George R. R. Martin

TANEC S DRAKY

Kniha pátá Píseň ledu a ohně

Tahle je pro moje fanoušky – pro Lodeyho, Treblu, Stega, Poda, Caress, Yagse, X-Ray a Mr. X, Kate, Chatayu, Mormonta, Micha, Jamieho, Vanessu, Roa, pro Stubbyho, Louise, Agravaine, Werta, Malta, Joa, Myš, Telisiane, Čemohně, Bronna Kamene, Kojotovu dceru, a zbytek šílenců a divokých žen z Bratrstva bez praporců.

Pro moje website čaroděje Elia a Lindu, lordy Západozemí, Winter a Fabia z WIC, Gibbse z Dračího kamene, kteří to všechno začali.

Pro muže a ženy z Ašaje ve Španělsku, kteří nám zpívali o medvědovi a krásné panně, a úžasné fanoušky v Itálii, kteří mi dali tolik vína, pro moje čtenáře ve Finsku, Německu, Brazílii, Portugalsku, Francii a Nizozemí, a všech ostatních vzdálených zemích, kde jste čekali na tento tanec.

A pro všechny přátelé a fanoušky, se kterými jsem se dosud nesetkal.

Děkuji vám za vaši trpělivost…

Chronologická poznámka

Jsem si vědom, že od poslední knihy uplynula spousta času, tudíž je možná na místě malá připomínka.

Kniha, kterou držíte v rukou, je pátým svazkem Písně ledu a ohně. Čtvrtý svazek se jmenoval Hostina pro vrány. Tento díl nicméně ani tak nenásleduje v tradičním slova smyslu po čtvrtém, jako s ním spíš běží v tandemu. Zatímco Hostina se soustředila na události v a kolem Králova přístaviště, na Železných ostrovech a dole v Dorne, Tanec nás zavádí na sever do Černého hradu a ke Zdi (i za ni) a za Úzké moře do Pentosu a Zálivu otrokářů, kde se odehrávají příběhy Tyriona Lannistera, Jona Sněha, Daenerys Targaryen a všech ostatních postav, s nimiž jste se v předchozím svazku nesetkali. Místo, aby běžely po sobě, jsou tyto knihy paralelní… rozdělené spíš geograficky než chronologicky.

I když jen do určitého bodu.

Tanec s draky je delší kniha než Hostina pro vrány a pokrývá delší časové údobí. V druhé polovině tohoto svazku vám jistě neujde, že se zde opět objevují klíčové postavy z Hostiny pro vrány, což znamená přesně to, co si myslíte, že to znamená: že se vyprávění posunulo za rámec Hostiny a dva proudy se opět spojily v jeden.

Doufám, že v příštím svazku, Vichrech zimy, se všichni budou opět třást společně…

– George R. R. Martin, Duben 2011

PROLOG

Noc byla cítit člověčinou.

Měnič se zastavil pod stromem a začichal ve vzduchu. Stíny vrhaly skvrny na jeho šedohnědý kožich. To závan větru profukujícího lesem k němu přinesl člověčí pach, převažující nad slabšími pachy, které vypovídaly o lišce a zajíci, tuleni a jelenovi, ba dokonce o vlku. Měnič věděl, že i to jsou lidské pachy; takto čpěly staré kůže, mrtvě a kysele, a tyto pachy se takřka utápěly pod silnějšími puchy kouře, krve a hniloby. Jen člověk stahoval mrtvá zvířata a pak nosil jejich kůži a srst na svém vlastním těle.

Měnič se člověka nebál, jako se jej bojí vlci. V útrobách se mu svářil hlad s nenávistí, vydal ze sebe tiché zavrčení, zavolal na svého jednookého bratra i na svou malou prohnanou sestru. Uháněl mezi stromy a další členové jeho smečky mu běželi těsně v patách. I oni zachytili týž pach jako on. Zatímco běžel, viděl jejich očima a spatřil i sám sebe v jejich čele. Zvířata vyfukovala z dlouhých šedých čelistí bílé obláčky teplého dechu. Tlapy jim pokrývala ledová námraza, tvrdá jako kámen, avšak vlci pokračovali v lovu, protože vpředu čekala kořist. Žrádlo, pomyslel si měnič, maso.

Člověk sám o sobě byl velmi slabé stvoření. Velký a silný, s dobrýma bystrýma očima, ale s mizerným sluchem i čichem. Jelen, los, ba dokonce i zajíc byli rychlejší, medvědi a kanci mnohem lítější v boji. Když se však lidé shlukli do smečky, byli nebezpeční. A zatímco se vlci blížili ke své kořisti, měnič uslyšel zakňučení lidského mláděte, zakřupání sněhové pokrývky z minulé noci pod nemotornými lidskými tlapami, zachřestění tvrdé kůže a dlouhých šedých drápů, které lidé nosili s sebou.

Meče, zašeptal hlásek kdesi hluboko v něm. Oštěpy.

Ze stromů rostly ledové zuby, visely z holých hnědých větví. Jednooký proběhl podrostem, rozprášil kolem sebe sníh. Jeho smečka jej následovala. Vzhůru do kopce a dolů ze svahu za vrcholem, dokud se před nimi les nerozevřel a nespatřili před sebou lidi. Jedním z nich byla žena. V kožešině zabalený raneček, který si tiskla k hrudi, skrýval její mládě. Tu si nechej nakonec, zašeptal hlásek, nebezpečí tu představují muži. Křičeli jeden na druhého, jak to lidé dělávají, ale měnič cítil jejich strach. Jeden měl dřevěný zub, stejně vysoký, jako byl sám. Mrštil jím po vlcích, jenže se mu třásla ruka a zub vyletěl moc vysoko.

Pak už se na ně smečka vrhla.

Jeho jednooký bratr srazil do sněhu toho, co vrhl zub, a zatímco muž marně zápasil, rozerval mu hrdlo. Jeho sestra proklouzla za dalšího muže a napadla ho zezadu. Na něj zbyla žena a její mládě.

I ona měla zub, malý a vyrobený z kosti, ale když měnič sevřel čelisti kolem její nohy, upustila jej. A zatímco padala, sevřela oběma rukama svoje hlučné mládě. Pod svými kožešinami byla žena samá kost a kůže, ale vemena měla plná mléka. Nejsladší maso mělo mládě. Vlk nechal ty nejchutnější kousky pro svého bratra. A zatímco si vlčí smečka plnila břicha, zmrzlý sníh kolem mrtvol měnil barvu z bílé v rudou a růžovou.

O celé ligy dál, v jediné místnosti chatrče postavené z bláta a slámy, se střechou z došků, kouřovým otvorem a tvrdě udusanou hliněnou podlahou, se Varamyr zachvěl, zakašlal a oblízl si rty. Oči měl rudé, rty popraskané, hrdlo suché a vyprahlé, ale ústa mu plnila chuť krve a tuku, třebaže jeho nateklé břicho žadonilo o jídlo. Dětské maso, pomyslel si, když si vzpomněl na raneček v kožešinách. Lidské maso. To už klesl tak hluboko, že lační po lidském mase? Málem slyšel Haggona, jak na něj vrčí. „Lidé mohou jíst maso zvířat a zvířata mohou žrát maso lidí, ale když člověk pozře maso člověka, je to sprostota

Sprostota. To bylo vždycky Haggonovo oblíbené slovo. Sprostota, sprostota, sprostota. Požívat lidské maso byla sprostota, pářit se ve vlčí podobě s vlkem byla sprostota, a zabrat si pro sebe tělo jiného člověka byla ta nejhorší sprostota ze všech. Haggon byl slabý, měl strach ze své vlastní moci. Zemřel sám a s nářkem, zatímco jsem mu vyřvával z těla jeho druhý život. Varamyr pak pozřel jeho srdce. Naučil mne toho hodně a ještě víc, a tou poslední věcí, kterou mi dal poznat, byla chuť lidského masa.

Jenže to byl vlkem. Nikdy nejedl maso člověka lidskými zuby. Proti hodování vlčí smečky však nic neměl. Vlci byli stejně podvyživení jako on sám – vychrtlí, prochladlí a hladoví – a kořist… dva muži a žena, miminko v náručí, prchající od porážky ke smrti. Tak či tak by v brzké době zahynuli hlady. Tohle pro ně bylo lepší, rychlejší. Milosrdenství.

„Milosrdenství,“ pronesl nahlas. Hrdlo měl rozedřené, ale i tak bylo milé slyšet lidský hlas, byt jen svůj vlastní. Ve vzduchu byla cítit plíseň a vlhko, hlína byla studená a tvrdá a z ohně se spíš kouřilo, než aby hřál. Posunul se tak blízko k plamenům, jak se jen odvážil, střídavě kašlal a třásl se jako osika a v boku, kde se nově rozevřela stará rána, mu škubalo bolestí. Nohavici kalhot měl až po koleno zborcenou krví, která zaschla v tvrdý hnědý škraloup.

Bodlina jej varovala, že k tomu možná dojde. „Zašila jsem ti to, jak nejlépe jsem mohla,“ řekla. „Jenže to musíš nechat odpočinout, aby se rána mohla zahojit, jinak se znovu rozevře.“

Bodlina byla poslední z jeho společníků, kopinice tvrdá jako starý kořen, ošlehaná větrem a vrásčitá. Ostatní od nich utekli cestou. Jeden po druhém zaostávali nebo se naopak vydávali dopředu, mířili ke svým starým vesnicím nebo k Mléčné vodě či Tvrdodomovu, či k osamocené smrti někde v lesích. Varamyr to nevěděl a nestaral se o ně. Měl jsem si některého z nich zabrat pro sebe, když jsem k tomu měl příležitost. Jedno z dvojčat nebo toho velkého chlapa se zjizvenou tváří či snad toho kluka, co měl rudé vlasy. Jenže měl strach. Některému z ostatních by mohlo dojít, co se stalo, a v tom případě by se obrátili proti němu a zabili by ho. Haggonova slova jej odstrašila, a tak si nechal tuhle šanci proklouznout mezi prsty.

Po bitvě jich tam byly tisíce. Prodírali se lesem, hladoví a vystrašení prchali od masakru, který na ně čekal u Zdi. Někteří hovořili o tom, že se vrátí do svých domovů, které opustili, druzí o tom, že zorganizují druhý útok proti bráně, ale většina jich byla s rozumem v koncích; naprosto neměli ponětí kam jít nebo co dělat. Unikli vránám v černých pláštích a rytířům v jejich šedivé oceli, jenže to už je sledoval neúnavnější nepřítel. Každého dne zůstávalo v jejich stopách víc a víc mrtvol. Někteří zemřeli hlady, jiní chladem, další na nemoci. Spoustu jich zabili ti, kteří byli jejich bratry ve zbrani, když pochodovali s Mancem Nájezdníkem, Králem za Zdí.

Mance padl, sdělovali si přeživší mezi sebou navzájem zoufalými hlasy. Manceho zajali, Mance je mrtev. „Harma je mrtvá, Manceho zajali a zbytek se obrátil na útěk a opustil nás,“ tvrdila Bodlina, když mu zašívala ránu. „Tormund, Plakač, Šestikůže, všichni ti stateční nájezdníci. Kde jsou teď?“

Ona mě nepoznala, uvědomil si tehdy Varamyr, a proč by taky měla? Bez svých zvířat vůbec nevypadal jako velký muž. To já jsem byl Varamyr Šestikůže, který jezdil s Mancem Nájezdníkem. Jméno Varamyr si dal, když mu bylo deset. Jméno vhodné pro urozeného pána, jméno jako stvořené pro písně, mocné jméno, jméno nahánějící strach. A přesto před vránami uprchl jako vystrašený králík. Ten strašlivý pán Varamyr se změnil ve zbabělce, ale nesnesl by, kdyby to měla kopinice vědět, a tak jí nalhal, že se jmenuje Haggon. Posléze přemítal, proč mu ze všech jmen na světě, která si mohl vybrat, vyšlo ze rtů právě toto jméno. Jedl jsem jeho srdce a pil jsem jeho krev, a přesto mne stále děsí.

Jednoho dne, zatímco prchali, se k nim přihnal lesem jezdec na hubeném bílém koni, vykřikoval, že by měli všichni zamířit k Mléčné vodě, že Plakač tam shromažďuje bojovníky, se kterými chce přejít po Mostě lebek a napadnout Stínovou věž. Mnozí šli za ním; víc jich zůstalo. Později obcházel jedno ohniště po druhém jakýsi zarputilý bojovník v kožešinách a jantaru, naléhal na všechny přeživší, aby zamířili na sever a uchýlili se tam do údolí Thennů. Proč si myslel, že by tam byli v bezpečí, když Thennové sami z toho místa uprchli, to se Varamyr nikdy nedozvěděl, ale za mužem jich šly celé stovky. Další stovky následovaly lesní čarodějku, která měla vidění, že připluje celá flotila lodí a odveze svobodný lid na jih. „Musíme se vydat hledat moře,“ vykřikovala Matka Krtice, která se i se svými následovníky stočila východním směrem.

Kdyby byl tehdy Varamyr silnější, byl by možná mezi nimi. Jenže moře bylo šedivé, studené a hlavně daleko a on věděl, že by cestu k němu nikdy nepřežil. Již devětkrát předtím byl mrtvý a umíral, a toto by byla jeho skutečná smrt. Plášť z veverčí kůže, vzpomněl si, bodl mě kvůli plášti z veverčí kůže.

Jeho majitelka byla mrtvá, zadní část lebky měla rozmáčklou na rudou kaši tečkovanou bílými kousíčky lebky, ale její plášť vypadal teplý a silný. Sněžilo, a Varamyr přišel o svoje vlastní pláště na Zdi. Spací kožešiny a vlněné spodky, boty ze skopovice a kožešinou podšité rukavice, příděl medoviny a nashromážděných potravin, pramínky vlasů, které si vzal od žen, co s nimi spal, dokonce zlaté pažní náramky, co mu dal sám Mance… to vše bylo ztraceno a zůstalo kdesi vzadu. Shořel jsem a zemřel jsem a pak jsem utekl, napůl šílený bolestí a hrůzou. Ta vzpomínka jej stále zahanbovala, ale nebyl sám. Ostatní také utekli, a byly jich stovky, tisíce. Bitva byla prohraná. Přijeli rytíři, nepřemožitelní ve své oceli, a zabíjeli každého, kdo byl schopen stát a bojovat. Znamenalo to bud utéct, anebo zemřít.

Před smrtí však nešlo uprchnout tak snadno. A tak, když Varamyr narazil v lese na mrtvou ženu, poklekl, aby z ní sundal plášť, a vůbec si nevšiml toho kluka, dokud nevyrazil z úkrytu, nezabořil mu čepel svého dlouhého kostěného nože do boku a nezačal mu rvát plášť z prstů. „Byla to jeho matka,“ pověděla mu Bodlina později, když chlapec utekl. „Byl to plášť jeho matky, a když viděl, že ji o něj chceš obrat…“

„Byla mrtvá,“ namítl Varamyr, mhouře oči bolestí, zatímco mu jehlou probodávala kůži. „Někdo jí rozdrtil lebku. Nějaká vrána.“

„Žádná vrána. Byli to tvrdonožci. Viděla jsem je.“ Stáhla nití okraje rány k sobě. „Jsou to divoši, a kdo tady zůstal, aby je krotil?“ Nikdo. Pokud je Mance mrtvý, je svobodný lid odsouzen k záhubě. Thennové, obři, tvrdonožci, jeskynní lidé s opilovanými zuby a lidé ze západního pobřeží s jejich kostěnými vozíky… ti všichni byli rovněž odsouzeni k záhubě. Dokonce i vrány. Možná to ještě nevěděli, ale ti bastardi v černých pláštích zahynou spolu s ostatními. Jejich nepřítel se již blížil.

V hlavě se mu rozlehl Haggonův drsný hlas. „Zemřeš tuctem smrtí, chlapče, a každá bude bolet… ale až přijde tvoje opravdová smrt, budeš pak znovu žít. Říká se, že druhý život je jednodušší a příjemnější.“

Varamyr Šestikůže se již brzy dozví, zdali je to pravda. Cítil svou opravdovou smrt v štiplavém kouři, který se vznášel ve vzduchu, vnímal jej v horkosti pod svými prsty, když vsunul ruku pod oděv a dotkl se své rány. A také v něm byl chlad, hluboko v jeho kostech. Tentokrát ho zabije zima.

Svou poslední smrt prožil v ohni. Shořel jsem. Nejdříve si ve svém zmatku myslel, že jej nějaký lučištník ze Zdi střelil plamenným šípem… jenže ten oheň byl vněm, stravoval jej zevnitř. A ta bolest…

Varamyr již zemřel devětkrát předtím. Jednou zemřel po ráně kopím, jindy mu vyrvaly hrdlo medvědí zuby a jindy zase zahynul v záplavě krve, když přiváděl na svět mrtvé mládě. Svou první smrt si prožil již v šesti letech, když mu rozdrtila lebku sekyra jeho otce. Dokonce ani tehdy nezažil tak strašlivou bolest, jako když jej stravoval oheň v útrobách, když mu praskal po celé délce křídel, když jej pohlcoval. Snažil se před ním uletět, ale jeho hrůza jen rozdmýchala plameny, takže se staly ještě žhavějšími. V jednom okamžiku plachtil nad Zdí, orlíma očima zaznamenával pohyby mužů na zemi pod sebou. Pak mu plameny sežehly srdce ve zčernalý oharek a vyhnaly jeho naříkajícího ducha zpátky do jeho vlastní kůže, a tehdy se na krátkou chvíli pominul na rozumu. I jen při pouhé vzpomínce na to, co se stalo, se celý roztřásl.

Tehdy si všiml, že jeho oheň vyhasl.

Zůstala jen šedočerná změť ohořelého dřeva s několika žhavými uhlíky doutnajícími v popelu. Pořád se z něj kouří, potřebuje jen další dřevo. Varamyr zaťal zuby, aby tolik necítil bolest, odplazil se k hromadě nalámaných větví, které mu tam Bodlina nanosila, než se vydala na lov, a přihodil pár kousků na popel. „Chytni,“ zachroptěl. „Hoř!“ Foukal do uhlíků a odříkával bezhlesou modlitbu k bezejmenným bohům lesa, kopců a polí.

Bohové mu neodpověděli. Po chvíli se z ohniště přestalo dokonce i kouřit. V malé chýši se citelně ochladilo. Varamyr neměl pazourek, troud ani suché dříví na podpal. Samotnému se mu nikdy nepodaří znovu oheň rozdělat. „Bodlino,“ zvolal nahlas ochraptělým hlasem zastřeným bolestí. „Bodlino!“

Měla špičatou bradu a plochý nos, a tvář jí hyzdila bradavice, ze které jí vyrůstaly čtyři tmavé chlupy. Ošklivá tvář a tvrdá, a přesto by dal hodně, kdyby ji teď spatřil ve dveřích chýše. Měl jsem šiji zabrat pro sebe, ještě než odešla. Jak dlouho už je pryč? Dva dny? Tři? Varamyr si nebyl jistý. V chýši byla tma a on střídavě upadal do spánku a procital, nikdy zcela nevěděl, kdy je venku den a kdy noc. „Počkej tady,“ řekla mu. „Vrátím se s jídlem.“ A tak na ni jako blázen čekal, zdálo se mu o Haggonovi a Hrbolkovi a o všech zlech, která za svůj dlouhý život napáchal, jenže dny a noci míjely a Bodlina se nevracela. Už nepřijde. Varamyr si říkal, že na něm možná poznala, co má v úmyslu. Že stačilo, aby se na něj podívala, a měla ho přečteného, anebo něco mumlal ze svých horečnatých snů?

Sprostota, slyšel říkat Haggona, skoro jako by tam byl s ním, přímo v chýši. „Je to jen ošklivá kopinice,“ řekl mu Varamyr. „Já jsem významný muž. Jsem Varamyr, měnič, není spravedlivé, aby ona žila a já zemřel.“ Nikdo mu neodpověděl. Nikdo tam nebyl. Bodlina byla pryč. Opustila ho, stejně jako všichni ostatní.

Jeho vlastní matka jej také opustila. Pro Hrbolka plakala, ale pro mě neuronila ani slzu. Toho rána, kdy jej otec vytáhl z postele, aby jej odvedl k Haggonovi, se na něj dokonce ani nepodívala. Vláčen do lesa křičel a kopal, dokud mu otec nevytál políček a neokřikl jej, aby byl zticha. „Patříš k takovým, jako jsi sám.“ To bylo vše, co řekl, když jím mrskl Haggonovi k nohám.

Měl pravdu, pomyslel si Varamyr a zachvěl se. Haggon mne toho naučil hodně a ještě víc. Naučil mne, jak lovit a rybařit, jak vyvrhnout zvíře a vykostit rybu, jak nalézt cestu z lesa. A naučil mne způsobům a tajemstvím měniče, třebaže můj dar byl silnější než jeho vlastní.

O celé roky později se pokusil vyhledat svoje rodiče, říct jim, že se z jejich Prďolky stal Varamyr Šestikůže, jenže oba již byli mrtví a spálení. Odešli – do stromů a potoků, do skal a země. Do hlíny a popela. Tato slova řekla lesní čarodějka jeho matce v den, kdy zemřel Hrbolka. Prďolka se nechtěl stát kusem hlíny. Chlapec snil o dni, kdy budou bardové zpívat o jeho činech a krásné dívky jej budou zasypávat polibky. Až vyrostu, stane se ze mne Král za Zdí, sliboval si Prďolka v duchu. Nikdy se jím nestal, ale měl k tomu blízko. Varamyr Šestikůže bylo jméno, kterého se lidé obávali. Do bitvy jezdil na hřbetě sněžného medvěda třináct stop vysokého, držel si tři vlky a stínokočku a sedával po pravici Manceho Nájezdníka. To Mance mne přivedl na toto místo. Neměl jsem ho poslouchat. Měl jsem vklouznout do svého medvěda a roztrhat ho na kusy.

Před Mancem byl Varamyr Šestikůže svým způsobem velkým pánem. Žil si sám v síni z mechu, bláta a otesaných klád, která kdysi patřila Haggonovi, sloužila mu jeho zvířata. Uctíval ho tucet vesničanů, kteří mu nosili chléb, sůl a jablečné víno, nabízeli mu ovoce ze svých sadů a zeleninu ze svých zahrad. Maso si obstarával sám. Kdykoliv zatoužil po ženě, poslal svou stínokočku, aby ji sledovala, a ať pohlédl na jakoukoliv dívku, každá jej poslušně následovala do jeho lože. Ba, někdy přicházely s pláčem, ale přesto přišly. Varamyr jim dal svoje sémě, vzal si pramínek jejich vlasů, aby na ně měl vzpomínku, a poslal je zpátky. Čas od času se stávalo, že přišel nějaký vesnický hrdina s oštěpem v ruce, aby tu bestii zabil a pomstil svou sestru nebo milenku či dceru. Ty zabíjel, ale ženám neublížil nikdy. Některé dokonce požehnal potomky. Nedochůdčaty. Malými, neduživými věcmi, stejnými jako Prďolka, a žádné nebylo požehnáno jeho darem.

Strach jej zvedl na nohy. Zapotácel se. S rukou přiloženou k boku, aby zastavil krev prosakující z rány, odvrávoral Varamyr ke vchodu a odhrnul otrhanou kůži, která jej zakrývala, jen aby stanul tváří v tvář bílé stěně. Sníh. Není divu, že je uvnitř taková tma a tolik kouře. Padající sníh pokryl celou chýši.

Když do něj Varamyr strčil, sníh se bortil a povoloval pod jeho dotekem, byl měkký a mokrý. Venku panovala noc, bílá jako smrt; tenké bledé mraky tančily v přítomnosti měsíce, zatímco tisíce hvězd chladně přihlížely. Viděl shrbené tvary dalších chýší pohřbených pod sněhovými závějemi, a za nimi bledý stín čarostromu oděného do zbroje z ledu. Kopce na jihu a na západě vytvářely rozlehlou bílou pustinu, kde se kromě vanoucího sněhu nic nepohnulo. „Bodlino,“ zavolal Varamyr slabým hlasem.

V duchu se divil, kam až daleko zašla. „Bodlino! Ženská! Kde jsi?“

Kdesi v dálce zavyl vlk.

Varamyr se zachvěl. Znal to vytí stejně dobře, jako kdysi Prďolka znával hlas své matky. Jednooký. Byl nejstarší z těch tří, největší, nejdivočejší. Stopař byl hubenější, rychlejší, mladší, Chytračka zase mazanější, ale oba měli strach z Jednookého. Starý vlk byl nebojácný, nesmiřitelný, divoký.

Nad ostatními ze svých zvířat ztratil Varamyr kontrolu v agónii své orlí smrti. Jeho stínokočka odběhla do lesa, zatímco sněžná medvědice se pustila drápy do mužů kolem sebe, rozervala na kusy čtyři z nich, než podlehla kopím. Zabila by i Varamyra, kdyby se jí dostal na dosah. To zvíře ho nenávidělo, zuřilo pokaždé, když vklouzl do jeho kůže nebo vysedl na jeho hřbet.

Ale jeho vlci…

Moji bratři. Moje smečka. Za mnoha chladných nocí spal se svými vlky, s jejich chundelatými těly stočenými do klubíček kolem něj, aby ho udržela v teple. Až zemřu, budou hodovat na mém mase a nechají jen kosti, které přivítají oblevu, až přijde jaro. To pomyšlení bylo podivným způsobem uklidňující. Vlci pro něj často lovili, když se vydali na toulky; připadalo mu jen spravedlivé, že teď, na samém konci, by je měl nakrmit on. Možná dokonce začne svůj druhý život tím, že bude trhat teplé maso ze své vlastní mrtvoly.

Vyjít se psy bylo mnohem snazší; tato zvířata žila tak blízko lidem, že byla sama téměř lidská. Vklouznout do psí kůže bylo jako nazout si starou botu s kůží změkčenou nošením. Tak jako byla bota přizpůsobena tomu, aby přijala chodidlo, tak byl pes uzpůsoben tomu, aby přijal obojek, dokonce i obojek pro lidské oko neviditelný. S vlkem to bylo těžší. Člověk si mohl vlka spřátelit, dokonce ho mohl zlomit, ale žádný člověk si ve skutečnosti nemohl vlka ochočit. „Vlky a ženy si bereme na celý život,“ říkával Haggon často. „Bereš si jen jednoho, je to jako manželství. Od toho dne se vlk stává částí tebe samého a ty jeho. Oba se změníte.“

Ostatní zvířata je lépe nechat na pokoji, tvrdil lovec. Kočky jsou marnivé a kruté, vždy připravené obrátit se proti tobě. Los a jelen jsou kořist; nos jejich kůže příliš dlouho a dokonce i z toho nejchrabřejšího muže se stane zbabělec. Medvědi, kanci, jezevci, lasice… S takovými nechtěl Haggon nic mít. „Některé kůže raději nikdy ani nezkoušej nosit, hochu. To, čím by ses stal, by se ti určitě nelíbilo.“ Ptáci byli podle Haggonova tvrzení nejhorší. „Člověk by neměl opouštět zemský povrch. Strávíš příliš mnoho času ve vzduchu a už nikdy se nebudeš chtít vrátit dolů. Znám měniče, kteří to zkoušeli se sokoly, sovami, havrany. Dokonce i zpátky ve své vlastní kůži teď jen zadumaně hledí, upírají zraky do té zpropadené modři.“

Ne všichni měniči to ale pociťovali stejně. Jednou, když bylo Prďolkovi deset, jej vzal Haggon na shromáždění jemu podobných. V té sešlosti byli nejpočetnější měniči vlčí bratři, jenže chlapce mnohem víc fascinovali jiní cizinci. Borroq se hodně podobal svému kanci, až na to, že neměl kly, Orell měl vlastního orla, Briar měl stínokočku (v okamžiku, kdy je spatřil, zatoužil Prďolka po své vlastní stínokočce), kozí žena Grisella…

Žádný z nich ale nebyl tak silný jako Varamyr Šestikůže, dokonce ani Haggon, vysoký a zachmuřený, s rukama tvrdýma jako kámen. Lovec zemřel s nářkem poté, co mu Varamyr vzal jeho Šediváka, co ho z něj vyhnal, aby si zvíře zabral pro sebe. Ty už žádný druhý život mít nebudeš, starce. Varamyr Trojkůže, říkával si tehdy. Šedivák byl jeho čtvrtá kůže, třebaže starý vlk byl slabý a téměř bezzubý a brzy poté následoval Haggona do smrti.

Varamyr si pro sebe mohl zabrat jakékoliv zvíře, jaké si usmyslel, ohnout si je dle své vůle, učinit jeho tělo svým vlastním. Pes či vlk, medvěd nebo jezevec…

Bodlina, pomyslel si.

Haggon by to nazval sprostotou, tím nejčernějším hříchem ze všech, jenže Haggon byl mrtvý, sežraný a spálený. Mance by ho rovněž proklel, ale Manceho zabili nebo zajali. Nikdo by se to nikdy nedozvěděl. Byl bych kopinice Bodlina a Varamyr Šestikůže by byl mrtvý. Předpokládal, že jeho dar by odumřel s jeho tělem. Přišel by o svoje vlky a prožil by zbytek života jako vychrtlá bradavičnatá ženská… ale žil by. Jestli se sem ještě vrátí. Jestli budu mít dost sil, abych si mohl zabrat její tělo pro sebe…

Přelila se přes něj vlna nevolnosti. Najednou zjistil, že klečí na kolenou, ruce má pohřbené ve sněhu. Sebral ho plnou hrst a nacpal si jej do úst, vemnul si jej do vousů a do popraskaných rtů, sál z něj vláhu. Voda byla tak studená, že se stěží dokázal přimět, aby ji vůbec polkl, a tehdy si znovu uvědomil, jak je rozpálený.

Roztátý sníh v něm probudil ještě větší hlad. Jeho břicho lačnilo po jídle, ne po vodě. Sníh přestal padat, ale zvedal se vítr, plnil vzduch krystalky, které jej šlehaly do tváře, zatímco se prodíral závějemi, a rána v jeho boku se přitom otvírala a zase zavírala. Přerývaný dech z něj vycházel v bílých obláčcích. Když přišel až k čarostromu, nalezl pod ním ulomenou větev právě tak dlouhou, aby ji mohl použít jako berlu. Ztěžka se o ni opíraje se potácel k nejbližší chýši. Možná tam vesničané něco nechali, když prchali… pytel jablek, kousek sušeného masa, cokoliv, co by ho udrželo při životě, než se Bodlina vrátí.

Už byl skoro u chýše, když berla praskla pod jeho váhou a nohy se pod ním podlomily.

Jak dlouho tam ležel roztažený, zatímco jeho krev barvila sníh doruda, to Varamyr nevěděl. Sníh mne pohřbí. Byla by to poklidná smrt. Říká se, že nakonec člověk cítí teplo. Je mu teplo a je ospalý. Bylo by dobré cítit opět jednou teplo, ačkoliv mu bylo smutno při pomyšlení, že už nikdy neuvidí zelené krajiny, teplá území za Zdí, o kterých Mance zpívával. „Svět za Zdí není pro lidi jako my,“ říkával Haggon. „Svobodní lidé mají z měničů strach, ale také nás uctívají. Klekači jižně od Zdi nás honí a kuchají nás jako prasata.“

Varoval jsi mne, pomyslel si Varamyr, ale byl jsi to ty, kdo mi také ukázal Východní hlídku. Nemohlo mu tehdy být víc než deset. Haggon vyměnil tucet šňůr jantaru a sáně vysoko navršené kůžemi za šest měchů vína, špalek soli a měděný kotlík. Východní hlídka byla lepším místem pro směnný obchod než Černý hrad; připlouvaly tam lodě obtížené zbožím z bájných zemí za mořem. Vrány znaly Haggona jako lovce a přítele Noční hlídky, a vždycky uvítaly zprávy o životě za Zdí, které jim přinášel. Někteří o něm věděli, že je také měnič, ale nikdo o tom nemluvil. Právě tam, ve Východní hlídce u moře, začal chlapec, kterým tehdy byl, poprvé snít o teplém jihu.

Varamyr cítil, jak mu na čele roztávají sněhové vločky. Tohle není tak zlé, jako když jsem hořel Ať usnu a nikdy se neprobudím, ať začne můj druhý život. Jeho vlci byli nyní blízko. Cítil je.

Ponechá jim svoje slabé tělo, splyne s nimi v jedno, bude lovit za noci a výt na měsíc. Vlkodlak se stane opravdovým vlkem.

Jenže kterým?

Chytračkou určitě ne. Haggon by to byl nazval sprostotou, jenže Varamyr často vklouzl do její kůže, když se s ní pářil Jednooký. Nechtěl by ale trávit svůj nový život jako fena. Ne, pokud by měl jinou možnost. Stopař by mu vyhovoval lépe, ten mladší samec… třebaže Jednooký byl větší a divočejší, a právě Jednooký si Chytračku bral, kdykoliv začala hárat.

„Říkají, že zapomeneš,“ pověděl mu Haggon pár týdnů před svou vlastní smrtí. „Když zemře lidské tělo, duch dotyčného žije uvnitř zvířete, ale každým dnem jeho paměť slábne, a zvíře se stává stále méně měničem a stále víc zvířetem, dokud nakonec nezbude jen zvíře.“

Varamyr dobře věděl, že je to pravda. Když si pro sebe zabral orla, který patřil Orellovi, cítil, jak druhý měnič v jeho přítomnosti zuří. Orella zabil ten zaprodanec Jon Sníh a jeho nenávist vůči jeho vrahovi byla tak strašlivá, až Varamyr zjistil, že i on sám toho chlapce nenávidí. Co je Jon Sníh zač, poznal v okamžiku, kdy uviděl jeho velkého bílého zlovlka neslyšně se plížícího po jeho boku. Měnič vždycky vycítí tvora sobě podobného. Mance mi měl dovolit zabrat si zlovlka pro sebe. To by byl druhý život hodný krále. Mohl to udělat, o tom nepochyboval ani na chvíli. Jon Sníh měl silný dar, ale byl nezkušený, stále se své podstatě spíš vzpíral, místo aby se z ní těšil.

Varamyr viděl rudé oči čarostromu, jak na něj shlížejí z bílého kmene. Bohové mne soudí. Proběhlo jím zachvění. Konal špatné věci, strašlivé věci. Kradl, zabíjel, znásilňoval. Hodoval na lidském mase a chlemtal krev umírajících lidí, která prýštila, horká a rudá, z jejich vyrvaných hrdel. Slídil za nepřáteli lesem, útočil na ně, zatímco spali, rval jim vnitřnosti z břich a roztahoval je po blátivé zemi. Jak sladce chutnalo jejich maso. „Jenže to dělalo zvíře, ne já,“ zašeptal chraplavě. „A ten dar jste mi dali vy.“

Bohové neodpověděli. Dech se mu srážel před ústy v obláčcích bledého oparu. Cítil, jak mu namrzají vousy. Varamyr Šestikůže zavřel oči.

Zdál se mu starý sen o chýši u moře, o třech kňučících psech, o ženských slzách.

Hrbolek. Pro Hrbolka plakala, ale pro mne neuronila ani slzu.

Prďolka přišel na svět předčasně, o celý měsíc, a byl tak často nemocný, že nikdo neočekával, že bude žít. Jeho matka čekala, dokud nedovršil čtyři léta věku, než mu dala řádné jméno, jenže to už bylo příliš pozdě. Celá vesnice mu do té doby začala říkat Prďolka, jménem, které mu dala jeho sestra Meha, ještě když ho matka nosila v břiše. Meha dala jméno dokonce i Hrbolkovi, jenže Prďolkův bratříček se narodil v řádném čase, velký, celý červený a silný, hltavě sál mléko z matčiných prsou. Chtěla ho pojmenovat po otci. Jenže Hrbolek zemřel. Zemřel, když mu byly dva roky a mně šest, tři dny před svým dnem jména.

„Tvůj maličký je teď s bohy,“ řekla lesní čarodějka jeho plačící matce. „Už nikdy nepocítí bolest, nebude mít hlad, nezapláče. Bohové si jej vzali do země, do stromů. Bohové jsou všude kolem nás, ve skalách a potocích, v ptácích a zvířatech. Tvůj Hrbolek odešel a připojil se k nim. Teď je světem a vším, co se v něm nalézá.“

Stařenina slova tehdy projela Prďolkou jako nůž. Hrbolek všechno vidí. Pozoruje mě. Všechno ví. Prďolka se před ním nemohl nikam schovat, nemohl vklouznout své matce za sukně ani utéct se psy, aby unikl hněvu svého otce. Psi. Useklý, Čenicháč a Vrčoch. Byli to dobří psi. Moji kamarádi.

Když jeho otec našel psy čenichající kolem Hrbolkova těla, netušil, který z nich to udělal, a tak vzal sekyru na všechny tři. Ruce se mu tak třásly, že bylo zapotřebí, aby sekl dvakrát, než se mu podařilo umlčet Vrčocha. Ve vzduchu visel těžký pach krve a nářek umírajících psů byl strašlivý, ale Useklý přesto přišel, když jej otec zavolal. Byl nejstarší a výcvik u něj převažoval nad strachem. Než se stačil Prďolka dostat do jeho kůže, bylo již příliš pozdě.

Ne, otče… prosím, pokusil se říct, ale psi nemluví řečí lidí, a tak z něj vyšlo jen naříkavě zakňučení. Sekyra se starému psovi zabořila do středu lebky a chlapec uvnitř chýše hlasitě vykřikl. Podle toho to poznali. O dva dny později jej otec odvlekl do lesa. Vzal si s sebou sekyru, takže si Prďolka myslel, že jej chce sprovodit ze světa stejným způsobem, jako to udělal se psy. Otec jej místo toho dal Haggonovi.

Varamyr náhle s prudkým zachvěním procitl. Celé jeho tělo se třáslo. „Vstávej,“ ječel na něj hlas. „Vstávej, musíme jít. Jsou jich tu stovky.“ Sníh jej pokrýval od hlavy k patě jako tuhá bílá houně. Taková zima. Když se zkusil pohnout, zjistil, že má ruku přimrzlou k zemi, a jak se ji snažil odtrhnout, nechal na zemi kus kůže. „Vstávej,“ vykřikla znovu, „přicházejí.“

Bodlina se k němu vrátila. Držela jej za ramena a třásla jím, křičela mu do tváře. Varamyr cítil její dech a vnímal jeho teplo na tvářích znecitlivělých chladem. Teď, pomyslel si, udělej to teď, nebo zemřeš.

Posbíral všechny síly, co v něm ještě zbývaly, vyskočil ze své vlastní kůže a vnikl do jejího těla.

Bodlina prohnula záda a vykřikla.

Sprostota. Byla to ona, on nebo Haggon? Nikdy se to nedozvěděl. Jeho staré tělo se svezlo zpátky do sněhu a její prsty povolily. Kopinice se prudce otočila, pronikavě zaječela. Jeho stínokočka s ním vždycky zuřivě bojovala a lední medvěd jako by se vždycky na chvíli napůl pominul na rozumu, chňapal po stromech, kamenech a do prázdna, jenže tohle bylo horší. „Jdi pryč, vypadni!“ slyšel křičet její vlastní ústa. Její tělo se zapotácelo, kleslo k zemi a znovu se zvedlo. Mávala kolem sebe rukama, škubala nohama na jednu stranu a na druhou jakoby v nějakém groteskním tanci, zatímco jeho duch bojoval s jejím o nadvládu nad jedním tělem. Nasála plná ústa ledového vzduchu a Varamyrovi se dostalo kratičkého nádherného okamžiku, kdy jej cítil a kdy vnímal sílu toho mladého těla, jenže to bylo předtím, než scvakla zuby k sobě a jeho ústa se zaplnila krví. Zvedla ruce k jeho obličeji. Snažil se je odtrhnout, ale ruce jej neposlouchaly a ona mu zatím drápala oči. Sprostota, vzpomněl si, utápěje se v krvi, bolesti a šílenství. Když se pokoušel vykřiknout, vyplivla jejich jazyk.

Bílý svět se kamsi stočil a odpadl. Na okamžik se mu zdálo, jako by byl uvnitř čarostromu, jako by pozoroval vyřezávanýma dřevěnýma očima umírajícího muže slabě sebou škubajícího na zemi a bláznivou ženskou, která tančila, slepá a celá zakrvácená, ve svitu měsíce. Pak byli oba pryč a on vstával, rozpouštěl se, jeho duch byl unášen chladným poryvem větru. Byl ve sněhu a v mracích, byl vrabec, veverka, dub. Mezi stromy tiše proletěl kalous lovící zajíce; Varamyr byl uvnitř sovy, uvnitř zajíce, ve stromech. Hluboko pod zamrzlou vrstvou hlíny si slepě hloubili chodbičky červi, a on byl jimi všemi. Jsem les a všechno, co je v něm, pomyslel si povzneseně. Do vzduchu se vznesla stovka krkavců, rozkrákali se, když jej cítili proletět kolem. Velký los zatroubil, vyděsil děti, které nesl na hřbetě. Spící zlovlk zvedl hlavu a zavrčel do prázdna. Než se jejich srdce stačila znovu rozbušit, minul je, pátraje po svých vlastních, po Jednookém, Chytračce a Stopaři, po své smečce. Jeho vlci jej zachrání, říkal si v duchu.

To byla jeho poslední lidská myšlenka.

Skutečná smrt přišla náhle; pocítil prudký chlad, jako by jej hodili do ledových vod zamrzlého jezera. A pak už uháněl přes měsíčním svitem zalité sněhy, se svou smečkou v patách. Jednooký, věděl hned. Zaštěkal a Chytračka se Stopařem mu odpověděli.

Když vlci vyběhli na hřeben, zastavili se. Bodlina, vzpomněl si a jedna část z něj pocítila žal pro to, co ztratil, a druhá část pro to, co udělal. Svět pod ním se proměnil v led. Vzhůru po čarostromu pomalu šplhaly mrazivé prsty, natahovaly se k sobě navzájem. Prázdná vesnice již nebyla prázdná. Mezi sněhovými pahorky procházely modrooké stíny. Některé na sobě měly hněď a jiné čerň a další byly nahé, s masem zbělelým jako sníh. Skrze kopce zavanul vítr, těžký jejich pachem: mrtvým masem, zaschlou krví, kůžemi, co čpěly zatuchlinou, hnilobou a močí. Chytračka zavrčela a vycenila zuby, srst se jí naježila. To nejsou lidé. To není kořist. Tam ne.

Věci dole se hýbaly, ale nežily. Jedna po druhé zvedaly hlavy ke třem vlkům na kopci. Posledním, kdo se podíval, byla věc, která bývala Bodlinou. Měla na sobě vlnu, kožešinu a kůži a přes ně měla přehozený plášť z ledu, který praskal, kdykoliv se pohnula, a blyštěl se v měsíčním svitu. Z konečků prstů jí visely růžové rampouchy, deset dlouhých nožů ze zmrzlé krve. A v důlcích, kde mívala oči, se třpytilo světlemodré světlo, propůjčující jejím hrubým rysům nadpozemskou krásu, které se jí nedostávalo nikdy v životě.

Ona mě vidí.

TYRION

Celou cestu přes Úzké moře propil.

Loď byla malá, jeho kajuta ještě menší, ale kapitán mu nedovolil vyjít na palubu. Z věčného houpání podlahy pod nohama se mu zvedal žaludek a chuť mizerného jídla byla ještě mizernější, když mu stoupalo zpátky do krku. K čemu ale potřeboval nasolené hovězí, tvrdý sýr a chléb prolezlý larvami, když se mohl živit vínem? Bylo červené a kyselé, velmi silné. Někdy vyzvracel i víno, ale vždycky dostal další.

„Svět je plný vína,“ mumlal si pro sebe v tichu své kajuty. Jeho otec nikdy neměl pro pijany dobrého slova, jenže co na tom záleželo? Jeho otec byl mrtvý. To on ho zabil. Šípem z kuše do břicha, můj pane, jen pro tebe. Kéž bych to tak uměl s kuší lépe, napálil bych ti to rovnou do ptáka, kterým jsi mě udělal, ty proklatý hajzle!

V podpalubí nebyla ani noc ani den. Tyrion si značil plynoucí čas podle příchodů a odchodů lodního poslíčka, jenž mu přinášel jídla, která nejedl. Chlapec pokaždé přinesl i vědro a kartáč, aby se mohl umýt.

„Tohle je dornské víno?“ zeptal se ho Tyrion jednou, zatímco vytahoval zátku z měchu. „Připomíná mi jistého hada, kterého jsem znal. Směšný chlapík, dokud na něj nespadla hora.“ Chlapec nikdy neodpověděl. Byl to ošklivý kluk, třebaže rozhodně pohlednější než jistý trpaslík s půlkou nosu a jizvou táhnoucí se od oka k bradě. „Copak, urazil jsem tě něčím?“ zeptal se Tyrion, zatímco jej chlapec omýval. „Zakázali ti se mnou mluvit? Anebo nějaký trpajzlík ošukal tvoji mámu?“ Ani na tohle nedostal odpověď. „Kam plujeme? Pověz mi to.“ Jaime se zmínil o Svobodných městech, jenže neřekl žádné konkrétní jméno. „Máme namířeno do Braavosu? Do Tyroše? Do Myru?“ Tyrion by se raději byl vydal do Dorne. Myrcella je starší než Tommen, podle dornských zákonů náleží Železný trůn jí. Pomohu jí domoci se jejího práva, jak navrhl princ Oberyn.

Jenže Oberyn byl mrtvý, hlavu mu roztříštila na kaši v oceli oděná pěst sera Gregora Clegana. A bude Doran Martell bez pobízení Rudé zmije vůbec ochoten uvažovat o tak riskantním plánu? Možná by mne místo toho vsadil do želez a poslal zpátky mojí drahé sestře. Zeď by snad byla bezpečnější. Starý medvěd řekl, že Noční hlídka muže jako Tyrion potřebuje. Jenže Mormont je třeba taky mrtvý. Teď už je možná velitelem Slynt. Bylo nepravděpodobné, že by řezníkův syn zapomněl, kdo ho na Zeď poslal. Chci opravdu strávit zbytek života tím, že budu jíst sušené maso a ovesnou kaši s vrahy a zloději? Ne že by měl zbytek jeho života trvat příliš dlouho. Janos Slynt by se o to určitě postaral.

Chlapec namočil kartáč a poslušně ho čistil. „Byl jsi někdy v nějakém domě rozkoše v Lysu?“ vyptával se trpaslík. „Možná právě tam chodí všechny děvky?“ Tyrion si nebyl schopen vybavit valyrijské slovo pro nevěstku, a v každém případě bylo příliš pozdě. Chlapec hodil svůj kartáč zpátky do vědra a odešel.

Víno mi zatemňuje smysly. Vznešené valyrijštině se učil již na kolenou svého mistra, ačkoliv tak mluvili v devíti Svobodných městech… nu, nebyl to ani dialekt jako spíš devět dialektů na cestě stát se samostatnými jazyky. Tyrion znal něco z braavoštiny a povrchně také myrštinu. V Tyroši by byl ještě tak schopen proklít bohy, vynadat člověku do podvodníka a objednat si pivo, a to všechno díky jistému žoldnéři, kterého znal kdysi ve Skále. Aspoň v Dorne hovoří společným jazykem. Stejně jako dornské pokrmy a dornské právo byla dornština prošpikovaná příchutěmi Rhoyne, ale dalo se jí rozumět. Dorne. Ano, pro mne by bylo nejlepší Dorne. vylezl si na pryčnu, svíraje tu myšlenku stejně křečovitě jako dítě panenku.

Tyrion Lannister nikdy neusínal snadno. Na palubě lodi k němu přicházel spánek zřídkakdy, třebaže se mu čas od času podařilo vypít dostatečné množství vína, aby na chvíli pozbyl vědomí. Aspoň se mu nezdály žádné sny. Na jeden malý život se mu jich už zdálo až až. A o takových pošetilostech: lásce, spravedlnosti, přátelství. Stejně jako o tom, jaké by to bylo být velký. Tyrion již moc dobře věděl, že to všechno je mimo jeho dosah. Nevěděl ale, kam chodí děvky.

„Tam, kam chodí všechny děvky,“ řekl jeho otec. Jeho poslední slova. A jaká že to byla slova! Kuš zadrnčela, lord Tywin se znovu posadil na zadek a pak již Tyrion Lannister klopýtal tmou s Varysem po boku. Musel sešplhat dolů šachtou, všech dvě stě třicet příček až tam, kde žhnuly oranžové uhlíky v tlamě železného draka. Na nic z toho si nevzpomínal. Jenom na zvuk, který vydala kuš, a na zápach, když povolily vnitřnosti jeho otce. Dokonce i ve smrti si nalezl způsob, jak se na mne vykálet.

Varys jej vedl tunely, ale nepromluvili spolu ani slovo, dokud se nevynořili vedle Černé vody, tam, kde Tyrion získal svoje slavné vítězství a přišel o nos. Tehdy se trpaslík otočil k eunuchovi a řekl: „Zabil jsem svého otce.“ Pronesl to stejným tónem, jako by mohl člověk říci: „Ukopl jsem si palec.“

Mistr našeptávačů byl oblečen jako žebravý bratr, v moly prožrané kutně z hrubě tkaného plátna, s kápí, která mu zakrývala vypasené hladké tváře a kulatou holou hlavu. „Neměl jsi šplhat po tom žebříku,“ řekl káravě.

„Tam, kam chodí všechny děvky.“ Tyrion svého otce varoval, aby to slovo neříkal. Kdybych nevystřelil, považoval by moje výhružky za plané. Vzal by mi kuš z rukou, jako mi kdysi vyrval z náruče Tyšu. Už se zvedal, když jsem ho zabil.

„Zabil jsem také Šae,“ svěřil se Varysovi.

„Věděl jsi, co je zač.“

„Udělal jsem to. Ale nevěděl jsem, co byla zač.“

Varys se zahihňal. „A teď to víš.“

Měl jsem zabít také eunucha. O trochu víc krve na jeho rukou, co by na tom záleželo? Nedokázal by říci, co zadrželo jeho dýku. Vděčnost to určitě nebyla. Varys jej zachránil před popravčím mečem, ale jen proto, že mu to přikázal Jaime. Jaime… ne, na Jaimeho raději myslet nebudu.

Místo toho našel čerstvý měch s vínem a sál z něj, jako by to byl ženský prs. Kyselá rudá tekutina mu stékala po bradě a barvila jeho tuniku, stejnou, jakou na sobě měl ve své cele. Paluba se mu houpala pod nohama, a když se snažil vstát, zvedla se a prudce jím smýkla o přepážku. Bouře, uvědomil si, anebo jsem opilejší, než jsem si myslel Vyzvracel víno a pak v něm chvíli ležel, říkal si, zda se loď potopí. Je tohle tvoje pomsta, otče? Učinil tě Otec na nebesích svým pobočníkem? „Možná by to byl odpovídající trest za otcovraždu,“ říkal si, zatímco venku skučel vítr. Připadalo mu sice nespravedlivé, že by měl lodní poslíček a kapitán i zbytek posádky utonout za něco, co udělal on, ale kdy vůbec byli bohové spravedliví? Pak všechno zčernalo a pohltila jej tma.

Když se znovu pohnul, měl pocit, že mu pukne hlava. Loď jako by se otáčela dokola ve zmatených kruzích, třebaže kapitán trval na tom, že vpluli do přístavu. Tyrion mu odsekl, aby byl zticha, a ochable kopal kolem sebe, zatímco jej obrovský holohlavý námořník popadl v podpaždí a mrskajícího sebou jej odnesl do komory, kde na něj čekal prázdný sud od vína. Byl to kulatý malý soudek, docela těsný i pro trpaslíka. Tyrion se vzpíral, pomočil se přitom, ale stejně mu to nepomohlo. Nacpali jej do sudu tváří dolů, s koleny přitlačenými k uším. Pahýl nosu jej strašlivě svědil, ale ruce měl tak těsně přitisknuté k tělu, že na něj nedosáhl a nemohl se poškrábat. Nosítka vhodná pro muže mého postavení, pomyslel si, když na sud přitloukali víko. Slyšel jejich křičící hlasy, zatímco jej zvedali. Při každém nárazu mu hlava udeřila o dno sudu. Svět se otáčel dokola, zatímco sud valili dolů, pak se zastavil s nárazem, při kterém měl Tyrion co dělat, aby nevykřikl. Do jeho sudu narazil další a Tyrion se kousl do jazyka.

Byla to ta nejdelší cesta, jakou kdy podnikl, třebaže nemohla trvat déle než půl hodiny. Zvedali ho a spouštěli, kutáleli a skládali, převraceli a narovnávali a znovu kutáleli. Skrze dřevěné dužiny sudu slyšel vykřikovat muže a jednou zaržál poblíž kůň. Do zakrslých nohou se mu daly křeče a brzy jej bolely tak strašně, že docela zapomněl na bušení v hlavě.

Skončilo to stejně náhle, jako to začalo; dalším kutálením, ze kterého se mu udělalo nevolno, a dalším strkáním. Venku hovořily hlasy řečí, kterou neznal. Někdo začal bušit do horní části sudu a víko náhle s praskotem odskočilo. Do nitra sudu vniklo světlo a také chladný vzduch. Tyrion nenasytně lapal po dechu a pokoušel se vstát, ale podařilo se mu jen převrhnout sud stranou a vypadnout na tvrdě udusanou hliněnou podlahu.

Nad ním se tyčil groteskní otylý muž s vidlicovitě rozdvojeným žlutým vousem, držící v rukou dřevěnou paličku a železné dláto. Jeho roucho bylo natolik rozměrné, že by z něj postavili turnajový altán, ale volně zavázaný opasek se rozevřel a z roucha vyčnívalo obrovské bílé břicho a těžká prsa, která muži visela na těle jako dva pytle loje pokryté hrubými žlutými chlupy. Připomínal Tyrionovi mrtvého krakena, kterého kdysi vyvrhlo moře do jeskyní pod Casterlyovou skálou.

Tlustý muž pohlédl dolů a usmál se. „Opilý trpaslík,“ řekl společným jazykem Západozemí.

„Tlející mořská kráva.“ Tyrion měl ústa plná krve. Odplivl si k tlusťochovým nohám. Byli v dlouhém šerém sklepení s klenutým stropem a kamennými zdmi porostlými ledkem. Obklopovaly je sudy s vínem a pivem, více než dostatek pití, aby v pohodě stačilo trpaslíkovi na celou noc. Nebo na celý život.

„Jsi drzý. To se mi u trpaslíka líbí.“ Když se dal otylý muž do smíchu, vrstvy tuku se na něm natřásaly tak mocně, až měl Tyrion strach, aby nespadl a nerozmačkal ho. „Máš hlad, můj malý příteli? Jsi unavený?“

„Mám žízeň.“ Tyrion se vyškrábal na kolena. „A jsem špinavý.“

Tlusťoch začichal ve vzduchu. „Tak tedy nejdříve koupel. Potom jídlo a měkkou postel, ano? Moji sluhové se o to postarají.“ Jeho hostitel odložil paličku a dláto stranou. „Můj dům je tvůj. Ano, kterýkoliv přítel mého přítele za vodou je přítelem Illyria Mopatise.“

A kterýkoliv přítel Varyse Pavouka je někdo, komu budu důvěřovat jen potud, dokud do něj budu moci praštit.

Vypasený muž mu nicméně nechal připravit slíbenou koupel. Sotva se Tyrion stačil ponořit do horké vody, zavřel oči a ihned tvrdě usnul. Probudil se nahý na posteli z prachového husího peří, tak měkké, až měl pocit, jako by ho byl spolkl obláček. Jazyk měl drsný a hrdlo rozedřené, ale jeho úd byl tvrdý jako železná tyč. Překulil se z postele, našel nočník a s výdechem rozkoše jej začal plnit.

V místnosti bylo šero, ale mezi lištami okenic prosvítaly pruhy žlutého slunečního světla. Tyrion vytřepal z údu poslední kapky moči a odkolébal se po vzorovaném myrském koberci hebkém jako čerstvá jarní tráva k okennímu sedátku, kam se nemotorně vyšplhal a otevřel okenice, aby se podíval, kam jej to Varys a bohové poslali.

Pod jeho oknem stálo na stráži kolem mramorového jezírka šest třešňových stromů, jejichž štíhlé větve byly holé a hnědé. Ve vodě stál nahý chlapec, v postoji šermíře a s tenkým mečem v ruce. Byl štíhlý a pohledný, ne starší než šestnáctiletý, s rovnými světlými vlasy, které mu splývaly až po lopatky. Vypadal tak plný života, že Tyrionovi docela dlouho trvalo, než si uvědomil, že je to socha z pomalovaného mramoru, třebaže její meč se leskl jako opravdová ocel.

Za jezírkem se tyčila cihlová zeď dvanáct stop vysoká, s železnými bodci podél vrcholu. Za ní bylo město. V blízkosti zálivu se tísnilo moře taškami obložených střech. Viděl čtvercovité cihlové věže, velký rudý chrám, vzdálený palác nahoře na kopci.

V ještě větší dálce se blyštivě odrážel sluneční svit od hladiny hluboké vody. Přes záliv proplouvaly rybářské čluny, jejichž plachty se vlnily ve větru, a Tyrion viděl stěžně větších lodí, čnících do výše podél pobřeží. Některá z nich má určitě namířeno do Dorne nebo k Východní hlídce u moře. Neměl však prostředky, kterými by mohl zaplatit za převoz, ani nebyl stvořen tak, aby mohl třímat veslo. Myslím, že bych si na sebe mohl pověsit ceduli s nápisem „lodní poslíček“ a vydělat si na cestu tím, že se nechám buzerovat posádkou při plavbách sem a tam po Úzkém moři.

Říkal si, kde asi je. Dokonce i vzduch je zde cítit jinak. Chladný podzimní vzduch byl prosycen podivnými kořeněnými vůněmi a také slyšel slabé výkřiky doléhající k němu přes zeď z ulic za ní. Znělo to trochu jako valyrijština, ale nerozeznal víc než jedno slovo z pěti. Braavos to není, usoudil, ani Tyroš. Holé větve a chlad ve vzduchu naznačovaly, že se nejedná ani o Lys, Myr či Volantis.

Když uslyšel, jak se za ním otevírají dveře, Tyrion se otočil a stanul tváří v tvář svému vypasenému hostiteli. „Tohle je Pentos, že ano?“

„Přesně tak? Co jiného?“

Pentos. Nu, nebylo to Královo přístaviště, aspoň to se dalo říct. „Kam chodí všechny děvky?“

„Děvky najdeš ve zdejších nevěstincích, stejně jako je tomu v Západozemí. Ty takové ale nebudeš potřebovat, můj malý příteli. Vyber si nějakou mezi mými služebnými. Žádná z nich se tě neodváží odmítnout.“

„Otrokyně?“ otázal se trpaslík uštěpačně.

Tlustý muž si uhladil jeden z hrotů svého vidlicovitého vousu. Tyrionovi to gesto připadalo pozoruhodně obscénní. „Otroctví je v Pentosu zakázáno na základě podmínek smlouvy, kterou na nás Braavosané uvalili před sto lety. Přesto tě neodmítnou.“ Illyrio mu vysekl těžkopádnou poloviční úklonu. „Nyní mne však musí můj malý přítel omluvit. Mám tu čest být magistrem tohoto velkého města, a princ mne pozval na zasedání.“ Usmál se, ukázal ústa plná zažloutlých křivých zubů. „Po domě a pozemku si můžeš chodit, kamkoliv se ti zlíbí, ale v žádném případě se nevydávej mimo zdi. Lépe když nebude žádný člověk vědět, že jsi zde byl.“

„Byl? Copak jsem někam odešel?“

„O tomhle budeme mít dost času promluvit si dnes večer. Můj malý přítel a já budeme jíst a pít a dělat velké plány, ano?“

„Ano, můj tlustý příteli,“ odpověděl Tyrion. On si myslí, že mne využije k svému prospěchu. Pro kupecké prince ze Svobodných měst bylo všechno jen o zisku. „Vojáci s kořením a sýroví lordi,“ nazýval je jeho otec pohrdavě. A má-li někdy přijít den, kdy by Illyrio Mopatis viděl větší zisk v mrtvém trpaslíkovi než v živém, Tyrion by se do soumraku ocitl spakovaný v dalším vinném soudku. Bylo by dobře, kdybych byl pryč, než ten den nastane. A o tom, že nastane, ani v nejmenším nepochyboval; Cersei mu neodpustí nikdy… a možná dokonce i Jaime se rozčilil, když nalezl šíp z kuše v otcově břiše.

Mírný větřík hnal jemné vlnky kolem nahého šermíře na hladině jezírka pod ním. Připomnělo mu to, jak si Tyša čechrala vlasy v onom falešném jaru jejich sňatku, předtím než sám pomohl otcovým vojákům v jejím znásilňování. Myslel na ty strážné během svého útěku, snažil se vzpomenout si, kolik jich vlastně bylo. Člověk by si myslel, že si to bude pamatovat, ale nebylo tomu tak. Tucet? Dvacítka? Stovka? Nedokázal říci. Všechno to byli dospělí muži, vysocí a silní… třebaže všichni muži světa byli až příliš vysocí ve srovnání s třináctiletým trpaslíkem. Tyša věděla, kolik jich je. Každý z nich jí dal stříbrňák, takže jí jen stačilo spočítat si pak mince. Stříbrňák od každého a zlato ode mě. Jeho otec trval na tom, aby jí zaplatil i on. Lannister si vždycky splácí svoje dluhy.

„Tam, kam chodí všechny děvky,“ slyšel znovu říct lorda Tywina a tětiva kuše opět zadrnčela.

Magistr jej vybídl, aby si prohlédl jeho sídlo. V cedrové truhle vykládané lazuritem a perletí nalezl čisté oblečení. Byly to šaty určené pro malého chlapce, jak si uvědomil, když se do nich soukal. Látka byla přepychová, i když mírně zatuchlá, ale nohavice byly i tak příliš dlouhé a rukávy zase krátké, s límečkem, který by změnil jeho obličej ve stejně černý, jako byl Joffreyův, kdyby se jej snažil zapnout. Také si na něm pochutnali moli. Aspoň nepáchne zvratky.

Tyrion začal svoji průzkumnou výpravu v kuchyni, kde jej ostražitě pozorovaly dvě otylé ženy a kuchtík, zatímco si sám nabídl sýr, chléb a fíky. „Dobré ráno vám přeji, krásné dámy,“ řekl s úklonou. „Víte, kam chodí děvky?“ Když mu neodpověděly, opakoval otázku ve vznešené valyrijštině, třebaže musel místo výrazu děvka použít slovo kurtizána. Tentokrát ta mladší, tlustější kuchařka pokrčila rameny.

Říkal si, co by asi dělaly, kdyby je popadl za ruce a odtáhl je do své postele. Žádná z nich se tě neodváží odmítnout, tvrdil Illyrio, ale Tyrion nějak nebyl přesvědčen, že tím mínil i tyto dvě. Mladší žena byla dost stará, aby mohla být jeho matkou, a ta starší byla pravděpodobně její matka. Obě byly takřka stejně objemné jako Illyrio, s prsy většími než jeho vlastní hlava. Možná bych se mezi nimi udusil. Existovaly i horší způsoby jak zemřít. Tak například způsob, jímž zemřel jeho lord otec. Měl jsem ho přinutit vytlačit ze sebe trochu toho zlata, než vydechl naposledy. Lord Tywin byl skoupý na pochvaly a náklonnost, ale co se mincí týkalo, měl vždycky štědrou ruku. Jedinou věcí ještě žalostnější než trpaslík bez nosu, je trpaslík bez nosu, který navíc nemá peníze.

Tyrion nechal tlusté ženy jejich bochníkům a kotlíkům a vydal se prozkoumat sklep, kde jej Illyrio vyprostil předchozího večera ze sudu. Nebylo těžké jej nalézt. Bylo tam tolik vína, že by z něj mohl být opilý po stovku let; sladká rudá vina z Roviny a kyselá červená z Dorne, bledě jantarová z Pentosu, zelené nektary z Myru, tři dvacítky sudů se stromovinským zlatým, dokonce vína z bájného východu, z Qarthu a Yi Ti a Ašaje u Stínu. Nakonec si Tyrion vybral soudek silného vína označeného jako soukromá zásoba lorda Runceforda Redwyna, dědečka současného pána Stromoviny. Jeho chuť byla na jazyku mdlá a omamná, barva tak purpurově tmavá, že vypadalo v šerém sklepním světle skoro černé. Tyrion si nalil pohár a ještě džbán pro dobrou míru a odnesl si je nahoru do zahrady, aby si je vypil pod třešněmi, které viděl ze svého okna.

Náhoda tomu chtěla, že vyšel nesprávnými dveřmi a nikdy jezírko, které viděl ze svého okna, nenašel, ale na tom nezáleželo. Zahrady za domem byly stejně příjemné a navíc mnohem rozlehlejší. Chvíli se jimi procházel sem a tam a pil. Stěny by svou výškou a tloušťkou zahanbily jakýkoliv řádný hrad, a železné bodce na vrcholcích vypadaly bez hlavic, které by je zdobily, podivné obnažené. Tyrion si představil, jak by se tam nahoře vyjímala hlava jeho sestry, s dehtem ve zlatých vlasech a mouchami s bzukotem jí vlétajícími do úst a vylétajícími z nich ven. Ano, a Jaime musí dostat bodec vedle ní, rozhodl. Nikdo se nesmí nikdy vetřít mezi mého bratra a moji sestru.

S lanem a hákem by se mu snad podařilo přes zeď dostat. Měl silné paže a mnoho nevážil. Měl by být schopen přelézt, pokud by se nahoře nenabodl na některý z hrotů. Zítra se porozhlédnu po nějakém provaze, rozhodl se.

Během svých toulek zahradou si všiml tří bran – hlavního vchodu se strážnicí, vedlejší brány u psinců a zahradní branky skryté za houštinou bledého břečťanu. Ta poslední byla zamčená na řetěz, u dalších dvou stály stráže. Strážní byli otylí, tváře měli hladké jako dětské prdelky a každý měl na hlavě bronzovou čepičku s hrotem. Tyrion ty eunuchy poznal, když je uviděl. Znal jejich pověst. Povídalo se o nich, že se ničeho nebojí, že necítí bolest a že svým pánům zůstávají věrní až do smrti. Možná bych měl upotřebení pro pár svých vlastních, přemítal. Škoda, že jsem na to nepomyslel, než jsem se stal žebrákem.

Prošel podél sloupořadí ochozu a pod lomeným obloukem průchodu a ocitl se na dlážděném nádvoří, kde prala jakási žena šaty u studny. Zdálo se, že je zhruba stejného stáří jako on, měla matné rudé vlasy a širokou tvář. „Nechtěla by sis dát víno?“ zeptal se jí. Pohlédla na něj s nejistotou v očích. „Nemám pro tebe pohár, museli bychom se podělit o jeden.“ Pradlena se vrátila ke ždímání tunik a jejich rozvěšování na slunci. Tyrion se posadil se svým džbánem na kamennou lavici. „Pověz mi, jak dalece bych měl důvěřovat magistru Illyriovi?“ To jméno ji přimělo vzhlédnout. „Až tak dalece?“ Zachechtal se, zkřížil svoje zakrslé nohy a napil se. „Nerad bych hrál jakoukoliv roli, kterou pro mě pán sýrů přichystal, jenže mohu snad odmítnout? Brány jsou zde střežené. Snad bys mě mohla propašovat ven pod svými sukněmi, co říkáš? Byl bych ti tak vděčný; možná bych se s tebou dokonce i oženil, už mám dvě manželky, proč ne tři? Hmm, jenže kde bychom žili?“ Obdařil ji tak milým úsměvem, na jaký se jen muž s polovinou nosu zmůže. „Už jsem ti říkal, že mám neteř ve Slunečním oštěpu? S Myrcellou bych mohl v Dorne napáchat spoustu zlomyslností. Mohl bych dostat svoji neteř a svého synovce do války, nebylo by to komické?“ Pradlena drhla jednu z Illyriových tunik, dost velkou, aby mohla posloužit jako lodní plachta. „Ano, máš pravdu, za takové špatné myšlenky bych se měl stydět. Místo toho bych se měl raději pokusit dostat na Zeď. Říká se, že když člověk vstoupí do řad Noční hlídky, prominou mu všechny jeho zločiny. Ačkoliv se obávám, že by mi nedovolili ponechat si tě, zlatíčko. U Noční hlídky nejsou žádné ženy, žádné roztomilé pihaté manželky, co by ti zahřívaly postel za nocí, jenom chladné vichry, nasolená treska a malé pivo. Myslíš, že bych v černi vypadal o něco vyšší, moje paní?“ Znovu si dolil pohár. „Co říkáš? Sever či jih? Měl bych odčinit všechny svoje staré hříchy a začít páchat nové?“ Pradlena se na něj naposledy podívala, sebrala svůj koš a odešla. Zdá se, že si nedokážu udržet ženu moc dlouho, přemítal Tyrion. Jeho džbán nějak vyschl. Asi bych se měl odpotácet zpátky do sklepů. Z vína se mu však točila hlava a schodiště do sklepa bylo až moc příkré. „Kam chodí všechny děvky?“ zeptal se prádla pleskajícího na šňůře. Možná se na to měl zeptat pradleny. Tím nechci říct, že bys byla děvka, moje milá, ale snad bys mohla vědět, kam chodí. Anebo ještě lépe, měl se na to zeptat svého otce. „Tam, kam chodí všechny děvky,“ řekl lord Tywin. Ona mne milovala. Byla to domkářova dcera, milovala mne, provdala se za mne, důvěřovala mi.

Prázdný džbán mu vyklouzl z ruky a začal se kutálet po nádvoří. Tyrion se zvedl z lavice a šel jej sebrat. A zatímco se snažil, spatřil nějaké houby vyrůstající z popraskaných dlaždic na zemi. Byly bledé, až doběla, s drobnými skvrnkami… a červené lupeny na spodní straně kloboučků byly tmavé jako krev. Trpaslík jednu uštípl a přičichl k ní. Lahodné, pomyslel si, a smrtelně jedovaté.

Houbiček bylo dohromady sedm. Možná se mu tím Sedm snažilo něco naznačit. Posbíral je všechny, sebral ze šňůry s prádlem rukavici, opatrně je zabalil a zastrčil si je do kapsy. To úsilí jej vyčerpalo, a tak se vrátil zpátky ke kamenné lavici, lehl si na ni, schoulil se do klubíčka a zavřel oči.

Když opět procitl, byl zpátky ve své ložnici, znovu utopený v posteli s husím peřím, zatímco ramenem mu třásla světlovlasá dívka. „Můj pane,“ řekla, „je pro tebe připravená koupel. Magistr Illyrio tě do hodiny očekává u svého stolu.“

Tyrion se vysoukal do sedu, opřel se o polštář, hlavu dal do dlaní. „Zdá se mi to nebo opravdu mluvíš společnou řečí?“

„Ano, můj pane, mluvím. Koupili mne, abych potěšila krále.“ Měla modré oči a byla pěkná, mladá a štíhlá.

„K čemu jinému by tě za mnou mohli přivést? Potřebuji pohár vína.“

Nalila mu je. „Magistr Illyrio mi řekl, abych ti vydrhla záda a zahřála postel. Moje jméno…“

„… mě nezajímá. Víš, kam chodí všechny děvky?“ Začervenala se. „Děvky se prodávají za peníze.“

„Nebo za šperky, šaty či hrady. Jenže kam všechny chodí?“ Dívka jeho otázku nechápala. „To je nějaká hádanka, můj pane? Já na hádanky moc nejsem. Prozradíš mi, jak zní odpověď?“

Ne, pomyslel si, ani já nemám rád hádanky. „Nic ti nepovím. A ty mi prokaž stejnou službu „Jediné, co mě na tobě zajímá, je ta část mezi nohama, vyhrkl málem. Měl ta slova na jazyku, ale jaksi mu nemohla přejít přes rty. Není to Šae, pomyslel si v duchu, jenom nějaká bláznivka, která si myslí, že se vyžívám v hádankách. Upřímně řečeno, moc ho nezajímala ani její kundička. Buď jsem nemocný, anebo mrtvý. „Zmínila ses o koupeli? Nesmíme nechat pána sýrů čekat.“

Zatímco se koupal, dívka mu myla nohy, drhla mu záda a kartáčovala vlasy. Potom mu vmasírovala do lýtek sladce vonící mast, aby zmírnila bolest, a znovu ho oblékla do chlapeckého oděvu, zatuchlých karmínově červených nohavic a modrého sametového kabátce lemovaného zlatým brokátem. „Bude mne můj pán chtít, jakmile se nají?“ zeptala se, když mu zašněrovávala boty.

„Ne. Se ženami jsem skoncoval.“ S děvkami.

Dívka vzala toto zklamání na jeho vkus až příliš dobře. „Kdyby dával můj pán přednost chlapci, mohu mu nějakého poslat do postele.“

Můj pán by dal přednost své ženě. Můj pán by měl raději dívku jménem Tyša. „Jen pokud ví, kam chodí všechny děvky.“

Dívka stáhla ústa. Ona mnou opovrhuje, uvědomil si, ale ne víc, než sebou opovrhuji já sám. Tyrion nepochyboval, že již spal s mnoha ženami, kterým se hnusil pouhý pohled na něj, jenže ty byly aspoň tak laskavé, že předstíraly náklonnost. Troška upřímné nenávisti by mohla být osvěžující, jako kyselé víno po přílišném množství sladkého.

„Myslím, že jsem si to rozmyslel,“ řekl jí. „Čekej na mě v posteli. Pokud možno nahá, prosím, myslím, že budu příliš opilý, než abych tě dokázal vysvléci z šatů. Pusu měj zavřenou, nohy rozevřené a uvidíš, jak skvěle spolu budeme my dva vycházet.“ Usmál se na ni, doufaje, že spatří v jejím výrazu strach, ale jediné, čeho se mu dostalo, byl odpor. Trpaslíka se nikdo nebojí. Dokonce ani lord Tywin se nebál, i když Tyrion třímal kuši v rukou. „Sténáš, když tě někdo píchá?“ zeptal se zahřívačky postele.

„Když to milostpána potěší.“

„Milostpána by možná potěšilo, kdyby tě mohl zardousit. Takto jsem posloužil své poslední děvce. Myslíš, že by proti tomu tvůj pán něco namítal? Zajisté ne. Takových jako ty má stovku dalších, ale nikoho jako já.“ Když se na ni usmál tentokrát, spatřil strach, po kterém toužil.

Illyrio ležel na čalouněném divanu, před sebou dřevěnou mísu, a hltal pálivé papričky a šalotky. Čelo měl poseté krůpějemi potu, nad vypasenými tvářemi mu svítila prasečí očka. Když hýbal rukama, pohybovaly se i drahé kameny, které na nich měl: onyx a opál, tygří oko a turmalín, rubín a ametyst, safír, smaragd, gagát a nefrit, tmavý diamant a zelená perla. Za jeho prsteny bych mohl žít celé roky, pomyslel si Tyrion Jenže bych potřeboval sekáček, abych je z něho dostal.

„Pojď a posaď se, můj drahý příteli.“ Illyrio mu pokynul, aby šel blíž.

Trpaslík vyšplhal do křesla. Bylo pro něj příliš velké, vypolštářovaný trůn určený k tomu, aby se do něj vešla magistrova rozměrná zadnice, se silnýma pevnýma nohama, aby unesly jeho váhu. Tyrion Lannister prožil celý svůj dosavadní život ve světě, který pro něj byl příliš velký, jenže v sídle Illyria Mopatise nabýval pocit disproporcí groteskních rozměrů. Jsem myš v mamutím doupěti, přemítal, ale aspoň má ten mamut dobrý vinný sklep. Při tom pomyšlení dostal žízeň. Zavolal o víno.

„Užil sis s tou dívkou, co jsem ti poslal?“ zeptal se Illyrio. „Kdybych chtěl dívku, byl bych si o nějakou řekl.“

„Pokud nesplnila tvé očekávání…“

„Udělala všechno, co jsem po ní chtěl.“

„V to doufám. Byla vycvičena v Lysu, kde se vzdělávají v umění lásky. Král si s ní velmi užil.“

„Copak jsi neslyšel, že já krále zabíjím?“ Tyrion se ošklivě zašklebil nad svým vinným pohárem. „O žádné zbytky po králích nestojím.“

„Jak si přeješ. Najezme se tedy.“ Illyrio tleskl dlaněmi a kolem začalo pobíhat služebnictvo.

Začali polévkou z krabů a mořského ďasa a také studenou vaječno-limetkovou polévkou. Po ní následovaly křepelky v medu, jehněčí hřbet, husí játra ve víně, pastiňák na másle a pečené sele. Tyrionovi se při pohledu na to všechno udělalo zle od žaludku, ale přiměl se vpravit do sebe ze zdvořilosti lžíci polévky… a jakmile ji jednou ochutnal, byl ztracen. Kuchařky byly možná staré a tlusté, ale svoje řemeslo znaly. Nikdy předtím se tak dobře nenajedl, dokonce ani u dvora.

Zatímco ohryzával maso z křepelčích kostí, zeptal se Illyria na jeho ranní předvolání. Tlustý muž pokrčil rameny. „Na východě panují nepokoje. Padl Astapor, Meereen taky. Ghiskarská otrokářská města byla stará, ještě když byl svět mlád.“ Naporcovali selátko. Illyrio se natáhl po kousku kůrčičky, namočil ji do švestkové omáčky a prsty si ji vložil do úst.

„Záliv otrokářů je od Pentosu daleko.“ Tyrion nabodl na hrot svého nože husí játra. Žádný člověk není proklet tak jako královrah, přemítal, ale třeba bych se mohl naučit mít tohle peklo rád.

„To ano,“ přitakal Illyrio, „jenže svět je jedna velká pavučina a člověk se neodvažuje dotknout se jediného vlákna, aby se nezachvěla ostatní. Ještě víno?“ Illyrio si hodil do úst papričku. „Ne, něco lepšího.“ Opět zatleskal.

Při tom zvuku vstoupil mladý muž s přikrytou mísou. Položil ji před Tyriona a Illyrio se naklonil přes stůl, aby sundal víko. „Houby,“ oznámil magistr, zatímco z mísy zavanula vůně. „Okořeněné česnekem a přelité máslem. Bylo mi řečeno, že jejich chuť je vskutku delikátní. Vezmi si jednu, můj příteli. Vezmi si dvě.“ Tyrion již měl vypasenou černou houbu napůl cesty k ústům, ale něco v Illyriově hlase jej náhle zarazilo. „Až po tobě, můj pane.“ Postrčil mísu ke svému hostiteli.

„Ne, ne.“ Magistr Illyrio k němu posunul houby zpátky. Na okamžik se zdálo, jako by z otylých obchodníkových tváří vykukoval nezbedný chlapec. „Až po tobě. Trvám na tom. Kuchařka je připravila speciálně pro tebe.“

„Opravdu?“ Vzpomněl si na kuchařku, na mouku na jejích rukou, na těžké prsy pokryté tmavomodrými žilkami. „To od ní bylo laskavé, ale… ne.“ Tyrion vložil houbu zpátky do jezírka másla, ze kterého ji předtím vytáhl.

„Jsi příliš podezřívavý,“ usmál se Illyrio skrze svůj vidlicovitě rozvětvený žlutý vous. Tyrion měl podezření, že si jej každého rána potírá olejem, aby se mu leskl jako zlato. „Jsi snad zbabělec? Tohle jsem o tobě neslyšel.“

„V Sedmi královstvích je to považováno za závažné porušení pohostinnosti otrávit svého hosta u večeře.“

„Zde též.“ Illyrio Mopatis se natáhl po svém vinném poháru. „Jenže pokud si host očividně přeje ukončit svůj vlastní život, nu, jeho hostitel mu musí vyhovět, ne snad?“ Napil se vína.

„Magistr Ordello byl otráven houbami před necelým půl rokem. Prý to není zas tak bolestivé. Trocha křečí v břiše, prudká bolest za očima, a je konec. Raději houby, než aby ti hrdlo proťal meč, není-liž pravda? Proč zemřít a cítit přitom v ústech chuť krve, když by to mohlo být máslo a česnek?“

Trpaslík pozoroval mísu před sebou. Z vůně česneku a másla se mu sbíhaly sliny v ústech. Jakási část z něj ty houby chtěla, i když věděl, co jsou zač. Nebyl natolik statečný, aby přijal chladnou ocel do svého vlastního břicha, ale kousek houby by nemusel být tak hrozný. To jej děsilo víc, než by dokázal vypovědět. „Mýlíš se ve mně,“ slyšel sám sebe říci.

„Skutečně? To je zvláštní. Pokud by ses raději utopil ve víně, řekni slovo, a uděláme to hezky rychle. Ovšem utápět se v jednom poháru za druhým si žádá mnoho času i vína.“

„Mýlíš se ve mně,“ opakoval Tyrion hlasitěji. Houby na másle se před ním leskly ve světle lampy, tmavé a lákavé. „Ujišťuji tě, že netoužím zemřít. Mám…“ Jeho hlas odezněl do nejistoty. Co mám? Život, který mohu žít? Práci, kterou mohu dělat? Děti, které bych vychoval, zemi, jíž bych vládl, ženu, co bych miloval?

„Nemáš nic,“ dořekl za něj magistr Illyrio, „ale to můžeme změnit.“ Vylovil z másla houbu a lačně se do ní zakousl. „Opravdu delikátní.“

„Ty houby nejsou otrávené,“ řekl Tyrion podrážděně.

„Ne. Proč bych ti měl přát něco tak zlého?“ Magistr Illyrio snědl další. „Musíme si projevit trochu důvěry, ty a já. Tak pojď, jez.“ Znovu zatleskal. „Máme práci, kterou je třeba vykonat. Můj malý přítel se musí udržet při síle.“

Sluhové přinesli volavku nadívanou fíky, telecí kotlety křehčené mandlovým mlékem, sledě ve smetanové omáčce, glazované cibulky, plísňové sýry, tácy s hlemýždi a sladkostmi a černou labuť v peří. Tyrion odmítl labuť, která mu připomněla večeři s jeho sestrou. Dal si však volavku a sledě a také pár cibulek. A sluhové mu dolévali pohár vínem pokaždé, když jej vyprázdnil. „Na tak malého muže piješ hodně vína.“

„Královraždy jsou suchá práce. Člověk z nich má žízeň.“ Očka tlustého muže se zaleskla jako drahé kameny na jeho prstech. „V Západozemí jsou tací, kteří by řekli, že vražda lorda Tywina byla pouze dobrým začátkem.“

„Raději by to neměli říkat v doslechu mé sestry, jinak zjistí, že jim schází jazyk.“ Trpaslík roztrhl bochník chleba. „A ty by sis měl dávat pozor na to, co říkáš o mé rodině, magistře. Královrah či ne, stále jsem lev.“

Zdálo se, že jeho slova pána sýrů nesmírně pobavila. Plácl se do masitého stehna a řekl: „Vy Západozemci jste všichni stejní. Našijete si nějaké zvíře na kus hedvábí a najednou jste všichni lvi nebo draci či orli. Mohl bych tě odvést za opravdovým lvem, můj malý příteli. Princ si je drží jako pýchu svého zvěřince. Nechtěl by ses s nimi podělit o klec?“

Tyrion musel připustit, že lordi Sedmi království opravdu přikládají svým znakům přehnaný význam. „Ano,“ připustil. „Lannister není lev. Stále jsem nicméně syn svého otce, takže Jaimeho a Cersei si zabiju sám.“

„Jak zvláštní, že jsi zmínil svou krásnou sestru,“ řekl Illyrio mezi šneky. „Královna nabídla šlechtický titul tomu, kdo přinese tvoji hlavu, bez ohledu na to, jak nízký bude jeho původ.“

To bylo víc, než Tyrion očekával. „Pokud ji chceš vzít za slovo, přinuť ji, aby pro tebe taky roztáhla nohy. Ta nejlepší část ze mne za tu nejlepší část z ní, to by byl spravedlivý obchod.“

„Já bych raději svoji vlastní váhu ve zlatě.“ Illyrio se zasmál tak prudce, až měl Tyrion obavy, že před ním pukne. „Všechno zlato Casterlyovy skály, proč ne?“

„Zlato ti mohu zaručit,“ řekl trpaslík, kterému se ulevilo, že neutone v přílivu napůl strávených úhořů a sladkostí, „ale Skála je moje.“

„Přesně tak.“ Magistr si přikryl ústa a vypustil ze sebe mocné říhnutí. „Myslíš si, že ti ji král Stannis dá? Bylo mi řečeno, že nesmírně ctí zákony. Tvůj bratr nosí bílý plášť, takže ty jsi podle zákonů Západozemí právoplatný dědic.“

„Stannis by mi Casterlyovu skálu možná dal,“ řekl Tyrion, „nebýt ovšem té malé záležitosti královraždy a otcovraždy. Kvůli tomu by mne chtěl zkrátit o hlavu, a to už jsem i tak dost krátký. Proč si však myslíš, že bych mohl mít v úmyslu přidat se k lordu Stannisovi?“

„Proč jinak bys chtěl jít ke Zdi?“

„Stannis je na Zdi?“ Tyrion si zamnul pahýl nosu. „Co dělá u sedmi krvavých pekel Stannis na Zdi?“

„Řekl bych, že se tam třese zimou. Dole v Dorne je tepleji. Možná se měl raději vydat tamtím směrem.“

Tyrion začínal mít podezření, že jistá pihovatá pradlena toho znala ze společné řeči víc, než předstírala. „Náhoda tomu chtěla, že v Dorne je moje neteř Myrcella. A já mám napůl v úmyslu udělat ji královnou.“ Illyrio se usmál, zatímco sluhové před ně postavili mísy s černými třešněmi ve sladké smetaně. „Co ti to ubohé dítě udělalo, že ji chceš mít mrtvou?“

„Dokonce ani od vraha příbuzných nevyžadují, aby pobil všechny svoje příbuzné,“ řekl Tyrion dotčeně. „Řekl jsem, že ji chci udělat královnou, ne že ji chci mít mrtvou.“

Pán sýrů lovil z mísy třešně. „Ve Volantisu mají minci, která má na jedné straně korunu a na druhé lebku. Přesto je to jedna a tatáž mince. Udělat ji královnou znamená mít ji mrtvou. Dorne by možná za Myrcellu povstalo, jenže samotné Dorne nestačí. Pokud jsi tak chytrý, jak náš přítel tvrdí, pak tohle jistě víš.“ Tyrion pohlédl na otylého muže s novým zájmem. Má v každém případě pravdu. Udělat ji královnou znamená zabít ji. A já jsem to věděl. „Marná gesta, to je všechno, co mi zbývá. Tohle by aspoň přimělo moji sestru ronit hořké slzy.“

Magistr Illyrio si otřel hřbetem vypasené ruky smetanu z úst. „Cesta do Casterlyovy skály přes Dorne nevede, můj malý příteli. Ani neběží pod Zdí. Ale věz, že cesta existuje.“

„Znají mne jako zrádce, královraha a otcovraha.“ Ty řeči o cestách mu šly na nervy. Považuje snad tohle všechno za nějakou hru?

„Co jeden král učiní, může jiný odčinit. V Pentosu máme prince, můj příteli. Předsedá na bálech a slavnostech a nechává se nosit po městě v palankýnu ze zlata a slonoviny. Před ním se ubírají tři heroldi se třemi zlatými šupinami jako symbolem řemesel, železným mečem jako symbolem války a stříbrnými důtkami jako symbolem spravedlnosti. Prvního dne každého nového roku musí připravit o panenství pannu polí a pannu moří.“ Illyrio se naklonil blíž, lokty se opřel o stůl. „A přesto, kdyby se nemělo urodit nebo bychom měli prohrát válku, podřízneme mu hrdlo, abychom si usmířili bohy, a mezi čtyřiceti rodinami si pak vybereme nového prince.“

„Připomeň mi, abych se nikdy nechtěl stát princem Pentosu.“

„To se vašich Sedm království tak liší? V Západozemí není mír, není tam spravedlnost ani víra… a hádám, že zakrátko tam nebude ani jídlo. Když lidé hladoví a jsou nemocní strachy, hledají spasitele.“

„Hledat mohou, ale jediné, co najdou, je Stannis…“

„Ne Stannis. Ani Myrcella.“ Žlutý úsměv se rozšířil. „Někdo jiný. Silnější než Tommen, laskavější než Stannis, s právoplatnějším nárokem na trůn než dívka Myrcella. Spasitel, co přijde zpoza moře, aby obvázal všechny rány krvácejícímu Západozemí.“

„Hezká slova.“ Na Tyriona to dojem neučinilo. „Slova jsou jako vítr. Kdo je ten zatracený spasitel?“

„Drak.“ Jakmile vyřkl to slovo, musel se obchodník při pohledu na jeho tvář rozesmát. „Drak se třemi hlavami.“

DAENERYS

Slyšela, jak po schodech vychází mrtvý muž. Předcházel jej pomalý, odměřovaný zvuk kročejů odrážející se mezi nachovými sloupy její síně. Daenerys Targaryen jej očekávala na ebenové lavici, z níž si učinila svůj trůn. Oči měla rozespalé, vlasy rozcuchané.

„Veličenstvo,“ řekl ser Barristan Selmy, lord velitel její Královniny gardy, „není zapotřebí, abys tohle viděla.“

„Zemřel kvůli mně.“ Dany si přitiskla k hrudi svou lví kůži. Pod ní měla jen bílou lněnou tuniku, která jí sahala do poloviny stehen. Missandei ji probudila ze sna o domě s červenými dveřmi. Neměla čas se převléknout.

„Khaleesi,“ zašeptala Irri, „nesmíš se toho mrtvého muže dotýkat. Dotknout se mrtvého nosí smůlu.“

„Pokud jsi jej nezabila sama.“ Jhiqui měla silnější kosti než Irri, široké boky a dmoucí ňadra. „To ví každý.“

„To ví každý,“ přitakala Irri.

Dothrakové byli moudří, co se týkalo koní, ale v mnoha jiných záležitostech se chovali jako naprostí blázínkové. Kromě toho jsou to teprve děvčátka. Její služebné byly zhruba stejného věku jako ona – na pohled vyzrálé ženy s černými vlasy, měděnou pokožkou a mandlovýma očima, a přesto to byly teprve děti. Dostala je, když se provdala za khala Droga. A byl to Drogo, kdo jí dal kůži, kterou nosila, hlavu a kůži hrakkara, bílého lva Dothrackého moře. Byla pro ni příliš velká a páchla zatuchlinou, ale navozovala pocit, jako by bylo její slunce a hvězdy stále v její blízkosti.

Nejdříve se na vrcholu schodiště objevil Šedý červ s pochodní v ruce. Z jeho bronzové čepičky vyčnívaly tři hroty. Za ním následovali čtyři z jeho Neposkvrněných, nesoucí mrtvého muže na ramenou. Jejich čepičky měly každá jen jeden hrot, a ve tvářích se jim toho zračilo tak málo, že by mohly také být odlity z bronzu. Položili mrtvolu na zem k jejím nohám. Ser Barristan odhrnul zakrvácené plátno. Šedý červ sklonil pochodeň, aby se mohla podívat.

Obličej mrtvého muže byl hladký a bez vousů, tvář měl rozseknutou od ucha k uchu. Býval to vysoký muž, modrooký a pohledný. Nějaké dítě z Lysu nebo Starého Volantisu, odvlečené na lodi korzáry a prodané do otroctví v rudém Astaporu. Třebaže měl otevřené oči, plakaly jen jeho rány. Bylo jich víc, než by mohla spočítat.

„Veličenstvo,“ řekl ser Barristan, „na cihlách v uličce, kde ho našli, byla harpyje…“

„… namalovaná krví.“ Daenerys už věděla, jak to chodí. Synové Harpyje vraždili za nocí, a u každého zabitého nechávali svoje znamení. „Šedý červe, proč byl tento muž sám? Neměl druha?“ Když procházeli Neposkvrnění uličkami Meereenu za nocí, chodili dle jejího příkazu vždy po dvou.

„Moje královno,“ odpověděl kapitán, „tvůj služebník Věrný štít neměl minulou noc službu. Šel na… jisté místo… aby se napil a vyhledal společnost.“

„Na jisté místo? Co tím míníš?“

„Dům rozkoše, Veličenstvo.“

Nevěstinec. Polovina jejích osvobozenců pocházela z Yunkai, kde byli Moudří páni proslulí mimo jiné tím, že cvičili postelové otroky. Způsob sedmi vzdechů. Nevěstince vyrostly po celém Meereenu jako houby po dešti. To je jediné, co znají. Potřebují přežít. Jídlo bylo den ode dne dražší, zatímco cena masa šla dolů. Věděla, že v chudobnějších čtvrtích mezi terasovitými pyramidami meereenské otrokářské šlechty jsou nevěstince, kde uspokojují jakékoliv myslitelné erotické choutky. Přesto… „Co doufal eunuch, že nalezne v nevěstinci?“

„Dokonce i ti, co postrádají mužské orgány, stále mohou mít mužské srdce, Veličenstvo,“ odvětil Šedý červ. „Tento jeden se dozvěděl, že Věrný štít někdy dával minci ženám v nevěstincích, aby s ním ležely a objímaly ho.“

Krev draka nepláče. „Věrný štít,“ řekla se suchýma očima. „Tak se jmenoval?“

„Nechť se zlíbí jejímu Veličenstvu.“

„Pěkné jméno.“ Dobří páni Astaporu nedovolovali svým otrockým vojákům dokonce ani jména. Jakmile je osvobodila, někteří z jejích Neposkvrněných si pro sebe opětovně zabrali jména, která dostali při narození; ostatní si pro sebe vybrali jiná jména. „Víte, kolik útočníků Věrný štít napadlo?“

„Tento jeden neví. Mnoho.“

„Šest nebo víc,“ řekl ser Barristan. „Podle vzhledu jeho ran se kolem něj rojili ze všech stran. Byl nalezen s prázdnou pochvou. Je možné, že sám některého z útočníků zranil.“

Dany se v duchu pomodlila, aby právě teď někde umíral jeden ze Synů Harpyje, držel se za břicho a svíjel se bolestí. „Proč mu takto rozřízli tváře?“

„Laskavá královno,“ řekl Šedý červ, „jeho vrazi nacpali tvému služebníkovi Věrnému štítu do krku kozlí genitálie. Tento jeden je odstranil, než jsme ho sem přinesli.“

Jeho vlastním přirozením jej nakrmit nemohli. Astaporci mu neponechali pyj ani varlata. „Synové jsou stále troufalejší,“ poznamenala Dany. Až doposud omezovali své útoky na neozbrojené osvobozence, podřezávali je v uličkách nebo se pod příkrovem temnoty vkrádali do jejich obydlí a vraždili je v postelích. „To je první z mých vojáků, kterého zabili.“

„První,“ varoval ji ser Barristan, „ale ne poslední.“

Jsem stále ve válce, uvědomila si Dany, akorát že teď bojuji se stíny. Doufala, že zabíjení na nějaký čas ustane, že bude mít čas na budování a ozdravení města.

Setřásla ze sebe lví kůži, poklekla vedle těla a nehledíc na Jhiquino zalapání po dechu zatlačila mrtvému muži oči. „Věrný štít nebude zapomenut. Nechte ho umýt a obléknout do bitvy a pohřběte ho s čepičkou, štítem a kopími.“

„Stane se, jak Její Veličenstvo poroučí,“ řekl Šedý červ.

„Pošli svoje lidi do Chrámu milostí, ať se poptají, zda nějaký muž nepřišel k Modrým milostem s ránou po meči. A nech rozšířit zvěst, že zaplatíme zlatém za krátký meč Věrného štítu. Poptej se řezníků a pastevců a pokus se zjistit, kdo v poslední době vyklešťoval kozy.“ Možná se nějaký pastevec přizná. „A odteďka ať už žádný z mých mužů nechodí po setmění sám.“

„Tito jedni uposlechnou.“

Daenerys si odrhnula vlasy z obličeje. „Najdi pro mne ty zbabělce. Najdi je, abych mohla Syny Harpyje naučit, co to znamená probudit draka.“

Šedý červ jí zasalutoval. Jeho Neposkvrnění znovu přikryli mrtvého muže plátnem, zvedli si ho na ramena a vynesli ho ze síně. Ser Barristan Selmy se zdržel. Vlasy měl bílé a od koutků jeho bleděmodrých očí vybíhaly vějířky vrásek. A přesto měl záda rovná jako svíce a roky jej pranic neobraly o jeho šermířské umění. „Veličenstvo,“ řekl, „obávám se, že tvoji eunuchové nejsou pro úkoly, které jim dáváš, uzpůsobeni.“

Dany se usadila na svou lavici a znovu si přehodila lví kůži kolem ramen. „Neposkvrnění jsou moji nejlepší bojovníci.“

„Prosím o prominutí, Veličenstvo, ale jsou to vojáci, ne bojovníci. Byli stvořeni pro bitevní pole, aby stáli rameno vedle ramene za svými štíty, s kopími namířenými před sebe. Jejich výcvik je učí poslouchat beze strachu, bezvýhradně, bez přemýšlení či váhání… nepídit se po tajemstvích a neklást otázky.“

„Posloužili by mi rytíři lépe?“ Selmy pro ni cvičil rytíře, učil syny otroků bojovat s kopím a dlouhým mečem po západozemském způsobu… jenže k čemu jí budou platná kopí proti zbabělcům, co útočí pod rouškou tmy?

„Ne v tomhle,“ připustil starý muž. „A navíc nemá Tvoje Veličenstvo žádné rytíře kromě mne. Bude trvat roky, než budou ti hoši připraveni.“

„Pak kdo tedy, když ne Neposkvrnění? Dothrakové by byli ještě horší.“ Dothrakové bojovali z koňských hřbetů. Muži na koních byli užitečnější v otevřených polích a kopcích než v úzkých ulicích a uličkách města. Mimo meereenské zdi z mnohobarevných cihel byla Danyina vláda přinejmenším chabá. Tisíce otroků se stále lopotily na rozlehlých panstvích v kopcích, pěstovaly pšenici a olivy, pásly stáda koz a ovcí a těžily sůl a měď.

V meereenských skladištích byly hojné zásoby obilí, oleje, oliv, sušeného ovoce a nasoleného masa, ale ty zásoby se tenčily.

A tak Dany vyslala svůj skrovný khalasar pod velením svých tří pokrevních jezdců, aby si podmanil zázemí, zatímco Hnědý Ben Plumrn vzal svoje Druhé syny na jih, aby střežili území proti yunkajským vpádům.

Nejdůležitějším úkolem ze všech pověřila Daario Naharise, vemlouvavého Daaria se zlatým zubem a trojitě rozvětveným vousem, usmívajícího se prohnaným úsměvem skrze purpurové kníry. Za východními kopci se táhlo pásmo oblých pískovcových hor, Khyzaiský průsmyk a Lhazar. Pokud by Daario dokázal přesvědčit Lhazarény, aby znovu otevřeli suchozemské obchodní trasy, bylo by možné dopravovat obilí dolů po řece nebo přes kopce podle potřeby… jenže Ovčí lidé neměli důvod milovat Meereen. „Až se Bouřovrány vrátí z Lhazaru, snad bych je mohla použít v ulicích,“ řekla seru Barristanovi, „ale do té doby mám jenom Neposkvrněné.“ Vstala. „Nyní mne musíš omluvit, sere. Brzy budou u mých bran prosebníci. Musím si nasadit svoje králičí uši a stát se opět jejich královnou. Zavolej Reznaka a Holotemenného, ať na mne počkají, než se obléknu.“

„Jak Její Veličenstvo poroučí.“ Selmy se uklonil.

Velká pyramida čněla osm stovek stop do oblohy, od obrovské čtvercové základny až k vysokému vrcholku, kde měla královna svoje soukromé komnaty, obklopené zelení a vonnými jezírky. Když se nad městem rozklenulo chladné modré svítání, vyšla Dany na terasu. Na západě se odráželo slunce od zlatých dómů Chrámu milostí a vyleptávalo hluboké stíny za příkrými pyramidami mocných. V některé z těch pyramid dokonce i teď osnují Synové Harpyje nové vraždy a není v mé moci zastavit je.

Viserion vycítil její nepokoj. Velký drak ležel stočený kolem hrušně, hlavu měl položenou na ocase. Když Dany procházela kolem, otevřel oči, dvě jezírka roztaveného zlata. Rohy měl také zlaté, i šupiny, které mu sbíhaly po zádech od hlavy až k ocasu. „Ty lenochu,“ řekla mu a podrbala ho pod čelistí. Jeho šupiny byly horké na dotek, jako zbroj ponechaná příliš dlouho na slunci. Draci jsou ztělesněný oheň. Četla to v jedné z knih, které jí dal ser Jorah jako svatební dar. „Měl bys lovit se svými bratry. Nebo jste se ty a Drogon opět prali?“ Její draci byli poslední dobou stále divočejší. Rhaegal kousl Irri a Viserion podpálil Reznakův tokar, když ji senešal posledně navštívil. Nevěnuji se jim tolik, jak bych měla, jenže kde na ně mám vzít čas?

Viserion mrskl ocasem do strany, udeřil do kmene stromu tak mocně, že na zem spadla hruška a přistála Dany u nohou. Rozložil křídla a napůl vzlétl, napůl vyskočil na zídku. Roste, pomyslela si, když se odrazil a vyletěl do oblohy. Všichni tři rostou. Brzy budou dost velcí, aby mne unesli. Pak poletí, jako letěl Aegon Dobyvatel, vysoko a ještě výš, dokud nebude Meereen pod ní tak malý, že by ho mohla zakrýt palcem.

Pozorovala Viseriona, jak stoupá ve stále širších kruzích, dokud jí nezmizel z očí za kalnými vodami Skahazadhanu. Teprve pak vešla zpátky do pyramidy, kde již čekaly Irri a Jhiqui, aby jí vykartáčovaly zacuchané vlasy a oděly ji do ghiskarského tokaru, jak příslušelo královně Meereenu.

Tento oděv byl neforemný kus šatu, dlouhá, volná, beztvará plachta, která se omotávala kolem boků, v podpaždí a přes rameno, jejíž lemy byly pečlivě skládány a vystavovány na odiv. Když byl omotán příliš volně, hrozilo, že z těla sklouzne; omotán příliš těsně se zašmodrchával, omezoval člověka v pohybu a překážel v chůzi. Dokonce i když byl omotán správně, bylo zapotřebí, aby si jej jeho nositel přidržoval na místě levou rukou. Chůze v tokaru si vyžadovala malé cupitavě krůčky a dokonalou rovnováhu, jinak člověk šlápl na těžký splývavý lem. Nebyl to oděv určený pro člověka, jenž musel pracovat. Tokar byl oděvem pro pány, znamením bohatství a moci.

Dany chtěla tokar po příchodu do Meereenu zakázat, ale její rádci ji doporučili, aby to nedělala. „Matka draků si musí obléci tokar, jinak ji budou navždy nenávidět,“ varovala ji Zelená milost Galazza Galare. „Ve vlně Západozemí nebo myrské krajce by Její Zářivost vždy zůstala mezi námi cizákem, groteskním přišelcem, barbarským dobyvatelem. Meereenská královna musí být paní Starého Ghisu.“ Hnědý Ben Plumm, kapitán Druhých synů, to řekl výstižněji. „Když chce být člověk pánem králíků, měl by si nasadit pár králičích uší.“

Králičí uši, které si vybrala pro dnešní den, byly vyrobeny z čistě bílé lněné tkaniny, s lemem ze zlatých střapců. S Jhiquinou pomocí správně omotala tokar kolem sebe na třetí pokus. Irri přinesla její korunu, vykovanou do tvaru tříhlavého draka jejího rodu. Svinutá těla byla ze zlata, křídla stříbrná a tři hlavy ze slonoviny, onyxu a nefritu. Než den skončí, Dany bude mít z její tíhy bolavý krk a ramena. Koruna, by neměla sedět na hlavě lehce, jak kdysi řekl jeden z jejích královských předků. Nějaký Aegon Jenže který? Královstvím Západozemí vládlo pět Aegonů. Byl by i šestý, jenže Uchvatitelovi psi zabili synáčka jejího bratra, ještě když byl děťátkem u prsu. Kdyby byl žil, možná bych se za něj provdala. Aegon by měl blíž k mému věku než Viserys. Dany byla počata až poté, co byli Ageon a jeho sestry zavražděni. Jejich otec, její bratr Rhaegar, zahynul ještě dříve, zabit Uchvatitelem na Trojzubci. Její bratr Viserys zemřel s nářkem ve Vaes Dothrak, s korunou z roztaveného zlata na hlavě. A mne zabijí taky, když to dovolím. Nože, které rozbodaly Věrný štít, byly určeny pro mne.

Nezapomněla na zotročené děti, které Velcí mistři nechali přibít na kříže podél cesty z Yunkai. Bylo jich sto šedesát tři, jedno dítě na každou míli přibité na milníky s jednou rukou nataženou tak, aby ukazovala směr její cesty. Jakmile padl Meereen, nechala Dany ukřižovat stejný počet Velkých pánů. Jejich pomalému umírání byly přítomny roje much a ten zápach ještě dlouho přetrvával na náměstí. Přesto ji některé dny přepadaly obavy, že nešla dost daleko. Meereeňané byli prohnaní a tvrdohlaví lidé, kteří jí vzdorovali na každém rohu. Osvobodili svoje otroky, ano… jen aby je ihned najali zpátky jako služebnictvo za mzdy tak nízké, že si stěží mohli dovolit koupit si jídlo. Ti, co byli příliš staří nebo naopak příliš mladí, byli vyhnáni do ulic, společně s mrzáky a nemocnými. A Velcí páni se pak scházeli na vrcholcích svých vzdušných pyramid, kde si stěžovali, jak dračí královna zaplnila jejich město hordami špinavých žebráků, zlodějů a nevěstek.

Abych mohla vládnout Meereenu, musím si Meereen získat bez ohledu na to, jak jimi opovrhuji. „Jsem připravená,“ řekla směrem k Irri.

Reznak a Skahaz na ni čekali na vrcholu mramorového schodiště. „Velká královno,“ prohlásil Reznak mo Reznak, „dnes záříš natolik, až se obávám na tebe pohlédnout.“ Senešal na sobě měl tokar z vínově červeného hedvábí se zlatým lemem. Malý upocený mužík, který páchl, jako by se byl vykoupal v parfému, a hovořil nízkou formou vznešené valyrijštiny, velmi zkaženou a silně okořeněnou protahovaným vrčivým přízvukem typickým pro ghiskarštinu. „Jsi laskavý, že to říkáš,“ odpověděla Dany stejnou řečí. „Moje královno,“ zavrčel Skahaz mo Kandaq z Holotemenných. Vlasy obyvatel Ghisu byly husté a drátovité; mezi muži Otrokářských měst bylo již dlouho v módě tupírovat si je to tvaru rohů, bodců a křídel. Tím, že si svoje vlasy oholil, dal Skahaz najevo, že zavrhl starý Meereen a přijal nový; řídíce se jeho příkladem, udělali příslušníci jeho rodiny totéž. Následovali ostatní, ačkoliv Dany nemohla říci, zda to bylo ze strachu, kvůli módě nebo jen proto, že byli ambiciózní; říkali jim Holotemenní. Skahaz byl Holotemenný… a také ten nejzavilejší odpůrce Synů Harpyje a jim podobných. „Dozvěděli jsme se o eunuchovi.“

„Jmenoval se Věrný štít.“

„Zemře jich víc, pokud nebudou vrahové potrestáni.“ Dokonce i se svým oholeným skalpem měl Skahaz ohavnou tvář – vystouplé obočí, malá očka s mohutnými váčky, velký nos s černými uhry, mastnou kůži, která vypadala spíš žlutá, než aby měla obvyklou jantarovou barvu Ghiskarců. Byl to tupý, brutální, vzteklý obličej. Mohla se jen modlit, aby byl čestný a poctivý.

„Jak je mohu potrestat, když nevím, kdo to udělal?“ zeptala se jej Dany. „Pověz mi to, chrabrý Skahazi.“

„Máš hojně nepřátel, Veličenstvo! Vidíš jejich pyramidy ze své terasy. Zkah, Hazkar, Ghazeen, Merreq, Loraq, všechny staré otrokářské rody. Pahl. Pahl nejvíc ze všech. Nyní rod žen. Zahořklých starých žen lačnících po krvi. Ženy nezapomínají. Ženy neodpouštějí.“

Ne, pomyslela si Dany, a Uchvatitelovi psi se to dozvědí, jakmile se vrátím do Západozemí. Byla pravda, že ona a rod Pahl byly krvavě znesvářeni. Oznaka zo Pahl zabil Silný Belwas v boji muže proti muži. Jeho otec, velitel meereenské městské hlídky, zemřel při obraně městských bran, když je Josův pták rozštípal na třísky. Tři strýcové byli mezi stem šedesáti třemi ukřižovanými na náměstí. „Kolik zlata jsme nabídli za informace týkající se Synů Harpyje?“ zeptala se Dany.

„Jedno sto honorů, nechť se zlíbí Její Zářivosti.“

„Tisíc honorů by nás potěšil víc. Postarej se o to.“

„Její Veličenstvo se na moji radu neptalo,“ ozval se Skahaz Holotemenný, „ale já říkám, že za krev je třeba zaplatit krví. Vezmi jednoho muže z rodin, které jsem jmenoval, a nechej ho zabít. Až příště zavraždí jednoho z tvých, vezmi z každého vznešeného rodu dva a oba je zabij. Potřetí již vraždit nebudou.“ Reznak znepokojeně vyjekl. „Neeee… laskavá královno, taková brutalita by přivolala na naše hlavy hněv bohů. Ujišťuji tě, že ty vrahy najdeme, a jakmile se tak stane, vyjde najevo, že jsou sprostého původu, uvidíš.“

Senešal byl stejně holohlavý jako Skahaz, ačkoliv v jeho případě za to mohli bohové. „Kdyby se měl na mé hlavě objevit jediný nestydatý vlas, můj holič stojí s břitvou v pohotovosti,“ ujistil ji, když jej povýšila na jeho místo. Dany si říkala, zda by břitva lépe neposloužila k tomu, aby Reznakovi podřízla hrdlo. Byl to užitečný muž, jenže se jí pramálo zamlouval a důvěřovala mu ještě méně. Neumírající Qarthu ji varovali, že bude třikrát zrazena. První byla Mirri Maz Duur, druhý ser Jorah. Bude Reznak třetí? Holotemenný? Daario? Nebo to bude někdo, od koho bych to nikdy neočekávala? Ser Barristan, Šedý červ nebo Missandei?

„Skahazi,“ řekla Holotemennému, „děkuji ti za tvou radu. Reznaku, vynasnaž se nejdříve zjistit, co zmůže jeden tisíc honorů.“ S těmito slovy uchopila Daenerys svůj tokar a začala sestupovat po širokém mramorovém schodišti. Dělala jeden opatrný krok za druhým, aby nezakopla o lem svého roucha a neskutálela se dolů hlavou napřed.

Missandei oznámila její příchod. Malá písařka měla krásný silný hlas. „Všichni poklekněte před Daenerys za bouře zrozenou, Nespálenou, královnou Meereenu, královnou Andalů, Rhoynů a Prvních lidí, khaleesi Velkého trávového moře, Rozbíječkou okovů a Matkou draků.“

V síni se rozhostilo ticho. Neposkvrnění stáli obrácení zády k pilířům, drželi své štíty a kopí a hroty jejich čepiček čněly vzhůru jako řada nožů. Meereeňané se shromáždili pod východními okny. Její osvobozenci stáli stranou od svých bývalých pánů. Dokud nebudou stát pospolu, nepozná Meereen mír. „Povstaňte.“ Dany se posadila na svou lavici. Všichni v síni vstali. Aspoň tohle dělají jako jeden.

Reznak mo Reznak měl seznam. Zvyklost vyžadovala, aby královna začala s astaporským vyslancem, bývalým otrokem, který si říkal lord Ghael, ačkoliv zřejmě nikdo nevěděl, čeho je vlastně pánem.

Lord Ghael měl ústa plná vyhnilých hnědých zubů a špičatý zažloutlý obličej lasičky. Také měl dar. „Cleon Velký ti posílá zde tyto trepky jako symbol své lásky k Daenerys za bouře zrozené, Matce draků.“

Irri nazula trepky Dany na chodidla. Byly ušity z pozlacené kůže, ozdobeny zelenými říčními perlami. Snad si ten řeznický král nemyslí, že si párem hezkých trepek získá moji ruku? „Král Cleon je velmi štědrý. Můžeš mu za tento krásný dar poděkovat.“ Krásný, ale vhodný tak pro dítě. Dany měla malá chodidla, ale špičaté trepky jí přesto mačkaly prsty u nohou k sobě.

„Velký Cleon bude potěšen, až se dozví, že tě potěšily,“ řekl lord Ghael. „Jeho Velkolepost mi přikázala, abych Ti vyřídil, že je připraven kdykoliv Matku draků bránit před všemi jejími nepřáteli.“

Jestli znovu navrhne, abych se za krále Cleona provdala, hodím mu ty trepky na hlavu, pomyslela si Dany, ale astaporský vyslanec se tentokrát naštěstí o královském sňatku nezmínil. Místo toho řekl: „Nastal čas, aby Astapor a Meereen učinili přítrž barbarské vládě Moudrých pánů Yunkai, kteří jsou zapřisáhlými nepřáteli těch, kdož žijí svobodně. Velký Cleon mi přikázal, abych ti pověděl, že se svými novými Neposkvrněnými brzy vytáhne do boje.“

Jeho noví Neposkvrnění jsou obscénní žert. „Král Cleon by moudře udělal, kdyby se staral o svoje vlastní zahrady a nechal Yunkajce, aby pečovali o své.“ Nebylo to tím, že by v sobě Dany chovala jakoukoliv lásku k Yunkai. Litovala, že si Žluté město nezabrala, jakmile porazila jeho armádu v poli. Moudří páni se navrátili k otrokářství ihned, jakmile od jejich města odtáhla, a nyní byli zaneprázdněni zvyšováním daní, najímáním žoldnéřů a navazováním spojenectví proti ní.

Cleon, samozvaný Velký, však nebyl o nic lepší. Řeznický král znovu zavedl otroctví v Astaporu, přičemž jedinou změnou bylo, že bývalí otroci byli nyní páni a bývalí páni se změnili v otroky.

„Jsem jen mladá dívka a vím toho o válčení málo,“ řekla lordu Ghaelovi, „ale doslechli jsme se, že Astapor hladoví. Ať král Cleon nejdříve svůj lid nakrmí, než jej odvede do bitvy.“ Pokynula rukou na znamení, že jej propouští. Ghael se vzdálil.

„Velkoleposti,“ ozval se Reznak mo Reznak, „vyslechneš nyní vznešeného Hizdahra zo Loraq?“

Už zase? Dany přikývla a Hizdahr rázně vykročil kupředu; vysoký muž, velmi štíhlý, s jantarovou pletí bez jediné vady. Uklonil se jí na stejném místě, kde před nedávnem ležel na zemi mrtvý Věrný štít. Tohoto muže potřebuji, připomněla si Dany v duchu. Hizdahr byl bohatý obchodník s množstvím přátel v Meereenu a ještě větším množstvím v zámoří. Navštívil Volantis, Lys a Qarth, měl příbuzné v Tolosu a Elyrii, ba dokonce se říkalo, že vládne jistým vlivem v Novém Ghisu, kde se Yunkajci snažili podnítit nevraživost vůči Dany a její vládě.

A byl bohatý. Famózně a pohádkově bohatý…

A rád zbohatne ještě víc, pokud vyhovím jeho prosbě. Když Dany nechala zavřít bojové jámy ve městě, cena podílů z jam poklesla. Hizdahr zo Loraq po nich chňapl oběma rukama a nyní vlastnil většinu z bojových jam v Meereenu.

Urozenému muži trčela od spánků křídla z drátovitých rudočerných vlasů. Navozovalo to dojem, jako by měla jeho hlava každou chvíli vzlétnout. Jeho dlouhý obličej ještě prodlužoval vous spoutaný zlatými prstenci. Purpurový tokar měl olemovaný ametysty a perlami. „Tvoje Velkolepost zná důvod, proč jsem zde.“

„Nu, jistě to bude proto, že nemáš jiný důvod než mne stále soužit. Kolikrát jsem tě již odmítla?“

„Pětkrát, Tvoje Velkoleposti.“

„Dnes to bude pošesté. Nenechám bojové jámy znovu otevřít.“

„Kdyby si Její Velkolepost vyslechla moje argumenty…“

„Už jsem si je vyslechla. Pětkrát. Máš snad nějaké nové?“

„Staré argumenty,“ připustil Hizdahr, „nová slova. Milá slova a zdvořilá, vhodnější k tomu, aby zapůsobila na královnu.“

„Já chci tvůj důvod, ne tvoje zdvořilosti. Již jsem si tvoje argumenty vyslechla tolikrát, že bych mohla za tvoji věc orodovat sama. Mám?“ Dany se naklonila dopředu. „Bojové jámy patřily k Meereenu od té doby, co bylo město založeno. Souboje jsou svou podstatou hluboce náboženského rázu, poněvadž jsou při nich přinášeny krvavé oběti bohům Ghisu. Boje na život a na smrt nejsou pouhou řezničinou, ale ukázkami odvahy, umění a síly, které nanejvýš těší vaše bohy. Vítězní bojovníci jsou hýčkáni a velebeni a na poražené vzpomínáte s úctou. Kdybych znovu otevřela bojové jámy, ukázala bych tím lidu Meereenu, že respektuji jeho způsoby a zvyky. Bojové jámy jsou proslulé i v zámoří. Přitahují do Meereenu obchod a plní městské truhlice mincemi ze všech končin světa. Všichni muži mají společnou zálibu v krvi, kterou pomáhají bojové jámy uspokojovat. Tímto způsobem se vlastně zasluhují o klid ve městě. Pro zločince odsouzené k smrti na písku představují jámy rozsouzení v boji, poslední šanci, aby mohl člověk dokázat svou nevinu.“ Znovu se napřímila, pohodila hlavou. „Tak. Zapomněla jsem na něco?“

„Její Zářivost promluvila ve prospěch mé věci lépe, než bych mohl doufat, že to dokážu sám. Vidím, že jsi nejenom krásná, ale rovněž výmluvná. Docela jsi mne přesvědčila.“

Musela se dát do smíchu. „Já ale přesvědčena nejsem.“

„Tvoje Velkoleposti,“ pošeptal jí Reznak mo Reznak do ucha, „je zvykem, že město si pro sebe zabírá jednu desetinu všech zisků z bojových jam po výdajích, ve formě daně. Tyto peníze by mohly být použity na mnoho vznešených účelů.“

„Mohly by… ačkoliv kdybychom měli znovu otevřít jámy, měli bychom si vybrat svou desetinu před odpočtem výdajů. Jsem jen mladá dívka a vím toho o takových záležitostech málo, ovšem strávila jsem s Xaro Xhoan Daxosem dost dlouhou dobu, abych tohle věděla. Hizdahre, kdybys dokázal shromažďovat armády stejně, jako umíš dávat dohromady argumenty, mohl bys dobýt svět… ale moje odpověď stále zní ne. Pošesté.“

„Královna promluvila.“ Znovu se uklonil, stejně hluboce jako předtím. Jeho perly a ametysty tiše zaťukaly o mramorovou podlahu. Byl to velmi ohebný muž, Hizdahr zo Loraq.

Možná by byl i hezký, nebýt těch příšerných vlasů. Reznak a Zelená milost na Dany naléhali, aby se provdala za nějakého meereenského šlechtice, aby se město smířilo s její vládou. Hizdahr zo Loraq by možná stál za důkladnější zamyšlení. Raději on než Skahaz. Holotemenný jí navrhl, že kvůli ní zavrhne svoji manželku, jenže Dany se při té představě jen zachvěla. Hizdahr se aspoň uměl usmívat.

„Velkoleposti,“ řekl Reznak s pohledem upřeným do svého seznamu, „nyní tě oslovi vznešený Grazdan zo Galare. Vyslechneš ho?“

„Bude mi potěšením,“ řekla Dany, obdivujíc třpyt zlata a lesk zelených perel na trepkách od Cleona, zatímco se snažila ignorovat nepříjemnou bolest ve stlačených prstech. Grazdan, jak ji předem upozornili, byl příbuzným Zelené milosti, jejíž podporu považovala za nesmírně cennou. Kněžka byla hlasem míru, přijetí a poslušnosti pro zákonné autority. Musím jejího příbuzného uctivě vyslechnout, ať touží po čemkoliv.

Ukázalo se, že touží po zlatě. Dany odmítla odškodnit kterékoliv z Velkých pánů za ztrátu jejich otroků, nicméně Meereeňané si neustále vymýšleli jiné způsoby, jak z ní peníze vyždímat. Ukázalo se, že vznešený Grazdan kdysi vlastnil jednu otrokyni, která byla velmi dobrou tkadlenou; výrobků vzešlých z jejího tkalcovského stavu si vysoce cenili nejenom v Meereenu, ale také v Novém Ghisu, Astaporu a Qarthu. Když tato žena zestárla, Grazdan nakoupil půl tuctu mladých dívek a poručil stařeně, aby je zasvětila do tajů svého umění. Stará žena již byla mrtvá. Ty mladé, které dostaly svobodu, si otevřely krámek u přístavní zdi a prodávaly tam svoje zboží. Grazdan zo Galare nyní žádal, aby dostával část z jejich výdělků. „Vděčí za svoje umění mně,“ trval na svém. „Vytáhl jsem je z dražební síně a naučil je tkát.“ Dany tiše naslouchala, ve tváři se jí zračil klid. Když skončil, řekla: „Jak se jmenovala ta stará tkadlena?“

„Ta otrokyně?“ Grazdan přešlápl z nohy na nohu, zamračil se. „Možná to byla… Elza. Nebo Ella. Je tomu již šest let, co zemřela. Vlastnil jsem tolik otroků, Tvoje Veličenstvo.“

„Dejme tomu Elza. Zde je náš výnos. Od těch dívek nedostaneš nic. To Elza je naučila tkát, ne ty. Od tebe dostanou dívky nový stav, ten nejlepší, co se dá za peníze koupit. To je za to, že jsi zapomněl jméno té staré ženy.“

Reznak by jako příštího předvolal další tokar, ale Dany trvala na tom, že chce vyslyšet nějakého osvobozeného. Proto střídavě přijímala pány a bývalé otroky. Přednesli jí mnoho a ještě víc záležitostí k vyřešení. Meereen byl po svém pádu barbarsky vypleněn. Stupňovité terasy bohatých pánů byly možná ušetřeny toho nejhoršího z drancování, ale jakmile městští otroci povstali a dovnitř se rozbitými branami nahrnuly hordy těch, kteří ji následovali z Yunkai a Astaporu, vypukly v chudobnějších částech orgie loupení a vraždění. Její Neposkvrnění nakonec obnovili pořádek, jenže drancování vedlo k mnoha dalším problémům. A tak chodili za královnou.

Dostavila se bohatá žena, jejíž manžel a synové zemřeli při obraně městských hradeb. Během plenění utekla ze strachu ke svému bratrovi. Po návratu zjistila, že její dům proměnili v nevěstinec. Děvky se oblékaly do jejích šatů a nosily její šperky. Chtěla svůj dům nazpět, šperky také. „Šaty si mohou ponechat,“ svolila. Dany jí přislíbila vrácení šperků, avšak dům, který jednou opustila, pro ni byl ztracen.

Pak přišel bývalý otrok, aby obvinil jistého šlechtice z rodiny Zhak. Ten muž se nedávno oženil s osvobozenou otrokyní, jejíž úlohou před pádem města bylo zahřívat svému pánovi lože. Šlechtic ji připravil o panenství, využil ji pro svoji rozkoš a obtěžkal ji dítětem. Její nový manžel požadoval, aby dala šlechtice vykleštit za zločin znásilnění, a chtěl také měšec zlata, aby mohl vychovávat šlechticova bastarda jako svého vlastního. Dany mu přislíbila měšec zlata, ovšem nikoli vykleštění. „V době, kdy s ní lehal, byla tvoje žena jeho majetkem, se kterým si mohl dělat, co chtěl. Podle zákona to nebyl zločin.“ Její rozhodnutí jej nepotěšilo, jak viděla, jenže pokud by měla nechat vykleštit každého muže, který si předtím vydržoval postelovou otrokyni, zakrátko by vládla městu eunuchů.

Předstoupil chlapec mladší než Dany, drobný a zjizvený, oblečený v rozedřeném šedém tokaru s roztřepeným stříbrným lemem. Zlomeným hlasem jí vyprávěl o tom, jak se té noci, kdy město padlo, vzbouřili dva domácí otroci. Jeden zabil jeho otce, druhý jeho bratra. Oba pak znásilnili jeho matku, kterou poté rovněž zabili. Chlapci se podařilo vyváznout s pouhou jizvou na tváři, ale jeden z těch mužů prý stále žije v domě jeho otce, zatímco ten druhý se připojil ke královniným vojákům jako jeden z Matčiných mužů. Chtěl, aby byli oba pověšeni.

Jsem královnou města vystavěného na prachu a smrti. Dany neměla jinou možnost než ho odmítnout. Vyhlásila všeobecnou amnestii na všechny zločiny spáchané během plenění. A nepotrestá ani otroky, kteří povstali proti svým pánům.

Když mu to řekla, chlapec se k ní vrhl, jenže se mu chodidla zamotala do tokaru a hoch se natáhl jak dlouhý tak široký na purpurový mramor. V okamžení u něj byl Silný Belwas. Velký hnědý eunuch jej jednou rukou zvedl a zatřásl jím jako mastif krysou. „To stačí, Belwasi,“ zvolala Dany. „Pusť ho.“ Chlapci řekla: „Ceň si toho tokaru, neboť ti zachránil život. Jsi teprve chlapec, takže na to, co se tady stalo, zapomeneme. Ty bys měl učinit totéž.“ Když ale hoch odcházel, ohlédl se na ni přes rameno a jakmile Dany spatřila jeho oči, pomyslela si: Harpyje má dalšího Syna.

Než přišlo poledne, Dany již cítila tíži své koruny na hlavě i tvrdou lavici pod sebou. Tolik jich stále čekalo na její slyšení, a tak si ani neudělala přestávku, aby se šla najíst. Místo toho poslala Jhiqui do kuchyně pro tác s chlebovými plackami, olivami, fíky a sýrem. Zatímco naslouchala, uždibovala a usrkávala z poháru víno ředěné vodou. Fíky byly dobré, olivy ještě lepší, ale víno jí zanechávalo v ústech trpkou kovovou pachuť. Z malých světle žlutých hroznů typických pro tuto oblast bohužel pocházelo víno podřadné kvality. Obchod s vínem zde prosperovat nebude. Kromě toho, Velcí páni nechali ty nejlepší vinice spálit společně s olivovými háji.

Odpoledne přišel sochař s návrhem nahradit hlavu velké bronzové harpyje na Náměstí očištění odlitkem Danyiny podoby. Odmítla to s takovou zdvořilostí, jakou jen byla schopná v sobě posbírat. V Skahazadhanu byla ulovena štika nevídaných rozměrů a rybář si přál darovat ji královně. Nesmírně rybu obdivovala, rybáře odměnila měšcem stříbra a rybu nechala odnést do kuchyně. Kovář jí vyrobil oděv z naleštěných měděných kroužků, aby jej mohla nosit do války. Přijala jej s přehnanými díky; byl krásný na pohled, a všechna ta naleštěná měď se bude krásně blyštět na slunci, ačkoliv kdyby měla hrozit opravdová bitva, raději by se oblékla do oceli. Tohle věděla dokonce i mladá dívka neznalá způsobů války.

V trepkách, které jí poslal Řeznický král, bylo již příliš nepohodlně. Dany je skopla z nohou a seděla tam s jednou nohou složenou pod sebou, zatímco druhou komíhala dopředu a dozadu. Nebyla to příliš královská pozice, jenže ji už unavovalo chovat se královsky. Z koruny ji bolela hlava a zadek jí znecitlivěl. „Sere Barristane,“ zvolala, „už vím, jakou vlastnost potřebuje král nejvíc.“

„Odvahu, Vaše Veličenstvo?“

„Zadek jako ze železa,“ zažertovala. „Vždyť jen pořád sedím.“

„Veličenstvo toho na sebe nakládá příliš. Měla bys nechat svoje rádce, aby ti něco z té tíže sňali z ramen.“

„Mám příliš mnoho rádců a příliš málo polštářů.“ Dany se otočila k Reznakovi. „Kolik jich ještě zbývá?“

„Třiadvacet, nechť se Tvému Veličenstvu zlíbí. Se stejným množstvím nároků.“ Senešal se podíval do papírů. „Jedno tele a tři kozy. Zbytek budou nepochybně ovce nebo jehňata.“

„Třiadvacet,“ povzdechla si Dany. „Zdá se, že od té doby, co jsme začali pastevcům za jejich zabité kusy platit, si moji draci vyvinuli nesmírnou chuť na skopové. Jsou jejich nároky oprávněné?“

„Někteří přinesli ohořelé kosti.“

„Lidé zakládají ohně. Lidé vaří skopové. Ohořelé kosti nic nedokazují. Hnědý Benn říká, že v kopcích za městem jsou rudí vlci a také šakalové a divocí psi. To musíme platit dobrým stříbrem za každé jehně, co se ztratí mezi Yunkai a Skahazadhanem?“

„Ne, Velkoleposti.“ Reznak se uklonil. „Mám poslat ty lumpy pryč, nebo je chceš nechat zmrskat?“

Daenerys se posunula na lavici. „Žádný člověk by se nikdy neměl obávat ke mně přijít.“ Nepochybovala o tom, že některé z nároků jsou neoprávněné, ale ve většině z nich přišli pastevci po právu. Její draci se stali příliš hladovými, než aby jim stačili krysy, kočky a psi. Čím víc budou jíst, tím víc porostou, varoval ji ser Barristan, a čím větší budou, tím víc budou jíst. Obzvlášť Drogon se vydával do velkých dálek a snadno zhltl ovci denně. „Zaplať jim cenu jejich zvířat,“ řekla Reznakovi, „ale odteďka to bude tak, že se všichni žadatelé budou nejdříve muset dostavit do Chrámu milostí a odříkat svátou přísahu před bohy Ghisu.“

„Stane se, jak pravíš.“ Reznak se otočil k prosebníkům. „Její Velkolepost souhlasila, že odškodní každého z vás za zvířata, o která jste přišli,“ řekl jim v ghiskarštině. „Dostavte se zítra ráno a budete vyplaceni v mincích nebo v naturáliích, podle toho, jak si sami budete přát.“

Prohlášení bylo přijato v mrzutém tichu. Člověk by si myslel, že budou spokojenější, pomyslela si Dany. Kvůli tomu přece přišli. Copak se těmhle lidem nikdy nezavděčím?

Jeden člověk otálel, zatímco se ostatní vytráceli – zavalitý muž s větrem ošlehanou tváří, v ošuntělém oděvu. Na hlavě měl houštinu hrubých rudočerných vlasů, kolem uší vystříhaných, a v ruce držel plátěný pytel. Stál tam se sklopenou hlavou a oči upíral do mramorové podlahy, jako by docela zapomněl, kde je. A co po mně chce tenhleten? říkala si Dany.

„Všichni poklekněte před Daenerys za bouře zrozenou, Nespálenou, královnou Meereenu, královnou Andalů, Rhoynů a Prvních lidí, khaleesi Velkého trávového moře, Rozbíječkou okovů a Matkou draků,“ zvolala Missandei svým vysokým krásným hlasem.

Jak Dany vstala, tokar jí začal sklouzávat. Zachytila jej a vytáhla si jej zpátky na místo, „Ty s pytlem,“ zavolala, „přeješ si s námi hovořit? Můžeš přistoupit.“

Když zvedl hlavu, jeho oči byly rudé a krvavé jako otevřené rány. Dany zahlédla, jak se ser Barristan přesunul jako bílý stín blíž k jejímu boku. Muž se začal klopýtavě šourat dopředu, udělal krok, pak další, svíraje svůj pytel. Je opilý nebo snad nemocný? Říkala si Dany. Za popraskanými žlutými nehty měl špínu.

„Co je?“ pobídla jej Dany. „Máš nějakou stížnost, kterou nám chceš předložit, nějakou prosbu? Co od nás chceš?“

Nervózně si oblízl jazykem rozpraskané rty. „Já… jsem… přinesl…“

„Kosti?“ řekla netrpělivě. „Ohořelé kosti?“

Zvedl pytel a vysypal jeho obsah na podlahu.

Byly to kosti, polámané a zčernalé. Ty delší byly rozlomeny, aby z nich mohl být vysán morek.

„Byl to ten černý,“ řekl muž vrčivou ghiskarštinou. „Okřídlený stín. Snesl se z oblohy a… a…“

Ne. Dany se zachvěla. Ne, ne, ach ne.

„Jsi snad hluchý, blázne?“ obořil se na muže Reznak mo Reznak. „Neslyšel jsi moje prohlášení? Přijď zítra ráno a dostaneš za svoji ovci zaplaceno.“

„Reznaku,“ řekl ser Barristan tiše, „drž jazyk za zuby a otevři oči. To nejsou ovčí kosti.“

Ne, pomyslela si Dany, tohle jsou kosti dítěte.

JON

Pod bledým útesem čnícím vysoko do oblohy uháněl černým lesem bílý vlk. Po hvězdnaté obloze běžel zároveň s ním měsíc, klouzal skrze změť holých větví nad jeho hlavou.

„Sněhu,“ zašeptal měsíc. Vlk neodpověděl. Pod tlapami mu křupal sníh. Mezi stromy si povzdechl vítr.

Odkudsi zdálky slyšel, jak na něj volají jeho sourozenci z vrhu, stejní jako on. I oni lovili. Černého bratra, jenž rval maso z obrovské kozy, bičoval prudký déšť, smýval krev z rány na jeho boku, kde jej předtím nabral dlouhý kozí roh. Na jiném místě zvedla hlavu k měsíci jeho sestřička, a stovka malých šedých příbuzných ustala na chvíli v lovu, aby se připojili k její písni. Tam, kde se nacházeli, bylo v kopcích tepleji a byla tam hojnost potravy. Za mnoha nocí hodovala smečka jeho sestry na mase ovcí, krav a koní, kořisti lidí, a někdy dokonce na mase lidí samotných.

„Sněhu,“ zavolal na něj opět měsíc a zachechtal se. Bílý vlk běžel po člověčí stezce pod ledovým útesem. Na jazyku měl pach krve a v uších mu zvonila píseň stovky jeho druhů. Kdysi jich bylo šest, pět kňourajících slepých štěňat stulených ve sněhu vedle jejich mrtvé matky, zatímco on odlezl o kousek dál. Zůstali čtyři… a jednoho už bílý vlk necítil.

„Sněhu,“ nedal se odbýt měsíc.

Bílý vlk od něj běžel pryč, směřoval k jeskyni noci, kam se schovalo slunce, a jeho dech zamrzal ve vzduchu. Za bezhvězdných noci byla velká stěna černá jako kámen, temnota tyčící se vysoko nad širým světem, ale když vyšel měsíc, leskla se bledým ledem jako zamrzlý potok. Vlk měl chundelatou hustou srst, ale když podél ledu zavanul vítr, žádná kožešina mu nedokázala vyhnat chlad z těla. Na druhé straně byl vítr ještě chladnější, jak vlk vycítil. Právě tam se nacházel jeho bratr, šedý bratr, jenž byl cítit létem.

„Sněhu!“ Z větve se odlomil rampouch. Bílý vlk se otočil a vycenil zuby. „Sněhu!“ Les kolem něj se rozestoupil a srst se mu naježila. „Sněhu, Sněhu, Sněhu!“ Uslyšel bití křídel. Skrze šero k němu přilétl havran.

S žuchnutím a zaškrábáním drápů přistál Jonu Sněhovi na hrudi. „SNĚHU!“ vykřikl mu do tváře.

„Já tě slyším.“ Místnost byla šerá, jeho pryčna tvrdá. Okenicemi pronikalo dovnitř šedavé světlo, příslib dalšího ponurého studeného dne. „Takto jsi budíval Mormonta? Sundej mi to svoje peří z obličeje.“ Jon vykroutil ruku zpod pokrývek, aby havrana odehnal. Byl to velký pták; starý, drzý a oškubaný, naprosto beze strachu. „Sněhu,“ vykřikl a přelétl na sloupek jeho postele. „Sněhu, Sněhu.“ Jon sebral polštář a hodil jím po něm, ale havran vzlétl do vzduchu. Polštář uhodil do zdi a praskl, do všech stran se rozlétlo peří… právě v okamžiku, kdy dovnitř strčil hlavu dveřmi Bolestínský Edd Tollett. „Prosím o prominutí,“ řekl nehledě na poletující peří, „mám pánovi přinést něco k snídani?“

„Zrní“ zakrákal havran, „zrní, zrní“

„Pečeného havrana,“ navrhl Jon. „A půl pinty piva.“ Mít majordoma, který mu posluhoval, mu stále připadalo divné; ještě před nedávnem by to byl on, kdo by nesl snídani lordu veliteli Mormontovi.

„Třikrát zrní a jednoho pečeného havrana,“ řekl Bolestínský Edd. „Velmi dobře, můj pane, akorát že Hobb připravil vařená vejce, černou klobásu a jablka dušená se sušenými švestkami. Jablka se švestkami jsou moc dobrá, až na ty švestky. Já sám sušené švestky nejím. Nu, jednou se stalo, že je Hobb nasekal společně s kaštany a mrkví a schoval to do slípky. Nikdy nevěř kuchaři, můj pane. Napálí tě sušenými švestkami, zrovna když to nejmíň očekáváš.“

„Později.“ Snídaně počká; Stannis by nemusel, „vyskytl se v noci nějaký problém v ohradách?“

„Od té doby, co jsi nechal strážit strážné, tak ne, můj pane.“

„Výborně.“ Za Zdi bylo zavřeno do ohrad tisíc divokých, lidí, které vzal Stannis Baratheon do zajetí, když jeho rytíři rozprášili nesourodou armádu Manceho Nájezdníka. Mnozí ze zajatců byly ženy, a někteří ze strážných je propašovávali ven, aby jim zahřívaly postele. Královi muži, královnini muži, zdálo se, že na tom nesejde; pár černých bratří se pokoušelo o totéž. Muži byli muži a tohle byly jediné ženy v okruhu tisíce lig.

„Přišli se vzdát dva další divocí,“ pokračoval Edd. „Matka s děvčátkem držícím ji za sukně. Měla s sebou taky chlapečka, celého zabaleného do kožešin, jenže ten byl mrtvý.“

Mrrtvý,“ řekl havran. Bylo to jedno z ptákových oblíbených slov. Mrrtyý, mrrtvý, mrrtyý.“

Divocí se trousili dovnitř téměř každou noc; vyhladovělé, napůl zmrzlé bytosti, které utekly z bitvy pod Zdí, jen aby se připlížily zpátky, když si uvědomily, že neexistuje žádné bezpečné místo, kam by mohly odejít. „Vyslechli jste matku?“ zeptal se Jon. Stannis Baratheon armádu Manceho Nájezdníka rozprášil a Krále za Zdí vzal do zajetí… jenže divocí stále byli tam venku… Plakač, Tormund Obrozhouba a tisíce dalších.

„Ano, můj pane,“ řekl Edd, „ale dozvěděli jsme se jen to, že utekla během bitvy a pak se schovávala v lese. Nakrmili jsme ji ovesnou kaší, poslali do ohrady a miminko jsme spálili.“ Spalování mrtvých dětí Jona Sněha netrápilo; něco jiného bylo pálení živých. Dva králové, aby probudili draka. První otec a pak syn, oba králové odsouzení k smrti. Ta slova zašeptal jeden z královniných mužů, zatímco mu mistr Aemon čistil rány. Jon se snažil zapomenout na ně jako na slova vyřčená v horečce. Aemon vyjádřil pochybnosti. „V královské krvi je určitá moc,“ varoval ho starý mistr, „a lepší muži než Stannis dělali horší věci než tohle.“ Král je možná tvrdý a nesmiřitelný, to ano, ale děťátko ještě u prsu? Jen zrůda by dala živé miminko plamenům.

Jon se ve tmě vymočil, zatímco havran Starého medvěda brebentil nadávky. Vlčí sny byly stále silnější a Jon zjistil, že si je po probuzení pamatuje. Duch ví, že je Šedý vítr mrtvý. Robb zemřel ve Dvojčatech, zrazen muži, které považoval za své přátele, a jeho vlk zahynul s nim. Bran a Rickon byli rovněž zavražděni, setnuli jim hlavy na příkaz Theona Greyjoye, který byl kdysi svěřencem jejich otce… ale pokud sny nelhaly, jejich zlovlci unikli. V Královnině koruně se jeden z nich vynořil ze tmy a zachránil Jonovi život. Léto. Musel to být on. Měl šedou srst, zatímco Chundeláč je černý. Říkal si, zda ve vlcích přežívá nějaká část z jeho mrtvých bratrů.

Naplnil umývadlo vodou ze džbánu vedle své postele, umyl si tvář a ruce, oblékl si čistý černý oděv, zašněroval černý kožený kabátec a natáhl si dobře prošlápnuté vysoké boty. Mormontův havran jej pozoroval bystrýma černýma očkama, pak zatřepetal křídly a odlétl k oknu. Jako by chtěl říci: „Jsem snad tvůj zajatec?“ Když Jon otevřel okno se silnými diamantově tvarovanými tabulkami ze žlutého skla, zasáhl jej do tváře ranní chlad. Zhluboka se nadechl, aby pročistil pavučiny noci, zatímco havran odlétl. Ten pták je až příliš chytrý. Dlouhá léta byl společníkem Starého medvěda, což mu ovšem nezabránilo ozobávat Mormontovi obličej, jakmile ten muž zemřel.

Schodiště před jeho ložnicí vedlo dolů do většího pokoje zařízeného zjizveným stolem z borového dřeva a tuctem dřevěných židlí s koženými sedáky. Stannis si zabral Královu věž, Věž lorda velitele byla spálená na popel, a tak se Jon usídlil ve skromných pokojích Donala Noyeho za strážnicí. Nepochyboval o tom, že časem bude potřebovat větší příbytek, ale prozatím, zatímco si zvykal na velitelskou roli, mu tento postačí.

Listina, kterou mu král předložil k podpisu, ležela na stole zatížená stříbrným pohárem, který kdysi patřil Donalovi Noyemu. Jednoruký kovář po sobě nechal jen málo osobních věcí: pohár, šest mincí a měděnou hvězdu, vykládanou brož s rozbitou sponou, zatuchlý brokátový kabátec, na kterém byl jelen Bouřlivého konce. Jeho největším pokladem bylo jeho nářadí a meče a nože, které vyráběl. Kovárna byla jeho život. Jon dal pohár stranou a znovu si přečetl pergamen. Pokud tohle opatřím svou pečetí, budou na mne navždy vzpomínat jako na lorda velitele, který vydal Zeď, pomyslel si, ale když to odmítnu…

Ukázalo se, že Stannis Baratheon je popudlivý host, a nepokojný. Přijel po Královské cestě až téměř ke Královnině koruně, proplížil se skrze prázdné chýše Krtince, prohlédl si ruiny pevností v Královnině bráně a Duboštítu. Každého večera se procházel po hradbách s lady Melisandrou a přes den navštěvoval kůlové ohrady a vybíral zajatce, které by mohla rudá žena vyslechnout. Nemá rád, když se někdo něčemu vyhýbá.

Ze zbrojnice se ozval třeskot štítů a mečů, jak se vyzbrojovala nejnovější várka chlapců a čerstvých odvedenců. Slyšel hlas Železného Emmetta, jak jim říká, aby si s tím pospíšili. Cotter Pyke nebyl rád, že o něj přišel, ale mladý průzkumník měl nadání na výcvik mužů. Rád bojuje a naučí svoje chlapce, aby to měli rádi taky. Nebo v to aspoň doufal.

Jonův plášť visel na kolíku u dveří, jeho opasek s mečem na druhém. Vzal si oboje a zamířil do zbrojnice. Všiml si, že rohož, na které spával Duch, je prázdná. Uvnitř za dveřmi stáli dva strážní odění v černých pláštích a železných polopřilbách, s kopími v rukou. „Bude chtít můj pán doprovod?“ zeptal se Garse.

„Myslím, že Královu věž dokážu najít sám.“ Jon nesnášel, když se za ním táhli strážní, ať šel kamkoliv. Měl přitom pocit, jako by byl kachní matka v čele procesí kachňátek.

Hoši Železného Emmetta byli zabraní do výcviku na nádvoří, meče s otupeným ostřím třeskaly do štítů a zvonily o sebe navzájem. Jon se na chvíli zastavil a díval se, jak Kůň tlačí Hopsavého Robina pozpátku směrem ke studni. Usoudil, že Kůň má postavu vhodnou k tomu, aby se stal dobrým bojovníkem. Byl silný a sílil dál. A měl zdravé instinkty. Hopsavý Robin byl jiný případ. Jeho koňský hnát byl dost zlý sám o sobě, ale navíc se bál schytávat rány. Snad bychom z něj mohli udělat majordoma. Boj náhle skončil, s Hopsavým Robinem na zemi.

„Bojuješ dobře,“ řekl Jon Koni, „jen spouštíš při útoku štít příliš nízko, vynasnaž se to napravit, jinak kvůli tomu přijdeš jednoho dne o život.“

„Ano, můj pane. Příště jej budu držet výš.“ Kůň vytáhl Hopsavého Robina zpátky na nohy a menší chlapec se neobratně uklonil.

Na vzdálené straně nádvoří spolu cvičně boxovalo pár králových mužů. Královi muži vjednom rohu a královnini ve druhém, nemohl si nevšimnout Jon, ale jenom pár. Na většinu z nich je tu příliš velká zima. Jak kráčel kolem nich, zavolal za ním dunivý hlas. „CHLAPČE! HEJ, TY TAM! CHLAPČE!“

Chlapec nebylo tím nejhorším pojmenováním, kterých se Jonovi dostávalo od té doby, co jej zvolili lordem velitelem. Ignoroval to.

„Sněhu“ nedal se odbýt hlas. „Lorde veliteli!“

Tentokrát se zastavil. „Pane?“

Rytíř jej převyšoval o šest palců. „Muž, který nosí valyrijskou ocel, by ji měl používat na něco víc než jen na škrábání na zadku.“ Jon toho muže již v hradu viděl – docela věhlasný rytíř, jak se doslechl. Během bitvy pod Zdí zabil ser Godry Farring prchajícího obra, rozjel se za ním na koni a prohnal mu kopí zády, pak sesedl a uťal tvorovi jeho ošklivou malou hlavu. Královnini muži mu od té doby začali říkat Godry Obrobijec.

Jon si vzpomněl na Ygritte, jak plakala. Já jsem poslední z obrů. „Používám Dlouhý dráp, kde je to zapotřebí, pane.“

„Ovšem, ale jak dobře?“ Ser Godry tasil svůj vlastní meč. „Ukaž nám to. Slibuji, že ti neublížím, hochu.“

Jak je to od tebe laskavé. „Někdy jindy, pane. Obávám se, že právě teď mám jiné povinnosti.“

„Spíš bych řekl, že máš strach.“ Ser Godry se zašklebil na svoje přátele. „Má strach,“ opakoval pro ty méně chápavé. „Omluv mne, prosím.“ Jon se k nim otočil zády.

Černý hrad vypadal v bledém ranním světle pustě a bezútěšně. Velím tady spíš ruině než pevnosti, přemítal Jon Sníh se zoufalstvím v duši. Věž lorda velitele byla pouhá skořápka, Velká síň kupa zčernalých trámů a Hardinova věž vypadala, jako by ji měl příští poryv větru převrhnout… třebaže takto vypadala již celé roky. Za nimi se zvedala Zeď: obrovská, hrozivá, ledová, hemžící se stavebníky, kteří vyháněli do výše nové serpentinové schodiště, jež se mělo spojit se zbytky starého. Pracovali od svítání do soumraku. Bez schodiště neexistoval způsob, jak se dostat na vrchol Zdi jinak než pomocí rumpálu. To by jim moc nepomohlo, kdyby měli divocí znovu zaútočit.

Nad Královou věží práskala ve větru jako bič velká zlatá bitevní korouhev rodu Baratheonů, přesně na místě, kde Jon Sníh chodil před nedávnem s lukem v ruce a zabíjel bok po boku se Saténem a Hluchým Dickem Follardem Thenny a svobodné lidi. Na schodech se chvěli na stráži dva královnini muži, s dlaněmi vraženými do podpaždí a kopími opřenými o dveře. „Tyhle zlaté látky vám moc nepomohou,“ řekl jim Jon. „Zítra zajděte za Bowenem Marshem a on vám každému dá pár kožených rukavic podšitých kožešinou.“

„Uděláme to, můj pane, a děkuji ti,“ řekl starší ze strážných. „Pokud nám ty naše zatracené ruce do té doby neumrznou,“ dodal mladší, kterému se srážel dech před ústy. „A to jsem si myslel, že je mám studené na Dornských blatech. Co jsem mohl vědět o Zdi?“

Nic, pomyslel si Jon Sníh, stejně jako já.

Napůl cesty vzhůru po točitých schodech narazil na Samwella Tarlyho, který mířil dolů. „Jdeš od krále?“ zeptal se ho Jon. „Mistr Aemon mne poslal s dopisem.“

„Rozumím.“ Někteří lordi důvěřovali svým mistrům natolik, že je nechávali číst své dopisy a pak jim vyřídit jejich obsah, ale Stannis trval na tom, že bude rozlamovat pečetě na dopisech osobně. „Jak to Stannis přijal?“

„Podle jeho výrazu ne zrovna šťastně.“ Sam ztišil hlas v šepot. „Neměl bych o tom mluvit.“

„Tak tedy nemluv.“ Jon si říkal, který z vazalů jeho otce odmítl poslušnost králi Stannisovi tentokrát. Když se na jeho stranu přidala Karská bašta, postaral se, aby to každý věděl co nejdřív. „Jak se sžíváš se svým lukem?“

„Našel jsem dobrou knihu o lukostřelbě.“ Sam se zamračil. „Střílet je ovšem těžší než si o tom číst. Mám z toho puchýře.“

„Vytrvej. Možná budeme tvůj luk potřebovat na Zdi, pokud se některé temné noci objeví Jiní.“

„Och, doufám, že ne.“

Před královým solárem stáli na stráži další muži. „V přítomnosti Jeho Veličenstva nejsou dovoleny žádné zbraně,“ řekl jejich seržant. „Ten meč musíš nechat tady. Stejně tak i nože.“ Jon věděl, že nemá smysl protestovat. Předal jim svoje zbraně.

Vzduch uvnitř soláru byl teplý. Lady Melisandra seděla blízko ohně, na bledé kůži jejího hrdla se leskl její rubín. Ygritte byla políbená ohněm; rudá kněžka byla oheň, a její vlasy, to byla krev a plamen. Stannis stál za hrubě tesaným stolem, kde kdysi sedával a jídal Starý medvěd. Stůl pokrývala rozměrná mapa Severu namalovaná na otrhaném kusu kůže. Na jednom konci byla zatížena lojovou svící, na druhém ocelovou rukavicí.

Král na sobě měl kamaše z jehnětiny a prošívaný kabátec, a přesto vypadal tak ztuhle a tvářil se tak nespokojeně, jako by byl oděn v plné zbroji. Jeho vlastní pokožka byla bledá, vous měl zastřižený tak nakrátko, že vypadal, jako by jej měl na bradě namalovaný. Kruh kolem spánků byl vším, co mu zbylo z černých vlasů. V ruce držel pergamen s rozlomenou pečetí z temně zeleného vosku.

Jon klesl na koleno. Král se na něj zamračil a nahněvaně zašustil pergamenem. „Vstaň. Pověz mi, kdo je to Lyanna Mormont?“

„Jedna z dcer lady Maege, pane. Ta nejmladší. Pojmenovali ji po sestře mého otce.“

„Nepochybuji, že to bylo proto, aby si získali přízeň tvého lorda otce. Dobře vím, jak se ta hra hraje. Jak staré je to proklaté děvče?“

Jon se musel na chvíli zamyslet. „Deset. Nebo blízko k tomuto věku, pokud na tom záleží. Mohl bych vědět, čím urazila Jeho Veličenstvo?“

Stannis sklopil oči k dopisu. „Medvědí ostrov nezná jiného krále než Krále severu, jehož jméno je STARK. Desetiletá dívka, říkáš, a ona se odváží spílat svému právoplatnému králi?“ Jeho nakrátko zastřižený vous byl jako stín na jeho propadlých tvářích. „Nechej si tyto zprávy pro sebe, lorde Sněhu. Karská bašta je se mnou, to je všechno, co potřebují všichni muži kolem vědět. Nedopustím, aby mezi tvými bratry kolovala povídačka, jak na mne plivlo tohle dítě.“

„Jak poroučíš, Veličenstvo.“ Jon věděl, že Maege Mormont odjela na jih s Robbem. K armádě Mladého vlka se připojila i její nejstarší dcera. I kdyby obě již byly mrtvé, lady Maege měla jiné dcery, z nichž některé již měly svoje vlastní děti. Přidaly se k Robbovi i ony? Lady Maege by doma zanechala přinejmenším jednu ze starších dívek jako kastelánku. Nechápal, proč by měla Lyanna psát Stannisovi, a nemohl si pomoci, ale říkal si, zda by zněla dívčina odpověď jinak, kdyby byla obdržela dopis s pečetí zlovlka namísto korunovaného jelena? A podepsaný Jonem Starkem, lordem ze Zimohradu. Na takové pochybnosti je příliš pozdě. Už ses rozhodl.

„Z Černého hradu byly vyslány dvě dvacítky havranů,“ stěžoval si král, „a přesto se nám nedostává jiných odpovědi než mlčeni a vzdoru. Vzdát poctu je povinnosti, kterou je každý loajální poddaný dlužen svému králi. A přesto se ke mně všichni vazalové tvého otce obracejí zády, kromě Karstarků. Je snad Arnolf Karstark jediný Seveřan se ctí?“

Arnolf Karstark byl strýc mrtvého Rickarda Karstarka. Byl jmenován kastelánem, když jeho synovec a jeho synové odcházeli na jih s Robbem, a byl prvním, kdo reagoval na výzvu krále Stannise, aby mu projevili úctu a poslali havrana s dopisem, v němž vyjádří svoji věrnost králi. Karstarkové jinou možnost nemají, mohl by Jon říci. Rickard Karstark zradil zlovlka a prolil krev lvů. Jelen byl jedinou nadějí Karské bašty. „V tak zmatených časech, jako jsou tyto, se často nemohou dokonce ani čestní muži vyznat v tom, kde spočívá jejich povinnost. Tvoje Veličenstvo není jediným králem v zemi, jenž požaduje vyjádření poslušnosti.“

Lady Melisandra se pohnula. „Pověz mi, lorde Sněhu… kde byli všichni tito jiní králové, když napadl divoký lid vaši Zeď?“

„Tisíce lig daleko a hluší k našim potřebám,“ odpověděl Jon. „Na to jsem nezapomněl, moje paní. Ani nezapomenu. Jenže vazalové mého otce mají manželky a děti, které musí ochraňovat, a také poddaný lid, který by zemřel, kdyby se rozhodli špatně. Jeho Veličenstvo po nich žádá příliš. Dej jim čas a dostaneš svoje odpovědi.“

„Odpovědi jako tahle?“ Stannis zmačkal Lyannin dopis v pěsti. „Dokonce i na Severu se lidé bojí hněvu Tywina Lannistera. I Boltonové jsou obávanými nepřáteli. Není náhodou, že si dali na svoje praporce z kůže staženého muže. Sever vyjel s Robbem, krvácel s ním, umíral pro něho. Pojedli žal a smrt a ty nyní přicházíš, abys jim nabídl další porci. Můžeš je snad obviňovat, když se zdráhají? Odpusť mi, Tvoje Veličenstvo, ale někteří se na tebe podívají a vidí jenom dalšího uchazeče o trůn předem odsouzeného k záhubě.“

„Pokud je odsouzeno Jeho Veličenstvo, je odsouzena k záhubě rovněž celá říše,“ ozvala se lady Melisandra. „Pamatuj na to, lorde Sněhu. Před tebou stojí jediný pravý král Západozemí.“ Jon udržoval obličej nehybný jako masku. „Jak pravíš, moje paní.“

Stannis si odfrkl. „Vážíš svoje slova, jako by to byly zlaté dragony. Říkám si, kolik zlata máte uloženo?“

„Zlata?“ Jsou snad tohle draci, které má rudá žena v úmyslu probudit? Draci vyražení ze zlata? „Daně, které vybíráme, jsou odváděny v naturáliích, Veličenstvo. Hlídka je bohatá na tuříny, ale chudobná na mince.“

„Tuříny se Salladhoru Saanovi zamlouvat nebudou. Požaduji zlato nebo stříbro.“

„Za tímto účelem potřebuješ Bílý přístav. To město se sice nemůže rovnat Starému městu nebo Královu přístavišti, ale i tak je to prosperující přístav. Lord Manderly je nejbohatším z vazalů mého otce.“

„Lord Příliš-tlustý-aby-mohl-sedět-na-koni.“ Dopis, který poslal lord Wyman Manderly z Bílého přístavu, hovořil o jeho věku a churavosti, ale jinak toho v něm stálo málo. I v tomto případě nařídil Stannis Jonovi, aby o tom nikde nemluvil.

„Možná by se jeho lordstvu zamlouval život divokých,“ poznamenala lady Melisandra. „Je onen tlustý muž ženatý, lorde Sněhu?“

„Jeho paní manželka je již dlouho mrtvá. Lord Wyman má dva dospělé syny a vnoučata od toho staršího. A je příliš tlustý, než aby mohl sedět na koni, váží přinejmenším třicet kamenů. Val by ho nikdy nechtěla.“

„Aspoň jedinkrát bys mi mohl dát odpověď, která by mne potěšila, lorde Sněhu,“ zabručel král.

„Měl bych doufat, že tě potěší pravda, pane. Tvoji muži nazývají Val princeznou, jenže pro svobodný lid je to pouze sestra mrtvé manželky jejich krále. Pokud ji přinutíš provdat se za muže, kterého nechce, je nanejvýš pravděpodobné, že mu podřízne během jejich svatební noci hrdlo. Dokonce i kdyby ho přijala za manžela, neznamená to, že jej budou divocí následovat. Nebo tebe. Jediný muž, který je může získat pro tvoji věc, je Mance Nájezdník.“

„To vím,“ připustil Stannis nešťastně. „Strávil jsem v rozhovorech s tím mužem celé hodiny. Ví toho o našem pravém nepříteli hodně a ještě víc, a ujišťuji tě, že ten muž je všemi mastmi mazaný. Jenže i kdyby se zřekl svého královského postavení, zůstává křivopřísežníkem. Nechej žít jednoho dezertéra a jen podnítíš ostatní, aby zběhli také. Ne. Zákony by měly být ze železa, ne z pudinku. Život Manceho Nájezdníka je zatracen podle všech zákonů Sedmi království.“

„Tyto zákony končí u Zdi, Tvoje Veličenstvo. Mohl bys pro Manceho mít dobré využití.“

„To mám i v úmyslu. Upálím ho, ať Sever vidí, jak nakládám s přeběhlíky a zrádci. Mám jiné muže, kteří povedou divoké. A nezapomeň, že mám Nájezdníkova syna. Jakmile otec zemře, Králem za zdí se stane to štěně.“

„Tvoje Veličenstvo se mýlí.“ Ty nevíš nic, Jone Sněhu, říkávala Ygritte, ale Jon se toho dozvěděl docela dost. „To dítě není o nic víc princem, než je Val princeznou. Králem za Zdí se nestáváš proto, že jím byl tvůj otec.“

„To je dobře,“ řekl Stannis, „protože já v Západozemí žádné jiné krále trpět nebudu. Podepsal jsi tu listinu?“

„Ne, Tvoje Veličenstvo.“ A teď to přijde. Jon sevřel svoje spálené prsty a znovu je rozevřel. „Žádáš po mně příliš.“

„Žádáš? Žádal jsem po tobě, aby ses stal lordem Zimohradu a Strážcem severu. Potřebuji tyto hrady.“

„Přenechali jsme ti Noční pevnost.“

„Krysy a ruiny. Skrblický dar, který svého dárce nic nestojí. Tvůj vlastní člověk Yarwyck říká, že potrvá půl roku, než v něm bude možné bydlet.“

„Ostatní pevnosti nejsou o nic lepší.“

„Já vím. Na tom nesejde. Jsou jediným, co máme. Podél Zdi je devatenáct pevností, a ty máš muže jen ve třech z nich. Já mám v úmyslu vybavit posádkou každou z nich, než se rok s rokem sejde.“

„Proti tomu nemám námitky, pane, ale říká se, že máš rovněž v úmyslu rozdělit tyto hrady mezi svoje rytíře a lordy, aby si je ponechali jako svá vlastní sídla jako vazalové Tvého Veličenstva.“

„Od králů se očekává, že budou ke svým stoupencům štědří. Copak lord Eddard svoje bastardy ničemu neučil? Mnozí z mých rytířů a lordů opustili bohaté krajiny a mocné hrady na jihu. Měla by snad zůstat jejich loajalita bez odměny?“

„Pokud si Tvoje Veličenstvo přeje přijít o všechny z vazalů mého otce, neexistuje jistější způsob než rozdat severské hrady jižanským lordům.“

„Jak mohu přijít o muže, které nemám? Jak si možná vzpomeneš, doufal jsem, že Zimohrad udělím Seveřanovi. Synovi Eddarda Starka. Mrskl mi moji nabídku do tváře.“ Stannis Baratheon si držel svůj žalostný výraz ve tváři jako mastif kost; rozžvýkával jej na cucky.

„Podle práva by měl Zimohrad připadnout mé sestře Sanse.“

„Myslíš lady Lannister? To tak dychtíš vidět sedět Skřeta na trůnu tvého otce? Ujišťuji tě, že dokud budu žít, nic takového se nestane, lorde Sněhu.“

Jon věděl, že nemá smysl dál naléhat. „Pane, někteří tvrdí, že máš v úmyslu udělit pozemky a hrady Chřestivé košili a magnarovi Thennů.“

„Kdo ti to řekl?“

Povídalo se to po celém Černém hradu. „Pokud to musíš vědět, tak jsem se ten příběh doslechl od Fialky.“

„Kdo je Fialka?“

„Kojná,“ řekla lady Melisandra. „Jeho Veličenstvo jí udělilo svobodu volně se pohybovat po hradu.“

„Ne proto, aby rozšiřovala povídačky. Je žádána kvůli svým prsům, ne kvůli jazyku. Chci od ní víc mléka a méně řečí“

„Černý hrad nepotřebuje žádná zbytečná ústa,“ souhlasil Jon. „S příští lodí, která vyplouvá z Východní hlídky, posílám Fialku na jih.“

Melisandra se dotkla rubínu na svém hrdle. „Fialka kojí Dallina syna, stejně jako svého vlastního. Připadá mi od tebe kruté oddělit našeho malého prince od jeho mléčného bratra, můj pane.“

Opatrně, teď opatrně. „Mateřské mléko je jediným, co mají společného. Fialčin syn je větší a silnější. Kope prince, štípe ho a odstrkuje ho od její hrudi. Jeho otcem byl Kraster, krutý muž a chamtivý, a krev se nezapře.“

Král byl zmaten. „Já myslel, že ta kojná je dcera od toho Krastera?“

„Manželka i dcera, Tvoje Veličenstvo. Kraster se ženil se všemi svými dcerami. Fialčin chlapec byl výsledkem jejich spojení.“

„Její vlastní otec s ní zplodil dítě?“ opáčil Stannis šokované. „V tom případě bude jen dobře, když se jí zbavíme. Takové ohavnosti zde trpět nebudu. Tohle není Královo přístaviště.“

„Pokusím se sehnat jinou kojnou. Pokud se žádná nenajde mezi divokými, požádám horské klany. Do té doby by chlapci mělo stačit kozí mléko, nechť se zlíbí Jeho Veličenstvu.“

„Mizerný osud pro prince… ale zajisté lepší než mléko od běhny.“ Stannis zabubnoval prsty do mapy. „Kdybychom se mohli vrátit k záležitosti pevností…“

„Veličenstvo,“ řekl Jon s chladnou zdvořilostí, „hostím zde tvoje muže a živím je za velkých nákladů z našich zimních zásob. Ošatil jsem je, aby nemrzli.“

Stannise tím neuchlácholil. „Ano, podělil ses s námi o vaše nasolené vepřové a ovesnou kaši a hodil jsi nám jakési černé hadry, aby nás udržely v teple. Hadry, které by divocí byli strhali z vašich mrtvol, kdybych nepřišel na Sever já.“

Jon jeho slova ignoroval. „Poskytuji píci vašim koním, a jakmile bude hotovo schodiště, půjčím vám stavitele, aby mohli začít pracovat na obnově Noční pevnosti. Dokonce jsem souhlasil s tím, že vám dovolím usídlit divoké na Daru, který byl na věčnost dán Noční hlídce.“

„Nabízíš mi prázdná území a pustiny, ale upíráš mi hrady, které potřebuji k tomu, abych mohl odměnit svoje lordy a vazaly.“

„Ty hrady postavila Noční hlídka…“

„A Noční hlídka je opustila.“

„Aby mohla bránit Zeď,“ dořekl Jon zarputile, „ne aby se z nich stala sídla pro jižanské lordy. Kameny těch pevností jsou zpevněny krví a kostmi mých bratří, dávno mrtvých. Nemohu ti je dát.“

„Nemůžeš nebo nechceš?“ Žíly na králově krku vystoupily stejně ostře, jako zněla jeho slova. „Nabídl jsem ti jméno.“

„Já mám jméno, Veličenstvo.“

„Sníh. Existovalo kdy zlověstnější jméno?“ Stannis se dotkl jílce svého meče. „Kdo si vlastně myslíš, že jsi?“

„Strážce na zdech. Meč v temnotě.“

„Neplácej mi tady ta vaše slova.“ Stannis vytáhl z pochvy meč, kterému říkal Světlonoš. „Zde je váš meč v temnotě.“ Světlo se zavlnilo nahoru a dolů po čepeli; tu rudé, tu žlutavé, tu oranžové, pomalovalo královu tvář tvrdými, jasnými odstíny. „Tohle by měl být schopen vidět i ten největší zelenáč. Jsi snad slepý?“

„Ne, pane. Souhlasím s tím, že je třeba ty hrady obsadit…“

„Chlapecký velitel souhlasí. Jaké štěstí.“

„… posádkami z mužů Noční hlídky.“

„Ty žádné muže nemáš“

„Pak mi je tedy dej, pane. Poskytnu důstojníky pro každou z opuštěných pevností, zkušené velitele, kteří znají Zeď a území za ní a vědí, jak nejlépe přežít nadcházející zimu. Odměnou za všechno, co jsem ti dal, mi ty dej muže, abych z nich mohl vytvořit posádky. Zbrojnoše, lučištníky, nezkušené chlapce. Beru dokonce i zraněné a nemocné.“

Stannis na něj chvíli nevěřícně hleděl, pak vyštěkl smíchy. „Jsi docela troufalý, Sněhu. Mohu ti je dát, jenže jsi blázen, pokud si myslíš, že se moji muži dají k černým.“

„Mohou nosit jakoukoliv barvu pláště, jakou si sami vyberou. Stačí, když budou poslouchat moje důstojníky stejně dobře, jako by poslouchali tvoje vlastní.“

Král byl neoblomný. „Mám ve svých službách rytíře a lordy, potomky z ušlechtilých starých rodů. Nelze od nich očekávat, že budou sloužit bok po boku s rolníky, vrahy a zloději.“

Nebo bastardy, Veličenstvo? „Tvůj vlastní pobočník je pašerák.“

„Byl pašerák. Přišel za to o prsty. Říkali, že jsi prý devítistý devadesátý osmý muž, který velí Noční hlídce, lorde Sněhu. Co by mi asi podle tebe mohl na téma oněch hradů říci devítistý devadesátý devátý? Pohled na tvoji hlavu nabodnutou na kopí by mu možná pomohl v rozhodování.“ Král položil svůj zářivý meč na mapu podél Zdi. Jeho ocel se leskla jako sluneční světlo na vodní hladině. „Jsi lord velitel jen proto, že to trpím. A udělal bys dobře, kdyby sis to pamatoval.“

„Jsem lord velitel proto, že si mne vybrali moji bratři.“ Byla rána, kdy tomu Jon Sníh po probuzení sám ještě docela nevěřil a říkal si, že to zcela jistě byl jen nějaký bláznivý sen. Je to jako obléknout si nové šaty, řekl mu jednou Sam. Ze začátku je to cítit divně, ale jakmile je trochu obnosíš, začneš se v nich cítit pohodlně.

„Alliser Thorne si na způsob tvé volby postěžoval, a nedá se říci, že by neměl ke svému rozhořčení důvod.“ Mapa ležela mezi nimi jako bitevní pole, zalévaná barvami zářícího meče. „Hlasy počítal slepec, jenž měl po ruce tvého tlustého přítele. A Slynt tě nazývá převlékačem.“

Kdo by to mohl vědět lépe než Slynt? „Převlékač by ti řekl, co si přeješ slyšet, a později by tě zradil. Tvoje Veličenstvo ví, že jsem byl zvolen čestně. Můj otec vždycky říkával, že jsi spravedlivý muž.“ Spravedlivý, ale tvrdý, byla přesná slova lorda Eddarda, ale Jon si nemyslel, že by bylo moudré opakovat je teď a tady.

„Lord Eddard mi nebyl přítelem, ale nebyl to muž bez jistého rozumu. Ten by mi ty hrady dal.“

Nikdy. „Nemohu vědět, co by můj otec udělal či neudělal. Já jsem složil přísahu, Veličenstvo. Zeď je moje.“

„Prozatím. Uvidíme, jak dlouho si ji udržíš.“ Stannis na něj namířil prst. „Ponechej si svoje ruiny, když pro tebe tolik znamenají. Ujišťuji tě však, že pokud kterákoliv z nich zůstane prázdná, než se rok s rokem sejde, vezmu si je s tvým svolením či bez něj. A pokud by se měl některé zmocnit nepřítel, brzy bude následovat tvoje hlava. A teď odejdi.“

Lady Melisandra vstala ze svého místa u krbu. „S tvým svolením, pane, doprovodím lorda Sněha do jeho komnat.“

„Proč? Cestu přece zná.“ Stannis jim oběma netrpělivě mávl rukou. „Dělej, jak myslíš. Devane, jídlo. Vařená vejce a citrónovou vodu.“

Po teple králova soláru pronikala zima na točitém schodišti až do morku kostí. „Zvedá se vítr, moje paní,“ varoval seržant Melisandra, zatímco vracel Jonovi jeho zbraně. „Možná by sis měla vzít teplejší plášť.“

„Zahřeje mne moje víra.“ Rudá žena scházela vedle Jona po schodech dolů. „Jeho Veličenstvo král tě začíná mít rád.“

„To jistě. Jen dvakrát mi vyhrožoval, že mne zkrátí o hlavu.“ Melisandra se zasmála. „To jeho mlčení by ses měl obávat, ne jeho slov.“ Když vyšli na nádvoří, vítr zvedl Jonův plášť a smýkl jím proti ní. Rudá kněžka odhrnula černou vlnu stranou a zavěsila se do Jonova rámě. „Možná je tomu tak, že se ohledně divokého krále nemýlíš. Budu se modlit k Pánovi světla, aby mne vedl. Když se zahledím do plamenů, vidím skrze kámen a zemi a nalézám pravdu v duších lidí. Dokážu rozmlouvat s dávno zemřelými králi a ještě nenarozenými dětmi a sledovat, jak ubíhají roky a období, až do konce věků.“

„To ty tvoje ohně nikdy nelžou?“

„Nikdy… třebaže my, rudí kněží, jsme smrtelní a někdy, hmm, zaměňujeme to, co musí přijít, s tím, co by mohlo přijít.“

Jon cítil její žár i přes vlnu a vařenou kůži. Zavěšení do sebe přitahovali zvědavé pohledy. Dnes večer si budou v kasárnách šeptat. „Pokud skutečně dokážeš vidět ve svých plamenech zítřek, pověz mi, kdy a kde dojde k dalšímu útoku divokých.“ Vysvobodil svou paži z její.

„R’hllor nám sesílá vize, jaké si sám přeje, ale budu v plamenech hledat toho muže, Tormunda.“ Melisandřiny rudé rty se zkroutily v úsměvu. „Viděla jsem ve svých ohních tebe, Jone Sněhu.“

„To má být výhružka, moje paní? I mne máš v úmyslu upálit?“

„Špatně jsi má slova pochopil.“ Pátravě se na něj zadívala. „Obávám se, že se se mnou necítíš zrovna příjemně, lorde Sněhu.“

Jon to nepopíral. „Zeď není místem pro ženu.“

„Mýlíš se. Měla jsem sen o tvé Zdi, Jone Sněhu. Mocná byla tradice, která ji vztyčila, a mocná jsou kouzla uzamčená pod ledem.“ Melisandra k ní zvedla pohled. Její dech se ve vzduchu srážel v teplém vlhkém obláčku. „Toto místo je moje stejně jako tvoje a docela brzy mne možná budeš naléhavě potřebovat. Neodmítej mé přátelství, Jone Sněhu. Viděla jsem tě v bouři, v nesnázích, obklopeného nepřáteli ze všech stran. Máš tolik nepřátel. Mám ti povědět jejich jména?“

„Já jejich jména znám.“

„Nebuď si tím tak jistý.“ Rubín na Melisandřině krku se rudě zablyštěl. „Neměl bys mít strach z nepřátel, kteří tě proklínají do tváře, ale z těch, co se usmívají, když se na ně díváš, a co si brousí nože, jakmile se otočíš. Udělal bys dobře, kdyby sis držel toho svého vlka poblíž. Vidím led a dýky ve tmě. Zmrzlou tvrdou krev a obnaženou ocel. Bude hrozná zima.“

„Na Zdi je vždycky zima.“

„Myslíš?“

„Vím to, moje paní.“

„Pak tedy nevíš nic, Jone Sněhu,“ zašeptala.

BRAN

Už jsme tam?

Bran ta slova nikdy nevyřkl nahlas, ale často je měl na rtech, zatímco se jejich zubožená společnost trmácela háji prastarých dubů a k nebi čnících šedozelených jedlí, kolem ponurých, jako vojáci vzpřímených borovic a holých hnědých kaštanů. Jsme aspoň blízko? říkával si chlapec, zatímco Hodor šplhal do kamenitého svahu nebo sestupoval do nějaké temné rokle, kde mu praskaly pod nohama vrstvy špinavého sněhu. Jak je to ještě daleko? tázal se v duchu, když obrovský los s cákáním probíhal přes napůl zmrzlý proud a rozstřikoval vodu do všech stran. Ještě dlouho? Je taková zima. Kam se poděla tříoká vrána?

V proutěném koši na Hodorových zádech kolébající se chlapec se shrbil dolů a schoval hlavu, zatímco velký pacholek procházel pod větví dubu. Již zase padal sníh, mokrý a těžký. Hodorovi zamrzlo zavřené víčko jednoho oka, jeho hustý hnědý vous byl houštinou jinovatky a z konečků huňatého kníru mu visely rampouchy. V jedné ruce v rukavici stále třímal zrezivělý železný meč, který si vzal v kryptách pod Zimohradem, a čas od času sekl po větvi a setřásl sněhovou spršku. „Hod-d-d-dor,“ zamumlal, cvakaje zuby.

Ten zvuk byl podivně uklidňující. Během své cesty od Zimohradu ke Zdi si Bran a jeho společníci krátili míle cesty tím, že si zas a znovu vyprávěli příběhy, jenže tady to bylo jiné. Dokonce i Hodor to cítil. Jeho hodor zaznívalo mnohem řidčeji, než tomu bylo jižné od Zdi. V tomto lese panovalo ticho, jaké Bran nikdy předtím nepoznal. Než začalo sněžit, profukoval kolem nich severák a všichni při chůzi rozkopávali mračna mrtvého hnědého listí. Vydávalo to slabý šustivý zvuk, který mu připomínal šváby pobíhající ve skříni, jenže teď bylo listí pohřbené pod bílou pokrývkou. Tu a tam jim přeletěl nad hlavami havran, velká černá křídla s pleskotem rozrážela chladný vzduch. Jinak byl okolní svět tichý.

Los před ním se prodíral sněhovými závějemi, hlavu měl sklopenou k zemi a obrovské paroží pokrývala vrstvička ledu. Průzkumník na něm seděl obkročmo, zachmuřený a tichý. Tlustý chlapec Sam mu dal jméno Studenoruký, poněvadž třebaže byla mužova tvář bledá, dlaně měl černé a tvrdé jako železo. A také jako železo studené. Zbytek jeho těla byl zahalen ve vrstvách vlny, vařené kůže a kroužkové zbroje a jeho rysy byly zastíněny kápí jeho pláště a zakryty černým vlněným šátkem uvázaným přes dolní polovinu obličeje.

Za průzkumníkem objímala pažemi svého bratra Meera Reed, aby jej teplem svého vlastního těla chránila před větrem a chladem. Jojenovi narostla pod nosem vrstvička ze zmrzlého hlenu a čas od času se prudce zachvěl. Vypadá tak maličký, pomyslel si Bran, když se díval, jak se kolébá. Vypadá teď menší než já, a taky slabší, a to jsem přitom mrzák.

Zadní konec jejich skupiny uzavíral Léto. Zlovlkův dech zamrzal v lesním vzduchu, zatímco vlk ťapkal za nimi, stále kulhaje na zadní nohu, kam utržil zásah šípem v Královnině koruně. Bran cítil bolest ze staré rány, kdykoliv vklouzl do velké vlčí kůže. Poslední dobou nosil Bran Létovo tělo častěji než svoje vlastní; navzdory své husté srsti cítil vlk kousavý chlad, ale viděl dál a slyšel i cítil lépe než chlapec v koši, zabalený jako miminko v zavinovačce.

Jindy, když už jej unavilo být vlkem, vklouzl Bran místo toho do Hodorovy kůže. Laskavý obr pokaždé jen vzdychl, když ho v sobě ucítil, a potřásl pačesatou hlavou ze strany na stranu, ale ne tak prudce, jako to udělal poprvé, tam v Královnině koruně. On ví, že jsem to já, říkával si chlapec rád pro sebe. Už si na mne zvykl Přesto se v Hodorově kůži nikdy necítil pohodlně. Velký pacholek nikdy nechápal, co se děje, a Bran cítil vzadu na patře pachuť strachu. Lepši to bylo uvnitř Léta. Já jsem on a on jsem já. Cítí to, co cítím já.

Někdy Bran cítil, jak zlovlk čichá k losově stopě, a říkal si, zda by dokázal to velké zvíře skolit. Na koně si Léto na Zimohradu zvykl, jenže tohle byl los a los byl kořist. Zlovlk cítil teplou krev obíhající pod losovou chundelatou srstí. Jen ten pach stačil k tomu, aby začal slintat, a když se to stalo, i Branovi se sbíhaly sliny v ústech při představě chutného tmavého masa.

Z nedalekého dubu zakrákal havran a Bran uslyšel pleskot křídel, když vedle něj přistál na zemi další z černých ptáků. Za dne se kolem nich zdržovalo jen půl tuctu havranů. Přelétali ze stromu na strom nebo se vezli na losově paroží. Zbytek té hrůzy letěl vpředu nebo se držel vzadu. Když ale slunce kleslo nízko k západu, vraceli se, klesali na černočerných křídlech z oblohy, dokud jimi nebyla hustě obsypaná každá větev každého stromu na celé yardy daleko. Někteří zalétali k průzkumníkovi a mluvili na něj a Bran měl pocit, že muž jejich krákání a skřehotání rozumí. Jsou jeho očima a ušima. Prozkoumávají pro něj krajinu a šeptají mu o nebezpečích číhajících vpředu i vzadu.

Jako teď. Los náhle zastavil a jeho jezdec zlehka sklouzl z jeho hřbetu a přistál v po kolena hlubokém sněhu. Léto na něj zavrčel, srst se mu naježila. Zlovlkovi se nelíbil Studenorukého pach. Mrtvé maso, zaschlá krev, slabý závan hniloby. A chlad. Všepohlcující chlad.

„Co se děje?“ chtěla vědět Meera.

„Za námi,“ oznámil Studenoruký, hlasem utlumeným černým šátkem, který měl přes nos a ústa.

„Vlci?“ zeptal se Bran. Již celé dny věděli, že je sledují. Každou noc slyšeli žalostné vytí smečky a každou noc se zdálo, že jsou vlci o něco blíž. Lovci, a mají hlad. Cítí, jak jsme slabí. Často se Bran probudil celý rozechvělý, celé hodiny před úsvitem naslouchal, jak v dálce volají jeden na druhého, a čekal, až vyjde slunce. Pokud jsou tu vlci, musí tu být i kořist, říkal si pokaždé, než mu nakonec došlo, že tou kořistí jsou oni.

Průzkumník zavrtěl hlavou. „Lidé. Vlci si stále udržují vzdálenost. Tito lidé tak plaší nejsou.“

Meera si odhrnula kápi z hlavy. Vlhký sníh, který ji pokrýval, spadl s tichým žuchnutím na zem. „Kolik lidí? Kdo je to?“

„Nepřátelé. Poradím si s nimi.“

„Půjdu s tebou.“

„Zůstaň tady. Chlapce je třeba chránit. Před námi je jezero, celé zamrzlé. Až k němu přijdete, stočte se na sever a pokračujte podél břehu. Přijdete k rybářské vesnici. Tam se schovejte dokud nepřijedu za vámi.“

Bran si říkal, že Meera se tak snadno odbýt nedá, ale její bratr řekl: „Poslechni ho. On toto území zná.“ Jojenovy oči byly tmavě zelené v barvě mechu, avšak zastřené únavou, kterou v nich Bran nikdy předtím neviděl. Maty dědeček. Na jih od Zdi se zdálo, že je chlapec z mokřad mnohem moudřejší, než by odpovídalo jeho věku, ale tady nahoře byl ztracený a vyděšený stejně jako ostatní. Meera ho přesto vždycky poslechla.

A tak udělali, jak Studenoruký řekl. Ten vklouzl mezi stromy, zpátky cestou, kudy přišli, se čtyřmi havrany mávajícími křídly za ním. Meera se dívala, jak odchází, tváře měla rudé a dech vycházející jí z chřípí se srážel v bílé obláčky. Znovu si natáhla na hlavu kápi, pobídla losa a vydali se na cestu. Než ale ušli dvacet yardů, otočila se, podívala se za ně a pronesla: „Řekl lidé. Jací lidé? Myslel tím divoké? Proč to neřekl rovnou?“

„Řekl, že se s nimi vypořádá,“ odpověděl Bran.

„To řekl, ano. Taky řekl, že nás zavede k tříoké vráně. Přísahala bych, že ta řeka, co jsme překračovali dnes ráno, je ta samá, přes kterou jsme šli před čtyřmi dny. Chodíme stále dokola.“

„Řeky se různě stáčejí a kroutí,“ řekl Bran nejistě, „a tam, kde jsou jezera a kopce, je třeba jít kolem.“

„Toho chození kolem už bylo až příliš,“ nedala se odbýt Meera, „taky příliš mnoho tajností. Mně se to nelíbí. On se mi nelíbí. A nevěřím mu. Už jen ty jeho ruce jsou dost zlé. Skrývá svou tvář a neřekl nám svoje jméno. Kdo je to? Co je? Nikdy nic nejí, ani nepije, zdá se, že necítí chlad.“

To je pravda. Bran se o tom bál mluvit, ale všiml si toho. Kdykoliv se někam uchýlili na noc, on a Hodor a Reedovi se stulili k sobě, aby se navzájem zahřáli, ale průzkumník sedával stranou. Někdy zavřel Studenoruký oči, ale Bran si nemyslel, že by spal. A bylo tam ještě něco…

„Ten šátek.“ Bran se stísněně rozhlédl kolem, ale žádný havran nebyl v dohledu. Všichni velcí černí ptáci odletěli s průzkumníkem. Nikdo jim nenaslouchal. Přesto ztišil hlas. „Ten šátek před jeho ústy nikdy neztvrdne ledem, ne tak jako Hodorův vous. Ani když mluví.“

Meera se na něj ostře podívala. „Máš pravdu. Nikdy jsme neviděli jeho dech, je to tak?“

„Ne.“ Hodorovy hodory pokaždé provázel bílý obláček. Když promluvil Jojen nebo jeho sestra, jejich slova byla také vidět. Dokonce i los po sobě zanechával, když vydechoval, teplý opar. „Pokud nedýchá…“

Bran zjistil, že vzpomíná na příběhy, které mu vypravovala Stará chůva, když byl malý. Za Zdí žijí zrůdy, obři a duchové, plíživé stíny a mrtví, co chodí, říkávala, když ho zastýlala pod škrábavou vlněnou pokrývku, ale dokud stojí Zeď a muži Noční hlídky dodržují svou přísahu, nemohou přejít. A teď už spi, můj malý Brane, můj chlapečku, a ať se ti zdají sladké sny. Žádné obludy nejsou. Průzkumník na sobě měl čerň Noční hlídky, ale co když to vůbec nebyl člověk? Co když to byla nějaká obluda, která je odváděla k dalším obludám, co je sežerou?

„Ten muž zachránil Sama a tu dívku před nemrtvými,“ řekl Bran váhavě, „a teď mne odvádí k tříoké vráně.“

„Proč nepřijde tříoká vrána za námi? Proč se s námi on nesetkal u Zdi? Vrány mají křídla. Můj bratr je den ode dne slabší. Jak dlouho ještě vydržíme jít dál?“

Jojen zakašlal. „Dokud se tam nedostaneme.“

Nedlouho poté přišli ke slíbenému jezeru a stočili se na sever, jak jim průzkumník nakázal. To byla ta snadná část.

Voda byla zamrzlá a sníh, který padal tak dlouho, že Bran již ztratil přehled, kolik je to dní, proměnil jezero v rozlehlou bílou pustinu. Tam, kde byl led rovný a země hrbolatá, se šlo snadno, jenže tam, kde vítr navál sníh do hřebenů, bylo někdy obtížné říci, kde končí jezero a začíná břeh. Dokonce ani stromy nebyly tak neomylným zvěstovatelem, jak by mohli doufat, protože v jezeře se nalézaly zalesněné ostrovy a na břehu byly rozsáhlé oblasti, kde žádné stromy nerostly.

Los jako by si šel, kam chtěl, bez ohledu na to, co si přáli Meera a Jojen na jeho zádech. Většinou se držel pod stromy, jenže tam, kde se břeh stáčel na západ, ubíral se přímější cestou přes zamrzlé jezero, prodíral se závějemi vyššími než Bran a přes led praskající mu pod kopyty. Vítr tam byl silnější, studený severák který skučel přes jezero, profukoval vrstvy vlny a kůže a všechny je rozechvíval zimou. Fičel jim do tváří, vháněl jim do očí sníh, a tak se potáceli kupředu jako slepci.

Hodiny ubíhaly v tichosti. Před nimi se začaly mezi stromy přikrádat stíny, dlouhé prsty soumraku. Tady na dalekém severu přicházela tma brzy. Bran se toho začínal bát. Každý den mu připadal kratší než ten předchozí; a pakliže byly dny chladné, noci byly mrazivé kruté.

Meera je znovu zastavila. „Teď už bychom měli být v té vesnici.“ její hlas zněl tlumené a divně.

„Nemohli jsme ji minout?“ zeptal se Bran.

„Doufám, že ne. Než padne noc, musíme si najít úkryt.“

Měla pravdu. Jojenovy rty už byly modré, Meeřiny tváře temně rudé a Branův vlastní obličej znecitlivěl. Hodorův vous byl pevným kusem ledu. Sníh mu vytvořil na nohou tuhý škraloup sahající až po kolena a Bran nejednou cítil, jak se zapotácel. Nikdo nebyl tak silný jako Hodor, nikdo. Pokud už i jeho opouštěla ta jeho obrovská síla…

„Léto by tu vesnici mohl najít,“ řekl Bran najednou. Každé slovo, které z něj vyšlo, provázel bílý obláček dechu. Nečekal, aby si poslechl, co na to řekne Meera, ale rovnou zavřel oči a vyklouzl ze svého zmrzačeného těla.

Když vklouzl do Létovy kůže, mrtvý les najednou ožil. Tam, kde bylo předtím ticho, nyní slyšel: vítr ve stromech, Hodorův dech, losa hrabajícího do země, kde hledal potravu. Jeho chřípí naplnily známé pachy: mokré listí a mrtvá tráva, zetlelá mrtvolka veverky hnijící v houští, kyselý pach lidského potu, pižmový pach losa. Potrava. Maso. Los vycítil jeho zájem. Otočil ke zlovlkovi hlavu a sklonil svoje velké paroží.

On není kořist, pošeptal chlapec zvířeti, které se s ním dělilo o svou kůži. Nechej ho být. Poběž.

Léto se rozběhl. Běžel přes jezero, tlapami za sebou vířil spršky sněhu. Stromy tam stály hustě vedle sebe jako muži v bitevní linii, všichni oděni v bílém. Zlovlk uháněl přes kořeny a kameny, skrze návěje starého sněhu, po tvrdé krustě praskající pod jeho váhou. Tlapy měl mokré a studené. Další kopec byl porostlý borovicemi a vzduch plnila pronikavá vůně jehličí. Když přiběhl na vrchol, zastavil se. Otáčel se dokola a větřil ve vzduchu, pak zvedl hlavu a zavyl.

Cítil pachy. Lidské pachy.

Popel, pomyslel si Bran, starý a slabý pach, ale přece jen popel. Byl to pach spáleného dřeva, sazí a dřevěného uhlí. Mrtvý oheň.

Setřásl sníh ze svého čenichu. Vítr vál v poryvech, takže bylo obtížné pachy sledovat. Vlk se otáčel jedním směrem a druhým, čichal ve vzduchu. Všude kolem byly hromady sněhu a vysoké stromy oděné v bílém. Vlk nechal viset jazyk mezi zuby; chutnal mrazivý vzduch. Jeho dech se srážel a na jazyku mu roztávaly sněhové vločky. Když se rozběhl směrem k pachu, Hodor se okamžitě pustil za ním. Losovi trvalo déle, než se rozhodl, a tak se Bran neochotně vrátil do svého vlastního těla a řekl: „Tudy. Léto nás povede. Vycítil jsem to.“

A když mezi mraky vyhlédl první kousek srpku měsíce, konečně se dobelhali do vesnice u jezera. Málem prošli rovnou jejím středem. Z ledu nevypadala vesnice o nic odlišněji než tucet dalších skvrn podél břehu. Pohřbené pod sněhovými závějemi by mohly kulaté kamenné domy být stejně dobře balvany, pahorky nebo padlými kmeny stejně jako strom, který si Jojen pomýlil s budovou předchozího dne, dokud se k němu sněhem neprokopali a nenašli jen zlámané větve a tlející kmen.

Vesnice byla prázdná, divocí, co tam kdysi žili, odešli, stejně jako tomu bylo ve všech ostatních vesnicích, kolem kterých procházeli. Některé byly vypálené, jako by si jejich obyvatelé chtěli zajistit, že se tam nebudou moci připlížit zpátky, ale tato byla pochodní ušetřena. Pod sněhem našli tucet chýší a dlouhou síň s drnovou střechou a silnými stěnami z hrubě otesaných trámů.

„Alespoň budeme v závětří,“ řekl Bran.

„Hodor.“ ozval se Hodor.

Meera sklouzla z losových zad. Společně se svým bratrem pomohli Branovi z proutěného koše. „Možná tady po sobě nechali divocí nějaké jídlo,“ řekla s nadějí v hlase.

Doufali však marně. Uvnitř síně nenašli nic než popel vychladlého ohniště, podlahu z tvrdě udusané hlíny a chlad, jenž pronikal až do morku kostí. Aspoň však měli střechu nad hlavami a trámové stěny je chránily před větrem. Opodál tekl potůček pokrytý tenkou vrstvou ledu. Los jej musel rozbít kopýtkem, aby se mohl napít. Jakmile se Bran a Jojen bezpečně uvelebili, Meera jim přinesla pár kousků rozlámaného ledu, aby jej mohli cucat. Tající voda byla tak studená, až se Bran zachvěl.

Léto za nimi do síně nepřišel. Bran cítil hlad velkého zlovlka, stín svého vlastního. „Jdi si něco ulovit,“ řekl mu, „ale losa nechej na pokoji.“ Část z něj si přála, aby mohl jít lovit také. Možná půjde, později.

Večeře sestávala z hrsti plné žaludů, rozdrcených a rozetřených na těstíčko tak husté, až se Bran málem dávil, když se je snažil polknout. Jojen se o to dokonce ani nepokusil. Byl mladší a křehčí než jeho sestra, a den ode dne slábl.

„Jojene, musíš jíst,“ pobízela jej jeho sestra.

„Později. Teď si chci jen odpočinout.“ Jojen vyčaroval na tváři chabý úsměv. „Ujišťuji tě, že tohle není den, kdy zemřu, sestřičko.“

„Málem jsi z toho losa spadl.“

„Málem. Je mi zima a mám hlad, to je všechno.“

„Pak tedy jez.“

„Drcené žaludy. Bolí mě břicho a po nich by to bylo ještě horší. Nechej mne být, sestro. Nechám si zdát o pečených kuřatech.“

„Sny tě při síle neudrží. Dokonce ani zelené sny.“

„Sny jsou tím, co máme.“

Jediným, co máme. Poslední zbytky jídla, které si vzali s sebou, jim došly před deseti dny. Od té doby je hlad provázel dnem i nocí. Dokonce ani Léto nenacházel v těchto lesích zvěř. Žili z drcených žaludů a syrových ryb. Les byl plný zamrzlých potoků a chladných černých jezer a Meera uměla rybařit s trojzubým žabím oštěpem stejně dobře, jako to uměla většina mužů s háčkem a vlascem. Některé dny měla rty promodralé chladem, než se k nim přebrodila zpátky se svým úlovkem mrskajícím se na zubech jejího oštěpu. Jenže od té doby, co Meera naposledy ulovila rybu, uplynuly již tři dny. Bran měl tak prázdný žaludek, že mu to připadalo jako tři roky.

Jakmile spolykali svoji nuznou večeři, Meera se posadila na zem, opřela se zády o zeď a začala přejíždět brouskem svoji dýku. Hodor si dřepl na zem vedle dveří, komíhal se dozadu a dopředu a mumlal: „Hodor, hodor, hodor.“

Bran zavřel oči. Byla příliš velká zima, než aby mohl mluvit… a rozdělat oheň se neodvažovali. Studenoruký je před tím varoval. Tyto lesy nejsou tak prázdné, jak si myslíte, řekl jim. Nikdy nevíte, co by mohlo světlo přilákat ze tmy. Bran se při té vzpomínce zachvěl, navzdory teplu z Hodora vedle něho.

Spánek nepřicházel, nemohl přijít. Místo toho tam byl vítr, kousavě studený, měsíční svit odrážející se od sněhu a oheň. Byl zpátky uvnitř Léta, dlouhé ligy daleko, a noc byla prosycená pachem krve. Pach byl velmi silný. Něco zabili, ne daleko. Maso bude ještě teplé. Probudil se v něm hlad a mezi zuby mu začaly protékat sliny. Žádný los. Žádný jelen. Nic z toho.

Zlovlk zamířil k masu, hubený šedý stín klouzající od stromu ke stromu, přes jezírka měsíčního svitu a skrze hromady sněhu. Vítr fičel v poryvech kolem něho, měnil směr. Ztratil pach, nalezl jej, pak jej opět ztratil. Když po něm znovu pátral, vzdálený zvuk jej přiměl nastražit uši.

Vlk, věděl okamžitě. Léto se kradl po zvuku, nyní opatrný. Zakrátko byl pach krve zpátky, ale nyní byly ve vzduchu i jiné pachy: moč a mrtvé kůže, ptačí trus, peří a vlk, vlk, vlk. Smečka. Aby se dostal k masu, bude muset bojovat.

Už jej také ucítili. A zatímco vycházel ze tmy mezi stromy na zakrvácenou mýtinu, pozorovali ho. Fena žvýkala koženou botu, která v sobě stále měla polovinu nohy, ale když se přiblížil, upustila ji. Vůdce smečky, starý samec s prošedivělou mordou a slepým okem mu vyšel naproti, vrčel, cenil zuby. Mladší samec za ním rovněž ukazoval tesáky.

Zlovlkovy bledé žluté oči se vpíjely do výjevů kolem nich.

V křoví visel cár vnitřností propletený s větvemi. Pára stoupající z otevřeného břicha, prosycená pachy krve a masa. Hlava nevidomě hledící na srpek měsíce, tváře rozervané a ohlodané na krvavou kost, prázdné jámy očí, krk končící ožraným pahýlem. Jezírko zaschlé krve, lesknoucí se rudě a černě.

Lidé. Jejich pach plnil svět. Živých jich bylo jako prstů na lidské tlapě, ale teď tam nebyli žádní. Mrtví. Zabití. Proměnění v maso. Kdysi v pláštích a kápích, ale vlci roztrhali jejich oblečení ve snaze dostat se k masu na cucky. Ti, co stále měli tváře, měli husté vousy pokryté ledem a zmrzlým soplem. Padající sníh začal přikrývat to, co z nich zbylo. Bílá oproti černi rozervaných plášťů a nohavic. Černá.

Dlouhé ligy od toho místa se chlapec nepokojně zavrtěl.

Černá. Noční hlídka. Byli z Noční hlídky.

Zlovlk se o to nestaral. Bylo to maso. A on měl hlad.

Oči tří vlků žlutě žhnuly. Zlovlk komíhal hlavou ze strany na stranu, chřípí rozšířené, pak zavrčel a vycenil tesáky. Mladší samec o kousek couvl. Zlovlk v něm cítil strach. Podřízený, věděl. Jednooký vlk však odpověděl zavrčením a přemístil se tak, aby mu zabránil v přístupu k masu. Vůdce. A nebojí se mě, třebaže jsem dvakrát tak velký jako on.

Jejich oči se setkaly.

Měnič!

Pak se ti dva srazili, vlk a zlovlk, a nebyl čas na další myšlenky. Svět se scvrkl na zub a dráp, vyletující sníh, zatímco se kutáleli a otáčeli a doráželi na sebe navzájem… a ostatní vlci vrčeli a chňapali kolem nich. Jeho čelisti se sevřely kolem slepené srsti kluzké námrazou, kolem nohy hubené jako suchý klacek, ale jednooký vlk drápl po jeho břiše a vyprostil se z jeho sevření, překulil se, vrhl se na něj. Žluté tesáky s cvaknutím stiskly jeho hrdlo, ale zlovlk svého starého šedého příbuzného setřásl, jako by to byla krysa, pak na něj zaútočil, srazil ho k zemi. Bojovali spolu, kutáleli se, trhali, kopali, dokud nebyli oba otrhaní a sníh kolem nich nebarvily skvrny čerstvé krve. Nakonec si však jednooký vlk lehl a vystrčil břicho. Zlovlk po něm ještě dvakrát chňapl, přičichl k jeho zadku, pak nad ním zvedl nohu.

Pár chňapnutí a varovné zavrčení a samice i mladý samec se rovněž podřídili. Smečka byla jeho.

Kořist rovněž. Přebíhal od muže k muži, čichal, dokud se neusadil u toho největšího, beztvářné věci, která svírala v ruce černý kov. Druhá ruka mu scházela, useknutá v zápěstí, a pahýl byl obvázán kůží. Ze sečné rány na jeho hrdle pomalu vytékala hustá krev. Vlk ji chlemtal jazykem, oblízl orvaný slepý zbytek jeho nosu a tváří, pak zabořil čenich do krku a rozerval jej, zhltl kus sladkého masa. Žádné maso nikdy nechutnalo tak dobře.

Jakmile byl hotov s jedním, přesunul se k dalšímu a pozřel z něho nejchutnější kousky. Ze stromů jej pozorovali havrani, tmavoocí a tiší dřepěli na větvích, zatímco kolem nich se k zemi tiše snášel sníh. Ostatní vlci se museli spokojit s tím, co po sobě nechal; starý samec žral jako první, po něm samice, a nakonec mladý samec. Nyní byli jeho. Byli smečka.

Ne, zašeptal chlapec, my máme jinou smečku. Lady je mrtvá a Šedý vítr možná taky, ale někde stále žije Chundeláč, Nymeria a Duch. Pamatuješ si Ducha?

Padající sníh a hodující vlci se začali vytrácet. Do tváře jej zasáhla vlna tepla, útěšná jako matčin polibek. Oheň, pomyslel si, kouř. Jeho nos sebou škubl směrem k vůni opékaného masa. A pak les odpadl a Bran byl zase v dřevěné síni, zpátky ve svém zmrzačeném těle, hledící do ohně. Meera Reed otáčela nad plameny kus syrového rudého masa, nechávala jej opékat a syčet. „Právě včas,“ řekla. Bran si protřel oči hřbety dlaní, kroucením se vysoukal zpátky do sedu a opřel se o zeď. „Málem jsi prospal večeři. Průzkumník našel prasnici.“

Hodor za ním lačně rval kus horkého ožehlého masa a do vousu mu stékala krev s omastkem. Od prstů mu stoupaly pramínky kouře. „Hodor,“ zamumlal mezi kousnutími, „hodor, hodor.“ Svůj meč položil na hliněnou podlahu vedle sebe. Jojen Reed uždiboval malá sousta ze své vlastní pečeně, každý kousek masa přežvýkal snad tucetkrát, než jej spolkl.

Průzkumník zabil prase. Studenoruký stál vedle dveří, s havranem na rameni, oba hleděli do ohně. Záře plamenů se odrážela od čtyř černých očí. On nejí, vzpomněl si Bran, a má strach z plamenů.

„Říkal jsi, žádný oheň,“ připomněl průzkumníkovi.

„Stěny kolem nás světlo skrývají a navíc není daleko svítání. Brzy opět vyrazíme na cestu.“

„Co se stalo s těmi muži? S nepřáteli za námi?“

„Nebudou vás obtěžovat.“

„Kdo to byl? Divocí?“

Meera maso obrátila, aby se propeklo z druhé strany. Hodor žvýkal a polykal, spokojeně si mumlal pod fousy. Zdálo se, že pouze Jojen si uvědomuje, co se děje. Studenoruký otočil hlavu a pohlédl na Brana. „Byli to nepřátelé.“

Muži z Noční hlídky. „Tys je zabil. Ty a havrani. Jejich obličeje byly celé rozervané, oči jim chyběly.“ Studenoruký to nepopíral. „Byli to tvoji bratři. Viděl jsem to. Jejich pláště měly černou barvu. Stejně jako tvoje ruce.“ Studenoruký nic neříkal. „Kdo jsi? Proč máš černé ruce?“

Průzkumník si prohlížel svoje ruce, jako by je nikdy předtím neviděl. „Jakmile srdce jednou přestane bít, člověku se nahrne krev do nejvzdálenějších částí těla, kde zhoustne a srazí se.“ Hlas mu duněl v hrdle, jak byl hubený a vyzáblý. „Dlaně a chodidla mu naběhnou a zčernají jako pudink. Zbytek jeho těla zbělá jako mléko.“

Meera Reed vstala, se svým žabím oštěpem v ruce a kusem kouřícího masa stále nabodnutým na jeho zubech. „Ukaž nám tvář.“

Průzkumník neučinil jediný pohyb, aby ji poslechl.

„Je mrtvý.“ Bran cítil, jak mu do hrdla stoupá žluč. „Meero, je to mrtvý tvor. Obludy nemohou přejít, dokud Zeď stojí a muži Noční hlídky plní svou přísahu, tak to říkávala Stará chůva. Přijel, aby se s námi setkal u Zdi, ale projít nemohl. Místo toho poslal Sama a tu divokou dívku.“

Meera sevřela rukou v rukavici rukojeť svého žabího oštěpu. „Kdo tě poslal? Kdo je tříoká vrána?“

„Přítel. Sníč, čaroděj, říkejte mu, jak sami chcete. Poslední zelenověštec.“ Dřevěné dveře síně se s bouchnutím otevřely. Venku skučel noční vítr, ponurý a černý. Stromy byly plné křičících havranů. Studenoruký se nepohnul.

„Zrůda,“ řekl Bran.

Průzkumník se na Brana podíval, jako by nikdo z ostatních neexistoval. „Tvoje zrůda, Brandone Starku.“

„Tvoje,“ řekl v ozvěně havran z jeho ramene. Venku přede dveřmi se dali do křiku ostatní havrani, dokud se noc nerozléhala ozvěnou jako vražedná píseň. „Tvoje, tvoje, tvoje.“

„Jojene, zdálo se ti o tomhle?“ zeptala se Meera svého bratra. „Kdo je to? Co je to? Co budeme dělat?“

„Půjdeme s průzkumníkem,“ odpověděl Jojen. „Jsme už příliš daleko, než abychom se teď mohli vrátit, Meero. Nikdy by se nám nepodařilo dostat se živí zpátky ke Zdi. Buď půjdeme s Branovou zrůdou, nebo zemřeme.“

TYRION

Z Pentosu odjeli Branou úsvitu, třebaže Tyrion svítáni vůbec nezahlédl. „Bude to, jako bys do Pentosu nikdy nepřišel, můj malý příteli,“ ujistil ho magistr Illyrio, když v nosítkách těsně zatahoval závěsy z purpurového sametu. „Žádný člověk tě nesmí vidět opouštět město, tak jako tě sem nikdo neviděl přicházet.“

„Žádný člověk až na námořníky, co mě nacpali do sudu, na lodního poslíčka, který po mně uklízel, na dívku, co jsi mi poslal, aby mi zahřívala postel, a tu proradnou pihovatou pradlenu. Och, a tvoje strážné. Pokud jsi je nepřipravil spolu s koulemi taky o rozum, vědí, že tady nejsi sám.“

Nosítka byla zavěšena na silných kožených popruzích mezi osmi obrovitými tažnými koňmi. Vedle koní šli čtyři eunuchové, dva z každé strany, a další šli vzadu, kde hlídali povozy se zavazadly.

„Neposkvrnění řeči nerozšiřují,“ ujistil ho Illyrio. „A galéra, která tě sem přivezla, je v tuto chvíli na cestě do Ašaje. Potrvá dva roky, než se sem vrátí, budou-li moře laskavá. Co se týče služebnictva v mé domácnosti, mají mne rádi. Žádný z nich mne nezradí.“

Hýčkej si v sobě tu myšlenku, můj tlustý příteli. Jednoho dne ti ji vytesáme na kryptu. „Měli jsme být na palubě té galéry,“ řekl trpaslík. „Nejrychlejší cesta do Volantisu je po moři.“

„Moře je zrádné,“ odvětil Illyrio. „Podzim je obdobím bouří a na Kamenoschodech mají svá doupata piráti, kteří se z nich vydávají kořistit na čestných lidech. Mému malému příteli by rozhodně neprospělo padnout do takových rukou.“

„Na Rhoyne jsou také piráti.“

„Říční piráti.“ Obchodník zívl, zakryl si ústa hřbetem dlaně. „Švábi slídící po drobtech.“

„Taky jsem slyšel jakési řeči o zkamenělých lidech.“

„Ano, ti jsou skuteční, ubohá zatracená stvoření. Proč ale mluvíme o takových věcech? Den je příliš krásný, než abychom se tím zatěžovali. U Rhoyne budeme poměrně brzy a pak se Illyria a jeho velkého břichu zbavíš. Do té doby pijme a sněme. Máme tu sladké víno a různé pochoutky. Proč se zaobírat nemocemi a smrtí?“

Opravdu, proč vůbec? řekl si Tyrion a v duchu znovu uslyšel zadrnčení kuše. Nosítka se zhoupla ze strany na stranu, konejšivým pohybem, který mu navodil pocit, jako by byl dítě, které matka ukolébává v náručí ke spánku. Ne že bych věděl Jaké to je. Tváře mu podpíraly hedvábné polštáře vycpané husím peřím. Purpurové sametové stěny se nahoře stáčely, vytvářely střechu, a uvnitř bylo ve srovnání s chladným podzimním dnem panujícím venku příjemné teplo.

Za nimi se táhl průvod mezků, kteří nesli truhlice, sudy, soudky a koše s víky, aby pán sýrů ani náhodou netrpěl hlady. Toho rána uždibovali kořeněnou klobásu a zapíjeli ji tmavým pivem. Odpoledne jim zpříjemnili úhoři v rosolu a červené dornské víno. Přišel večer a pojedli krájenou šunku, vařená vejce a pečené skřivany nadívané česnekem a cibulkami, načež krmi spláchli světlými pivy a ohnivými myrskými víny, aby napomohli trávení. Nosítka nicméně byla nejenom pohodlná, ale také příšerně pomalá, a tak trpaslík brzy zjistil, že se ošívá netrpělivostí.

„Kolik dní ještě potrvá, než se dostaneme k řece?“ zeptal se Illyria toho večera. „Při tomto tempu budou draci tvé královny větší než ti tři Aegonovi, až na nich budu moci spočinout očima.“

„Kéž by tomu tak bylo. Větší drak vzbuzuje víc strachu než malý.“ Magistr pokrčil rameny. „Přestože by mne potěšilo uvítat královnu Daenerys ve Volantisu, musím se v této záležitosti spolehnout na tebe a Griffa. Já Jí lépe posloužím v Pentosu, kde budu připravovat cestu pro její příchod. Nicméně dokud jsem s tebou… nu, tlustý muž potřebuje svoje pohodlí, že ano? Pojď, vypij si se mnou pohár vína.“

„Pověz mi,“ řekl Tyrion, když se napil, „proč by se měl pentoský magistr za mák starat o to, kdo nosí korunu v Západozemí? Jaký z toho vyplyne zisk tobě, můj pane?“

Otylý muž si osušil ubrouskem mastnotu ze rtů. „Jsem starý muž, unavený tímto světem a jeho věrolomností. Je tak divné, že si přeji vykonat něco dobrého, než budou moje dny sečteny, že chci krásné mladé dívce pomoci, aby se domohla toho, co jí po právu náleží?“

A příště mi začneš nabízet kouzelné brnění a palác ve Valyrii. „Pokud není Daenerys víc než krásná mladá dívka, Železný trůn ji rozseká na krásné mladé kousky.“

„Neměj strach, můj malý příteli. V žilách jí proudí krev Aegona Draka.“

Společně s krví Aegona Nehodného, Maegora Krutého a Baelora Zmateného. „Pověz mi o ní něco víc.“

Tlustý muž se zamyslel. „Když ke mně Daenerys přišla, byla ještě napůl dítě, jenže krásnější než moje druhá žena, tak půvabná, že jsem byl v pokušení nechat si ji pro sebe. Nicméně byla tak plachá a vystrašená, že jsem věděl, že bych neměl z obcování s ní žádné potěšení. Místo toho jsem si nechal přivést do postele zahřívačku a divoce jsem s ní souložil, dokud to šílenství nepominulo. Popravdě řečeno jsem si myslel, že Daenerys nemůže mezi pány koní dlouho přežít.“

„Což ti ovšem nezabránilo prodat ji khalu Drogovi…“

„Dothrakové nekupují ani neprodávají. Raději řekni, že ji její bratr Viserys dal Drogovi, aby si získal khalovo přátelství. Ješitný mladý muž, a hrabivý. Viserys lačnil po trůnu svého otce, ale dělal si zálusk rovněž na Daenerys, a vzdával se jí tudíž velmi nerad. Noc předtím, než byla princezna provdána, se pokoušel vplížit do její ložnice, tvrdil, že pokud nemůže mít její ruku, zabere si pro sebe aspoň její panenství. Kdybych nebyl prozřetelně umístil stráže k jejím dveřím, mohl Viserys překazit celé roky plánování.“

„Zdá se, že to byl naprostý blázen.“

„Přesně tak. Viserys byl pravý syn Šíleného Aeryse… Daenerys je úplně jiná.“ Hodil si do úst pečeného skřivana a hlasitě jej rozkousal, s kostmi a vším. „To vystrašené dítě, které nalezlo útočiště v mém domě, zemřelo v Dothrackém moři, a nově se zrodilo v krvi a ohni. Královna draků je pravá žena z Targaryenů. Když jsem jí poslal lodě, aby ji přivezly nazpět, obrátila se k zálivu otrokářů. Během několika dní si podmanila Astapor, přiměla pokleknout Yunkai a vyplenila Meereen. Jako další přijde na řadu Mantarys, pokud se vydá na západ po starých valyrijských cestách. Pakliže se vydá po moři, nu… její flotila bude muset zastavit kvůli doplnění zásob ve Volantisu.“

„Po moři či po souši, mezi Meereenem a Volantisem je mnoho dlouhých lig,“ poznamenal Tyrion.

„Pět set padesát tak, jak létají draci přes pouště, hory, bažiny a ruiny, kde přebývají démoni. Mnoho a ještě víc jich zahyne, ale ti, co přežijí, budou ještě silnější, než se dostanou do Volantisu… kde naleznou tebe a Griffa, jak na ně čekáte s čerstvými posilami a dostatečným množstvím lodí, aby je mohly všechny přepravit přes moře do Západozemí.“

Tyrion hloubal o všem, co věděl o Volantisu, nejstarším a nejhrdějším z devíti Svobodných měst. Něco mu na tom nesedělo. Cítil to dokonce i s polovinou nosu. „Říká se, že ve Volantisu žije na každého svobodného člověka pět otroků. Proč by měl triumvirát pomáhat královně, která zničila obchod s otroky?“ Namířil prst na Illyria. „A když už o tom mluvím, proč bys to měl dělat ty? Otroctví je možná zákony Pentosu zakázáno, jenže i ty máš v tom obchodě svůj prst, a možná i celou ruku. Přesto osnuješ spiknutí v zájmu dračí královny, ne proti ní. Proč? Co doufáš, že od královny Daenerys získáš?“

„Už zase? Jsi vskutku neodbytný malý muž.“ Illyrio se zasmál a poplácal se po břiše. „Jak chceš. Žebrácký král přísahal, že budu jeho správcem pokladny a také opravdovým lordem. Jakmile by získal svou zlatou korunu, mohl bych si vybrat kterýkoliv z hradů… dokonce i Casterlyovu skálu, kdybych si to přál.“ Tyrion vyprskl víno zjizveným pahýlem, který býval jeho nosem. „Tímhle by byl býval nesmírně potěšen můj otec.“

„Tvůj pan otec by si vůbec nemusel dělat starosti. Proč bych měl stát o nějaké skalisko? Moje sídlo je dost velké pro jakéhokoliv člověka a mnohem pohodlnější než ty vaše studené západozemské hrady. Nicméně správce pokladny…“ Tlustý muž si vzal další vejce. „Rád se probírám mincemi. Existuje snad sladší zvuk než cinkot zlata o zlato?“

Nářek vlastní sestry. „Jsi si docela jistý, že Daenerys dodrží bratrův slib?“

„Dodrží nebo nedodrží.“ Illyrio překousl vejce vpůli. „Už jsem ti říkal, můj malý příteli, že ne všechno, co člověk koná, je konáno zbytečně. Věř tomu či ne, ale dokonce i tlustí staří blázni jako já mají přátele, kterým chtějí oplatit jejich náklonnost.“ Lháři, pomyslel si Tyrion. V tomhle podniku je něco, co má pro tebe mnohem větší cenu než mince a hrady. „V dnešní době potkává člověk tak málo lidí, kteří si cení přátelství víc než zlata.“

„Až příliš pravdivá slova,“ přitakal tlustý muž, hluchý k jejich ironii.

„Jak je možné, že se ti stal tak drahým Pavouk?“

„Známe se již od dětství, dva nezkušení chlapci v Pentosu.“

„Varys pochází z Myru.“

„To ano. Poznal jsem se s ním nedlouho poté, co sem přišel jen krok před otrokáři. Přes den spal ve stokách, za nocí šmejdil po střechách jako kočka. Já byl skoro stejně chudobný, malý rváč ve špinavém hedvábí živící se svou čepelí. Snad jsi měl možnost podívat se na sochu u mého jezírka? Vytesal ji Pytho Malanon, když mi bylo šestnáct let. Půvabná věc, třebaže nyní mne nutí k pláči, když ji spatřím.“

„Věk dělá trosky z nás všech. Já stále držím zármutek za svůj nos. Jenže Varys…“

„V Myru byl princem zlodějů, dokud na něj nezačal jeden rivalský zloděj donášet. V Pentosu jej jeho přízvuk prozradil, a jakmile se dozvěděli, že je eunuch, opovrhovali jím a bili jej. Nikdy nepochopím, proč si vybral za svého ochránce zrovna mne, nicméně jsme se spolu domluvili. Varys špehoval menší zloděje a bral jim jejich lup. Já jsem nabízel pomoc jejich obětem, sliboval jsem, že jim jejich majetek za poplatek obstarám nazpět. Brzy věděl každý člověk, jenž utrpěl ztrátu, že má přijít za mnou, zatímco místní lapkové a kapsáři slídili po Varysovi… polovina proto, aby mu podřízla krk, druhá polovina proto, aby mu prodala to, co ukradla. Oba jsme zbohatli, a bohatli jsme ještě víc, když si Varys vycvičil svoje myši.“

„V Králově přístavišti si vydržoval ptáčky.“

„My jsme jim tehdy říkali myši. Starší zloději byli blázni, kteří nemysleli na nic jiného, než jak promění noční lup ve víno. Varys dával přednost osiřelým chlapcům a mladým dívkám, vybíral si ty nejmenší; ty, co byli rychlí a tiší, a učil je šplhat po zdech a klouzat dolů komíny. Také je naučil číst. Zlato a drahé kameny jsme nechávali pro obyčejné zloděje. Naše myši místo toho kradly dopisy, účetní knihy, mapy… později si je vždycky jen přečetly a nechaly je ležet na místě. Tajemství mají větší cenu než stříbro či safíry, tvrdil Varys. Přesně tak. Natolik jsem získal na vážnosti, že mi jeden příbuzný prince Pentosu dal souhlas oženit se s jeho panenskou dcerou, zatímco šeptané řeči o talentu jistého eunucha překročily moře a pronikly až k uším jistého krále. Velmi úzkostlivého krále, který cele nedůvěřoval svému synovi ani své manželce, ani svému pobočníkovi, příteli z mládí, jenž se stal arogantním a přespříliš namyšleným. Myslím, že zbytek toho příběhu znáš, není-liž pravda?“

„Většinu,“ připustil Tyrion. „Vidím, že jsi opravdu něčím víc než jen obchodníkem se sýrem.“

Illyrio sklonil hlavu. „Jsi laskavý, že to říkáš, můj malý příteli. A co se mne týče, vidím, že jsi tak bystrý, jak lord Varys tvrdil.“ Usmál se, ukázal svoje křivé žluté zuby a zavolal o další džbán ohnivého myrského vína.

Když pak magistr odplul do spánku s vinným džbánem u lokte, přelezl Tyrion polštáře, aby jej vysvobodil z Illyriova masitého sevření, a nalil si pro sebe pohár. Vyprázdnil jej, zívl a ihned si nalil další. Když vypiju dostatečné množství ohnivého vím, pomyslel si, možná se mi bude zdát o dracích.

Když ještě byl osamělým dítětem v hlubinách Casterlyovy skály, často jezdíval po nocích na dracích, předstíral, že je nějaké ztracené targaryenské princátko nebo valyrijský dračí lord, vznášející se nad poli a horami. Jednou, když se jej jeho strýcové zeptali, jaký by si přál dar ke svému dni jména, poprosil je o draka. „Nemusel by být velký. Mohl by být malý, stejně, jako jsem já.“ Jeho strýc Gerion to považoval za tu nejlegračnější věc, jakou kdy slyšel, ale jeho strýc Tygett řekl: „Poslední drak zemřel před sto lety, hochu.“ To chlapečkovi připadalo tak obludně nespravedlivé, že toho večera plakal, dokud neusnul.

Ovšem pokud se dalo pánovi sýrů věřit, přivedla dcera Šíleného krále na svět tři živé draky. O dva víc, než by mohl potřebovat dokonce i Targaryen. Tyrion takřka litoval, že zabil svého otce. Tak rád by viděl tvář lorda Tywina v okamžiku, kdy by se dozvěděl, že na cestě do Západozemí je targaryenská královna se třemi draky, podporovaná pletichářským eunuchem a pánem sýrů, zvícím poloviny velikosti Casterlyovy skály.

Trpaslík byl tak přecpaný, že si musel rozepnout opasek a povolit tkanice kalhot. V chlapeckých šatech, do kterých ho oblékl jeho hostitel, měl pocit, jako by byl deseti librami klobásy nacpané ve střívku na pět liber. Pokud budeme takto jíst každý den, budu stejně tlustý jako Illyrio, než se setkám s tou jeho dračí královnou. Venku zatím padla noc a vše uvnitř tonulo ve tmě. Tyrion naslouchal Illyriovu chrápání, praskání kožených řemenů, tichému klip klap okovaných kopyt spřežení na tvrdé valyrijské cestě, ale jeho uši se snažily zaslechnout bití kožených křídel.

Když se probudil, svítalo. Koně se pachtili dál, nosítka praskala a pohupovala se mezi nimi. Tyrion odhrnul na palec závěsu, aby se podíval ven, ale nebylo tam k vidění nic než okrově zbarvená pole, holé hnědé jilmy a cesta samotná; široká kamenná silnice, která běžela rovně jako oštěp přímo k obzoru. Četl o valyrijských cestách, ale tohle byla první, kterou kdy viděl. Moc Svobodné državy sahala až k Dračímu kameni, ale nikdy nedosáhla k Západozemí samotnému. To je divné. Dračí kámen není nic než skála. Bohatství bylo dál na západě, jenže oni přece měli draky. Jistě věděli, že tam je.

Minulou noc toho vypil příliš. V hlavě mu bušilo, a dokonce i mírné pohupování nosítek stačilo k tomu, aby mu stoupal obsah žaludku do hrdla. Třebaže si ani slůvkem nepostěžoval, jeho nepohodlí muselo být Illyriu Mopatisovi zřejmé. „Pojď, napij se se mnou,“ vybídl jej tlustý muž. „Dej si šupinu z draka, který tě spálil, jak se říká.“ Nalil jim ze džbánu s ostružinovým vínem tak sladkým, že lákalo víc much než med. Tyrion je odehnal hřbetem ruky a zhluboka se napil. Bylo tak hutné, že měl co dělat, aby je byl schopen udržet v sobě. S druhým pohárem už to ale bylo snazší. Přesto neměl chuť do jídla, a když mu Illyrio nabídl mísu ostružin se smetanou, odmítavě mávl rukou.

„Zdálo se mi o královně,“ řekl. „Klečel jsem před ní na kolenou přisahal jsem jí věrnost, ale ona si mne pomýlila s mým bratrem Jaimem a předhodila mne jako žrádlo svým drakům.“

„Doufejme, že to nebyl prorocký sen. Jsi chytrý muž, přesně jak Varys říkal, a Daenerys kolem sebe bude chytré muže potřebovat. Ser Barristan je chrabrý rytíř a čestný, ale myslím, že jej nikdo nikdy nemohl nazvat prohnaným.“

„Rytíři znají jediný způsob jak řešit problémy. Popadnou svoje kopí a zaútočí. Pro trpaslíka je typický poněkud odlišný způsob pohledu na svět. Ale co ty? Sám jsi bystrý člověk.“

„Lichotíš mi.“ Illyrio zakomíhal rukou. „Běda, nejsem uzpůsoben k cestování, a tak namísto sebe vypravím za Daenerys tebe. Tím, že jsi zabil svého otce, jsi prokázal Jejímu Veličenstvu velkou službu a já jen doufám, že jí jich prokážeš mnohem víc. Daenerys není takový blázen, jako byl její bratr. Najde pro tebe dobré využití.“

Jako třeba dříví na podpal? pomyslel si Tyrion a mile se usmál. Toho dne měnili spřežení jen třikrát, ale jinak museli zastavovat téměř dvakrát za hodinu, aby mohl Illyrio vylézt z nosítek a vymočit se. Náš pán sýrů je velký jako slon, ale močový měchýř má jako burský ořech, přemítal trpaslík. Během jedné zastávky využil čas k tomu, aby si důkladněji prohlédl cestu. Tyrion věděl, co najde: žádnou udusanou hlínu, žádné cihly ani dlažební kameny, ale stuhu slinutého kamene zvedajícího se půl stopy nad zem, tak aby mohly déšť a roztátý sníh stékat z jeho okrajů. Na rozdíl od rozblácených vyjetých kolejí, které se vydávaly za cesty v Sedmi královstvích, byly valyrijské silnice tak široké, že se na ně vešly tři povozy vedle sebe, a nemohl je zničit ani čas ani dopravní ruch. Nezměněné přetrvávaly staletí poté, co Valyrie samotná potkala svou Zkázu. Pátral po vyjetých kolejích a prasklinách, nalezl však jen hromádku teplých kobylinců, které tam zanechal jeden z koní.

Ten pach mu přinesl na mysl vzpomínku na jeho lorda otce. jsi tam dole v nějakém pekle, otče? V hezkém chladném pekle, odkud se díváš nahoru a vidíš, jak pomáhám dceři Šíleného Aery se zmocnit se Železného trůnu? v

Jakmile se opět vydali na cestu, vytáhl Illyrio pytel pečených kaštanů a znovu se rozhovořil o dračí královně. „Obávám se, že naše poslední zprávy o královně Daenerys jsou staré a uleželé. Musíme předpokládat, že nyní již opustila Meereen. Alespoň má svoje vojsko, otrhanou armádu žoldnéřů, dothrackých koňáků a pěchotu Neposkvrněných, a nepochybně je povede na západ, aby si pro sebe zabrala trůn svého otce.“ Magistr Illyrio otevřel víko hrnce s česnekovými hlemýždi, přivoněl k nim a usmál se. „Musíme doufat, že ve Volantisu se o Daenerys dozvíš čerstvé zprávy,“ řekl a vysál jednoho z ulity. „Draci i mladé dívky jsou nevypočitatelní a je docela možné, že budeš muset změnit svoje plány. Griff bude vědět, co dělat. Nedáš si šneka? Česnek pochází z mých vlastních zahrad.“

„Kdybych si nějakého šneka osedlal, cestoval bych rychleji než v těch tvých nosítkách.“ Tyrion zamítavě mávl rukou. „Vidím, že tomu Griffovi hodně důvěřuješ. Další přítel z dětství?“

„Ne. Dalo by se říci, že je to žoldnéř, ale narozený v Západozemí. Daenerys potřebuje muže hodné její věci.“ Illyrio zvedl ruku. „Já vím! Žoldnéři upřednostňují zlato před ctí, myslíš si možná. Tenhle Griff mne prodá mojí sestře. Nemusíš mít strach. Griffovi důvěřuji jako svému bratrovi.“

Další fatální chyba. „V tom případě učiním totéž.“

„Zatímco spolu hovoříme, táhne Zlaté společenstvo směrem na Volantis, aby tam očekávalo příchod naší královny z východu.“ Pod zlatém, hořká ocel. „Slyšel jsem, že Zlaté společenstvo má smlouvu s jedním ze Svobodných měst.“

„S Myrem,“ uculil se Illyrio. „Smlouvy lze zrušit.“

„Zdá se, že v sýru je víc peněz, než jsem tušil,“ poznamenal Tyrion. „Jak se ti to podařilo?“

Magistr zavrtěl tlustými prsty. „Některé smlouvy jsou psány inkoustem, jiné krví. Víc k tomu neřeknu.“

Trpaslík o tom přemítal. Zlaté společenstvo bylo údajně nejlepším ze tří vojenských společenstev založených před stoletím Hořkoocelí, nemanželským synem Aegona Nehodného. Když se další z Aegonových prabastardů pokoušel vzít Železný trůn svému čistokrevnému nevlastnímu bratrovi, Hořkoocel se připojil k povstání. Daemon Černoheň však zahynul na Rudotrávém poli a jeho rebelie skonala s ním. Ti z následovníků Černého draka, kteří bitvu přežili, nicméně odmítli ohnout koleno a raději uprchli za Úzké moře, mezi nimi i Daemonovi mladší synové, Hořkoocel a stovky nemajetných lordů a rytířů, kteří brzy zjistili, že jsou nuceni prodávat svoji ocel, aby měli co jíst. Někteří se připojili k Otrhané korouhvi, jiní k Druhým synům nebo Panniným mužům. Hořkoocel viděl, jak se síla rodu Černohňů rozptyluje do čtyř stran, a tak vytvořil Zlaté společenstvo, aby spojil všechny exilové bojovníky dohromady.

Od toho dne až doposud muži Zlatého společenstva žili a umírali ve Svárlivých zemích, bojovali za Myr, Lys nebo Tyroš v jejich bezvýznamných malých válkách a snili o zemi, kterou ztratili jejich otcové. Byli to vyhnanci a synové vyhnanců, zbavení majetku i možnosti odpuštění… a přesto stále mocní bojovníci. „Obdivuji tvoje přesvědčovací schopnosti,“ řekl Tyrion Illyriovi. „jak jsi Zlaté společenstvo přesvědčil, aby se dalo do služeb naší sladké královny, když strávili tolik ze své historie bojem proti Targaryenům?“

Illyrio mávl nad jeho námitkou rukou, jako by to byla moucha. „Černý nebo rudý, drak je stále drak. Když Maelys Obludný zahynul na Kamenoschodech, byl to konec mužské linie Černohňů.“ Pán sýrů se usmál přes svůj vidlicovitý vous. „A Daenerys dá vyhnancům to, co jim Hořkoocel a Černohňové nikdy dát nemohli. Odvede je domů.“

S ohněm a mečem. Po tomto druhu návratu prahl i Tyrion. „Ujišťuji tě, že deset tisíc mečů je vskutku královský dar. Její Veličenstvo by mělo být nanejvýš potěšeno.“

Magistr skromně pokývl hlavou, jeho podbradky se zavlnily. „Nikdy bych se neodvážil říci, co by mohlo Její Veličenstvo potěšit.“ To je od tebe obezřetné. Tyrion toho věděl o vděku králů mnoho a ještě víc. Proč by měly být královny jiné? Netrvalo dlouho a magistr spal, ponechal Tyriona jen s jeho myšlenkami. Říkal si, co si asi o tom, že pojede do bitvy se Zlatým společenstvem, pomyslí Barristan Selmy. Během války Devítigrošových králů se Selmy krvavě prosekal skrze jejich řady, aby zabil posledního z černoheňských pretendentů. Během rebelií vznikají podivné spolky. A žádný není podivnější než tento tlustý muž a já.

Sýrový lord se probudil, když zastavili, aby vyměnili koně, a poslal pro nový koš s jídlem. „Jak daleko jsme se už dostali?“ zeptal se jej trpaslík, zatímco se cpali studeným kapounem a omáčkou z karotek, rozinek a kousků limetky a pomeranče.

„Toto je Andalos, můj příteli. Země, odkud přišli Andalové. Zabrali si ji od zarostlých lidí, kteří zde byli před nimi, příbuzných osrstěných lidí z Ibu. Severně od nás se nachází srdce Hugorovy prastaré říše, ale my projíždíme přes její jižní pomezí.

V Pentosu mu říkáme Roviny. O kus dál na východ jsou Sametové kopce, kam máme namířeno.“

Andalos. Podle věrouky Sedm kdysi chodilo po kopcích Andalosu v lidské podobě. „Otec natáhl ruku do oblohy a stáhl dolů sedm hvězd,“ recitoval Tyrion zpaměti, „a jednu po druhé je posadil na čelo Hugora z Kopců a vytvořil zářivou korunu.“ Magistr Illyrio si jej změřil zvídavým pohledem. „Neměl jsem tušení, že je můj malý přítel tak zbožný.“

Trpaslík pokrčil rameny. „Pozůstatky z dob mého dětství. Věděl jsem, že nikdy nebudu rytířem, tak jsem se rozhodl být Nejvyšším septonem. Křišťálová koruna přidává člověku stopu na výšce. Studoval jsem svaté knihy a modlil jsem se, dokud jsem neměl otlačená obě kolena, ale moje snažení mělo tragický konec. Dospěl jsem do jistého věku a zamiloval jsem se.“

„Dívka? Vím, jaké to je.“ Illyrio vrazil pravou ruku do svého levého rukávu a vyndal stříbrný medailon. Uvnitř byla namalovaná podobizna ženy s velkýma modrýma očima a bledězlatými vlasy se stříbrnými prameny. „Serra. Našel jsem ji v jednom lysénském polštářovém domě a přivedl jsem si ji domů, aby mi zahřívala lože, ale nakonec jsem se s ní oženil. Já, jehož první manželka byla příbuzná pentoského prince. Palácové brány byly pro mne od té doby zavřené, ale já se o to nestaral. Byla to malá cena za to, že jsem měl Serru.“

„Jak zemřela?“ Tyrion věděl, že je mrtvá; žádný muž by nemluvil tak laskavě o ženě, která jej opustila.

„V Pentosu se stavila cestou zpátky z Nefritového moře braavoská galéra. Jmenovala se Poklad a vezla náklad řebříčku a šafránu, gagátu a nefritu, šarlatového aksamitu, zeleného hedvábí… a šedé smrti. Její veslaře jsme pozabíjeli, jakmile vystoupili na břeh, a kotvící loď jsme spálili, jenže krysy vylezly ven po veslech a přeplavaly k přístavní hrázi. Než řádění cholery ustalo, vyžádala si dva tisíce životů.“ Magistr Illyrio medailon zavřel. „Schovávám si její ruce ve své ložnici. Její ruce, které byly tak hebké…“

Tyrion pomyslel na Tyšu. Vyhlédl ven, do polí, po kterých kdysi kráčeli bohové. „Co za boha může stvořit krysy, choleru a trpaslíky?“ Vybavila se mu další pasáž ze Sedmicípé hvězdy. „Panna k němu přivedla dívku ohebnou jako vrba, s očima jako dvě modrá jezírka, a Hugor řekl, že ji pojme za svou nevěstu. A tak ji Matka učinila plodnou a Stařena předpověděla, že králi porodí čtyřiačtyřicet statných synů. Válečník dal sílu jejich pažím a Kovář vyrobil pro každého železnou plátovou

„Ten tvůj Kovář musel být od Rhoyne,“ zavtipkoval Illyrio. „Je známo, že Andalové se naučili umění opracovávání železa od Rhoynů, kteří sídlili podél řeky.“

„Našim septonům to známo není.“ Tyrion ukázal do polí. „Kdo bydlí tady na těch tvých Rovinách?“

„Dříči a nádeníci připoutaní k zemi. Jsou zde sady, farmy, doly… sám nějaké vlastním, třebaže je navštěvuji zřídkakdy. Proč bych měl trávit čas tady venku, když mám v Pentosu nesčetně potěšení hned po ruce?“

„Nesčetně potěšení.“ A obrovské silné zdi. Tyrion zatočil vínem ve svém poháru. „Od té doby, co jsme vyjeli z Pentosu, jsme neviděli jediné město.“

„Jsou tu ruiny.“ Illyrio mávl kuřecím stehnem k závěsům. „Projíždějí tudy páni koní, kdykoliv si nějaký khal vezme do hlavy, že se podívá na moře. Dothrakové nemají města v lásce, tohle snad víte dokonce i v Západozemí.“

„Zaútoč na jeden z těch khalasarů a znič jej, a možná zjistíš, že Dothrakové nepřejdou Rhoyne zas tak rychle.“

„Je levnější koupit si nepřátele jídlem a dary.“

Kdybych byl myslel na to, že si mám přinést do bitvy na Černovodě pořádný kus sýra, mohl jsem stále mít svůj nos. Lord Tywin měl pro Svobodná města vždycky jen pohrdání. Bojují mincemi namísto meči, říkával. Zlato má svoje použití, ale války se vyhrávají železem. „Dej nepříteli zlato, a přijde si pro další, říkával vždycky můj otec.“

„Máš na mysli téhož otce, kterého jsi zavraždil?“ Illyrio vyhodil ohlodanou kuřecí kost z nosítek. „Žoldnéři se proti Dothrakům nikdy nepostaví. To se prokázalo v Oohoru.“

„Dokonce ani ten tvůj statečný Griff?“ vysmíval se Tyrion.

„Griff je jiný. Má syna, kterého slepě miluje. Mladý Griff, tak se chlapec jmenuje. Nikdy neexistoval ušlechtilejší hoch.“

Víno, jídlo, slunce, kolébání nosítek, bzukot much, to vše se spiklo dohromady a učinilo Tyriona ospalým. A tak spal, procital, pil. Illyrio mu stačil pohár za pohárem. A když na sebe obloha vzala soumračný purpur, začal otylý muž chrápat.

Té noci se Tyrionovi zdálo o bitvě, která zbarvila kopce Západozemí doruda, až byly jako krev. Byl v jejím středu, rozdával smrt sekyrou stejně velkou, jako byl sám, bojoval bok po boku s Barristanem Chrabrým a Hořkoocelí, zatímco na obloze nad nimi kroužili draci. Ve svém snu měl dvě hlavy, obě beznosé.

V čele nepřítele jel jeho otec, a tak ho znovu zabil. Pak zabil svého bratra Jaimeho, sekal mu do obličeje, dokud se neproměnil v rudou kaši, a hlasitě se smál pokaždé, když uštědřil další úder. Teprve až boj skončil, si uvědomil, že jeho druhá hlava krvácí.

Když se probudil, měl své zakrslé nohy tuhé jako železo, Illyrio pojídal olivy. „Kde jsme?“ zeptal se jej Tyrion.

„Stále ještě jsme neopustili Roviny, můj uspěchaný příteli. Brzy nás cesta zavede do Sametových kopců. Tam začneme vystupovat k Ghoyan Drohe na Malé Rhoyne.“

Ghoyan Drohe bývalo rhoynské město, dokud je valyrijští draci neproměnili v kouřící pustinu. Projíždím na své cestě nejenom skrze ligy, ale také skrze roky, přemítal Tyrion, pozpátku skrze historii až ke dnům, kdy zemi vládli draci.

Tyrion usnul a probudil se a znovu usnul, a na dnu a noci jako by nezáleželo. Sametové kopce pro něj byly zklamáním. „Polovina nevěstek v Lannisportu má ňadra větší, než jsou tyhle kopce,“ řekl Illyriovi. „Měli byste jim říkat spíš Sametové cecky.“ Uviděli kruh ze vztyčených kamenů, o nichž Illyrio tvrdil, že je postavili obři, a později hluboké jezero. „Zde žila tlupa loupežníků, kteří přepadali všechny, kdo projížděli touto cestou,“ vysvětloval Illyrio. „Říká se o nich, že stále prodlévají pod vodou. Ti, kdo na jezeře rybaří, jsou staženi pod vodu a sežráni.“ Dalšího večera narazili na obrovskou valyrijskou sfingu dřepící vedle cesty. Měla dračí tělo a ženskou tvář.

„Dračí královna,“ řekl Tyrion. „Dobré znamení.“

„Chybí jí král.“ Illyrio ukázal na hladký kamenný podstavec, na kterém kdysi stávala druhá sfinga; nyní obrostlý mechem a kvetoucím révovím. „Páni koní pod ním postavili dřevěná kola a odtáhli ho do Vaes Dothrak.“

To je znamení, pomyslel si Tyrion, ale ne tak nadějné. Toho večera, opilejší než obvykle, se dal náhle do zpěvu.

Projížděl ulicemi města, přes uličky, schody a kameny, dolů z kopců vysokých, za povzdechem milé ženy.

Protože ona byla jeho tajný poklad, ona byla jeho štěstí i prokletí.

Řetěz a hrad nejsou nic, ve srovnání se rty ženy.

To byla kromě refrénu všechna slova, která znal. Ručky ze zlata jsou stále studené, ale ruce ženy jsou teplé. Šaeiny ruce do něj bily, když se jí zlaté ručky zarývaly do krku. Nepamatoval si, zda byly teplé nebo ne. Jak z ní síla vyprchávala, její údery se staly můrami poletujícími kolem jejího obličeje. Pokaždé, když řetězem znovu zakroutil, zarývaly se zlaté ručky hlouběji. Řetěz a hrad nejsou nic, ve srovnání se rty ženy. Ještě naposledy ji políbil. Bylo to až poté, co vypustila duši? Nevzpomínal si… třebaže si stále vybavoval okamžik, kdy se poprvé políbili, v jeho stanu na Zeleném bodci. Jak sladce její ústa chutnala.

Vzpomínal si také, jak byl poprvé s Tyšou. Nevěděla, jak se to dělá, o nic víc, než jsem to věděl já. Naráželi jsme do sebe nosy, ale když jsem se dotkl svým jazykem jejího, chvěla se. Tyrion zavřel oči, aby si v duchu vybavil její obličej, ale místo toho spatřil svého otce, dřepícího na latríně se svým nočním úborem vykasaným kolem pasu. „Tam, kam chodí děvky,“ řekl Tywin a kuš zadrnčela.

Trpaslík se překulil, zabořil polovinu nosu do hedvábných polštářů. Spánek se pod ním rozevřel jako studna a on se do ní dobrovolně vrhl a nechal se pohltit temnotou.

KUPCŮV MUŽ

Loď jménem Dobrodružství páchla.

Pyšnila se šedesáti vesly, jedinou plachtou a dlouhým štíhlým trupem, jenž sliboval rychlost. Malá, ale mohla by posloužit, pomyslel si Quentyn, když ji spatřil, jenže to bylo předtím, než nastoupil na palubu a ucítil ji. Prasata, byla jeho první myšlenka, ale po druhém závanu svůj názor změnil. Prasata vydávala čistější zápach. Tohle byl smrad moči a nočních výkalů, pach tlejícího mrtvého masa, podebraných boláků a zhnisaných ran, tak výrazný, že překonal slaný vzduch a pach rybiny v přístavu.

„Chce se mi zvracet,“ řekl Gerrisi Drinkwaterovi. Čekali, až k nim přijde kapitán, potili se v horku, zatímco z paluby pod nimi zaváněl ten strašný puch.

„Pokud kapitán smrdí stejně jako jeho loď, možná si tvoje zvratky pomýlí s parfémem,“ odpověděl Gerris.

Quentyn už mu chtěl navrhnout, aby zkusili další loď, když se kapitán konečně objevil, se dvěma ohavně vyhlížejícími námořníky po boku. Gerris jej přivítal úsměvem. Třebaže nemluvil volantštinou tak dobře jako Quentyn, jejich lest vyžadovala, aby hovořil za ně. Zpátky v Prkenném městě hrál Quentyn obchodníka s vínem, jenže ta šaškárna mu již začala jít na nervy, a tak – když Dornové přestupovali v Lysu na jinou loď – si vyměnili rovněž role. Na palubě Lučního skřivana se stal Cletus Yronwood obchodníkem a Quentyn sluhou; ve Volantisu, když už byl Cletus mrtev, se role pána zhostil Gerris.

Vysoký a světlý, se zelenomodrýma očima, pískovými vlasy vyšisovanými sluncem a s pohledným štíhlým tělem měl Gerris Drinkwater pyšnou chůzi, jež vypovídala o sebedůvěře hraničící s arogancí. Nikdy se nezdálo, že by byl ve špatném rozmaru, a dokonce i když nemluvil příslušnou řečí, měl svoje způsoby jak se dorozumět. Quentyn byl ve srovnání s ním žalostnou figurkou – s krátkýma nohama a zavalitý, silné postavy, s vlasy v barvě čerstvě zorané hlíny. Čelo měl příliš vysoké, čelist až moc hranatou, nos moc široký. Dobrý, poctivý obličej, nazvala to jednou jistá dívka, akorát by ses měl víc usmívat.

Úsměvy však nikdy nepřicházely u Quentyna Martella snadno, o nic víc, než tomu bylo u jeho urozeného otce.

„jak rychlé je tvoje dobrodružství!“ zeptal se Gerris lámanou zkomoleninou valyrijštiny.

Kapitán rozpoznal přízvuk a odpověděl společným jazykem Západozemí. „Rychlejší loď neexistuje, ctěný pane. Dobrodružství dokáže předhonit samotný vítr. Pověz mi, kam si přeješ plout, a já tě tam bleskurychle dopravím.“

„Hledám převoz do Meereenu pro sebe a dva sluhy.“

Jeho odpověď kapitána zarazila. „Meereen pro mne není cizím městem. Snadno bych tam doplul, to ano… ale proč? V Meereenu nenajdeš žádné otroky, nečeká tam žádný zisk. Stříbrná královna tomu učinila přítrž. Dokonce nechala zavřít bojové jámy, takže se chudák námořník ani nemá kde pobavit, zatímco čeká, než vyloží a znovu naloží jeho loď. Pověz mi, můj západozemský příteli, co je v Meereenu, že se tam chceš vydat?“

Ta nejkrásnější žena na světě, pomyslel si Quentyn. Moje nastávající, budou-li bohové dobří. Někdy za nocí ležel bdělý a představoval si její tvář i tělo a říkal si, proč by se taková žena měla kdy chtít provdat ze všech princů na světě právě za něho. Jsem Dorn, říkal si, a ona chce Dorne.

Gerris odpověděl kapitánovi příběhem, na kterém se předem domluvili. „Moje rodina obchoduje s vínem. Můj otec vlastní v Dorne rozlehlé vinice a přeje si, abych pro něj našel nová odbytiště. Děláme si naděje, že dobrý lid Meereenu uvítá, co jim můžeme nabídnout.“

„Víno? Dornské víno?“ Kapitána nepřesvědčil. „Otrokářská města jsou ve válce. Možná že o tom ani nevíš?“

„Slyšeli jsme o bojích mezi Yunkai a Astaporem. Meereen válkou zasažen není.“

„Zatím ne. Ale brzy bude. Vyslanec ze Žlutého města je právě teď ve Volantisu, verbuje žoldnéře. Dlouhá kopí se již nalodila a plují do Yunkai, Větrem hnaní a Kočičí společenstvo budou brzy následovat, jakmile doplní svoje řady. Na východ táhne i Zlaté společenstvo. Tohle přece všichni vědí.“

„Když to říkáš. Já prodávám víno, do válek mi nic není. Všichni se shodují v tom, že ghiskarské víno je mizerné. Meereeňané za moje výtečná dornská vína dobře zaplatí.“

„Mrtvým je jedno, jaké víno pijí.“ Kapitán Dobrodružství se potáhl za svůj vous. „Hádám, že nejsem první kapitán, kterého jsi oslovil. Ba ani desátý.“

„Ne,“ připustil Gerris.

„Kolikátý tedy? Stý?“

Tak nějak, pomyslel si Quentyn. Volanťané se rádi chlubili, že do jejich hlubokého přístavu by bylo možné hodit celou stovku ostrovů Braavosu a utopit je v něm. Quentyn Braavos nikdy neviděl, ale docela tomu věřil. Volantis, bohatý, přezrálý a tlející, překrýval ústí Rhoyne jako horký vlhký polibek, roztahoval se přes kopce a bažiny na obě strany řeky. Všude byly lodě: připlouvaly dolů po řece nebo mířily na širé moře, tísnily se u přístavních hrází a mol, nakládaly zboží nebo je vykládaly; válečné lodě a velrybářské, karaky a skify, malé kogy i velké, veslice, labutí lodě, lodě z Lysu, Tyroše a Pentosu, qarthénské kořenářské lodě zvící velikosti paláců, lodě z Tolosu, Yunkai a Baziliščích ostrovů. Bylo jich tolik, že když Quentyn přístav poprvé spatřil z paluby Lučního skřivana, řekl svým druhům, že zde nesetrvají déle než tři dny.

Jenže uplynulo již dvacet dní a oni tu stále ještě byli a pořád nenalezli loď. Kapitáni Melantiny, Trojvládcovy dcery a Polibku mořské panny, ti všichni je odmítli. První důstojník na Smělém cestovateli se jim vysmál do tváří. Kapitán Delfína jim vynadal, že mu akorát vypili jeho víno, a majitel Sedmého syna je obvinil, že jsou piráti. To všechno jen v první den.

Pouze kapitán Koloucha jim vysvětlil důvody svého odmítnutí. „Je pravda, že se plavím na východ,“ řekl jim nad vínem ředěným vodou. „Na jih kolem Valyrie a pak rovnou do směru svítáni. Vodu a zásoby nabereme v Novém Ghisu, pak stočíme vesla směrem ke Qarthu a Nefritové bráně. Každá cesta má svá úskalí, delší více než většina. Proč bych měl vyhledávat další nebezpečí tím, že se stočím do Zálivu otrokářů? Kolouch představuje moje živobytí. Nebudu riskovat ztrátu své lodi jen proto, abych dopravil tři bláznivé Dorny do srdce války.“

Quentyn si již začínal myslet, že by možná byli udělali lépe, kdyby si byli koupili v Prkenném městě svoji vlastní loď. To by k nim nicméně přitáhlo nevítanou pozornost. Pavouk měl svoje informátory všude, dokonce i v síních Slunečního oštěpu. „Jestliže bude váš úmysl prozrazen, Dorne bude krvácet,“ varoval jej jeho otec, zatímco spolu pozorovali děti dovádějící v jezírcích a fontánách Vodních zahrad. „Aby ses nemýlil, to, co máme v úmyslu, je akt zrady. Důvěřuj jen svým společníkům a snaž se zabránit tomu, abyste na sebe přitáhli zbytečnou pozornost.“

A tak nabídl Gerris Drinkwater kapitánovi Dobrodružství svůj nejvíce odzbrojující úsměv. „Abych pravdu řekl, nepočítal jsem všechny ty zbabělce, kteří nás odmítli, nicméně jsem se v Kupeckém domě doslechl, že ty patříš k odvážnější sortě mužů; k těm, co jsou schopni za dostatečné množství zlata riskovat cokoliv.“

Pašerák, pomyslel si Quentyn. Takto nazvali ostatní obchodníci v Kupeckém domě kapitána Dobrodružství. „Je to pašerák a otrokář, napůl pirát a napůl kuplíř, ale možná je to vaše jediná naděje,“ řekl jim hostinský.

Kapitán zamnul palec a ukazovák o sebe. „A kolik zlata bys považoval za dostatečné množství za takovou cestu?“

„Trojnásobek tvé obvyklé sumy za cestu do Zálivu otrokářů.“

„Za každého z vás?“ Kapitán vycenil zuby v něčem, co možná bylo zamýšleno jako úsměv, ačkoliv to dodávalo jeho úzkému obličeji divoký výraz. „Možná. Je pravda, že jsem odvážnější než většina. Kdy si přeješ vyplout?“

„Zítřek by určitě nebyl příliš brzy.“

„Ujednáno. Vrať se sem hodinu před svítáním se svými přáteli i svým vínem. Nejlépe bude vyplout, zatímco Volantis ještě spí, takže nám nebude nikdo klást nepříhodné otázky ohledně cíle naší cesty.“

„Jak pravíš. Hodinu před svítáním.“

Kapitánův úsměv se rozšířil. „Těší mne, že ti mohu pomoci. Budeme mít šťastnou cestu, že ano?“

„Jsem si tím jistý,“ odpověděl Gerris. Pak kapitán zavolal, aby přinesli pivo, a oba si připili na zdar jejich podniku.

„Milý člověk,“ řekl Gerris, když s Quentynem scházeli po lodní lávce na kamenné molo, kde na ně čekal jejich pronajatý hathay. Vzduch byl horký a těžký a slunce tak oslepující, že museli oba mhouřit oči.

„Tohle je milé město,“ přitakal Quentyn. Tak sladké, že by v něm člověku shnily zuby. V okolí byla hojně pěstována cukrová řepa, kterou podávali s téměř každým pokrmem. Volanťané z ní připravovali studenou polévku, hustou a sladkou jako purpurový med. I jejich vína byla sladká. „Nicméně se obávám, že by naše šťastná cesta mohla být krátkého trvání. Ten milý muž nemá v úmyslu dostat nás do Meereenu. Přijal tvou nabídku až příliš rychle. Nepochybuji o tom, že si nechá zaplatit trojnásobnou cenu, a jakmile nás bude mít na palubě a mimo dohled pevniny, podřízne nám hrdla a obere nás o zbytek našeho zlata.“

„Nebo nás nechá připoutat k veslům vedle těch ubožáků, co jsme cítili. Myslím, že si potřebujeme najít lepší sortu pašeráka.“ Jejich vozka je očekával vedle pronajatého hathay. V Západozemí by se tomu možná dalo říkat volský povoz, třebaže byl zdobnější než jakýkoliv povoz, jaký kdy Quentyn viděl v Dorne… a chyběl mu vůl. Hathay místo toho táhl zakrslý slon s kůží v barvě špinavého sněhu. Ulice Starého Volantisu jich byly plné.

Quentyn by raději šel pěšky, jenže byli celé míle od hostince. Kromě toho je hostinský v Kupeckém domě varoval, že cestovat pěšky by je poskvrnilo v očích cizích kapitánů i rodilých obyvatel. Lidé lepšího druhu se nechávají nosit v palankýnu nebo vozit v hathay… a náhoda tomu chtěla, že měl hostinský příbuzného, jenž vlastnil několik takových vymyšleností a milerád jim v této věci poslouží…

Jejich vozka byl jedním z otroků onoho příbuzného, malý mužík s kolem vytetovaným na tváři, nahý až na bederní zástěrku a sandály na nohou. Jeho kůže měla barvu týkového dřeva, oči byly jako kousky křemene. Jakmile jim pomohl na čalouněnou lavici mezi dvěma velkými dřevěnými koly, vyšplhal slonovi na záda. „Kupecký dům,“ řekl mu Quentyn, „ale jeď podél přístavních hrází.“ Za nábřežím s jeho vánky byly ulice a uličky Volantisu tak horké, že se tam člověk utápěl ve svém vlastním potu, přinejmenším na této straně řeky.

Vozka vykřikl na svého slona cosi v místním jazyce. Zvíře se rozhýbalo, jeho trup se rozkolébal ze strany na stranu. Povoz nadskakoval za ním, zatímco vozka volal na námořníky i otroky, aby jim vyklidili cestu. Bylo snadné rozeznat jedny od druhých. Všichni otroci byli potetovaní: maska z modrých per, blesk, který vybíhal od brady k čelu, mince na tváři, leopardí skvrna, lebka, džbán. Mistr Kedry tvrdil, že ve Volantisu je pět otroků na každého svobodného člověka, ačkoliv nežil dost dlouho, aby si mohl svůj odhad ověřit. Zemřel toho rána, kdy se na palubu Lučního skřivana vyrojili korzáři.

Téhož dne přišel Quentyn o dva další přátele – Williama Wellse s jeho pihami a křivými zuby, nebojácného v boji s oštěpem, a Cletuse Yronwooda, pohledného navzdory šilhavému oku, stále nadrženého, stále rozesmátého. Cletus byl Quentynovi polovinu jeho života nejdražším přítelem, bratrem ve všem kromě krve. „Polib za mne svou nevěstu,“ zašeptal Cletus těsně předtím, než vydechl naposledy.

Korzáři loď přepadli ve tmě před svítáním, kdy z Luční skřivan kotvil nedaleko od pobřeží Svárlivých zemí. Posádce se podařilo jejich útok odrazit za cenu dvanácti životů. Poté námořníci stáhli korzárům boty a vzali si jejich opasky i zbraně, vyprázdnili jejich měšce a strhali jim drahé kameny z uší a prsteny z prstů. Jedna z mrtvol byla tak tlustá, že jí lodní kuchař musel odsekat prsty sekáčkem na maso, aby jí mohl sundat prsteny, a k jejímu svržení do moře bylo zapotřebí tří námořníků. Ostatní piráty naházeli bez jediného slůvka modlitby či obřadu za tlusťochem.

Jejich vlastním mrtvým se dostalo mnohem uctivějšího zacházení. Námořníci zašili jejich těla do kusů plátna a zatížili je kameny, aby klesla rychleji. Kapitán Lučního skřivana vedl svoji posádku při modlitbě za duše jejich pobitých druhů. Pak se otočil ke svým dornským pasažérům, ke třem, co zůstali z šesti, jež se nalodili na palubu v Prkenném městě. Dokonce se objevil i velký muž. Bledý a zelený nevolností se na vratkých nohou vypotácel z hlubin podpalubí, aby mrtvým vzdal poslední poctu. „Jeden z vás by měl odříkat nějaká slova za vaše mrtvé, než je dáme moři,“ vybídl je kapitán. Gerris poslechl, lhal s každým druhým slovem, protože se neodvažoval říci pravdu o tom, kdo jsou a proč jsou na cestě.

Nemělo to pro ně skončit takto. „Bude to příběh, který budeme jednou vyprávět svým vnoučatům,“ prohlásil Cletus v den, kdy vyjeli z otcova hradu. Will protáhl tvář a řekl: „Příběh, který budeš moci vyprávět hospodským děvečkám v naději, že zvednou sukně.“ Cletus jej plácl po zádech. „Abys měl vnoučata, musíš mít nejdřív děti. A abys měl děti, musíš nadzvednout nějaké sukně.“ Později, v Prkenném městě, všichni připíjeli na zdraví Quentynově budoucí nevěstě, oplzle vtipkovali na téma jeho nadcházející svatební noci a povídali si o věcech, které uvidí, o činech, jež vykonají, a o slávě, co získají. Jediné, co získali, byl kus plachtoviny a zátěžový kámen.

Třebaže velmi truchlil za Willa i Cletuse, nejvíce Quentyn želel ztráty mistra. Kedry plynně mluvil jazyky všech Svobodných měst, ba dokonce ghiskarským dialektem, jímž hovořili lidé na pobřeží Zálivu otrokářů. „Mistr Kedry tě doprovodí,“ řekl mu jeho otec v ten večer, kdy se loučili. „Řiď se jeho radami. Polovinu svého života zasvětil studiu devíti Svobodných měst.“ Quentyn si říkal, zda by se teď nalézali v méně svízelné situaci, kdyby tady byl a mohl je vést.

„Za trošku svěžího vánku bych teď prodal svou matku,“ pronesl Gerris, zatímco se proplétali davy na nábřeží. „Je tu vlhko jako v dívčí kundičce… a to ještě není poledne. Jak tohle město nenávidím!“

Quentyn jeho pocity sdílel. Nepříjemné vlhké horko Volantisu z něj vysávalo sílu a navozovalo mu pocit, jako by byl špinavý. Nejhorší na tom bylo vědomí, že ani příchod noci nepřinese žádnou úlevu. Nahoře na vysoko položených lukách severně od sídla lorda Yronwooda byl vzduch po setmění vždy svěží a chladivý bez ohledu na to, jaké přes den panovalo horko. Ne tak tady. Ve Volantisu byly noci takřka stejně horké jako dny.

„Bohyně vyplouvá zítra ráno směrem na Nový Ghis,“ připomněl mu Gerris. „Takto bychom se alespoň dostali o něco blíž.“

„Nový Ghis je ostrov a má mnohem menší přístav, než je tento. Byli bychom blíž, to ano, jenže bychom tam mohli uvíznout A Nový Ghis je ve spojenectví s Yunkai.“ Tato zpráva Quentyna nepřekvapila. Nový Ghis i Yunkai byla ghiskarská města. „Kdyby se s nimi měl spojit i Volantis…“

„Musíme najít loď ze Západozemí,“ navrhl Gerris. „Nějakého obchodníka z Lannisportu či Starého města.“

„Jen pár se jich vydává tak daleko, a ti, kteří naplní svoje nákladové prostory hedvábím a kořením z Nefritového moře, stáčejí vesla rovnou domů.“

„Možná braavoská loď? O purpurových plachtách slýchá člověk dokonce až v Ašaji a na ostrovech Nefritového moře.“

„Braavosané jsou potomci uprchlých otroků. Ti v Zálivu otrokářů neobchodují.“

„Máme dost zlata na to, abychom si mohli nějakou loď koupit!“

„A kdo se na ní bude plavit? Ty? Já?“ Domové nikdy nebyli mořeplavci, ne od té doby, co Nymeria spálila svých deset tisíc lodí. „Moře kolem Valyrie jsou nebezpečná a hemží se korzáry.“

„Korzárů už jsem si užil dost. Loď tedy kupovat nebudeme.“ Pro něj je to stále hra, uvědomil si Quentyn, příliš se nelišící od doby, kdy vedl naši šestičlennou skupinu vzhůru do hor, abychom tam našli staré doupě Supího krále. Gerris neměl v povaze myslet na to, že by mohli selhat, natožpak zemřít, a jako by jej v jeho přesvědčení nezlomila ani úmrtí tří přátel. To ponechává mně. Ví, že jsem stejně opatrný, jako je on statečný.

„Možná má velký muž pravdu,“ řekl ser Gerris. „Kašleme na moře, dokončíme cestu po souši.“

„Dobře víš, proč to říká,“ poznamenal Quentyn. „Ten by raději zemřel, než stanul chodidlem na palubě další lodi.“ Velký muž byl zelený nevolností každého dne jejich cesty. V Lysu mu trvalo čtyři dny, než znovu nabral síly. Do pokoje v hostinci jej museli odnést a mistr Kedry jej zastlal do péřové postele a krmil jej vývarem a lektvary, dokud se mu zase do tváří nevrátila aspoň trochu barva.

Popravdě řečeno bylo možné dostat se do Meereenu i po souši, a sice po starých valyrijských cestách. Dračí cesty, říkali lidé širokým kamenným cestám Svobodné državy, jenže ta, která běžela východním směrem, z Volantisu do Meereenu, si vysloužila zlověstnější pojmenování: Cesta zlých duchů.

„Cesta zlých duchů je nebezpečná a příliš pomalá,“ namítl Quentyn. „Jakmile zvěst o dračí královně dorazí do Králova přístaviště, Tywin Lannister za ní pošle svoje vlastní muže.“ Jeho otec si tím byl jistý. „A ti přijdou s noži. Jestli se k ní dostanou dřív…“

„Doufejme, že je její draci vyčenichají a sežerou,“ řekl Gerris. „Nu, když nemůžeme najít loď, a nechceš nás nechat jet po cestě, můžeme si klidně zaplatit zpáteční cestu do Dorne.“ Přikrást se zpátky do Slunečního oštěpu poraženi, s ocasem staženým mezi nohy? Zklamání jeho otce by bylo víc, než by dokázal Quentyn snést, a pohrdání Písečných hadů by bylo zdrcující. Doran Martell vložil osud Dorne do jeho rukou, nesmí jej zklamat, ne, dokud zůstane naživu.

Zatímco jejich hathay rachotil a nadskakoval na železných obručích kol, stoupal z povrchu ulice chvějivý opar a dodával jejich okolí snový vzhled. Mezi doky a skladišti se na nábřeží tísnilo množství rozmanitých krámků a Stánků. Tam se daly koupit čerstvé ústřice, jinde zase železná pouta a řetězy, o kousek dál pak figurky na cyvasse vyřezané ze slonoviny a nefritu. Byly tam rovněž chrámy, kam námořníci přinášeli obětiny cizím bohům, a hned vedle nich polštářové domy, z jejichž balkonů volaly ženy na muže procházející ulicemi pod nimi. „Podívej se na tamhletu,“ pobídl jej Gerris, když projížděli kolem jednoho z domů. „Myslím, že je do tebe celá pryč.“

A kolikpak stojí láska nevěstky? Aby pravdu řekl, dívky Quentyna zneklidňovaly, zvlášť ty hezké.

Když poprvé přišel do Yronwoodu, bláznivě se zamiloval do Ynys, nejstarší z dcer lorda Yronwooda. Třebaže nikdy neřekl o svých citech jediné slovo, hýčkal si svoje sny celé roky… až do dne, kdy ji poslali pryč, aby se provdala za sera Ryona Allyriona, dědice Boží milosti. Když ji viděl naposledy, měla jednoho chlapečka u prsu a druhý se jí držel za sukně.

Po Ynys přišla Drinkwaterova dvojčata, dvojice snědých mladých dívek, které rády sokolničily, lovily, lezly po skalách a uváděly Quentyna do rozpaků. Od jedné z nich dostal svůj první polibek, třebaže se nikdy nedozvěděl, která to byla. Jako dcery rytíře vlastnícího pár pozemků byla dvojčata příliš nízkého původu, než aby se mohl s některou oženit, což však Cletus nepovažoval za důvod, proč by nemohl dostat polibek. „Jakmile se oženíš, můžeš si z jedné z nich udělat svou milenku. Anebo… proč ne zrovna z obou?“ Quentyn by ale mohl uvést několik důvodů proč ne, a tak se od té doby raději snažil dvojčatům vyhýbat, takže žádný druhý polibek už nebyl.

O něco později jej začala pronásledovat po hradě nejmladší z dcer lorda Yronwooda. Gwyneth bylo teprve dvanáct, byla to malá hubená holčička, odlišující se tmavýma očima a hnědými vlasy od modrookých světlovlásek. Byla však chytrá, uměla dobře mluvit, měla šikovné ruce a ráda Quentynovi říkala, že si musí počkat, až dostane první krvácení, a pak že se s ní může oženit.

To bylo předtím, než si jej nechal princ Doran zavolat do Vodních zahrad. A nyní čekala v Meereenu nejkrásnější žena na světě a on měl v úmyslu splnit si svou povinnost a pojmout ji za nevěstu. Neodmítne mne. Bude respektovat dohodu. Aby Daenerys Targaryen získala Sedm království, bude potřebovat Dorne, a to znamenalo, že bude potřebovat jeho. Neznamená to však, že mne bude milovat. Možná se jí dokonce nebudu líbit.

Tam, kde se řeka vlévala do moře, ulice zatáčela a podél ohybu se k sobě tísnilo mnoho prodejců se zvířaty nabízejících perlové ještěrky, obrovské pruhované hady a čilé opičky s pruhovanými ocasy a obratnýma malýma ručkama. „Možná by se tvojí stříbrné královně líbila opička,“ navrhl Gerris.

Quentyn neměl ponětí, co by se mohlo Daenerys Targaryen líbit. Slíbil svému otci, že ji přivede do Dorne, ale čím dál tím víc pochyboval, zda je vůbec schopen takový úkol zvládnout.

Nikdy jsem o to nežádal, pomyslel si.

Za širokou vodní plochou Rhoyne viděl Černou zeď, kterou postavili Valyrijci, když ještě Volantis nebyl ničím víc než pouhou výspou jejich říše: velký ovál ze slinutého kamene dvě stě stop vysoký. Stěna byla tak široká, že po jejím vrcholu mohlo uhánět vedle sebe šest vozíků tažených koňským čtyřspřežím, jak tomu bývalo každoročně při oslavách založení města. Cizozemcům a osvobozeným otrokům byl vstup do nitra Černé zdi zakázán, pokud to nebylo na osobní pozvání těch, kdo žili uvnitř, potomků Staré krve, kteří mohli doložit svůj původ až k Valyrii samotné.

Provoz zde byl hustější. Nacházeli se blízko západního konce Dlouhého mostu, který spojoval obě poloviny města. Ulice byly plné vozíků, povozů a hathay, přičemž všechny jely na most nebo z něj sjížděly. Všude byli otroci, hemžili se jako švábi, pospíchali za pochůzkami, jimiž je pověřili jejich páni.

Nedaleko od Rybího trhu a Kupeckého domu se ozvaly z vedlejší ulice výkřiky a jakoby odnikud se náhle vynořil tucet Neposkvrněných ve zdobném brnění a pláštích z tygřích kůží, kteří máváním odháněli všechny stranou, aby mohl projet trojvládce na svém slonovi. Trojvládcův slon bylo monstrum s šedou kůží oděné v důmyslné lakované zbroji, která tiše ťukala, když se zvíře pohybovalo, a hrad na jeho hřbetě byl tak vysoký, že škrábl o strop ornamentálního kamenného oblouku, pod kterým slon procházel. „Trojvládci jsou považováni za tak povznesené, že mají zakázáno, aby se jejich chodidla dotkla během let jejich služby země,“ informoval Quentyn svého společníka. „Všude jezdí na slonech.“

„Ucpávají ulice a nechávají za sebou hromady hnoje, aby se s nimi potýkali tací jako my,“ opáčil Gerris. „Nikdy nepochopím, proč Volantis potřebuje tři prince, když nám v Dorne stačí jeden.“

„Trojvládci nejsou ani princové, ani králové. Volantis je svobodná država, stejně jako byla stará Valyrie. O vládu se dělí všichni svobodně narození majitelé pozemků. Dokonce i ženy mají právo hlasovat, za předpokladu, že vlastní půdu. Tři trojvládci jsou vybíráni z těch vznešených rodin, které mohou prokázat nenarušený původ od staré Valyrie, aby sloužili do prvého dne dalšího roku. Tohle všechno bys věděl, kdyby ses byl namáhal přečíst si knihu, co ti dal mistr Kedry.“

„Nebyly v ní obrázky.“

„Byly tam mapy.“

„Mapy se nepočítají. Kdyby mi byl řekl, že je o tygrech a slonech, možná bych to zkusil. Až moc podezřele mi to připomínalo nějakou dějepravu.“

Když přijel jejich hathay ke kraji Rybího trhu, zvedl jejich malý slon chobot a vydal troubivý zvuk jako nějaká velká bílá husa, neochotný vrhnout se do spleti vozíků, palankýnů a pěších před sebou. Jejich vozka jej pobídl patou a přiměl zvíře pokračovat v chůzi.

Prodavačů ryb tam bylo požehnaně; hlasitým vyvoláváním nabízeli ranní úlovek. Quentyn rozuměl nanejvýš jednomu slovu ze dvou, ale nepotřeboval znát slova, aby poznal ryby. Viděl tresky, plachetníky a sardinky, sudy se slávkami a mlži. Před jedním Stánkem viseli úhoři. V dalším nabízeli obří želvu, pověšenou za nohy na železných řetězech, těžkou jako kůň. V sudech se slaným roztokem a řasami škrábali klepety krabi. Někteří z prodejců smažili kusy ryb s cibulí a řepou nebo prodávali pikantní rybí dušeninu z malých železných kotlíků.

Uprostřed náměstí, pod popraskanou a bezhlavou sochou jakéhosi dávno mrtvého trojvládce, se začal shromažďovat dav kolem dvou trpaslíků předvádějících představení. Malí muži byli odění v dřevěné zbroji, miniaturní rytíři připravující se ke klání. Quentyn viděl, jak jeden nasedl na psa, zatímco druhý vyskočil na vepře… jen aby z něj za hlasitého výbuchu smíchu okamžitě sjel na zem.

„Vypadají zábavně,“ poznamenal Gerris. „Nezastavíme a nepodíváme se, jak spolu bojují? Smích by ti jen prospěl, Quente. Vypadáš jako stařec, který si půl roku nevyprázdnil střeva.“

Je mi osmnáct, jsem o šest let mladší než ty, pomyslel si Quentyn. Nejsem žádný stařec. Místo toho řekl: „Nepotřebuji se dívat na nějaké směšné trpaslíky. Pokud nemají loď.“

„Nějakou maličkou, řekl bych.“

Kupecký dům, čtyři patra vysoký, dominoval dokům, přístavním hrázím a skladištím, které jej obklopovaly. Zde se obchodníci ze Starého města a Králova přístaviště setkávali se svými protějšky z Braavosu, Pentosu a Myru, se zarostlými Ibbeňany, bledými cestovateli z Qarthu, jako uhel černými obyvateli Letních ostrovů v péřových pláštích, ba dokonce s maskovanými zaklínači z Ašaje u Stínu.

Když Quentyn vystupoval z hathay, ucítil dokonce i přes kůži svých bot horko z dlažebních kamenů pod svými chodidly. Venku před Kupeckým domem byl ve stínu postaven stůl na kozách, ozdobený modrobíle pruhovanými vlaječkami, které se zatřepetaly při každém poryvu větru. Za stolem seděli čtyři žoldáci s tvrdýma očima, volali na každého procházejícího muže a chlapce. Větrem hnaní, věděl Quentyn. Seržanti sháněli čerstvé maso, aby doplnili svoje řady, než vyplují do Zálivu otrokářů. A každý muž, který se jim upíše, znamená další meč pro Yunkai, další čepel určenou k tomu, aby pila krev mé nastávající.

Jeden z Větrem hnaných na ně zavolal. „Nehovořím tvým jazykem,“ odpověděl Quentyn. Ačkoliv dokázal ve vznešené valyrijštině psát a číst, v mluvení měl malou praxi. A volantské jablko se odkulilo hodně daleko od valyrijského stromu.

„Západozemci?“ opáčil muž společným jazykem.

„Dornové. Můj pán je obchodník.“

„Pán? Kašli na něj. Jsi otrok? Dej se k nám a budeš svým vlastním pánem. Chceš zemřít v posteli? Naučíme tě bojovat s mečem a kopím. Pojedeš do bitvy s Otrhaným princem a domů se vrátíš bohatší než nějaký lord. Chlapci, dívky, zlato, cokoli chceš, pokud jsi natolik mužem, aby sis to dokázal vzít. My jsme Větrem hnaní a šukáme bohyni války do prdele…“

Dva z žoldnéřů začali zpívat, hulákali slova jakési pochodové písně. Quentyn toho rozuměl dost, aby pochopil podstatu. Na východ nás žeň, do Zálivu otrokářů, zabijeme řeznického krále a ošukáme dračí královnu.

„Kdyby s námi byli Cletus a Will, vrátili bychom se sem i s Velkým mužem a pobili bychom tu jejich chásku,“ zamračil se Gerris.

Cletus a Will jsou mrtví. „Nevšímej si jich,“ řekl Quentyn. A zatímco procházeli dveřmi do Kupeckého domu, vrhali žoldáci urážky za jejich zády, vysmívali se jim, že jsou bezkrevní zbabělci a vystrašené holky.

Velký muž na ně čekal v jejich pokojích v patře. Třebaže jim kapitán Lučního skřivana hostinec vřele doporučil, neznamenalo to, že by byl Quentyn ochoten ponechat jejich zboží a zlato nestřežené. Každý přístav měl svoje zloděje, krysy a děvky… a Volantis jich měl víc než většina.

„Už jsem vás chtěl jít hledat,“ řekl ser Archibald Yronwood, když sundal petlici a vpustil je dovnitř. To jeho bratranec Cletus mu začal říkat Velký muž, a bylo to zasloužené. Arch byl šest a půl stopy vysoký, širokoplecí, s velkým břichem, nohama jako klády, rukama velikosti kýt a bez krku. V důsledku jakési choroby v dětství mu na hlavě nerostly žádné vlasy. Jeho holá lebka připomínala Quentynovi hladký růžový balvan. „Tak,“ otázal se, „co říkal ten pašerák? Máme člun?“

„Loď,“ opravil ho Quentyn. „Ano, odvezl by nás, ale jen do nejbližšího pekla.“

Gerris se posadil na prověšenou postel a stáhl si boty. „Dorne mi zní každým okamžikem přitažlivěji.“

„Já stále říkám, že bychom udělali lépe, kdybychom se vydali po Cestě zlých duchů,“ řekl Velký muž. „Možná to není tak nebezpečné, jak lidé říkají. A pokud ano, znamená to o to větší slávu pro ty, kdo se tamtudy odváží. Kdo by si troufl obtěžovat nás? Drink se svým mečem, já se svým kladivem, to je víc, než by mohl jakýkoliv zlý duch strávit.“

„A co když bude Daenerys mrtvá, než se k ní dostaneme?“ opáčil Quentyn. „Musíme mít loď. I kdyby to mělo být Dobrodružství

Gerris se zasmál. „Zřejmě po Daenerys toužíš víc, než jsem si myslel, když jsi ochoten vydržet celé měsíce ten zápach. Po třech dnech bych musel škemrat, aby mě zabili. Ne, můj princi, zapřísahám tě, Dobrodružství ne.“

„Máš snad nějaký lepší způsob?“ zeptal se ho Quentyn. „Mám. Právě mě to napadlo. Má to svoje rizika a ujišťuji tě, že bys to nenazval zrovna čestným… ale dostaneš se ke své královně rychleji než po Cestě zlých duchů.“

„Povídej,“ vybídl jej Quentyn Martell.

JON

Jon Sníh četl dopis znovu a znovu, dokud se mu slova nezačala rozmazávat a splývat před očima. Tohle nemohu podepsat. Nepodepíšu to.

Málem pergamen bez rozmýšlení spálil. Místo toho si lokl piva; kalu z půlky, která zůstala z jeho osamocené večeře předchozího dne. Musím to podepsat. Zvolili si mne za svého lorda velitele. Zeď je moje a Hlídka taky. Noční hlídka se ničeho neúčastní.

Bylo mu úlevou, když otevřel Bolestínský Edd Tollet dveře a řekl mu, že venku čeká Fialka. Jon položil dopis mistra Aemona stranou. „Přijmu ji.“ Téhle chvíle se obával. „Jdi vyhledat Sama. S ním chci mluvit jako s dalším.“

„Bude dole u knih. Můj starý septon říkával, že knihy jsou promlouvající mrtví lidé. Podle mě by ale mrtví měli být zticha. Nikdo nechce slyšet tlachat nějakou mrtvolu.“ Bolestínský Edd odešel mumlaje si pod vousy cosi o červech a pavoucích.

Fialka vešla a okamžitě padla na kolena. Jon obešel stůl a vytáhl ji na nohy. „Přede mnou klečet nemusíš. To se dělá jen před králem.“ Třeba již byla manželka a matka, Fialka mu stále připadala jako dítě, hubené malé stvoření zahalené v jednom ze Samových starých plášťů, který pro ni byl tak objemný, že by se pod jeho záhyby schovalo několik dalších dívek. „Děti jsou v pořádku?“ zeptal se.

Divoká dívka se pod kápí plaše usmála. „Ano, můj pane. Měla jsem strach, že nebudu mít pro obě dost mléka, ale čím víc pijí, tím víc ho mám. Jsou silní.“

„Musím ti sdělit něco nepříjemného.“ Málem řekl požádat o, ale v posledním okamžiku se zarazil.

„Jde o Manceho? Val krále prosila, aby ho ušetřil. Řekla, že se nechá provdat za nějakého klekače a nikdy mu nepodřízne krk, jen když bude Mance žít. Toho Pána kostí prý mají ušetřit. Kraster vždycky sliboval, že ho zabije, pokud se někdy ukáže u jeho pevnosti. Mance neudělal ani polovinu věcí, které napáchal on.“ Jediné, čeho se Mance dopustil, je to, že vedl armádu proti říši, kterou měl podle své přísahy ochraňovat. „Mance odříkal naše slova, Fialko. Pak převlékl plášť, oženil se s Dallou a korunoval sám sebe Králem za Zdí. Jeho život je nyní v králových rukou. O něm si ale promluvit nepotřebujeme. Jde o jeho syna. Dallina chlapce.“

„Děťátko?“ Hlas se jí zachvěl. „To nikdy žádnou přísahu neporušilo, můj pane. Spí, pláče a saje mléko, to je všechno; nikdy nikomu neublížilo. Nedovol, aby je upálili. Zachraň je, prosím.“

„To můžeš udělat jenom ty, Fialko.“

Jiná žena by na něj začala křičet, proklela by ho, poslala by ho do sedmi pekel. Jiná žena by se na něj ve vzteku vrhla, uhodila by ho, kopala by do něj, vyškrábala by mu oči. Jiná žena by mu mrskla svůj vzdor do tváře.

Fialka jen zavrtěla hlavou. „Ne. Prosím, ne.“

Havran se toho slova chytil. „Ne!“ vykřikl.

„Odmítni, a chlapec shoří. Ne zítra, ani pozítří… ale brzy, kdykoliv bude Melisandra potřebovat probudit draka nebo zvednout vítr či provést nějaké jiné kouzlo vyžadující královskou krev. Mance se do té doby změní v popel a kosti, takže si pro svůj oheň vyžádá jeho syna… a Stannis jí to neodepře. Když chlapečka neodvedeš, ona ho spálí.“

„Půjdu,“ řekla Fialka. „Vezmu ho, vezmu je oba, Dallina chlapečka i mého.“ Po tváři jí stékaly slzy. Nebýt toho, jak se leskly ve světle svíce, Jon by vůbec nevěděl, že pláče. Krasterovy ženy učily svoje dcery prolévat slzy do polštáře. Možná chodily plakat ven, daleko od Krasterových pěstí.

Jon sevřel prsty svojí pravé ruky. „Vezmi oba chlapce a královnini muži vyjedou za tebou a přivlečou tě zpátky. Chlapec shoří… a ty s ním.“ Když ji budu utěšovat, mohla by si myslet, že mne slzy obměkčí. Musí si uvědomit, že neustoupím. „Vezmeš s sebou jen jednoho chlapce, a to Dallina.“

„Matka nemůže opustit svého syna, jinak bude navždy prokletá. Ne syna. My jsme ho zachránili, Sam a já. Prosím. Prosím, můj pane. Zachránili jsme ho před chladem.“

„Říká se, že smrt umrznutím je takřka pokojná. Zato však oheň… Vidíš tu svíci, Fialko?“

Podívala se do plamene. „Ano.“

„Dotkni se jí. Strč ruku nad plamen.“

Její velké hnědé oči se ještě rozšířily. Nepohnula se.

„Udělej to.“ Zabij chlapce. „Hned.“

Dívka rozechvěle natáhla ruku, podržela ji nad mihotavým plamenem svíce.

„Níž. A i se tě plamen dotkne.“

Fialka dala ruku níž. O palec. O další. Když jí plamen olízl maso, škubla rukou dozadu a začala vzlykat.

„Oheň je krutým způsobem, jak zemřít. Dalla zemřela, aby to dítě přivedla na svět, ale tyje živíš, opatruješ je. Svého vlastního chlapce jsi zachránila před chladem. Teď zachraň jejího před ohněm.“

„Jenže oni pak upálí moje dítě. Ta rudá žena. Když nebude mít Dallino, upálí moje.“

„Tvůj syn nemá královskou krev. Tím, že by ho dala ohni, by Melisandra nic nezískala. Stannis chce, aby za něj svobodný lid bojoval, neupálí nevinné dítě jen tak pro nic za nic. Tvůj chlapeček bude v bezpečí. Najdu pro něj kojnou a bude vychován zde, v Černém hradu, pod mou ochranou. Naučí se lovit a jezdit na koni, bojovat s mečem, sekerou a lukem. Dokonce se postarám, aby se naučil číst a psát.“ To by se Samovi líbilo. „A až na to bude mít věk, dozví se pravdu o svém původu. Dostane volnost, aby tě mohl jít vyhledat, bude-li o to stát.“

„Uděláš z něj vránu.“ Otřela si slzy hřbetem malé bledé dlaně. „Neudělám to. Neudělám.“

Zabij chlapce, pomyslel si Jon. „Uděláš to. Jinak ti slibuji, že v den, kdy upálí Dallina chlapce, zemře i tvůj.“

„Zemře“ vykřikl havran Starého medvěda. „Zemře, zemře, zemře.“

Dívka tam seděla shrbená a scvrklá, hleděla do plamene svíce, v očích se jí leskly slzy. Nakonec Jon řekl: „Máš moje svolení odejít. Nikde o tom nemluv, ale sbal si věci a buď připravená k odchodu hodinu před svítáním. Moji muži pro tebe přijdou.“ Fialka se zvedla. Odešla bledá a beze slova, ani jednou se na něj už nepodívala, jon slyšel její kroky, když pospíchala zbrojnicí. Málem běžela.

Když šel Jon zavřít dveře, uviděl Ducha nataženého pod kovadlinou, kde hryzal volskou kost. Velký bílý zlovlk při jeho příchodu vzhlédl. „To je dost, že jsi už přišel.“ Vrátil se do své židle, aby si znovu přečetl dopis mistra Aemona.

Samwell Tarly se objevil o chvíli později, v náručí nesl stoh knih. Ještě ani nevstoupil a Mormontův havran už se k němu rozletěl a chtěl zrní. Sam se mu snažil vyhovět, nabídl mu zrní z pytle vedle dveří a havran se do něj pustil tak horlivě, že mu málem proklovl dlaň. Sam vykřikl, pták se vznesl, zrní se rozsypalo. „Proděravěl ti ten mizera kůži?“ zeptal se Jon.

Sam si opatrně stáhl rukavici. „Ano. Teče mi krev.“

„Všichni proléváme krev pro Hlídku. Nos silnější rukavice.“ Jon k němu přistrčil chodidlem židli. „Posaď se a podívej se na tohle.“ Podal Samovi pergamen.

„Co je to?“

„Papírový štít.“

Sam pomalu četl. „Dopis králi Tommenovi?“

„Na Zimohradu spolu bojovali Tommen a můj bratr Bran dřevěnými meči,“ řekl Jon a vzpomínal. „Měl na sobě tolik vycpávek, že vypadal jako nadívaná husa. Bran ho srazil k zemi.“ Přešel k oknu a otevřel okenice. Vzduch venku byl chladný a osvěžující, třebaže obloha byla tmavě šedivá. „A přesto je Bran mrtvý a Tommen sedí na Železném trůnu, s korunou posazenou na těch jeho zlatých kudrnách.“

Vysloužil si svými slovy od Sama divný pohled, a na okamžik se zdálo, jako by chtěl tlustý hoch něco říct. Místo toho polkl a otočil se zpátky k pergamenu. „Nepodepsal jsi ten dopis.“

Jon zavrtěl hlavou. „Starý medvěd stokrát prosil Železný trůn o pomoc. Poslali mu Janose Slynta. Žádný dopis nepřiměje Lannistery k tomu, aby nás měli víc v lásce. Tím spíš, až se doslechnou, že pomáháme Stannisovi.“

„Jenom bránit Zeď, ne v jeho rebelii. Právě to tady stojí“

„Ten rozdíl lordu Tywinovi možná ujde.“ Jon si vzal dopis nazpět. „Proč by nám měl teď pomáhat, když to neudělal nikdy předtím?“

„Nu, nebude chtít, aby se říkalo, že Stannis vyjel bránit říši, zatímco Tommen si hrál se svými hračkami. To by rodu Lannisterů vysloužilo pohrdání.“

„Já chci snést na rod Lannisterů smrt a zkázu, ne pohrdání.“ Jon četl z dopisu. „Noční hlídka se nijak nepodílí na válkách Sedmi království. Přísaháme říši, a říše se nyní nachází ve vážném nebezpečí. Stannis Baratheon nám pomáhá v boji proti našemu nepříteli za Zdí, ačkoliv nejsme jeho muži…“

Sam se zavrtěl na své židli. „Nejsme. Že ne?“

„Dal jsem Stannisovi jídlo, střechu nad hlavou a Noční pevnost, a kromě toho svolení usídlit svobodný lid v Daru. To je všechno.“

„Lord Tywin namítne, že to bylo příliš.“

„Stannis tvrdí, že to nestačí. Čím víc králi dáš, tím víc toho požaduje. Kráčíme po mostě z ledu, s propastmi z obou stran. Dost obtížné je potěšit jednoho krále. Potěšit dva je nemožné.“

„Ano, ale… Pokud by měli Lannisterové zvítězit a lord Tywin usoudí, že jsme krále zradili tím, že jsme pomáhali Stannisovi, mohlo by to znamenat konec Noční hlídky. Má za sebou Tyrelly, vší sílu vysoké zahrady. A porazil lorda Stannise na Černé vodě.“

„Na Černé vodě byla jedna bitva. Robb vyhrál všechny svoje bitvy, a přesto přišel o hlavu. Pokud dokáže Stannis zburcovat Sever…“

Sam zaváhal, pak řekl: „Lannisterové mají svoje vlastní Seveřany. Lorda Boltona a jeho bastarda.“

„Stannis má Karstarky. Pokud získá Bílý přístav…“

„Pokud,“ zdůraznil Sam. „Pokud ne… můj pane, dokonce i papírový štít je lepší než žádný.“

„Myslím, že ano.“ Myslel si to i Aemon. Nějak doufal, že by to Sam Tarly mohl vidět jinak. Je to jenom inkoust a pergamen. Rezignovaně popadl brk a podepsal dopis. „Přines mi pečetní vosk.“ Než si to rozmyslím. Sam pospíchal pro vosk. Jon otiskl do vosku pečeť lorda velitele a podal mu dopis. „Odnes to mistru Aemonovi, až budeš odcházet, a pověz mu, aby vypravil ptáka do Králova přístaviště.“

„Udělám to.“ Ze Samova hlasu zaznívala úleva. „Můj pane, jestli se mohu zeptat… viděl jsem odcházet Fialku. Byla málem v slzách.“

„Val ji opět poslala prosit za Manceho,“ zalhal Jon a chvíli si povídali o Mancem a Stannisovi a Melisandře z Ašaje, dokud havran nesezobal poslední zrní a nedal se do křiku: „Krrev.“

„Posílám Fialku pryč,“ řekl Jon. „Ji a jejího chlapce. Budeme muset najít jinou kojnou pro jejího mléčného bratra.“

„Než se ti to podaří, postačí kozí mléko. Pro miminko bude lepší než kravské.“ Řeči o ženských ňadrech zjevně uváděly Sama do rozpaků a najednou začal hovořit o historii a chlapeckých velitelích, kteří žili a umírali před stovkami let. „Pověz mi něco užitečného,“ přerušil jej Jon. „Řekni mi něco o našem nepříteli.“

„Jiní.“ Sam si oblízl rty. „Zmiňují se o nich letopisy, třebaže ne tak často, jak jsem si myslel. Tedy letopisy, které jsem našel a do kterých jsem se díval. Vím, že existují i další, které jsem nenašel. Některé ze starších knih se rozpadají na kusy, stránky se drolí, když se je snažím otočit. A ty opravdu staré knihy… buď se již celé rozpadly, nebo jsou pohřbené někde, kam jsem se zatím nedíval, nebo… nu, je docela možné, že takové knihy ani neexistují. Nejstarší historické zápisy vznikly, když přišli Andalové do Západozemí. První lidé nám po sobě zanechali jen runy na kamenech, takže vlastně všechno, co si myslíme, že víme o Věku hrdinů, Úsvitu věků a Dlouhé noci, pochází z líčení sepsaných septony o tisíce let později. V Citadele jsou mistři, kteří o tom všem mají své pochybnosti. Staré historie jsou plné králů, kteří vládli po stovky let, a rytířů jezdících po světě tisíce let předtím, než rytíři vznikli. Znáš ty příběhy; Brandon Stavitel, Symeon Hvězdooký, Noční král… říkáme, že jsi devítistý devadesátý osmý lord velitel Noční hlídky, ale ten nejstarší seznam, který jsem našel, uvádí jen šest set sedmdesát čtyři velitelů, což naznačuje, že byl sepsán během…“

„Už hodně dávno,“ přerušil ho Jon. „Co Jiní?“

„Našel jsem zmínku o dračím skle. Během Věku hrdinů dávaly Děti lesa každoročně Noční hlídce stovku obsidiánových dýk.

Jiní přicházejí, když panuje chlad, na tom se většina příběhů shodne. Anebo se ochladí, když přijdou. Někdy se objeví během sněhových bouří, a jakmile se obloha pročistí, rozpustí se. Schovávají se před slunečním svitem a vynořují se za noci… anebo padne noc, když se Jiní objeví. V některých příbězích se uvádí, že jezdí na hřbetech mrtvých zvířat. Medvědů, zlovlků, mamutů, koní, na tom nesejde, pokud je zvíře mrtvé. Ten, co zabil Malého Pávku, jel na mrtvém koni, takže tato část je zjevně pravdivá.

V některých zápisech se dokonce hovoří o obrovských ledových pavoucích. Nevím, co jsou zač. Lidé, kteří padnou v boji proti Jiným, musí být spáleni, jinak znovu ožijí jako jejich otroci.“

„Tohle všechno už víme. Otázka zní, jak se proti nim dá bojovat?“

„Pokud se dá věřit příběhům, většina obyčejných čepelí zbrojí Jiných nepronikne. A jejich vlastní meče jsou tak chladné, že tříští ocel. Oheň je však děsí a jsou zranitelní vůči obsidiánu. Našel jsem jedno líčení Dlouhé noci, kde se hovořilo o Posledním rekovi zabíjejícím Jiné mečem z dračí oceli. Údajně proti ní neobstáli.“

„Dračí ocel?“ Ten název byl pro Jona nový. „Valyrijská ocel?“

„To mě taky napadlo jako první.“

„Takže kdybychom dokázali přesvědčit lordy Sedmi království, aby nám dali svoje valyrijské meče, je všechno zachráněno? To by nebylo tak obtížné.“ O nic obtížnější než je požádat, aby odevzdali svoje mince a hrady. Trpce se zasmál. „Zjistil jsi, co jsou Jiní zač, odkud pocházejí, co chtějí?“

„Ještě ne, můj pane, ale možná je to tak, že jsem dosud četl nesprávné knihy. Jsou stovky dalších, do kterých jsem se zatím nedíval. Dej mi víc času a já najdu cokoliv, co je v nich k nalezení.“

„Víc času není. Musíš si sbalit věci, Same. Odcházíš s Fialkou.“

„Odcházím?“ Sam zalapal po dechu, vytřeštil oči a podíval se na něj, jako by nechápal význam toho slova. „Já odcházím? Do Východní hlídky, můj pane? Nebo… kam…?“

„Do Starého města.“

„Starého města?“ vyjekl Sam kvičivým hlasem.

„Aemon taky.“

„Aemon? Mistr Aemon? Jenže… je sto a dvě léta stár, můj pane, nezvládne… ty posíláš jeho a mne? Kdo se postará o havrany? Pokud zde budou nemocni a raněni, kdo…“

„Clydas. Strávil vedle Aemona celé roky.“

„Clydas je pouhý majordomus… a slábnou mu oči. Ty potřebuješ mistra. Mistr Aemon je tak slabý, cestu po moři by nemusel… je starý a…“

„Jsem si vědom, že jeho život bude v nebezpečí, Same, jenže tady hrozí větší riziko. Stannis ví, kdo Aemon je. Pokud bude ta jeho rudá žena vyžadovat královskou krev pro svoje kouzla…“

„Och.“ Zdálo se, jako by ze Samových kulatých tváří vyprchala všechna barva.

„Do Východní hlídky vás doprovodí Dareon. Upřímně doufám, že jeho písně pro nás na jihu získají nějaké muže. Pak poplujete na Černém ptákovi do Braavosu a odtamtud už si sami zařídíte cestu do Starého města. Pokud máš stále v úmyslu přijmout Fialčino dítě za svého bastarda, pak pošli ji i dítě do Parožnatého vrchu, jinak pro ni Aemon najde místo služebné v Citadele.“

„Mého b-b-bastarda. Ano, já… moje matka a moje sestry Fialce s dítětem pomohou. Já jsem… každého odpoledne se s Ulmerem procvičuji v lukostřelbě, jak jsi nařídil… nu, kromě doby, kterou trávím ve sklepení, ale řekl jsi mi, abych toho zjistil co nejvíc o Jiných. Z dlouhého luku mne bolí ramena a na prstech mi naskákaly puchýře.“ Ukázal Jonovi ruku. „Přesto se cvičím. Teď už zasáhnu terč častěji, než nezasáhnu, avšak stále jsem ten nejhorší lučištník, který kdy třímal v rukou luk. Ale mám rád Ulmerovy příběhy. Někdo by je měl zapsat a uspořádat je do knihy.“

„Uděláš to ty. V Citadele mají pergamen a inkoust, stejně jako luky. Očekávám, že tam budeš ve svém výcviku pokračovat. Same, Noční hlídka má stovky mužů, kteří dokážou vypustit šíp, ale jen hrstku takových, co umí číst a psát. Potřebuji, aby ses stal mým novým mistrem.“

„Můj pane, já… moje práce je zde, knihy…“

„… tu budou, až se k nám vrátíš.“

Samovi vyjela ruka k hrdlu. „Můj pane, v Citadele… člověka tam nutí rozřezávat mrtvoly. Já nemohu nosit řetěz.“

„Můžeš. Budeš ho nosit. Mistr Aemon je starý a slepý, síly jej opouštějí. Kdo zaujme jeho místo, až zemře? Mistr Mullin ve Stínové věži je spíš bojovník než učenec, a mistr Harmune z Východní hlídky je častěji opilý než střízlivý.“

„Když Citadelu požádáš o další mistry…“

„To mám v úmyslu. Budeme potřebovat každého. Aemona Targaryena však nelze nahradit snadno.“ Neprobíhá to tak, jak jsem doufal. Věděl, že s Fialkou to bude těžké, ale předpokládal, že Sam bude rád, když bude moci vyměnit nebezpečí Zdi za teplo Starého města. „Byl jsem si jistý, že tě potěším,“ řekl zmateně. „V Citadele mají tolik knih, že je nad možnosti jakéhokoliv člověka, aby je všechny přečetl. Jsem si jistý, že by sis tam vedl dobře, Same.“

„Ne. Knihy číst mohu, ale… m-mistr musí být ranhojičem, a já při pohledu na k-k-krev omdlévám.“ Ruka se mu zachvěla, jakoby na důkaz, že to je pravda. „Jsem Sam Zbabělec, ne Sam Zabiják.“

„Zbabělec? A z čeho máš strach? Z plísnění starých mužů? Same, viděl jsi nemrtvé, jak se vyrojili na Pěsti, příval živých mrtvol s černýma rukama a jasně modrýma očima. Zabil jsi Jiného.“

„To bylo d-d-d-dračí sklo, ne já.“

„Ticho,“ okřikl ho Jon. Po Fialce již neměl na strachy tlustého chlapce trpělivost. „Lhal jsi a pletichařil a kul pikle, abys mne učinil lordem velitelem. A teď mne poslechneš. Půjdeš do Citadely a vykováš tam svůj řetěz, a když budeš muset řezat mrtvoly, tak ať. Ve Starém městě aspoň nebudou mrtvoly nic namítat.“

„Můj pan o-o-o-otec, lord Randyll, on, on, on, on, on… říká, že být mistrem znamená celý život sloužit. Žádný syn z rodu Tarlyů nikdy nebude nosit řetěz. Muži z Parožnatého vrchu se neohýbají a nepracují pro nějaké bezvýznamné malé lordy, Jone. Nemohu neuposlechnout svého otce.“

Zabij chlapce, pomyslel si Jon. Chlapce v sobě a toho v něm. Zabij je oba, ty ničemný bastarde. „Žádného otce nemáš. Jenom bratry. Jenom nás. Tvůj život patří Noční hlídce, takže jdi a sbal si do vaku svoje prádlo spolu se vším ostatním, co si chceš vzít do Starého města. Na cestu vyrazíte hodinu před úsvitem. A zde je další rozkaz. Ode dneška už nikdy nebudeš nazývat sám sebe zbabělcem. Za uplynulý rok ses musel postavit víc věcem, než s kolika se musí většina lidí potýkat během celého života. Dokážeš se postavit i Citadele, ale postavíš se jí jako přísahající bratr Noční hlídky. Nemohu ti poručit, abys byl statečný, ale mohu ti přikázat, abys svůj strach skrýval. Odříkal jsi slova,

Same, pamatuješ?“

„Já… já se vynasnažím.“

„Nevynasnažíš se. Poslechneš.“

„Poslechneš.“ Mormontův havran zamával velkými černými křídly.

Sam jako by se scvrkl. „Jak můj lord velitel poroučí. Mistr… mistr Aemon to ví?“

„Byl to stejně tak jeho nápad jako můj.“ Jon mu otevřel dveře. „Žádné loučení. Čím méně lidí o tom bude vědět, tím lépe. Hodinu před svítáním u hřbitova.“

Sam od něj utekl stejně, jako před nedávnem Fialka.

Jon byl unavený. Potřebuji se vyspat. Byl vzhůru polovinu noci, dumal nad mapami, psal dopisy a dělal plány s mistrem Aemonem. I když se pak dopotácel do své úzké postele, spánek nepřicházel. Věděl, čemu bude muset dnes čelit, a nepokojně sebou házel, přemítaje nad posledními slovy mistra Aemona. „Dovol mi dát mému pánovi jednu poslední radu,“ řekl stařec, „stejnou radu, jako jsem jednou dal svému bratrovi, když jsme se natrvalo loučili. Bylo mu třiatřicet let, když si jej Velká rada vybrala, aby usedl na Železný trůn. Dospělý muž se svými vlastními syny, a přesto v určitých ohledech stále chlapec. Egg v sobě měl nevinnost, laskavost, pro kterou jsme ho všichni milovali. Zabij chlapce v sobě, řekl jsem mu v den, kdy jsem nasedl na loď, která mne měla odvézt ke Zdi. K tomu, abys mohl vládnout, je zapotřebí muže. Aegon, ne Egg. Zabij chlapce a dej zrodit se muži. Starý muž nahmatal Jonovu tvář. „Jsi zhruba poloviny Eggova věku, a obávám se, že tvoje vlastní břímě je mnohem krutější. Velení ti přinese pramalou radost, ale myslím, že v sobě máš sílu konat věci, které je třeba konat. Zabij chlapce v sobě, Jone Sněhu. Zima je již skoro za dveřmi. Zabij chlapce a dej zrodit se muži.“

Jon si přehodil přes ramena svůj plášť a vyšel ven. Obhlídky Černého hradu konal každý den, navštěvoval muže na stráži, aby si vyslechl jejich hlášení z první ruky. Pozoroval Ulmera a jeho svěřence u lukostřeleckých terčů, hovořil s královými muži a také s královninými, chodil po vrcholu Zdi a díval se na les. Duch ťapkal s ním, bílý stín po jeho boku.

Tentokrát byl na stráži na vrcholu Zdi Bělooký Kedge, když na ni Jon vystoupal. Muž již měl za sebou přes čtyřicet dnů jména, přičemž třicet z nich strávil na Zdi. Levé oko měl slepé, na pravé viděl špatně. V divočině, se svou sekyrou a na malém koni, byl stejně dobrým průzkumníkem jako kterýkoliv jiný muž v Hlídce, ale nikdy moc dobře nevycházel s ostatními muži. „Klidný den,“ řekl Jonovi. „Nic k hlášení, až na ty dva pomýlené průzkumníky.“

„Pomýlené průzkumníky?“ podivil se Jon.

Kedge se zasmál. „Dva rytíři. Vyjeli asi před hodinou, na jih po Královské cestě. Když Dywen viděl, jak odjíždějí, řekl těm jižanským bláznům, že jedou špatným směrem.“

„Rozumím,“ řekl Jon.

Víc se dozvěděl od Dywena samotného. Starý lesník srkal misku ječného vývaru dole v kasárnách. „Jo, milostpane, viděl jsem je. Byli to Horpe a Massey. Tvrdili, že je poslal ven Stannis, ale neřekli, kam jedou, proč tam jedou, ani kdy se vrátí.“

Jak ser Richard Horpe, tak ser Justin Massey byli královnini muži. A oba patřili mezi významné královy poradce. Kdyby měl Stannis v úmyslu pouhý průzkum, stačil by k tomu pár svobodných jezdců, přemítal Jon Sníh, ale rytíři jsou vhodnější k tomu, aby jednali jako poslové nebo vyslanci. Cotter Pyke poslal vzkaz z Východní hlídky, že Cibulový lord a Salladhor Sann vypluli k Bílému přístavu, aby vyjednávali s lordem Manderlym. Dávalo smysl, že Stannis poslal i jiné vyslance. Jeho Veličenstvo nebylo trpělivý muž.

Zda se ovšem pomýlení průzkumníci vrátí, to byla jiná věc.

I když jsou to rytíři, neznají Sever. Podél Královské cesty budou oči, a ne všechny budou přátelské. To ale nebyla Jonova starost. Ať si Stannis má svá tajemství. Bohové vědí, že já mám svoje vlastní.

Té noci spal Duch u nohou jeho postele a Jonovi se pro jednou nezdálo, že je vlk. Přesto spal trhavým spánkem, házel sebou celé hodiny, než odplul do noční můry. Byla v ní Fialka, plakala, prosila ho, aby nechal děťátka na pokoji, jenže on jí je vyrval z rukou a usekl jim hlavy, pak je vyměnil a řekl jí, aby je přišila zpátky na místo.

Když se probudil, tyčil se nad nim ve tmě jeho ložnice Edd Tollett. „Můj pane? Je čas. Hodina vlka. Nařídil jsi mi, abych tě probudil.“

„Přines mi něco horkého.“ Jon odhrnul svoje pokrývky.

Než se oblékl, byl Edd zpátky. Vtiskl mu do dlani kouřící hrnek. Jon očekával horké svařené víno, ale s překvapením zjistil, že je to polévka, řídký vývar, který voněl mrkví a pórkem, ale zdálo se, že po mrkvi a pórku v něm není ani památky. Pachy jsou v mých vlčích snech výraznější, pomyslel si, a jídlo také chutná bohatěji. Duch je živější než já. Položil prázdný hrnek na kovadlinu.

Dnešního rána byl u jeho dveří Kegs. „Chci si promluvit s Bedwyckem a Janosem Slyntem,“ řekl jim Jon. „Přiveď mi je sem za prvního světla.“

Svět venku byl stále černý a tichý. Chladný, ale ne nebezpečně chladný. Ještě ne. Až vyjde slunce, bude tepleji. Pokud jsou bohové dobři, možná bude Zeď plakat. Když přišli ke hřbitovu, kolona se již zformovala. Jon pověřil velením doprovodu Černého Janka Bulwera, který pod sebou měl tucet průzkumníků na koních a dva povozy. Jeden byl vysoko navršen truhlicemi, bednami a pytli, zásobami na cestu. Ten druhý měl tvrdou střechu z vařené kůže, aby byl vnitřek chráněn před větrem. Mistra Aemona usadili dozadu, zahaleného v medvědí kožešině, ve které vypadal malý jako dítě. Sam a Fialka stáli opodál. Oči měla rudé a oteklé, ale v náručí chovala chlapečka, těsně zavinutého. Zda to je její chlapec nebo Dallin, tím si nemohl být jistý. Viděl ty dva pohromadě jen párkrát. Fialčin chlapec byl starší, Dallin robustnější, ale oba byli přibližně stejného věku, takže nikdo, kdo je moc dobře neznal, nebude moci snadno rozeznat jednoho od druhého.

„Lorde Sněhu,“ zavolal na něj Aemon. „Nechal jsem pro tebe ve svých komnatách knihu. Nefritové kompendium. Napsal je volantský dobrodruh Colloquo Votar, který cestoval na východ a navštívil všechny země Nefritového moře. Je tam jedna pasáž, která tě možná bude zajímat. Řekl jsem Clydasovi, aby ji pro tebe zatrhl.“

„Určitě si ji přečtu.“

Mistr Aemon si utřel nos. „Vědomosti jsou zbraň, Jone. vyzbroj se dobře, než vyjedeš do bitvy.“

„Vyzbrojím.“ Jon ucítil na tváři cosi mokrého a studeného. Když zvedl oči, uviděl, že sněží. Zlé znamení. Otočil se k Černému Janku Bulwerovi. „Snažte se urazit cestu v co nejrychlejším čase, ale v žádném případě pošetile neriskujte. Máte s sebou starého muže a miminko. Postarejte se, aby byli stále v teple a dobře živeni.“

„Ty se postarej o totéž, můj pane.“ Nezdálo se, že by Fialka nějak spěchala vyšplhat do povozu. „Udělej to samé pro toho druhého. Najdi mu jinou kojnou, jak jsi řekl. Slíbil jsi mi, že to uděláš. Ten chlapec… Dallin chlapec… chci říct, malý princ… najdi mu nějakou dobrou ženu, aby z něj vyrostl velký a silný hoch.“

„Máš moje slovo.“

„Nedávej mu jméno. Nedělej to, dokud nedovrší dvě léta. Když je pojmenuješ, dokud jsou stále ještě u prsu, přináší to smůlu, vy vrány to možná nevíte, ale je to pravda.“

„Jak poroučíš, moje paní.“

„Takhle mi neříkej. Já jsem matka, ne nějaká urozená paní. Jsem Krasterova manžela a Krasterova dcera, a matka“ Podala dítě Bolestínskému Eddovi, vyšplhala do vozu a přikryla se kožešinami. Když jí Edd podal dítě zpátky, Fialka si je přiložila k prsu. Sam se od toho výjevu odvrátil, celý rudolící, a vytáhl se na svou klisnu. „Jedeme“ vydal rozkaz Černý Janek Bulwer a práskl bičem. Kolona se rozjela.

Sam ještě chvíli otálel. „Tak,“ řekl, „sbohem.“

„Tobě též, Same,“ řekl Bolestínský Edd. „Nemyslím si, že se tvoje loď potopí. Ty se potápějí, jen když jsem na palubě já.“ Jon zavzpomínal: „Když jsem Fialku spatřil poprvé, byla přitisknutá zády ke zdi Krasterovy bašty; hubená tmavovlasá dívka s velkým břichem, krčící se před Duchem. Dostal se mezi její králíky a ona měla strach, že by ji mohl roztrhnout a sežrat její dítě… jenže to nebyl vlk, čeho se tehdy měla bát, že ne?“

„Má v sobě víc odvahy, než si uvědomuje,“ řekl Sam.

„Stejně tak i ty, Same. Přeji vám rychlou, bezpečnou cestu. A postarej se o ni i o mistra Aemona a dítě.“ Studené kapky na tváři připomněly Jonovi den, kdy se loučil s Robbem na Zimohradu, aniž by věděl, že jej vidí naposledy v životě. „A nandej si svou kápi. Padá ti sníh do vlasů.“

Než se malá kolona ztratila v dálce, proměnila se východní obloha z černé v šedivou a hustě padal sníh. „Obr bude čekat na potěšení ze setkání s lordem velitelem,“ připomněl mu Edd. „Janos Slynt taky.“

„Ano.“ Jon Sníh pohlédl vzhůru na Zeď, tyčící se nad ním jako ledový útes. Stovka lig od jednoho konce na druhý a sedm stovek stop vysoká. Síla Zdi spočívala v její výšce; délka zdi byla její slabinou. Jon si vzpomněl na něco, co mu kdysi řekl jeho otec. Hradba je jenom tak silná jako muži, kteří stojí za ní. Muži Noční hlídky byli hodně stateční, ale na úkol, který měli před sebou, jich bylo příliš málo.

Obr na něj čekal ve zbrojnici. Ve skutečnosti se jmenoval Bedwyck. S výškou o vlas a půl přesahující pět stop to byl ten nejmenší muž u Noční hlídky. Jon šel rovnou k věci. „Potřebujeme víc očí podél Zdi. Hrádky, kam se mohou naše hlídky schovat před chladem a nalézt teplé jídlo a čerstvé koně. Posílám posádku do Ledobodu a svěřuji ti velení.“

Obr si strčil konec malíčku do ucha, aby si z nich vydloubal vosk. „Velení? Mně? Ví milostpán, že jsem jen obyčejný rolnický synek, poslaný na Zeď za pytlačení?“

„Už celé roky jsi průzkumník. Přežil jsi Pěst Prvních lidí i Krasterovu baštu a vrátil ses, abys nám to vypověděl. Mladší muži k tobě vzhlížejí.“

Malý muž se zasmál. „Ke mně vzhlížejí jen trpaslíci. Neumím číst, můj pane. Když mám dobrý den, dokážu napsat své jméno.“

„Poslal jsem do Starého města pro další mistry. Pro případ naléhavé potřeby budeš mít k dispozici dva havrany. Dokud nebudeme mít víc mistrů a víc ptáků, mám v úmyslu zřídit na vrcholu Zdi řadu majákových věží.“

„A kolika ubohým bláznům budu velet?“

„Dvaceti z Hlídky,“ odpověděl Jon, „a polovičnímu množství Stannisových mužů.“ Starým, nezkušeným nebo raněným. „Nebudou to jeho nejlepší muži, a žádný z nich se nedá k černým, ale poslechnou tě. Najdi pro ně to nejlepší využití. Čtyři z bratří, které s tebou posílám, jsou králozemci, co přišli na Zeď s Janosem Slyntem. Dohlížej na tu chásku jedním okem, ale druhým dávej pozor na případné lezce.“

„Budeme dávat pozor, můj pane, jenže pokud na vrchol Zdi vyšplhá dostatečné množství lezců, třicet mužů k jejich odražení nepostačí.“

Ani tři stovky by možná nestačily. Jon si tyhle pochybnosti nechal pro sebe. Byla pravda, že když lezci vystupovali nahoru, byli nesmírně zranitelní. Seshora na ně bylo možné házet kameny, vrhat kopí, lít hrnce s horkou smůlou, zatímco jejich jedinou obranou bylo tisknout se zoufale k ledu. Někdy jako by je chtěla setřást samotná Zeď, jako by si pes vytřepával blechy, jon to viděl na vlastní oči, když se odlomil plát ledu pod Valiným milencem Jarlem a poslal toho muže vstříc smrti.

Pokud se však lezcům podařilo nepozorovaně dostat na samy vrchol Zdi, všechno se měnilo. Když měli dostatek času, mohli si tam nahoře vytesat v ledu úchytky, vztyčit svoje vlastní ochranné valy a spustit dolů lana a žebříky pro tisícovky dalších, kteří přelezli po nich. Právě tak to udělal Raymun Rudovous, Raymun, který byl Králem za Zdí ve dnech dědečka jeho dědečka.

V těch dnech byl lordem velitelem Janek Musgood. Veselý Janek, přezdívali mu, než Sever napadl Rudovous; od té doby mu pak už neřekli jinak než Ospalý Janek. Raymunovu armádu čekal krvavý konec na březích Dlouhého jezera, kde se ocitla polapena mezi lordem Willamem ze Zimohradu a Opilým obrem, Harmondem Umberem. Rudovouse samotného zabil Artos Nesmiřitelný, mladší bratr lorda Willama. Hlídka přijela příliš pozdě, aby ještě mohla s divokými bojovat, ale akorát včas, aby je mohli pohřbít, což byl úkol, kterým je Artos Stark pověřil ve svém hněvu, zatímco truchlil nad bezhlavou mrtvolou svého padlého bratra.

Jon neměl v úmyslu, aby si jej pamatovali jako Ospalého Jona Sněha. „S třiceti muži budeme mít větší šanci než s jedním,“ řekl Obrovi.

„To je pravda,“ přitakal mužík. „A bude to jenom Ledobod, nebo má můj pán v úmyslu zalidnit i další pevnosti?“

„Časem chci umístit posádku do všech,“ řekl Jon, „ale prozatím to bude jen Ledobod a Šedá stráž.“

„A už můj pán rozhodl, kdo bude velet v Šedé stráži?“

„Janos Slynt,“ odpověděl Jon. Bohové, chraňte nás. „Člověk se nestává velitelem zlatých plášťů jen tak pro nic za nic, aniž by měl určité schopnosti. Slynt se narodil jako syn řezníka. Byl kapitánem Železné brány, když zemřel Manly Stokeworth, a Jon Arryn jej pozvedl a svěřil obranu Králova přístaviště do jeho rukou. Lord Janos nemůže být až tak velký blázen, jak se zdá.“ A chci ho mít hezky daleko od Allisera Thorna.

„Možná to tak je,“ řekl Obr, „ale já bych ho raději poslal do kuchyně, aby tam pomáhal Tříprstému Hobbovi krájet tuřín.“ Kdyby tam šel, už nikdy bych se neodvážil sníst ani kousek tuhnu.

Uplynula polovina dopoledne, než se Janos Slynt ohlásil, jak mu bylo poručeno. Jon zrovna čistil Dlouhý dráp. Někteří muži by tento úkol svěřili majordomovi nebo panoši, ale lord Eddard svoje syny učil, aby se o svoje zbraně starali sami. Když přišli Kegs a Bolestínský Edd se Slyntem, Jon jim poděkoval a pokynul lordu Janosovi, aby se posadil.

Slynt to udělal, třebaže velmi neobratně, zkřížil si ruce na hrudi, zamračil se a ignoroval obnaženou ocel v rukou svého lorda velitele. Jon přejel čepel svého meče naolejovaným hadříkem, pozoroval hru ranního světla na vlnkách v oceli, říkal si, jak snadno by čepel projela kůží, tukem i šlachami a oddělila Slyntovu ošklivou hlavu od jeho těla. Když se dal k černým, byly tomu muži prominuty veškeré jeho zločiny a také jeho dosavadní loajalita vůči těm či oněm pánům, a přesto pro něj bylo těžké považovat Janose Slynta za bratra. Mezi námi je krev. Tento muž pomohl zabít mého otce a ze všech sil se snažil nechat zabít i mne.

„Lorde Janosi.“ Jon zasunul svůj meč do pochvy. „Svěřuji ti velení nad Šedou stráží.“

To Slynta zarazilo. „Šedá stráž… Šedá stráž je tam, kde jsi se svými divokými přáteli přelezl Zeď…“

„Přesně tak. Pevnost se bohužel nachází v žalostném stavu. Vynasnažíš se ze všech sil obnovit ji. Začni tím, že budete kácet les rostoucí na severní straně. Vezměte kameny ze staveb, které se již zhroutily, a použijte je na opravu těch, co stále stojí.“ Ta práce bude tvrdá a krutá, mohl by dodat. Budeš spát na kameni, příliš vyčerpaný, než aby sis mohl stěžovat nebo pletichařit, a brzy zapomeneš na to, jaké to je být v teple, a možná si vzpomeneš, co to znamená být mužem. „Budeš pod sebou mít třicet mužů. Deset odsud, deset ze Stínové věže a deset, které nám zapůjčí král Stannis.“

Slyntův obličej na sebe vzal barvu zralé švestky, jeho masité laloky se začaly třást. „Myslíš si, že nevidím, o co ti jde? Janos Slynt není člověk, který by se dal oklamat tak snadno. Byl jsem pověřen obranou Králova přístaviště, když ty sis ještě kálel do plenek. Nech si svoji ruinu, bastarde.“

Dávám ti šanci, můj pane. Je to víc, než jsi kdy ty sám dal mému otci. „Mýlíš se, můj pane,“ řekl Jon. „To byl rozkaz, ne nabídka. Do Šedé stráže je to čtyřicet lig. Sbal si svoje zbraně a zbroj, rozluč se a buď připraven vyrazit zítra za prvního světla.“

„Ne.“ Lord Janos se zvedl tak prudce, až převrhl židli. „Já nepůjdu poslušně zmrznout a umřít. Žádný zrádcův bastard nebude poroučet Janosi Slyntovi! Varuji tě, mám vlivné přátele. Tady a také v Králově přístavišti. Byl jsem lordem Harrenova! Dej si svoji ruinu některému z těch slepých bláznů, co hlasovali pro tebe, já ji nechci. Slyšíš mě, chlapče? Já to nevezmu!“

„Vezmeš.“

Slynt se neuráčil odpovědět, jen na odchodu odkopl židli stranou.

On ve mně stále vidí chlapce, pomyslel si Jon, nezkušeného kluka, co se dá zastrašit slovy. Mohl jen doufat, že noční spánek přivede lorda Janose k rozumu.

Příštího rána se ukázalo, že byly jeho naděje marné.

Jon nalezl Slynta, jak snídá ve společné jídelně. Byli s ním ser Alliser Thorne a několik z jejich kumpánů. Zrovna se něčemu smáli, když Jon přišel dolů po schodech s Železným Emmettem a Bolestínským Eddem, a za nimi Muloš, Kůň, Rudý Janek Crabb, Zrzek Květina a Owen Tupec. Tříprstý Hobb nandával ovesnou kaši ze svého kotle. Královnini muži, královi muži i černí bratři seděli u svých samostatných stolů, někteří sehnutí nad miskami s kaší, zatímco jiní si plnili břicha smaženým chlebem a slaninou. Jon uviděl u jednoho stolu Pypa a Grenna, u jiného Bowena Marshe. Vzduch byl cítit kouřem a omastkem a od klenutého stropu se odrážel třeskot nožů a lžic.

Všechny hlasy najednou utichly.

„Lorde Janosi,“ řekl Jon, „dávám ti poslední šanci. Odlož lžíci a odeber se do stájí. Nechal jsem osedlat tvého koně. Do Šedé stráže je to daleká, namáhavá cesta.“

„V tom případě bys měl raději vyjet, chlapče.“ Slynt se zasmál, pobryndal si ovesnou kaší hruď. „Myslím, že Šedá stráž je dobrým místem pro takové jako ty. Daleko od slušných, zbožných lidí. Ty na sobě nosíš znamení bestie, bastarde.“

„Odmítáš uposlechnout můj příkaz?“

„Nacpi si svůj příkaz do té svojí bastardí prdele,“ řekl Slynt a laloky se mu zatřásly.

Alliser Thorne se usmál tenkým úsměvem, upíraje černé oči na Jona. U jiného stolu se dal do smíchu Godry Obrobijec.

„Jak chceš.“ Jon pokývl Železnému Emmettovi. „Odveďte prosím lorda Janose ke Zdi…“

… a zavřete ho do ledové cely, mohl by říct. Jon nepochyboval o tom, že po dni nebo deseti uvnitř těsné komůrky z ledu by celý roztřesený a horečnatý prosil, aby jej pustili. V okamžiku, kdy bude venku, začnou on a Thorne znovu kout pikle.

… a uvažte jej k jeho koni, mohl by říct. Pokud si Janos Slynt nepřál odebrat se do Šedé stráže jako velitel, mohl by se tam vypravit jako její kuchař. Bylo by jen otázkou času, než by dezertoval. A kolik dalších by přitom vzal s sebou?

„… a pověste ho,“ dořekl Jon.

Obličej Janose Slynta zbělel jako mléko. Lžíce mu vyklouzla z prstů. Edd a Emmett zamířili přes místnost, jejich kroky zvonily na kamenné podlaze. Bowen Marsh otevřel ústa a zase je zavřel, aniž mu z nich vyšlo jediné slovo. Ser Alliser Thorne sáhl po jílci svého meče. Jen pokračuj, pomyslel si Jon. Dlouhý dráp měl pověšený přes záda. Tas svoji ocel. Dej mi důvod učinit totéž.

Polovina mužů v síni byla na nohou. Jižanští rytíři a zbrojnoši, loajální králi Stannisovi nebo rudé ženě nebo oběma, a přísahající bratři Noční hlídky. Někteří z nich volili za svého lorda velitele Jona. Jiní dali hlas Bowenu Marshovi, seru Denysi Mallisterovi, Cotteru Pykovi… a někteří Janosi Slyntovi. Byla jich zhruba stovka, jak si vzpomínám. Jon si říkal, kolik z těch mužů je právě teď kolem něj. Na okamžik svět balancoval na ostří čepele.

Alliser Thorne sundal ruku ze svého meče a ustoupil stranou, aby nechal Edda Tolletta projít.

Bolestínský Edd vzal Slynta za jednu paži, železný Emmett za druhou. Společně jej zvedli z lavice. „Ne,“ protestoval lord Janos, prskaje kolem sebe vločky ovesné kaše. „Ne, pusťte mě.

Je to teprve kluk, bastard. Jeho otec byl zrádce. Je na něm znamení bestie, ten jeho vlk… Pusťte mě! Budete litovat dne, kdy jste vztáhli ruce na Janose Slynta. Mám přátele v Králově přístavišti. Varuji vás…“ Stále protestoval, zatímco s ním napůl šli a napůl jej táhli nahoru po schodech.

Jon je následoval ven. Sklepení za nimi se vyprázdnilo. U klece se jim Slynt na chvíli vykroutil a pokusil se s nimi prát, ale Železný Emmett jej chytil za hrdlo a přitiskl jej zády proti železným mřížím, dokud se nepřestal vzpírat. Do té doby již vyšli ven všichni z Černého hradu, aby se podívali, co se děje. Dokonce i Val byla u svého okna, dlouhý zlatý cop měla přehozený přes rameno. Stannis stál na schodech Královy věže, obklopen svými rytíři.

„Jestli si ten kluk myslí, že mě může zastrašit, mýlí se,“ slyšeli říkat lorda Janose. „Neodváží se mě pověsit. Janos Slynt má přátele, významné přátele, však uvidíte…“ Zbytek jeho slov odnesl vítr.

Tohle je špatně, pomyslel si Jon. „Přestaňte.“

Emmett se k němu otočil, zamračil se. „Můj pane?“

„Nepověsím ho,“ řekl Jon. „Přiveďte ho sem.“

„Och, Sedm spaste nás,“ slyšel vykřiknout Bowena Marshe. Úsměv, který se objevil na tváři Janose Slynta, v sobě měl veškerou sladkost žluklého másla. Dokud Jon neřekl: „Přines mi špalek, Eddě,“ a netasil Dlouhý dráp.

Než našli vhodný popravčí špalek, zalezl lord Janos do rumpálové klece, ale Železný Emmett tam vlezl za ním a vytáhl jej ven. „Ne,“ vykřikl Slynt, zatímco jej Emmett napůl strkal a napůl vlekl přes nádvoří. „Pusťte mne… to nesmíte… až se to dozví lord Tywin, budete toho všichni litovat…“

Emmett mu podkopl nohy. Bolestínský Edd mu dal chodidlo na záda, aby jej udržel na kolenou, zatímco Emmett mu přistrčil špalek pod hlavu. „Půjde to snáz, když se nebudeš hýbat,“ řekl mu Jon Sníh. „Uhni, aby ses vyhnul seku, a stejně zemřeš, akorát že bude tvoje umírání ošklivější. Natáhni krk, můj pane.“ Bledé světlo ranního slunce přejelo nahoru a dolů po jeho čepeli, zatímco Jon uchopil jílec bastardího meče oběma rukama a zvedl jej do výše. „Jestli máš nějaká poslední slova, je čas, abys je řekl,“ pobídl ho, očekávaje poslední nadávky.

Janos Slynt otočil krk dokola a podíval se na něj vzhůru. „Prosím, můj pane. Milost. Já… já půjdu, půjdu tam, já…“

Ne, pomyslel si Jon. Ty dveře sis už zavřel Dlouhý dráp zasvištěl vzduchem.

„Mohu si vzít jeho boty?“ zeptal se Owen Tupec, zatímco se hlava Janose Slynta kutálela po blátivé zemi. „Jsou skoro nové… ty jeho boty. Podšité kožešinou.“

Jon se podíval zpátky na Stannise. Jejich oči se na okamžik setkaly. Pak král přikývl a zašel zpátky do své věže.

TYRION

Probudil se samotný a zjistil, že nosítka zastavila.

Na místě, kde se předtím rozvaloval Illyrio, zůstala jen hromada zmačkaných polštářů. Trpaslík cítil, jak má vyschlé hrdlo. Zdálo se mu… o čem se mu to jen zdálo? Nevzpomínal si.

Venku hovořily hlasy jazykem, který neznal. Tyrion zhoupl nohy přes závěsy nosítek a seskočil na zem, jen aby venku nalezl magistra Illyria, jenž stál u koní se dvěma jezdci tyčícími se nad ním. Oba na sobě měli košile z odřené kůže a na nich pláště z tmavohnědé vlny, ale meče měli zastrčené v pochvách a zdálo se, že otylému muži od nich žádné nebezpečí nehrozí.

„Potřebuji se vymočit,“ oznámil trpaslík. Odkolébal se stranou, rozšněroval kalhoty a ulevil si do trnitého houští. Trvalo mu to docela dlouho.

„Aspoň chcát umí dobře,“ poznamenal hlas.

Tyrion vytřepal poslední kapky a zastrčil úd zpátky do kalhot. „Chcaní je to nejmenší, v čem vynikám. Měl bys mě vidět srát.“ Otočil se k magistru Illyriovi. „Ty tyhle dva znáš, magistře? vypadají jako psanci. Mám si jít pro svou sekyru?“

„Svou sekyru?“ zvolal větší ze dvou rytířů, svalnatý muž s rozcuchaným vousem a hřívou oranžových vlasů. „Slyšel jsi to, Haldone? Ten pidimuž s námi chce bojovat!“

Jeho společník byl starší, hladce oholený, s vrásčitým asketickým obličejem. Vlasy měl stažené dozadu a svázané do uzlu.

„Mali muži často pociťuji potřebu prokázat svoji odvahu nemístným vychloubáním,“ pronesl. „Pochybuji, že by byl schopen zabít kachnu.“

Tyrion pokrčil rameny. „Tak mi sem nějakou kachnu přines.“

„Když na tom trváš.“ Jezdec pohlédl na svého společníka.

Svalnatý muž tasil z pochvy jedenapůlruční meč. „Já jsem Kachna, ty drzý malý hrnče plný chcanků.“

Och, bohové buďte dobří. „Já měl na mysli poněkud menší kachnu.“

Velký muž se zařehtal. „Slyšel jsi to, Haldone? On chce menší Kachnu!“

„Mně by stačila méně ukecaná.“ Muž jménem Haldon chvíli pozoroval trpaslíka chladnýma šedýma očima, načež se otočil zpátky k Illyriovi. „Máš pro nás truhlice?“

„Ano. A také mezky, aby je nesli.“

„Mezci jsou moc pomalí. Máme koně, přemístíme truhlice na ně. Kachno, dohlédni na to.“

„Proč je to vždycky Kachna, kdo se musí o všechno starat?“ Velký muž zasunul svůj meč zpátky do pochvy. „O co se staráš ty, Haldone? Kdo je tady rytíř, ty nebo já?“ Přesto odmašíroval směrem k mezkům se zavazadly.

„Jak se vede našemu chlapci?“ zeptal se Illyrio, zatímco byly truhlice přemísťovány. Tyrion jich napočítal šest, dřevěných truhel s železnými petlicemi. Kachna s nimi neměl problém, vždycky si bez námahy zvedl jednu z nich na rameno.

„Je už stejně velký jako Griff. Před třemi dny shodil Kachnu do koňského žlabu.“

„Nikdo mě tam neshodil. Spadl jsem schválně, jen abych ho rozesmál.“

„A vyšlo ti to,“ řekl Haldon. „Sám jsem se smál.“

„V jedné z těch truhlic je pro chlapce dárek. Kandovaný zázvor. Vždycky ho měl rád.“ Illyrio to říkal podivně smutným hlasem. „Myslel jsem si, že bych mohl pokračovat na Goyan Drohe s vámi. Hostina na rozloučenou, než se vydáte dolů po řece…“

„Na hostiny není čas, můj pane,“ namítl Haldon. „Griff má v úmyslu vydat se dolů po proudu ihned po našem příjezdu. Seshora přicházejí zprávy… a žádná z nich není dobrá. Na sever od Dýkového jezera byli spatřeni Dothrakové, předjezdci z khalasaru starého Motha, a khal Zekko není daleko za ním, táhne přes Qohorský les.“

Tlustý muž vydal drsný zvuk. „Zekko navštěvuje Qohor každé tři až čtyři roky. Qohořané mu vždycky dají pytel zlata a on se opět stočí na východ. Co se týče Motha, jeho muži jsou takřka stejně staří jako on sám a každým rokem jich ubývá. Hrozbu představuje…“

„… khal Pono,“ dořekl to Haldon za něj. „Pokud řeči nelžou, Motho a Zekko před ním prchají. Podle posledních zpráv byl Pono spatřen u pramenů Selhoru. Jeho khalasar čítá třicet tisíc hlav. Griff nechce riskovat, že by nás chytili během plavby, kdyby se měl Pono rozhodnout, že se odváží na Rhoyne.“ Haldon pohlédl na Tyriona. „Jezdí trpaslík stejně dobře, jako močí?“

„Jezdí,“ vyhrkl Tyrion, než za něj stačil odpovědět pán sýrů, „třebaže nejlépe jezdí se speciálně uzpůsobeným sedlem a na koni, kterého dobře zná. Taky umí mluvit.“

„To umí. Já jsem Haldon, ranhojič naší malé družiny bratří. Někteří mí říkají Půlmistr. Můj společník je ser Kachna.“

„Ser Rolly,“ řekl velký muž. „Rolly z Kachnopole. Jakýkoliv rytíř může pasovat jiného člověka na rytíře, a mne pasoval Griff. A ty, trpaslíku?“

„Jmenuje se Yollo,“ promluvil spěšně Illyrio.

Yollo? Zní to jako jméno, které by člověk dal ještě tak opici. Ba co hůř, bylo to pentoské jméno a jakýkoliv blázen musel pochopit, že Tyrion Pentosan není. „V Pentosu jsem Yollo,“ řekl rychle, aby napravil, co se dalo, „ale moje matka mne pojmenovala Hugor Kopec.“

„Jsi malý král nebo malý bastard?“ zeptal se Haldon.

Tyrion si uvědomil, že udělá nejlépe, když si dá na Haldona Půlmistra pozor. „Každý trpaslík je v očích svého otce bastard.“

„Nepochybně. Dobrá, Hugore Kopče, odpověz mi na toto. Jak zabil Serwyn se Zrcadlovým štítem draka Urraxe?“

„Přibližoval se k němu za svým štítem. Urrax viděl jen svůj vlastní odraz, dokud mu Serwyn neproklál kopím oko.“

Na Haldona to dojem neučinilo. „Tenhle příběh zná dokonce i Kachna. Mohl bys mi říci jméno rytíře, jenž se pokoušel o stejný trik s Vhagarem během Tance draků?“

Tyrion se zakřenil. „Ser Byron Swann. Nepodařilo se mu to a drak ho upekl… jenže se jmenovala Syrax, ne Vhagar.“

„Obávám se, že se mýlíš. V Tanci draků, Pravdivém pojednání, píše mistr Munkun…“

„… že to byl Vhagar. Velmistr Munkun se mýlí. Panoš sera Byrona viděl svého pána zemřít a napsal jeho dceři list, ve kterém vylíčil, jak to bylo. Podle jeho popisu to byla Syrax, Rhaenyřina dračice, což dává větší smysl než Munkunova verze. Swann byl syn nějakého pomezního lorda a Bouřlivý konec stál za Aegonem. Na Vhagarovi jezdil princ Aemond, Aegonův bratr. Proč by měl chtít Swann toho draka zabít?“

Haldon našpulil rty. „Vynasnaž se nespadnout z koně. Jestli se tak stane, uděláš nejlépe, když se pak odkolébáš zpátky do Pentosu. Naše plachá děva na nikoho nepočká, na muže, ani na trpaslíka.“

„Plaché děvy mám nejraději ze všech. Kromě těch prostopášných. Pověz mi, kam chodí děvky?“

„Vypadám snad jako muž, co chodí za děvkami?“

Kachna se výsměšně zachechtal. „Neodvažuje se. Lemore by ho přiměla modlit se za odpuštění, chlapec by chtěl jít taky a Griff by mu možná uřízl ptáka a nacpal by mu ho do krku.“

„Nu což,“ odvětil Tyrion. „Mistr přece ptáka nepotřebuje.“

„Jenže Haldon je jen půlmistr.“

„Zdá se, že ti trpaslík připadá zábavný, Kachno,“ řekl Haldon. „Tak tedy může jet s tebou.“ Otočil svého koně dokola.

Nějakou chvíli ještě trvalo, než Kachna připevnil Illyriovy truhlice na tři nákladní koně. Haldon do té doby zmizel. Zdálo se, že Kachnovi to nijak nevadí. Vyhoupl se do sedla, popadl Tyriona za límec, vytáhl jej vzhůru a posadil ho před sebe. „Drž se pevně hrušky a všechno bude v pořádku. Ta klisna má hezkou, příjemnou chůzi a tohle je valyrijská cesta, hladká jako dívčí prdelka.“ Ser Rolly uchopil otěže do pravé ruky, udidlo vzal do levé a svižným klusem vyrazil.

„Hodně štěstí,“ volal za nimi Illyrio. „Povězte chlapci, že mě mrzí, že s ním nebudu na jeho svatbě. Sejdeme se v Západozemí. To přísahám. Na ruce mojí sladké Serry.“

Posledním, co Tyrion viděl z Illyria Mopatise, byl magistr stojící v brokátovém rouchu vedle svých nosítek, masivní ramena svěšená. Jak se jeho postava ztrácela v prachu vířeném kopyty jejich koní, vypadal pán sýrů takřka malý.

Kachna dohonil Haldona Půlmistra o čtvrt míle dál. Od té doby pokračovali jezdci bok po boku. Tyrion se držel vysoké hrušky sedla, krátké nohy trapně rozplácnuté, a věděl, že se může těšit na puchýře, křeče a opruzeniny od sedla.

„Říkám si, co si asi piráti na Dýkovém jezeře z našeho trpaslíka udělají?“ pronesl Haldon v jednu chvíli.

„Trpasličí dušeninu?“ navrhl Kachna.

„Nejhorší z nich je Urho Nemytý,“ pokračoval Haldon. „Člověka by stačil zabít už jen jeho smrad.“

Tyrion pokrčil rameny. „Já naštěstí nemám nos.“

Haldon jej obdařil tenkým úsměvem.

„Jestli se na Hagových zubech setkáme s lady Korrou, možná ti budou brzy scházet i jiné části. Korra Krutá, tak jí říkají. Posádku její lodě tvoří krásné mladé dívky, které vykleští každého muže, jenž padne do jejich zajetí.“

„Děsivé. Možná se počurám do gatí.“

„To raději ne,“ varoval ho Kachna zachmuřeně.

„Jak si přeješ. Jestli se setkáme s tou lady Korrou, prostě vklouznu do sukně a řeknu, že jsem Cersei, ta slavná vousatá kráska z Králova přístaviště.“

Tentokrát se Kachna zasmál a Haldon řekl: „Ty jsi ale směšný malý chlapík, Yollo. Říká se, že Lord v rubáši prokáže laskavost každému člověku, který ho dokáže rozesmát. Možná si tě Jeho Šedá Milost vybere, abys byl ozdobou jeho kamenného dvora.“ Kachna pohlédl na svého druha se stísněným výrazem ve tváři. „Není radno žertovat o něm, když jsme tak blízko Rhoyne. On slyší.“

„Kachna mi radí moudře,“ přitakal Haldon. „Promiň, Yollo. Nemusíš se tvářit tak vystrašeně, já si jen dělal legraci. Princ ze Strastí nerozdává svá šedá políbení jen tak.“

Svá šedá políbení. Při tom pomyšlení mu naskákala husí kůže. Smrt ztratila pro Tyriona Lannistera mnoho ze své hrůzy, jenže šedý lupus bylo něco jiného. Lord v rubáši je jenom legenda, říkal si v duchu, o nic skutečnější než duch Lanna Chytrého, o němž někteří tvrdí, že straší v Casterlyově skále. Přesto raději držel jazyk za zuby.

Trpaslíkovo náhlé ticho prošlo bez povšimnutí, poněvadž jej Kachna začal zabavovat svým vlastním životním příběhem. Jeho otec byl zbrojíř v Hořkomostu, vysvětloval, takže se Kachna narodil se zvukem oceli zvonícím mu v uších a již od útlého věku se učil zacházet s mečem. Tak velký a pohledný hoch upoutal pozornost lorda Caswella, jenž mu nabídl místo ve své posádce, jenže chlapec chtěl víc. Viděl, jak Caswellova slabého syna jmenovali pážetem, panošem a nakonec rytířem. „Byl to neduživý práskač s věčně našpuleným ksichtem, jenže lord měl čtyři dcery a jen jednoho syna, a tak proti němu nesměl nikdo říct jediné slovo. Ostatní panoši se na něj stěží odvažovali položit na nádvoří jediný prst.“

„Ty jsi ale tak ostýchavý nebyl.“ Tyrion snadno pochopil, kam ten příběh povede.

„Můj otec pro mne nechal vykovat k šestnáctému dni jména meč,“ řekl Kachna, „jenže Lorentovi se natolik líbilo, jak vypadá, že si jej zabral pro sebe a ten můj zpropadený otec se mu neodvážil říct, aby mi ho vrátil. Když jsem si postěžoval, Lorent mi řekl do tváře, že moje ruka byla stvořena k tomu, abych v ní třímal kladivo, ne meč. Tak jsem šel, vzal jsem kladivo a začal jsem ho mlátit, dokud neměl zlámané obě ruce a polovinu žeber. Poté jsem odjet z Roviny tak rychle, jak to jen šlo. Podařilo se mi dostat se přes vodu a dát se ke Zlatému společenstvu. Pár let jsem se věnoval jako učeň kovařině, pak mne přijal za svého panoše ser Harry Strickland. Když Griff vyslal dolů po řece vzkaz, že shání někoho za zbrojmistra pro svého syna, poslal mu Harry mne.“

„A Griff tě pasoval na rytíře?“

„O rok později.“

Haldon Půlmistr se opět usmál svým tenkým úsměvem. „Proč našemu malému příteli nepovíš, jak jsi přišel ke svému jménu?“

„Rytíř potřebuje víc než jen jedno jméno,“ zdůraznil velký muž, „a, nu, byli jsme zrovna v poli, když mne pasoval, a já vzhlédl a spatřil jsem tam kachny, a tak… nesměj se tomu.“ Těsně po západu slunce sjeli z cesty, aby si odpočinuli na zarostlém nádvoří vedle staré kamenné studny. Tyrion seskočil z koně, aby vyhnal křeče z lýtek, zatímco Kachna a Haldon napájeli koně. Ze spár mezi dlažebními kostkami vyrůstala tuhá hnědá tráva a býlí a kolem nádvoří se zvedaly mechem obrostlé zdi, které možná kdysi byly součásti velkého kamenného domu. Jakmile se jezdci postarali o zvířata, podělili se s ním o prostou večeři z nasoleného vepřového a studených bílých fazolí, kterou spláchli pivem. Tyrionovi připadlo skrovné jídlo jako příjemná změna po všech těch bohatých krmích, které konzumoval s Illyriem. „Ty truhlice, které jsme vám přivezli…“ řekl, zatímco žvýkali, „zpočátku jsem si myslel, že je v nich zlato pro Zlaté společenstvo, dokud jsem neuviděl, jak si ser Rolly hodil jednu na rameno. Kdyby byla plná mincí, nikdy by ji nezvedl tak lehce.“

„Je to jenom zbroj,“ řekl Kachna a pokrčil rameny.

„Taky ošacení,“ dodal Haldon. „Dvorské odění pro celou naši skupinu. Jemná vlna, samet, pláště z hedvábí. Člověk nemůže předstoupit před královnu a vypadat přitom ošuntěle… ani nemůže přijít s prázdnýma rukama. Magistr byl tak laskavý, že nás vybavil vhodnými dary.“

Když vyšel měsíc, byli zpátky v sedlech, ujížděli na východ pod oblohou plnou hvězd. Stará valyrijská cesta se leskla před nimi jako dlouhá stříbrná stuha vinoucí se přes lesy a údolí. Tyrion Lannister na okamžik pocítil takřka pokoj. „Lomas Dlouhokroký měl pravdu. Tahle cesta patří k divům světa.“

„Lomas Dlouhokroký?“ opáčil Kachna.

„Písař, již dávno mrtvý,“ řekl Haldon. „Strávil život cestováním po světě a psaním o zemích, které navštívil. Napsal dvě knihy, které nazval Divy a Divy vytvořené člověkem.“

„Jeden můj strýc mi je dal, když jsem byl ještě malý kluk,“ řekl Tyrion. „Četl jsem je, dokud se nerozpadly na kusy.“

Rohové stvořili sedm divů, a obyčejný člověk jich vytvořil devět“ citoval Půlmistr. „Poněkud bezbožné od smrtelníka, když si troufl být o dva divy lepší než bohové, ale je to tak. A právě kamenné cesty Valyrie byly jedním z těch Dlouhokrokého devíti divů. Myslím, že pátým.“

„Čtvrtým,“ opravil ho Tyrion, který si jako chlapec pamatoval všech šestnáct divů dohromady. Jeho strýc Gerion ho vždycky rád vysadil během hostiny na stůl a vybídl ho, aby je odříkal. A mně se to docela líbilo, že ano? Stál jsem mezi stoly, všichni přítomní se dívali, jak jim dokazuji, že jsem chytrý malý trpaslík.

Celé roky poté si hýčkal sen, že i on bude jednoho dne cestovat po světě a uvidí Dlouhokrokého divy na vlastní oči.

Lord Tywin tyto naděje ukončil deset dní před šestnáctým dnem jména svého zakrslého syna, když jej Tyrion požádal, zda by směl vykonat cestu po devíti Svobodných městech, jak to udělali jeho strýcové, když byli ve stejném věku. „Na moje bratry se dalo spolehnout, že rodu Lannisterů neudělají žádnou ostudu,“ odpověděl tehdy jeho otec. „Žádný z nich se neoženil s děvkou.“ A když mu Tyrion připomněl, že za deset dnů bude dospělým mužem, který si může svobodně cestovat, kamkoliv se mu zlíbí, lord Tywin mu na to řekl: „Žádný člověk není svobodný. Jen malé děti a blázni si myslí, že je tomu jinak. Jdi si, jestli chceš. Obleč si strakatý oděv a stavěj se na hlavu, abys pobavil kořenářské lordy a sýrové krále. Hlavně se postarej o to, aby sis cestu sám zaplatil, a zavrhni jakékoliv myšlenky na návrat.“ Tehdy se chlapcův vzdor rozdrobil na kousky. „Požaduješ užitečnou práci, máš ji tedy mít,“ řekl jeho otec. A tak byl Tyrion na znamení své dospělosti pověřen dozorem nad všemi stokami a nádržemi na vodu v Casterlyově skále. Možná otec doufal, že do některé z nich spadnu. Nicméně Tywina v tomto ohledu zklamal. Odtoky nikdy neodtékaly tak dobře, jako když je měl na starosti Tyrion.

Potřebuji pohár vína, abych si z úst vypláchl pachuť Tywina. Ještě lepší by byl celý měch.

Jeli celou noc a Tyrion spal přerušovaným spánkem, dřímal opřený o hrušku sedla a trhavě se probouzel. Čas od času začal sklouzávat ze sedla, ale ser Rolly jej vždycky zachytil a vytáhl jej zpátky do sedu. Než přišlo svítání, bolely trpaslíka nohy a půlky měl celé rozedřené.

Trvalo ještě den, než přijeli na místo zvané Ghoyan Drohe, hned vedle řeky. „Bájná Rhoyne,“ vydechl Tyrion, když spatřil z vrcholu výběžku zelenou vodní plochu.

„Malá Rhoyne,“ řekl Kachna.

„Přesně tak.“ Podle mne docela příjemná řeka, jenže i ten nejmenší bodec Trojzubce je dvakrát tak široký a všechny tři proudí rychleji. Město již nebylo nijak působivé. Ghoyan Drohe nebylo nikdy velké, jak si Tyrion vybavoval z příběhů, které četl, ale bývalo to krásné místo, zelené a kvetoucí, město vodních kanálů a fontán. Až do války. Do té doby, než přišli draci. Nyní, o tisíc let později, se kanály dusily bahnem a rákosím a nad hladinami jezírek se stojatou vodou se hemžily roje much. Rozbité kameny chrámů a paláců klesaly nazpět do země a podél říčních břehů rostly pokroucené staré vrby.

V té špíně stále přebývalo pár lidí; starali se o svoje malé zahrady mezi rákosím. Zvuk železných podkov zvonících na staré valyrijské cestě rozehnal většinu z nich zpátky do děr, ze kterých předtím vylezli, jen ti statečnější setrvali na slunci dost dlouho, aby si mohli tupýma, netečnýma očima prohlédnout jezdce, co je míjeli. Jedno nahé děvčátko s nohama až po kolena od bláta nemohlo spustit oči z Tyriona. Nikdy předtím neviděla trpaslíka, uvědomil si, natožpak trpaslíka bez nosu. Zašklebil se, vyplázl jazyk a děvčátko se rozplakalo.

„Cos jí provedl?“ zeptal se Kachna.

„Poslal jsem jí vzdušný polibek. Všechny dívky pláčou, když je políbím.“

Za propletenými vrbami cesta náhle končila, a tak se nakrátko stočili na sever a jeli podél vody, dokud se neocitli vedle starého kamenného mola napůl potopeného a obrostlého vysokými hnědými trávami. „Kachno!“ ozval se výkřik. „Haldone!“ Tyrion kroutil hlavou ze strany na stranu, až uviděl chlapce stojícího na střeše nízké dřevěné budovy a mávajícího slaměným kloboukem se širokou krempou. Byl to štíhlý a dobře stavěný mladík, vytáhlý a s houštinou tmavomodrých vlasů. Trpaslík odhadoval, že je patnáct či šestnáct let stár, nebo blízko tomuto věku.

Ukázalo se, že střecha, na které chlapec stojí, je kajuta Plaché děvy, staré polorozpadlé pramice s bidlem a jediným stěžněm. Měla široké vratidlo a mělký ponor, ideální k tomu, aby mohla plout po těch nejmenších proudech a dala se přenášet po písčinách. Prostá děva, pomyslel si Tyrion, ale někdy bývají ty nejošklivější nejlačnější v posteli. Čluny, které proplouvaly sem a tam po řekách Dorne, byly často pomalované zářivými barvami a ozdobeny nádhernými dřevořezbami, nikoli však tahle děva… Nátěr byl v barvě blátivě šedavé hnědi, byl plný skvrn a oprýskaný; a velká zaoblená kormidelní páka byla holá a nezdobená. Ta loď vypadá jako z bahna, pomyslel si, což je nepochybně účel.

Kachna již do té doby halekal v odpověď. Klisna se brodila mělčinou, zašlapávala stvoly rákosu. Chlapec seskočil ze střechy kajuty na palubu pramice a objevil se rovněž zbytek posádky Plaché děvy. Blízko kormidelní páky stál starší pár s rhoynskými rysy ve tváři, zatímco dveřmi kajuty vyšla pohledná septa v hebkém bílém rouchu a odhrnula si z očí kadeř tmavohnědých vlasů.

A tamhleten je bezpochyby Griff. „Už bylo toho křiku dost,“ řekl a nad řekou se rozhostilo náhlé ticho.

Tenhle bude problém, věděl Tyrion ihned.

Griffův plášť byl ušitý z kůže a hlavy rudého rhoynského vlka. Pod vlčí kůží na sobě měl hnědou koženou vestu zpevněnou železnými kroužky. I jeho hladce oholená tvář byla kožnatá, s vráskami v koutcích očí. Třebaže měl vlasy stejně modré jako jeho syn, byly u kořínků rudé a ještě červenější bylo jeho obočí. Po boku mu visel meč a dýka. Pokud byl rád, že má Kachnu a Haldona opět zpátky, dobře to skrýval, ovšem neobtěžoval se skrýt svoje rozladění při pohledu na Tyriona. „Trpaslík? Co to má být?“

„Já vím, doufal jsi v kolo sýra.“ Tyrion se otočil k Mladému Griffovi a obdařil hocha odzbrojujícím úsměvem. „Modré vlasy by ti mohly dobře posloužit v Tyroši, ale v Západozemí po tobě budou děti házet kameny a dívky se ti vysmějí do tváře.“

Jeho slova chlapce zarazila. „Moje matka byla urozená paní z Tyroše. Barvím si vlasy na její památku.“

„Co je tohle za tvora?“ chtěl vědět Griff.

Odpověděl mu Haldon. „Illyrio posílá dopis, ve kterém všechno vysvětluje.“

„V tom případě si ho vezmu. Odveďte trpaslíka do mé kajuty.“

Nelíbí se mi jeho oči, přemítal Tyrion, když si žoldák sedl proti němu v šeru nitra člunu, se zjizveným prkenným stolem a lojovou svící mezi nimi. Byly ledově modré, bledé, chladné. Trpaslík neměl rád bledé oči. Oči lorda Tywina byly bledě zelené, se zlatavými skvrnkami.

Pozoroval žoldáka, jak čte. Skutečnost, že uměl číst, cosi vypovídala sama o sobě. Kolik žoldnéřů se mohlo pochlubit něčím takovým? Stěží přitom pohybuje rty, přemítal Tyrion.

Konečně Griff vzhlédl od pergamenu a přimhouřil svoje bledé oči. „Tywin Lannister je mrtvý? Tvou rukou?“

„A mým prstem. Tímhle.“ Tyrion jej zvedl, aby jej mohl Griff obdivovat. „Lord Tywin seděl na latríně, a tak jsem mu prostřelil břicho šípem z kuše, abych se přesvědčil, zda opravdu kadí zlato. Nekadil. Škoda, nějaké zlato by se mi hodilo. Taky jsem zabil svou matku, o něco dříve. Och, a taky svého synovce Joffa, toho jsem otrávil na jeho svatební hostině a pak jsem se díval, jak se zadusil. Že by tuhle část pán sýrů vynechal? Ještě mám v úmyslu přidat na ten seznam svého bratra a sestru, než budu hotov, potěší-li to tvou královnu.“ potěšil Copak se Illyrio pominul? Proč si myslí, že by Její Veličenstvo uvítalo do svých služeb královraha a zrádce, který se tím navíc holedbá?“

Dobrá otázka, pomyslel si Tyrion, ale řekl jen: „Král, kterého jsem zabil, seděl na jejím trůnu, a všichni, které jsem zradil, byli lvi, takže z toho mám dojem, že jsem královně již prokázal dobrou službu.“ Poškrábal si pahýl nosu. „Neměj strach, nezabiju tě, nejsi můj příbuzný. Mohl bych se podívat, co pán sýrů napsal? Rád bych si o sobě něco přečetl.“

Griff jeho žádost ignoroval. Místo toho přiložil dopis k plameni svíce a díval se, jak pergamen černá, kroutí se a chytá plamenem. „Targaryenové a Lannisterové jsou nepřáteli. Proč se chceš postavit za věc královny Daenerys?“

„Pro zlato a slávu,“ odvětil trpaslík zvesela. „Och, a z nenávisti. Kdybys někdy byl potkal moji sestru, porozuměl bys.“

„Nenávist chápu velmi dobře.“ Ze způsobu, jakým Griff to slovo řekl, bylo patrné, že říká pravdu. Tenhleten sám je živ z nenávisti. Už roky jej zahřívá za nocí.

„V tom případě máme jednu věc společnou, sere.“

„Já žádný rytíř nejsem.“

Nejenom lhář, a k tomu špatný. To bylo neobratné a hloupé, můj pane. „Ser Kachna říká, že jsi jej pasoval na rytíře.“

„Kachna moc mluví.“

„Někteří by se mohli divit, jak to, že kachna vůbec mluví. Nevadí, Griffe. Ty nejsi rytíř a já jsem Hugor Kopec, malá zrůda. Tvoje malá zrůda, jestli chceš. Máš moje slovo, že jediné, po čem toužím, je být věrným služebníkem tvé dračí královny.“

„A jak jí hodláš sloužit?“

„Svým jazykem.“ Jeden po druhém si oblízl prsty. „Mohu

Jejímu Veličenstvu říct, jak moje sestra uvažuje, pokud se to dá nazvat uvažováním. Mohu říci jejím kapitánům, jak nejlépe porazí mého bratra Jaimeho v bitvě. Vím, kteří lordi jsou stateční a kteří jsou zbabělci, kteří jsou věrní a kteří prodejní. Mohu jí získat spojence. A vím toho hodně a ještě víc o dracích, jak ti řekne tvůj půlmistr. Také jsem zábavný a moc toho nesním. Můžeš mne považovat za svého vlastního opravdového trpaslíka.“

Griff to chvíli zvažoval. „Pochop jedno, trpaslíku. Jsi ten poslední a nejmenší z našeho společenstva. Drž jazyk za zuby a dělej, co ti řekneme, jinak budeš brzy litovat, že jsi to neudělal.“ Ano, otče, vyhrkl Tyrion málem. „Jak pravíš, můj pane.“

„Já žádný pán nejsem.“

Lháři. „To byla zdvořilost, můj příteli.“

„Nejsem ani tvůj přítel.“

Není rytíř, není lord, není přítel. „Škoda.“

„Ušetři mne své ironie. Dostanu tě až do Volantisu. Pokud se ukáže, že jsi poslušný a užitečný, můžeš zůstat s námi a sloužit královně, jak nejlépe budeš umět. Jestli se ale ukáže, že potíže s tebou jsou větší, než je tvoje cena, můžeš si jít svou vlastní cestou.“

Jo, a ta moje cesta mě odvede na dno Rhoyne, kde mi budou ryby okusovat to, co mi zbylo z nosu. „Valar dohaeris.“

„Můžeš spát na palubě nebo v kajutě, jak sám chceš. Ysilla pro tebe najde pokrývku.“

„Jak je to od ní laskavé.“ Tyrion se rozkolébané uklonil, ale ve dveřích kajuty se ještě otočil. „Co když najdeme královnu a zjistíme, že ty řeči o dracích jsou jen opilecké výplody nějakého námořníka? Širý svět je plný takových bláznivých povídaček. Měchohubci a ostrozubí, duchové a démoni, mořské panny, skalní skřítkové, okřídlení koně, okřídlená prasata… okřídlení lvi.“ Griff na něj hleděl, mračil se. „Slušně jsem tě varoval, Lannistere. Dávej si pozor na jazyk, nebo o něj přijdeš. Království jsou v nebezpečí. Naše životy, naše jména, naše čest. Tohle není žádná hra, kterou hrajeme pro tvoje povyražení.“

Samozřejmě že je, pomyslel si Tyrion. Hra o trůny. „Jak pravíš, kapitáne,“ zamumlal a znovu se uklonil.

DAVOS

Severní oblohu pročísl blesk, vykreslil černou věž Noční lampy na pozadí modrobílé oblohy. O šest zabušení srdce později se ozval hrom; jako vzdálený buben.

Strážní vedli Davose Mořského přes most z černého čediče a pod železnou padací mříží vykazující stopy rzi. Za ní se prostíral velký slanovodní příkop a padací most zavěšený na páru silných řetězů. Dole se vzdouvala zelená voda, vysílala chocholy vodní tříště, které se rozbíjely o základy hradu. Následovala druhá strážnice, větší než ta první, s kameny porostlými provazci zelených řas. Davos klopýtal přes blátivé nádvoří s rukama spoutanýma na zápěstích. Do očí jej bodal chladný déšť. Strážní jej pobízeli nahoru po schodech do nitra prostorné kamenné pevnosti jménem Vlnolam.

Jakmile byli uvnitř, kapitán si sundal plášť a pověsil jej na kolík, aby nenadělal loužičky na prodřeném myrském koberci. Davos učinil totéž, neobratně šmátraje spoutanýma rukama po sponě. Nezapomněl na zdvořilosti, kterým se naučil na Dračím kameni během let služby.

Lorda našli samotného v šeru jeho síně, kde večeřel pivo, chléb a dušeninu. Po délce silných kamenných stěn síně bylo zasazeno dvacet železných držáků, ale jen ve čtyřech z nich byly pochodně a žádná nehořela. Jediné světlo, skrovné a mihotavé, vycházelo ze dvou lojových svící. Davos slyšel déšť bičující do stěn a pravidelné odkapávání v místě, kde prosakovala střecha.

„Můj pane,“ řekl kapitán, „tohoto muže jsme našli v Břiše velryby, snažil se koupit si cestu z ostrova. Měl u sebe dvanáct dragonů a taky tuhle věc.“ Kapitán ji položil na stůl před lorda: širokou stuhu z černého sametu olemovanou zlatým brokátem a nesoucí na sobě tři pečeti: korunovaného jelena otištěného ve zlatém vosku, planoucí srdce v rudém a ruku v bílém.

Davos tam čekal promočený na kost a se zápěstími rozedřenými v místech, kam se mu mokrý provaz zařezával do kůže. Stačilo, aby lord pronesl jediné slovo, a bude brzy viset u Šibeniční brány v Sestrově, ale aspoň nebyl na dešti a měl pod nohama pevný kámen, a ne kolébavou palubu. Byl provlhlý, celý rozbolavělý a ztrhaný, vyhublý žalem a křivdou ze zrady a k smrti vyčerpaný z bouří.

Lord si otřel ústa hřbetem ruky a vzal stuhu do ruky, aby se na ni lépe podíval. Venku šlehl blesk, průzory střílen se na okamžik modrobíle rozsvítily. Jedna, dva, tři, čtyři, počítal Davos, než zaduněl hrom. Když se hrom utišil, naslouchal ťukání kapek a tlumenějšímu burácení pod svými chodidly, kde se vlny tříštily o obrovské kamenné oblouky Vlnolamu a s vířením protékaly jeho kobkami. Mohl by docela dobře skončit tam dole; připoutaný k mokré kamenné podlaze a ponechaný tam, aby se utopil, jakmile nastane příliv. Ne, snažil se namluvit sám sobě, pašeráka by takto mohli nechat zemřít, nikoli však pobočníka krále. Větší cenu mám, když mne prodají svojí královně.

Lord přejížděl prsty po stuze, zamračil se nad každou pečetí. Byl to ošklivý muž, velký a tělnatý, se silnými rameny veslaře a takřka bez krku. Tváře a bradu mu pokrývalo hrubé šedé strniště, místy prošedivělé, a hlavu nad mohutným čelem měl holou. Nos měl hrbolatý, protkaný červenými žilkami, rty odulé a mezi třemi prostředními prsty pravé ruky měl něco jako plovací blány. Davos občas slýchal, že někteří z lordů na Třech sestrách mají plovací blány na rukou i na nohou, ale vždycky to považoval jen za další námořnickou báchorku.

Lord se opřel ve své židli. „Rozvažte ho,“ řekl, „a stáhněte mu ty rukavice. Chci vidět jeho ruce.“

Kapitán udělal, jak mu bylo řečeno. Když svému zajatci škubl zmrzačenou levou rukou, opět vyšlehl blesk, vrhl stín zkrácených prstů Davose Mořského přes tupý a brutální obličej Godrika Borrella, pána Milé sestry. „Stuhu může ukrást jakýkoliv člověk,“ řekl lord, „ale tyhle prsty nelžou. Jsi Cibulový rytíř.“

„Takto mi říkali, můj pane.“ Davos sám byl lord, a již celé roky předtím byl rytířem, ale hluboko uvnitř byl stále tím, čím byl vždycky; pašerákem prostého původu, který si vysloužil svoje rytířství nákladem cibule a nasolených ryb. „A zvali mne i mnohem horšími jmény.“

„Ano. Zrádce. Rebel. Převlékač plášťů.“

Při posledním se naježil. „Nikdy jsem plášť nepřevlékl, můj pane. Jsem králův muž.“

„Jen pokud je Stannis králem.“ Lord jej pozoroval tvrdýma černýma očima. „Většina rytířů, kteří přistanou u mých břehů, mne hledá v mé síni, ne ve Velrybím břiše. To místo je odporné pašerácké hnízdo. Vracíš se snad ke svému starému řemeslu?“

„Ne, můj pane. Hledal jsem loď, která by mne vzala do Bílého přístavu. Král mne tam poslal se vzkazem pro tamního pána.“

„V tom případě jsi na špatném místě a se špatným pánem.“ Lord Godrik se tvářil pobaveně. „Tohle je Sestrov na Milé sestře.“

„Já vím, kde jsem.“ Na Sestrově však nebylo nic milého. Bylo to ošklivé městečko, malé, zaneřáděné a nuzné, páchnoucí prasečími výkaly a tlejícími rybami. Davos si je dobře pamatoval ze svých pašeráckých časů. Tři sestry byly oblíbeným místem pašeráků po stovky let a předtím to bylo proslulé pirátské hnízdo. Ulice Sestrova byly samé bláto a prkna, jeho domy chatrče z proutí a mazanice se střechami ze slámy. A u Šibeniční brány vždycky viseli lidé s vnitřnostmi vyhřezlými z těl.

„Nepochybuji, že zde máš své přátele,“ řekl lord. „Na Sestrách má přátele každý pašerák. Někteří z nich jsou dokonce mí přátelé. Ty, co jimi nejsou, věším. Nechávám je umírat hezky pomalu, se střevy pleskajícími jim do kolen.“ Za okny šlehl další blesk a v síni se na chvíli rozjasnilo. O dvě zabušení srdce později následovalo zahřmění. „Pokud máš namířeno do Bílého přístavu, co děláš tady v Sestrově? Co tě sem přivádí?“

Králův rozkaz a zrada přítele, mohl by odpovědět Davos. Místo toho řekl: „Bouře.“

Od Zdi vyplulo devětadvacet lodí. Davos nevěřil, že by mohla být jen polovina z nich stále na moři. Celou cestu dolů podél pobřeží je provázela černá obloha, prudké vichry a bičující deště.

Galéry Oledo a Syna staré matky nahnaly bouře proti skaliskům Skagosu, ostrova jednorožců a kanibalů, kde se bál přistát dokonce i Slepý bastard; Saathos Saan se potopil nedaleko od Šedých útesů. „Stannis mi za ně zaplatí,“ pěnil Salladhor Saan. „Zaplatí mi za ně zlatém, za každou z nich.“ jako by po nich nějaký rozhněvaný bůh vyžadoval platbu za jejich snadnou plavbu na sever, kdy bez problémů pluli od Dračího kamene ke Zdi. Další vichřice servala plachty na Hojné žni, a Saan byl nucen vzít ji do vleku. Deset lig na sever od Vdoviny stráže se moře opět vzedmula, mrskla Žní do jedné z lodí, které ji táhly, a potopila je obě. Zbytek lysénské flotily byl rozprášen po Úzkém moři. Některým se nepochybně podařilo doplout do nějakého přístavu. Ostatní už nikdy nikdo nespatří.

„Salladhor Žebravý, tohle ze mne tvůj král udělal,“ stěžoval si Saan Davosovi, zatímco přeplouvaly zbytky jeho flotily Kousanec. „Salladhor Rozbitý. Kde jsou moje lodě? A moje zlato, kde je všechno to zlato, co mi bylo přislíbeno?“ Když se jej Davos snažil ujistit, že svoje zlato dostane, Salla vybuchl. „Kdy, kdy! Zítra, za příštího úplňku, až se znovu ukáže rudá kometa? Slibuje mi zlato a drahé kamení, stále jen slibuje, jenže já to zlato nikdy neviděl. Mám jeho slovo, jak říká, jeho královské slovo, napsal mi to. Může se Salladhor Saan najíst královského slova? Může utišit svoji žízeň pergameny a voskovými pečetěmi? Může jeho sliby svalit do péřové postele a šoustat je, dokud nezačnou ječet?“

Davos se jej snažil přesvědčit, aby zůstal loajální. Poukázal na to, že pokud Salla opustí Stannise a jeho věc, bude se muset vzdát veškeré naděje, že kdy uvidí zlato, které mu král dlužil. Vítězný král Tommen dluhy svého strýce jistě nezaplatí. Sallovou jedinou nadějí bylo zůstat loajální Stannisi Baratheonovi, dokud král nezíská Železný trůn. Jinak ze svých peněz neuvidí ani vindru. Musí být trpělivý.

Nějaký lord s medovým jazykem by snad dokázal lysénského pirátského prince ukolébat, ale Davos byl Cibulový rytíř a jeho slova u Sally jen vyprovokovala nový nápor hněvu. „Na Dračím kameni jsem byl trpělivý… a byla mi zima, tak strašná zima. Pche, říkám. Pche té tvé trpělivosti a pche tvému králi. Moji muži hladoví. Už chtějí spát se svými ženami, počítat svoje syny, vidět

Kamenoschody a zahrady rozkoše v Lysu. Nechtějí led, bouře a plané sliby. Sever je příliš studený a stává se ještě studenějším.“

Já věděl, že tento den přijde, pomyslel si Davos. Měl jsem toho starého mizeru rád, ale nikdy jsem nebyl tak velký blázen, abych mu cele důvěřoval.

„Bouře.“ Lord Godrik to slovo vyslovil stejně laskavě, jako by mohl jiný muž vyslovit jméno své milé. „Před příchodem Andalů byly bouře na Sestrách posvátné. Našimi starými bohy byli Paní vln a Pán oblohy. Ti dělali bouře pokaždé, když se spolu milovali.“ Naklonil se dopředu. „Tihle králové se o Sestry nikdy nestarali. A proč by taky měli? Jsme malí a chudobní. A přesto jsi zde. Přiveden ke mně bouřemi.“

Přiveden k tobě přítelem, pomyslel si Davos.

Lord Godrik se otočil ke svému kapitánovi. „Ponechte toho muže zde se mnou. Nikdy tady nebyl.“

„Ne, můj pane. Nikdy.“ Kapitán odešel, jeho mokré boty zanechaly vlhké otisky na koberci. Moře pod podlahou bylo hlučné a nepokojné, doráželo na úpatí hradu. Vnější dveře se zavřely se zvukem připomínajícím vzdálený hrom a jakoby v odpověď se opět zablesklo.

„Můj pane,“ řekl Davos, „kdybys mne poslal do Bílého přístavu, Jeho Veličenstvo by to považovalo za akt přátelství.“

„Mohl bych tě poslat do Bílého přístavu,“ připustil lord. „Anebo bych tě mohl poslat do nějakého studeného, vlhkého pekla.“ Sestrov je peklo sám o sobě. Davos se obával nejhoršího. Tři sestry byly nestálé mrchy, loajální jen samy sobě. Údajně přísahaly věrnost Arrynům z Údolí, ale moc Orlího hnízda nad ostrovy byla přinejmenším pochybná.

„Sunderland by po mně chtěl, abych mu tě vydal, kdyby se o tobě doslechl.“ Borrell vládl na Milé sestře, stejně jako Longthorpe na Dlouhé sestře a Torrent na Malé sestře; všichni tři byli vazaly Trisona Sunderlanda, pána Tří sester. „Za hrnec lannisterského zlata by tě prodal královně. Chudý člověk potřebuje každý dragon, má sedm synů a každý je odhodlaný stát se rytířem.“ Lord uchopil dřevěnou lžíci a znovu se pustil do své dušeniny. „Vždycky jsem proklínal bohy, že mi dali jenom dcery, ale jen do té doby, než jsem se dozvěděl, jak Triston naříká nad cenou válečných ořů. Překvapilo by tě, kdyby ses dozvěděl, kolik ryb je zapotřebí k tomu, aby se za ně dala koupit slušná zbroj.“

Sám jsem měl sedm synů, ale čtyři uhořeli a jsou mrtví. „Lord Sunderland přísahal věrnost Orlímu hnízdu,“ řekl Davos. „Podle práva bys mne měl poslat k lady Arryn.“ Soudil, že u ní by měl lepší šanci než s Lannistery. Třebaže se Války pěti králů neúčastnila, byla Lysa Arryn dcerou pána z Řekotočí… a tetou Mladého vlka.

„Lysa Arryn je mrtvá,“ řekl lord Godrik. „Zabil ji jakýsi zpěvák. Údolí teď vládne lord Malíček. Kde jsou piráti?“ Když Davos neodpovídal, zaťukal svou lžící do desky stolu. „Lyséňané. Torrent zpozoroval jejich plachty z Malé sestry, a před ním Flintové z Vdoviny stráže. Oranžové plachty, zelené a růžové. Salladhor Saan. Kde je?“

„Na moři.“ Salla se teď plaví kolem Prstů a dolů po Úzkém moři. Vrací se s těmi několika málo zbylými loděmi ke Kamenoschodům. Možná se mu cestou podaří získat pár dalších, pokud narazí na nějaké slibné obchodníky. Troška pirátství, aby mu ligy lépe ubíhaly. „Jeho Veličenstvo jej poslalo na jih, aby dělal problémy Lannisterům a jejich přátelům.“ Byla to lež, kterou si zas a znovu opakoval, když vesloval deštěm k Sestrám. Dříve nebo později se rozšíří zvěst, že Salladhor Saan Stannise Baratheona opustil, zanechal jej bez flotily, ale z úst Davose Mořského se to nedozvědí.

Lord Godrik si zamíchal svou krmi. „To ten starý pirát Saan tě přinutil plavat ke břehu?“

„Připlul jsem na pobřeží v otevřeném člunu, můj pane.“ Salla čekal, dokud maják Noční lampy nesvítil mimo levobok Valyrijky, než jej vysadil. Aspoň to pro něj z přátelství udělal. Lyséňan se dušoval, že jej milerád vezme na jih s sebou, ale Davos to odmítl. Stannis potřeboval Wymana Manderlyho a věřil, že ho pro něj Davos získá. Nezradí jeho důvěru, jak řekl Sallovi. „Pche,“ odfrkl si pirátský princ, „ta tvoje čest tě nakonec zabije, starý příteli. Zabije tě.“

„Ještě nikdy jsem neměl pod svou střechou pobočníka krále,“ řekl lord Godrik. „Říkám si, zda by za tebe Stannis zaplatil výkupné?“

Zaplatil by? Stannis dal Davosovi země, tituly a úřady, ale zaplatil by poctivým zlatém, aby vykoupil jeho život? On žádné zlato nemá. Jinak by stále měl Sallu. „Jeho Veličenstvo najdeš v Černém hradu, kdyby se ho na to chtěl můj pán zeptat.“ Borrell zabručel. „Je v Černém hradu taky Skřet?“

„Skřet?“ Davos jeho otázce nerozuměl. „Ten je v Králově přístavišti, odsouzený k smrti za vraždu svého synovce.“

„Můj otec vždycky říkával, že na Zdi se všechno dozvědí až poslední. Trpaslík uprchl. Protáhl se mřížemi své cely a holýma rukama rozerval vpůli svého vlastního otce. Jeden strážný jej spatřil na útěku, rudého od hlavy až k patě, jako by se byl vykoupal v krvi. Královna jmenuje lordem jakéhokoliv člověka, co ho zabije.“

Davos nevěřil svým uším. „Chceš říct, že Tywin Lannister je mrtvý?“

„Jo, rukou svého syna.“ Lord se napil piva. „Když na Sestrách ještě vládli králové, nenechávali jsme trpaslíky žít. Všechny jsme je házeli do moře jako oběti bohům. Septoni nás přiměli, abychom toho nechali. Smečka zbožných bláznů. Z jakého jiného důvodu by bohové dali člověku takový tvar, kdyby ho rovnou nechtěli označit za zrůdu?“

Lord Tywin je mrtvý. Tím se všechno mění. „Můj pane, dáš mi svolení vyslat havrana ke Zdi? Jeho Veličenstvo by se zajisté chtělo o smrti lorda Tywina dozvědět.“

„Už to ví, ale ne ode mne. A ani od tebe, dokud jsi zde, pod mojí děravou střechou. Nechci, aby se říkalo, že jsem poskytl Stannisovi pomoc a radu. Sunderlandové zatáhli Sestry do dvou Černohňových rebelií… a všichni jsme kvůli tomu žalostně trpěli.“ Lord Godrik mávl svou lžící k židli. „Posaď se, než se mi tu skácíš k zemi, sere. Moje síň je studená, vlhká a tmavá, ale zdvořilost zde nepostrádáme. Najdeme pro tebe suché oblečení, avšak nejdříve něco pojíš.“ Zavolal a do síně vstoupila žena. „Máme hosta, kterého je třeba nakrmit. Přines pivo, chléb a sestří dušeninu.“

Pivo bylo hnědé, chléb černý a dušenina krémově bílá. Přinesla mu ji v misce vyhloubené ze starého okoralého chleba. Byla plná pórku, mrkve, krup a bílého i žlutého tuřínu, a také škeblí a kousků krabího masa, a to vše plavalo v husté omáčce z másla a smetany. Byla to dušenina, která dokázala člověka zahřát až do kostí, jako stvořená pro vlhkou, chladnou noc. Davos se s povděkem pustil do jídla.

„Jedl jsi už někdy sestří dušeninu?“

„Jedl, můj pane.“ Stejnou podávali všude po celých Sestrách, v každém hostinci a špeluňce.

„Tahle je lepší než kterákoliv, co jsi jedl předtím. Vařila ji Gella. Dcera mojí dcery. Jsi ženatý, Cibulový rytíři?“

„Jsem, můj pane.“

„Škoda. Gella ještě není vdaná. Z prostých žen bývají nejlepší manželky. Jsou v tom tři druhy krabů. Rudí krabi, pavouci krabi a krabi dobyvatelé. Pavoučího kraba bych jinak nejedl, jenom v sestří dušenině. Napůl si přitom připadám jako kanibal.“ Jeho lordstvo pokynulo k praporci visícímu nad studeným černým krbem. Byl na něm vyšitý pavouci krab, bílý na šedozeleném poli. „Slyšeli jsme řeči, že Stannis svého pobočníka upálil.“ Pobočníka, kterého měl přede mnou. Melisandra dala Alestera Florenta svému bohu na Dračím kameni, aby vyčarovala vítr, který je požene na sever. Lord Florent byl silný a mlčel, když jej královnini muži uvazovali ke sloupu, tak vznešený, jak jen mohl být polonahý muž, ale když mu plameny oblízly nohy, dal se do křiku a jeho výkřiky je unášely celou cestu až do Východní hlídky u moře, pokud se dalo věřit rudé ženě. Davosovi se ten vítr nelíbil. Zdálo se mu, jako by byl cítit pálícím se masem, a jeho zvuk, když sténal mezi ráhnovím, byl mučivý. Mohl jsem to docela dobře být já. „Neshořel jsem,“ ujistil lorda Godrika, „třebaže ve Východní hlídce jsem málem umrzl.“

„Zeď už je taková.“ Žena jim přinesla čerstvý bochník chleba, ještě teplý z pece. Davos spatřil její ruku a zíral. Lord Godrik si toho nemohl nevšimnout. „Jo, má znamení. Stejně jako všichni Borrellové, už pět tisíc let. Dcera mojí dcery. Ne ta, co vařila dušeninu.“ Roztrhl chléb a nabídl polovinu Davosovi. „Jez, je dobrý.“

Byl, třebaže Davosovi by chutnala i suchá kůrka; znamenalo to, že je zde hostem, přinejmenším na tuto jednu noc. Páni Sester měli temnou pověst, a nikdo horší než právě Godrik Borrell, lord Milé sestry, Štít Sestrova, pán hradu Vlnolam a strážce Noční lampy… ale dokonce i loupežničtí lordi a ničitelé byli vázáni prastarými zákony pohostinnosti. Aspoň se dožiju svítání, říkal si Davos v duchu. Pojedl jsem z jeho chleba a soli.

Třebaže v této sestří dušenině byla podivnější koření než jen sůl. „To je šafrán, co cítím?“ Šafrán měl větší cenu než zlato. Davos jej předtím ochutnal jen jednou, když mu král Robert poslal polovinu ryby při hostině v Dračím kameni.

„Ano. Z Qarthu. Taky tu mám pepř.“ Lord Godrik vzal špetku mezi palec a ukazovák a posypal si svůj pokrm. „Drcený černý pepř z Volantisu, jemnější nenajdeš. Vezmi si, kolik chceš, jestli máš rád ostré. Mám ho čtyřicet beden. Nemluvě o řebříčku a muškátovém oříšku, a taky libru šafránu. Vzal jsem ho jedné trnkooké panně.“ Zasmál se. Davos si všiml, že má stále všechny svoje zuby, i když byla většina z nich žlutá a špičku jednoho měl zčernalou a odumřelou. „Měla namířeno do Braavosu, jenže bouře ji přihnala do Kousance a mrskla jí proti jednomu z mých skalisek. Takže vidíš, že nejsi jediný dar, který mi bouře přinášejí. Moře je zrádná, krutá věc.“

Ne tak zrádná jako lidé, pomyslel si Davos. Předkové lorda Godrika byli pirátští králové, dokud na ně nepřišli Starkové s ohněm a mečem. V dnešní době přenechávali obyvatelé Sester otevřené pirátství Salladhoru Saanovi a jemu podobným, a sami se obohacovali tím, že naváděli lodě ke ztroskotání. Majáky, které svítily podél břehů Tří sester, měly varovat před mělčinami, útesy a skalisky a měly ukazovat cestu do bezpečí, jenže za bouřlivých a mlhavých nocí naváděli někteří lidé ze Sester falešnými světly neopatrné kapitány ke zkáze.

„Bouře ti prokázaly laskavost, když tě přinesly k mým dveřím,“ řekl lord Godrik. „V Bílém přístavu by ses dočkal chladného přivítání. Přicházíš příliš pozdě, sere. Lord Wyman již ohnul koleno, ale ne před králem Stannisem.“ Lokl si svého piva. „Manderlyové nejsou Seveřané, ne do morku kostí. Neuplynulo ještě ani devět stovek let, co přišli na Sever, obtíženi vším svým zlatém a bohy. Byli to velcí páni na Klikatici, dokud se nezačali příliš rozpínat, až jim zelenorucí dali lekci. Jejich zlato jim vzal vlčí král, ale dal jim půdu a dovolil jim nadále uctívat jejich bohy.“ Namočil si do dušeniny kousek chleba. „Pokud si Stannis myslí, že tlusťoch pojede na jelenovi, mýlí se. Před sedmi dny zastavila v Sestrově Lví hvězda, aby doplnila zásoby vody. Znáš tu loď? Rudé plachty a zlatý lev na přídi. A plná Freyů, kteří měli namířeno do Bílého přístavu.“

„Freyové?“ To byla poslední věc, kterou by Davos očekával. „Slyšeli jsme, že Freyové zabili syna lorda Wymana.“

„Ba,“ přitakal lord Godrik, „a tlusťoch se tak rozlítil, že přísahal, že bude živ jen o chlebu a vodě, dokud nedosáhne své pomsty. Neuplynul však ani den a už si zase cpal do huby škeble a koláče. Mezi Sestrami a Bílým přístavem neustále plují lodě. Prodáváme jim kraby, ryby a kozí sýr a oni nám zase dřevo, vlnu a kůže. Podle toho, co jsem slyšel, je nyní jeho lordstvo otylejší než kdy jindy. Tolik k těm jeho přísahám. Slova jsou vítr, a vítr z Manderlyových úst nemá větší cenu než větry, co pouští ze zadnice.“ Lord si utrhl další kus chleba a vytřel jím misku. „Freyové vezou tomu tlustému bláznovi pytel kostí. Někteří tomu říkají zdvořilost, přivézt člověku kosti jeho mrtvého syna. Být to můj syn, oplatil bych jim tu zdvořilost a pěkně bych Freyům poděkoval, než bych je pověsil, jenže na to je tlusťoch příliš ušlechtilý.“ Nacpal si chléb do úst, sežvýkal jej, spolkl. „Měl jsem tady Freye u večeře. Jeden z nich seděl přesně tam, kde jsi teď ty. Rhaegar, tak se pojmenoval. Málem jsem se mu vysmál do tváře. Říkal, že přišel o manželku, ale prý má v úmyslu najít si v Bílém přístavu novou. Havrani létají sem a tam. Lord Wyman a lord Walder spolu uzavřeli dohodu a mají v úmyslu zpečetit ji sňatkem.“ Davos měl pocit, jako by jej lord uhodil do břicha. Pokud mluví pravdu, je můj král ztracen. Stannis Baratheon Bílý přístav zoufale potřeboval. Jestliže byl Zimohrad srdcem Severu, byl Bílý přístav jeho ústy. Ústí řeky tam již po staletí nezamrzalo ani během nejkrutějších zim. A když se teď blížila zima, mohlo to znamenat mnoho a ještě víc. Stejně tak i stříbro toho města. Lannisterové měli všechno zlato Casterlyovy skály a vyženili zlato vysoké zahrady. Pokladnice krále Stannise zely prázdnotou. Musím to aspoň zkusit. Určitě existuje nějaký způsob jak ten sňatek zarazit. „Musím se dostat do Bílého přístavu,“ řekl. „Tvoje lordstvo, pomoz mi, prosím.“

Lord Godrik začal jíst svou chlebovou mísu, trhal ji na kusy velkýma rukama. Dušenina okoralý chléb změkčila. „Nemám Seveřany v lásce,“ prohlásil. „Mistři říkají, že k Znásilnění Tří sester došlo již před dvěma tisíci lety, jenže Sestrov nezapomněl.

Předtím jsme byli svobodní lidé a vládli nám naši vlastní králové. Potom jsme museli ohnout koleno před Orlím hnízdem, abychom odsud Seveřany dostali. Vlk a sokol kvůli nám spolu válčili po tisíc let, dokud společnými silami neohryzali všechen tuk a maso z kostí těchto chudých ostrovů. Co se týče tvého krále Stannise, když byl velitelem Robertova loďstva, poslal flotilu do mého přístavu bez mého svolení a přiměl mne pověsit tucet dobrých přátel. Mužů jako ty. Zašel až tak daleko, že mi hrozil, že pověsí mne, kdyby se mělo stát, že nějaká loď najede na mělčinu, protože Noční lampa zčerná. Musel jsem snášet jeho aroganci.“ Snědl další kousek chlebové mísy. „Nyní přichází na Sever pokořený, s ocasem staženým mezi nohy. Proč bych mu měl jakkoliv pomáhat? Odpověz mi na to.“

Protože je to tvůj právoplatný král, pomyslel si Davos. Protože je to silný muž a spravedlivý Jediný člověk, který dokáže obnovit říši a ubránit ji proti nebezpečí, jež se hromadí na severu. Protože má kouzelný meč, jenž se leskne světlem slunce. Slova mu uvízla v hrdle. Žádné z nich by pána Milé sestry neobměkčilo. Žádné z nich by Davose nedostalo ani o stopu blíž k Bílému přístavu. Jakou odpověď chce slyšet? Mám mu slíbit zlato, které nemáme? Urozeného manžela pro dceru jeho dcery? Pozemky, pocty, tituly? Lord Alester Florent se pokoušel hrát tuto hru a král jej za to nechal upálit.

„Zdá se, že pobočník přišel o jazyk. Buď nemá chuť na sestří dušeninu, nebo na pravdu.“ Lord Godrik si otřel ústa.

„Lev je mrtvý,“ řekl Davos pomalu. „To je tvoje pravda, můj pane. Tywin Lannister je mrtvý.“

„No a co že je?“

„Kdo teď vládne v Králově přístavišti? Tommen určitě ne, je to ještě dítě. Je to ser Kevan?“

V černých očích lorda Godrika se zalesklo světlo svíce. „Kdyby tomu tak bylo, byl bys v řetězech. To královna vládne.“

Davos chápal. Má pochybnosti. Nerad by zjistil, že se ocitl na straně, která prohrává. „Stannis ubránil Bouřlivý konec proti Tyrellům a Redwynům. Posledním Targaryenům vzal Dračí kámen. Rozdrtil Železnou flotilu u Krásného ostrova. Dětský král proti němu nemůže zvítězit.“

„Ten dětský král ovládá bohatství Casterlyovy skály a moc

Vysoké zahrady. Má Boltony a Freye.“ Lord Godrik si zamnul bradu. „Přesto… v tomto světě je jistá jenom zima. To říkal Ned Stark mému otci, přímo v této síni.“

„Ned Stark byl zde?“

„Za úsvitu Robertovy rebelie. Šílený král poslal na Orlí hnízdo pro Starkovu hlavu, ale Jon Arryn mu poslal v odpověď jen vzdor. Město racků však zůstalo loajální trůnu. Aby se Stark dostal domů a mohl povolat svoje vazaly, musel se dostat přes hory na Prsty a najít si rybáře, který ho převeze přes Kousanec. Cestou je zastihla bouře. Rybář se utopil, ale jeho dcera dostala Starka na Sestry, než se člun potopil. Říká se, že ji zanechal s měšcem stříbra a s bastardem v břiše. Pojmenovala ho Jon Sníh, po Arrynovi.

Ať je to, jak chce. Můj otec seděl tam, kde teď sedím já, když přišel lord Eddard do Sestrova. Náš mistr na nás naléhal, abychom poslali Starkovu hlavu Aerysovi a dokázali tím svou loajalitu. Znamenalo by to vysokou odměnu. Šílený král byl k těm, kdo se mu zavděčili, štědrý. Do té doby jsme se ale dozvěděli, že se Jon Arryn zmocnil Města racků. Robert byl prvním mužem, který se dostal přes hradby a vlastní rukou zabil Marqa Graftona. „Ten Baratheon je beze strachu,“ řekl jsem. „bojuje tak, jak by měl král.“ Náš mistr se zasmál a řekl nám, že princ Rhaegar toho rebela určitě porazí. A tehdy Stark řekl: „V tomto světě je jistá jenom zima. Pravda, možná přijdeme o hlavy, ale co když zvítězíme?“ Můj otec jej odsud poslal s hlavou stále na ramenou. „Pokud prohrajete,“ řekl lordu Eddardovi „nikdy jsi tady nebyl.“

„O nic víc než já,“ řekl Davos Mořský.

JON

Krále za Zdí přivedli s rukama svázanýma konopným provazem a s oprátkou kolem krku.

Druhý konec oprátky byl uvázaný kolem hrušky na sedle oře sera Godryho Farringa. Obrobijec a jeho kůň byli oděni ve zbroji z postříbřené oceli zdobené inkrustací. Mance Nájezdník na sobě měl jen tenkou tuniku, ze které mu vyčnívaly holé paže. Měli mu nechat jeho plást, pomyslel si Jon Sníh, ten, co divoká žena zaplátovala pruhy rudého hedvábí.

Nebylo divu, že Zeď plakala.

„Mance zná Začarovaný hvozd lépe než kterýkoliv průzkumník,“ řekl Jon králi Stannisovi ve svém konečném úsilí přesvědčit Jeho Veličenstvo, že jim bude Král za Zdí mnohem užitečnější živý než mrtvý. „Zná Tormunda Obrozhoubu. Bojoval proti Jiným. A měl Joramunův roh a nezatroubil na něj. Nestrhl Zeď, i když mohl.“

Jeho slova dopadla na mrtvou půdu. Stannis zůstal neoblomný. Zákon hovořil jednoznačně; život dezertéra byl ztracen.

Pod plačící Zdí zvedla lady Malisandra svoje bledé ruce. „Všichni si musíme vybrat,“ zadeklamovala. „Muž či žena, mladý nebo starý, pán i kmán, všichni máme stejnou volbu.“ Její hlas přiměl Jona Sněha myslet na anýz, muškát a hřebíček. Stála po králově boku na dřevěném lešení vztyčeném nad jámou. „Volíme si světlo nebo si vybíráme tmu. Volíme dobro nebo se rozhodujeme pro zlo. Volíme pravého boha nebo falešného.“

Mancemu Nájezdníkovi vlály při chůzi kolem tváře husté šedohnědé vlasy. Odhrnul si je spoutanými dlaněmi z očí a usmál se. Když však spatřil klec, odvaha jej opustila. Královnini muži ji spletli ze stromů Začarovaného hvozdu, z mladých stromků a ohebných větví, z větví borovic lepkavých smůlou a z jako kost bílých prstů čarostromů. Pozohýbali je, zkroutili dokola a propletli mezi sebou navzájem, až upletli dřevěné mřížoví ve tvaru klece, kterou zavěsili vysoko nad jámu plnou polen, listí a suchého dříví.

Král divokých sebou při tom pohledu škubl. „Ne,“ vykřikl, „milost. Takto to být nemělo, já nejsem žádný král, to oni…“

Ser Godry škubl provazem. Smyčka zadusila jeho další slova a Král za Zdí neměl jinou možnost než klopýtat za ním. Když se pod ním podlomily nohy, Godry jej po zbytek cesty táhl, a tak byl Mance celý zakrvácený, než jej královnini muži napůl dostrkali, napůl odnesli do klece. Tucet zbrojnošů vytáhl klec společnými silami do výše.

Lady Melisandra ji pozorovala, jak stoupá. „SVOBODNÝLIDE! Zde stojí váš král lží. A zde je roh, o němž tvrdil, že strhne Zeď.“ Dva královnini muži přinesli Joramunův roh, černý a s obručemi ze zlata, osm stop dlouhý od jednoho konce ke druhému. Do zlatých obručí byly vyryty runy, písmo Prvních lidí. Joramun zemřel před tisícovkami let, ale Mance našel jeho roh pod ledovcem, vysoko v Mrazoklech. I zatroubil Joramun na Roh zimy, a probudil obry ze země. Ygritte Jonovi řekla, že Mance žádný roh nikdy nenašel. Bud lhala, nebo to Mance před svým vlastním lidem tajil.

Tisíc zajatců se dívalo přes dřevěné mříže jejich ohrady, jak zvedají roh do výše. Všichni byli otrhaní a napůl vyhladovělí. Divocí, říkalo jim Sedm království; oni sami si říkali svobodný lid. Nevypadali ani divocí ani svobodní – jen hladoví, vystrašení, otupělí.

„Joramunův roh?“ opáčila Melisandra. „Ne. Říkejme mu Roh Tmy. Spadne-li Zeď, padne temnota, dlouhá noc, která nikdy neskončí. To se nesmí stát, nestane se to. Pán světla vidí, jaké nebezpečí hrozí jeho dětem, a proto jim poslal zachránce, znovuzrozeného Azor Ahaie.“ Máchla rukou ke Stannisovi a velký rubín na jejím hrdle zapulzoval světlem.

On je kámen a ona je plamen. Královy oči byly modré jámy, propadlé hluboko ve vyhublých tvářích. Měl na sobě šedou plátovou zbroj a z širokých ramenou mu vlál kožešinou lemovaný plášť ze zlatého brokátu. V oceli hrudního plátu měl v místě nad svým vlastním srdcem vykládané planoucí srdce a hlavu mu obepínala rudozlatá koruna s hroty ve tvaru svíjejících se plamenů. Val stála vedle něho, vysoká a plavovlasá. Na hlavu jí dali korunu ve tvaru prostého kruhu z tmavého bronzu, a přesto vypadala v bronzu mnohem královštěji než Stannis ve zlatě. Oči měla šedé a nebojácné, pohled neodvracela. Pod hermelínovým pláštěm byla oděna ve zlaté a bílé. Medově světlé vlasy měla spletené do silného copu, který jí splýval přes pravé rameno až k pasu. Chlad ve vzduchu jí vehnal barvu do tváří.

Lady Melisandra na sobě neměla žádnou korunu, ale všichni přítomní věděli, že ona je opravdová královna Stannise Baratheona, ne ta prostá žena, kterou zanechal třesoucí se zimou ve Východní hlídce u moře. Povídalo se, že král nemá v úmyslu poslat pro královnu Selyse a jejich dceru, dokud nebude Noční pevnost připravena k obývání. Jonovi jich bylo líto. Zeď nabízela pramálo z pohodlí, na které byly jižanské dámy a urozené holčičky zvyklé, a Noční hlídka nenabízela žádné. Bylo to ponuré místo, dokonce i v těch nejlepších časech.

„SVOBODNÝ LIDE!“ vykřikla Melisandra. „Popatřte, jaký osud čeká ty, kdož si vyberou tmu!“ Joramunův roh náhle vzplanul.

Chytil s hlasitým vhúúš a po celé jeho délce s praskotem vyšlehly vířící jazyky zeleného a žlutého ohně. Jonův kůň sebou polekaně cukl a i ostatní v řadách měli co dělat, aby svá zvířata utišili. Z ohrady se zajatci se zvedlo hlasité zasténání, když svobodný lid viděl, jak jejich naděje chytla plamenem. Pár jich začalo křičet a nadávat, ale většina jich mlčela. Na půl lidského tepu jako by se runové rytiny na zlatých obručích zatřpytily ve vzduchu. Královnini muži roh nadzvedli a skulili jej do jámy.

Mance Nájezdník uvnitř své klece hrábl spoutanýma rukama po oprátce kolem krku a nesouvisle zařval cosi o zradě a čárách, popřel svůj královský titul, zapřel svůj lid i svoje jméno, zavrhl vše, čím kdy byl. Řval o milost, proklínal rudou ženu a hystericky se smál.

Jon na to hleděl bez mrknuti oka. Neodvažoval se vypadat před svými bratry přecitlivěle. Nařídil, aby se dostavily dvě stovky mužů, více než polovina posádky Černého hradu. Usazenina koních v tichých temných řadách, s dlouhými kopími v rukou si nandali kápě na hlavy, aby skryli své tváře… a aby zamaskovali skutečnost, že tolik z nich jsou starci a nezkušení chlapci. Svobodný lid měl z Hlídky strach, jon chtěl, aby si svůj strach odnesli s sebou do svých nových domovů jižně od Zdi.

Roh se rozbil na kusy mezi poleny, listím a suchým dřívím. Během tří úderů srdce byla celá jáma v plameni. Mance, svíraje spoutanýma rukama dřevěné mřížoví své klece, štkal a prosil. Když oheň dosáhl klece, zmítal se chvíli jako šílený. Jeho výkřiky přešly v jeden dlouhý bezeslovný řev strachu a bolesti. Třepetal se uvnitř své klece jako hořící list, jako můra polapená v plameni svíce.

Jon zjistil, že vzpomíná na jednu píseň.

Bratři, ach, bratři, mé dny jsou sečteny,

Dorn mi můj život vzal,

co však na tom záleží, všichni jednou zemřou,

a já Dornovu ženu ochutnal.

Val stála na plošině, tichá a nehybná, jako by byla vytesaná ze soli. Nebude plakat ani se neodvrátí. Jon si říkal, co by na jejím místě dělala Ygritte. Tyhle ženy jsou silné. Zjistil, že myslí na Sama a mistra Aemona, na Fialku a její dítě. Při svém posledním výdechu mne prokleje, ale jinou možnost jsem neviděl Z Východní hlídky dostali hlášení o divokých bouřích zuřících na Úzkém moři. Chtěl jsem je udržet v bezpečí. Nakrmil jsem jimi místo toho kraby? Minulou noc se mu zdálo o Samovi, jak se topí, o Ygritte, jak umírá s jeho šípem zabodnutým v těle (nebyl to jeho šíp, který ji zabil, ale v jeho snech byl jeho vždycky), o Fialce ronící krvavé slzy.

Jon Sníh toho viděl dost. „Teď,“ řekl.

Ulmer z Králolesa zabodl svoje kopí do země, sňal ze zad luk a vytáhl z toulce černý šíp. Sladký Donnel Kopec si shrnul kápi z hlavy a udělal to samé. Také Garth Šedopírko a Vousatý Ben založili šípy, natáhli tětivy a vystřelili.

Jeden šíp zasáhl Manceho Nájezdníka do hrudi, druhý do břicha, třetí do hrdla. Čtvrtý narazil do jedné z dřevěných mříží klece a chvíli se chvěl, než vzplanul. Od Zdi se odrazily ozvěnou ženské vzlyky, zatímco král divokých se sesul na podlahu své klece, ověnčený ohněm. „A nyní je jeho stráž u konce,“ řekl Jon tiše. Mance Nájezdník byl kdysi muž Noční hlídky, než vyměnil svůj černý plášť za jiný, zaplátovaný pruhy rudého hedvábí.

Stannis nahoře na plošině se mračil. Jon se mu odmítal podívat do očí. Dno proutěné klece vypadlo a její mříže se drolily. Pokaždé, když vyšlehl jazyk plamene, uvolnily se další větve, třešňově rudé a černé. „Pán světla stvořil slunce, měsíc a hvězdy, aby nám osvětlovaly cestu a dávaly nám oheň, jenž nás ochrání před nocí,“ řekla Melisandra divokým. „Nic neodolá jeho plamenům.“

„Nic neodolá jeho plamenům,“ zaintonovali v ozvěně královnini muži.

Šat rudé ženy v barvě tmavorudého šarlatu vířil kolem jejího těla a měděné vlasy vytvářely aureolu kolem její hlavy. Od konečků jejích prstů tančily vysoké žluté plameny jako pařáty. SVOBODNÝ LIDE! Vaši falešní bohové vám nepomohou. Váš falešný roh vás nezachránil. Váš falešný král vám přinesl jen smrt, zoufalství, porážku… ale zde stojí váš pravý král. SPATŘETE JEHO SLÁVU!“

Stannis Baratheon tasil Světlonoš.

Meč žnul rudě, žlutě a oranžově, živý světlem. Jon to představení již viděl… ale ne takto, nikdy předtím takto. Světlonoš byl slunce proměněné v ocel. Když Stannis zvedl meč vysoko nad hlavu, muži si museli stáhnout kápě přes oči. Koně sebou cukali a jeden z nich se vzepjal a shodil svého jezdce. I výheň v jámě jako by se před tímto výbojem světla scvrkla, jako malý pes krčící se před větším. Samotná Zeď se změnila v rudou, růžovou a oranžovou, jak po ledu tančily vlny barev. Je tohle moc královské krve?

„Západozemí má jen jednoho krále,“ řekl Stannis. Jeho hlas byl drsný, nezaznívalo v něm nic z Melisandřiny melodičnosti. „Tímto mečem ochráním svoje poddané a zničím ty, kdo je ohrožují. Ohněte koleno a já vám slibuji jídlo, půdu i spravedlnost. Poklekněte a žijte. Anebo jděte a zemřete. Volba je na vás.“

Zasunul Světlonoš zpátky do pochvy a svět znovu potemněl jako by slunce zašlo za mrak. „Otevřete bránu.“

„OTEVŘETE BRÁNU!“ zaburácel ser Clayton Suggs hlasem hlubokým jako válečný roh. „OTEVŘETE BRÁNU!“ zvolal v ozvěně ser Corliss Penny, velitel stráží. „OTEVŘETE BRÁNU!“ vykřikli seržanti. Muži pospíchali uposlechnout. Naostřené kůly byly vykrouceny ze země, přes hluboké příkopy byla přehozena prkna a brána ohrady byla otevřena dokořán. Jon Sníh zvedl ruku a spustil ji a jeho černé řady se rozdělily, vyklidily cestu ke Zdi, kde Bolestínský Edd Tollett otevřel železnou bránu.

„Pojďte,“ vybídla je Melisandra. „Pojďte ke světlu… nebo utíkejte zpátky do tmy.“ V jámě před ní praskal oheň. „Jestli si zvolíte světlo, pojďte ke mně.“

A oni šli. Zpočátku pomalu, někteří kulhajíce nebo se opírajíce o své druhy, začali zajatci vycházet z hrubé ohrady. Jestli chcete jíst, pojďte ke mně, pomyslel si Jon. Jestli nechcete zmrznout nebo umřít hlady, podřiďte se. S váháním, mající se na pozoru před pastí, přešlo přes prkna a prstencem z kůlů prvních pár zajatců, směrem k Melisandře a Zdi. Následovali další, když viděli, že se těm prvním nic nestalo. Další a další, dokud netvořili souvislý zástup. Královnini muži v cvočky zpevněných kabátcích a polopřílbách podali každému procházejícímu muži, ženě i dítěti kousek bílého čarostromu: klacík, úlomek větvičky bledé jako zlomená kost, se sprškou červeného listoví. Kousek starého boha, aby jím nakrmili nového. Jon zahýbal prsty pravé ruky.

Žár stoupající z jámy byl cítit dokonce i na dálku; pro divoké musel být spalující. Viděl, jak se muži krčí, když se k plamenům blížili, slyšel děti plakat. Pár se jich otočilo k lesu. Díval se, jak od ohrady klopýtá pryč mladá žena s dítětem na každé ruce. Každých pár kroků se ohlédla, aby se ujistila, že ji nikdo nepronásleduje, a když se přiblížila ke stromům, dala se do běhu. Jakýsi šedovousý muž si vzal větvičku z čarostromu, kterou mu podali, a použil ji jako zbraň, bodal jí kolem sebe, dokud jej královnini muži neusměrnili kopími. Ostatní pak museli překračovat jeho tělo, dokud je ser Corliss nenařídil svrhnout do ohně. Po tomto incidentu se pro les rozhodovalo víc lidí – možná jeden z deseti.

Většina ale šla dál. Za nimi byl jen chlad a smrt. Před nimi byla naděje. Šli dál, svírali svoje kousky dřeva, dokud nenastal čas nakrmit jimi plameny. R’hllor byl žárlivé božstvo, věčně hladové. A tak nový bůh polykal mrtvolu starého a vrhal obrovité stíny Stannise a Melisandry na Zeď, černé proti rudým odrazům ohně od ledu.

Jako první poklekl před králem Sigorn. Nový magnar Thennů byl mladší, menší verzí svého otce – štíhlý, plešatějící, oděný v bronzových holenicích a kožené vestě pošité bronzovými šupinami. Jako další pak Chřestivá košile ve své klapotavé zbroji z kostí a vařené kůže a přilbici z lebky obra. Pod kostmi se skrýval zbídačený vetchý tvor s dolámanými hnědými zuby a žlutavým zabarvením očního bělma. Malý, zlovolný, zrádný muž, stejně hloupý, jako je krutý. Jon ani na okamžik nevěřil, že by si svou víru ponechal. Říkal si, co asi cítí Val, když se na něj dívá, jak pokleká a je mu odpouštěno.

Následovali méně významní vůdci. Dva klanoví náčelníci Tvrdonožců s chodidly černými a tvrdými jako kámen. Stará vědma, kterou uctíval lid od Mléčné vody. Hubený tmavooký chlapec ve věku dvanácti let, syn Alfina Vránobijce. Halleck, bratr Harmy Psí hlavy, s jejími prasaty. Každý z nich před králem poklekl.

Na tuhle šaškárnu je příliš zima, pomyslel si Jon. „Svobodný lid klekači opovrhuje,“ varoval Stannise. „Dovol jim ponechat si jejich hrdost a budou tě víc milovat.“ Jeho Veličenstvo neposlouchalo. „Já od nich potřebuji meče, ne polibky,“ opáčil král.

Divocí, kteří poklekli, se šourali kolem řad černých bratří k bráně. Jon nařídil Koni, Saténoví a půl tuctu dalších bratří, aby je pod Zdí provedli s pochodněmi. Na opačné straně na ně čekaly misky s horkou cibulovou polévkou, krajíce černého chleba a klobásy. Stejně tak i ošacení: pláště, kalhoty, boty, tuniky, dobré kožené rukavice. Spát budou na hromadách čisté slámy, s hořícími ohni, aby jim v noci nebyla zima. A i byl král jakýkoliv, metodičnost se mu upřít nedala. Dříve či později však Tormund Obrozhouba opět zaútočí na Zeď, a Jon si jen říkal, na čí stranu se Stannisovi noví podaní přidají, až ta hodina přijde. Můžeš jim dát půdu a milost, jenže svobodný lid si volí své vlastní krále, a byl to Mance, koho si vybrali, ne ty.

Bowen Marsh popojel se svým koněm k Jonovu. „Tohle je den kterého jsem se nechtěl nikdy dožit.“ Od té doby, co utržil lord majordomus na Mostě lebek zranění do hlavy, výrazně pohubl Část jednoho ucha mu scházela. Už nevypadá jako granátové jablko, pomyslel si Jon. „Krváceli jsme, abychom zastavili divoké u Strže,“ řekl Marsh. „Padli tam dobří muži, bratři a přátelé. K čemu to bylo?“

„Říše nás za tohle prokleje,“ prohlásil ser Alliser Thorne zlověstným tónem. „Každý čestný člověk v Západozemí při zmínce o Noční hlídce odvrátí hlavu a odplivne si.“

Co ty víš o čestných lidech? „Ticho v řadách.“ Od té doby, co přišel lord janos Slynt o hlavu, byl ser Alliser obezřetnější, ale stále v něm přebývala nenávist. Jon si pohrával s myšlenkou, že mu svěří velení, které Slynt odmítl, ale chtěl mít toho muže nablízku. Vždycky byl z těch dvou tím nebezpečnějším. Místo toho pověřil velením v Šedé stráži prošedivělého majordoma ze Stínové věže.

Doufal, že s těmito dvěma posádkami bude znát rozdíl. Hlídka může přimět svobodný lid krvácet, ale nemůžeme doufat, že je úplně zastavíme. A dát Manceho Nájezdníka plamenům na této pravdě nic neměnilo. Je nás stále příliš málo a jich je stále příliš mnoho a bez průzkumníků jsme stejně platní jako slepí. Musím vyslat muže ven. Jenže když to udělám, vrátí se vůbec zpět?

Tunel skrze Zeď byl úzký a točitý a mnozí z divokého lidu byli staří, nemocní nebo ranění, a tak byl postup bolestně pomalý. Než před králem poklekli poslední z nich, snesla se noc. Oheň v jámě hořel nízko a králův stín na Zdi se scvrkl do poloviny své původní velikosti. Jon Sníh viděl, jak se jeho dech sráží ve vzduchu. Zima, pomyslel si, a je stále chladněji. Celé tohle představení trvá až příliš dlouho.

Dvě dvacítky zajatců setrvávaly u ohrady. Byli mezi nimi čtyři obři, robustní chlupatá stvoření se svěšenými rameny, nohama jako kmeny a obrovskými placatými chodidly. Třebaže byli obrovští, i tak mohli projít skrze Zeď, jenže jeden nechtěl opustit svého mamuta a ostatní tři nechtěli opustit jeho. Všichni ostatní, kdo otáleli, byli lidských postav. Někteří byli mrtví, jiní umírali; další byli jejich příbuzní nebo blízcí přátelé, neochotní opustit je dokonce i kvůli misce cibulové polévky.

Někteří se chvěli, jiní byli příliš znecitlivěli, než aby se mohli jen třást. Naslouchali, zatímco se králův hlas dunivě odrážel od Zdi. „Můžete jít,“ řekl jim Stannis. „Povězte svým lidem, čeho jste zde byli svědky. Řekněte jim, že jste viděli svého pravého krále a že jsou vítáni v jeho říši, pokud budou dodržovat jeho mír. Jinak ať raději uprchnou, nebo se někam schovají. Nestrpím žádné další útoky na moji Zeď.“

,“Jedna říše Jeden bůh Jeden král!“ vykřikla lady Melisandra. Královnini muži začali provolávat, bušili konci svých kopí do štítů. Jedna říše Jeden bůh Jeden král! STANNIS! STANNIS! JEDNA ŘÍŠE, JEDEN BŮH, JEDEN KRÁL!“

Jon viděl, že Val se k volání nepřipojila. Stejně tak bratři Noční hlídky. Během rozruchu se pár zbylých divokých rozptýlilo mezi stromy. Obři odešli jako poslední, dva usazení na hřbetě mamuta, další dva pěšky. Vzadu zůstali jen mrtví. Jon se díval, jak Stannis sestupuje z lešení s Melisandrou po boku. Jeho rudý stín. Nikdy jej neopouští na dlouho. Kolem nich se rozestoupila králova čestná stráž – ser Godry, ser Clayton a tucet dalších rytířů, všechno královnini muži. Od jejich zbroje se odrážel měsíční svit a vítr švihal jejich plášti. „Lorde majordome,“ řekl Jon Marshovi, „rozeberte ohradu na palivové dříví a naházejte mrtvoly do plamenů.“

„Jak můj velitel poroučí.“ Marsh vydal příkaz a z řad vyjel houf jeho majordomů, aby se pustili do dřevěných stěn. Lord majordomus je pozoroval a mračil se. „Tihleti divocí… myslíš, že si udrží víru, můj pane?“

„Někteří ano. Ne všichni. I my máme svoje zbabělce a svoje darebáky, svoje slabochy a svoje blázny, stejně jako oni.“

„Naše sliby… přísahali jsme, že budeme chránit říši…“

„Jakmile se svobodný lid usadí na Daru, stanou se součástí říše,“ poznamenal Jon. „Tohle jsou zoufalé časy, a budou ještě zoufalejší. Viděli jsme tvář našeho skutečného nepřítele, mrtvou bílou tvář s jasně modrýma očima. Svobodný lid tu tvář viděl rovněž, v tomto se Stannis nemýlí. Musíme mít s divokými společnou věc, za kterou budeme bojovat.“

„Společnou věcí proti společnému nepříteli, s tím bych mohl souhlasit,“ přitakal Bowen Marsh, „což ale neznamená, že bychom měli pustit desítky tisíc napůl vyhladovělých divochů přes

Zeď. Ať se vrátí do svých vesnic a bojují proti Jiným tam, zatímco my zapečetíme bránu. Othell říká, že to nebude obtížné. Stačí jen vyplnit tunely kusy kamene a vražednými děrami tam nalít vodu. Zeď se postará o zbytek. Chlad, její tíha… uplyne měsíc a brána jako by tam nikdy nebyla. Jakýkoliv nepřítel by si musel cestu na druhou stranu prosekat.“

„Anebo přelézt.“

„To je nepravděpodobné,“ namítl Marsh. „Tohle nejsou nájezdníci, kteří vyjíždějí krást ženy a plundrovat. Tormund s sebou bude mít staré ženy, děti, stáda ovcí a koz, dokonce mamuty. Potřebuje bránu a takové zbývají jenom tři. A i kdyby poslal nahoru lezce, nu, bránit se proti lezcům je stejné jako nabodávat rybu v kotli.“

Ryba nikdy nevyleze z kotle a neprobodne ti břicho kopím. Jon sám už přes Zeď šplhal.

Marsh pokračoval. „Lučištníci Manceho Nájezdníka na nás museli vypustit deset tisíc šípů, soudě podle počtu těch, co jsme sesbírali. K našim mužům na vrcholu Zdi jich doletěla necelá stovka, a většinu jich přitom vynesl nějaký pomýlený poryv větru. Tam nahoře zemřel jediný muž, Rudý Alyn z Růžolesa, a ten zahynul při pádu, ne kvůli šípu, který ho škrábl do nohy. Donal Noye zemřel při obraně brány. Ušlechtilý čin, to ano… ale kdyby byla brána zapečetěná, mohl být náš chrabrý zbrojíř stále s námi. Ať čelíme stovce nepřátel či tisícovce, dokud budeme nahoře na Zdi a oni dole pod ní, nemohou nám ublížit.“

Má pravdu. Mance Nájezdník se vrhl proti Zdi jako vlna proti kamenitému pobřeží, ačkoliv obránci nebyli víc než hrstka starých mužů. nezkušených chlapců a mrzáků. A přesto byl Bowenův návrh proti všem Jonovým instinktům. „Pokud zapečetíme bránu, nebudeme moci posílat ven průzkumníky,“ poznamenal. „Budeme tady jako slepí.“

„Poslední průzkumná výprava lorda Mormonta stála Hlídku čtvrtinu jeho mužů. My si musíme uchovat veškerou sílu, co nám ještě zbývá. S každým úmrtím jsme o jednoho slabší… a už tak jsme roztažení nařídko… Zaujmi vysoké místo a vyhraješ bitvu, říkával můj strýc. Žádné místo není vyšší než Zeď, lorde veliteli.“

„Stannis slibuje půdu, jídlo a spravedlnost všem divokým, co přijdou a ohnou koleno. Nikdy nám nedovolí, abychom bránu zapečetili.“

Marsh zaváhal. „Lorde Sněhu, nechci šířit řeči, ale povídá se, že se… s lordem Stannisem až moc přátelíš. Někteří dokonce naznačují, že jsi… že jsi…“

Rebel a převlékač plášťů, ano, a taky bastard a měnič. Janos Slynt je možná pryč, ale jeho lži setrvávají. „Já vím, co říkají.“ Jon ty šeptané řeči slyšel, viděl muže, jak se odvracejí, když přechází nádvoří. „A co by po mně chtěli? Abych se Stannisovi postavil s mečem v ruce a divokým taky? Jeho Veličenstvo má třikrát tolik mužů co my a kromě toho je zde naším hostem. Chrání jej zákony pohostinnosti. A taky jsme jeho dlužníky.“

„Lord Stannis nám pomohl, když jsme potřebovali pomoc,“ řekl Marsh zarputile, „ale stále je to rebel a jeho věc je odsouzena k záhubě. Ke stejné záhubě, jako budeme my, pokud nás Železný trůn označí za zrádce. Musíme si zajistit, abychom se nerozhodli pro stranu, která prohraje.“

„Já nemám v úmyslu vybrat si žádnou stranu,“ řekl Jon, „ale nejsem si výsledkem téhle války tak jistý, jako jsi možná ty, můj pane. Ne když je lord Tywin mrtvý.“ Pokud se dalo věřit příběhům přicházejícím nahoru po Královské cestě, zavraždil králova pobočníka jeho zakrslý syn, zatímco seděl na latríně. Jon poznal Tyriona Lannistera jen krátce. Vzal mne za ruku a řekl, že jsem jeho přítel. Bylo těžké uvěřit, že by byl ten malý muž schopen zavraždit svého vlastního otce, ale zdálo se, že zprávy o úmrtí lorda Tywina jsou pravdivé nade vší pochybnost. „Lev v Králově přístavišti je mládě, a je dobře známo, že Železný trůn umí rozsekat na cucky i zralé muže.“

„Možná je to chlapec, můj pane, ale… krále Roberta měli lidé rádi a většina našich mužů stále bere Tommena jako jeho syna. Čím víc vidí z lorda Stannise, tím méně ho mají rádi a ještě méně milují lady Melisandru s těmi jejími plameny a jejím ponurým rudým bohem. Stěžují si.“

„Stěžovali si i na lorda velitele Mormonta. Jednou mi řekl, že muži si všeobecné rádi stěžují na svoje ženy a na svoje pány. Ti bez žen si dvojnásob stěžují na svoje pány.“ Jon Sníh pohlédl směrem k ohradě. Dvě stěny byly dole, třetí rozebírali. „Nechám té, abys to tu mohl dokončit, Bowene. Postarej se, aby každá mrtvola shořela. A děkuji ti za tvou radu. Slibuji, že budu přemýšlet o všem, co jsi mi řekl.“

Ve vzduchu nad jámou, kolem niž projížděl Jon zpátky k bráně, stále setrvával kouř a poletující popílek. U brány sesedl, aby provedl svého koně ledem na jižní stranu. Bolestínský Edd šel před ním s pochodní v ruce. Její plameny olizovaly strop, a tak na ně při každém kroku pršely dolů studené slzy.

„Docela se mi ulevilo, když jsem ten roh viděl hořet, můj pane,“ řekl Edd. „Zrovna minulou noc se mi zdálo, že jsem čural ze Zdi, když se kdosi rozhodl, že na něj zatroubí. Ne že bych si stěžoval. Bylo to lepší než ten můj starý sen, ve kterém mnou Harma Psí hlava krmila prasata.“

„Harma je mrtvá,“ poznamenal Jon.

„Ale ne její prasata. Ta se na mě dívala stejným způsobem, jako se Zabiják vždycky díval na šunku. Tím nechci říct, že by nám divocí chtěli ublížit. Jo, rozsekali jsme jejich bohy na kusy a přiměli jsme je naházet je do ohně, ale dali jsme jim cibulovou polévku. Co je bůh ve srovnání s miskou dobré polévky? Sám bych si teď jednu dal.“

K Jonovu černému oděvu stále lnul pach kouře a hořícího masa. Věděl, že musí jíst, jenže toužil po společnosti, ne pojidle. Pohár vína s mistrem Aemonem, tichá rozmluva se Samem, trocha toho smíchu s typem, Grennem a Žábou. Aemon a Sam byli pryč, třebaže jeho ostatní přátelé… „Dnes večer pojím s muži.“

„Vařené hovězí a řepa.“ Zdálo se, že Bolestínský Edd vždycky ví, co se vaří. „Hobb ale říká, že mu došel křen. K čemu je dobré vařené hovězí bez křenu?“

Od té doby, co divocí spálili starou jídelnu, jedli muži Hlídky v kamenném sklepení pod zbrojnicí, rozlehlém prostoru rozděleném řadami kamenných sloupů, s klenutým stropem a velkými sudy vína a piva podél stěn. Když Jon vstoupil, u stolu nejblíže schodišti seděli čtyři stavitelé a hráli v kostky. O něco blíž k ohni byla usazená skupina průzkumníků a pár králových mužů a tiše spolu rozmlouvali.

Mladší muži byli shromážděni kolem jiného stolu, kde Pyp bodal nožem do tuřínu. „Noc je temná a plná tuřínů,“ zadeklamoval vážným hlasem. „Modleme se za telecí, moje děti, s trochou cibulek a krapet chutné omáčky.“ Jeho přátelé se dali do smíchu – Grenn, Žába, Satén, byli tam všichni.

Jon Sníh se k Jejich smíchu nepřipojil. „Dělat si legraci z modlitby jiného člověka je bláznovství, Pype. A taky je to nebezpečné.“

„Jestli se rudý bůh urazil, tak ať mě srazí k zemi.“

Všechen smích ustal. „My jsme si dělali legraci z kněžky,“ řekl Satén, štíhlý hezký mladík, který kdysi ve Starém městě prodával své tělo. „Byl to jen žert, můj pane.“

„Vy máte svoje bohy, ona zase svoje. Nechte ji na pokoji.“

„Jenže ona naše bohy na pokoji nenechává,“ namítl Žába. „Nazývá Sedm falešnými bohy, můj pane. Staré bohy taky. Přinutila divoké, aby pálili větvičky čarostromu, sám jsi to viděl.“

„Lady Melisandra mému velení nepodléhá. Vy ano. Nechci, aby tady panovala zlá krev mezi královými muži a mými vlastními.“

Pyp položil ruku Žábě na paži. „Už nekvákej, statečná Žábo, neboť promluvil náš velký velitel.“ Pyp vyskočil a vysekl Jonovi urážlivou poklonu. „Prosím za prominutí. Od teďka už nebudu komíhat ušima, pokud k tomu nedostanu tvoje výsostné lordské svolení.“

On to všechno považuje za nějakou hru. Jon by jím nejraději začal třást, aby do něj vtřepal rozum. „Ušima si komíhej dle libosti. Problémy děláš spíš komíháním svého jazyka.“

„Postarám se, aby byl opatrnější,“ slíbil mu Grenn, „a když nebude, tak ho vykrákám.“ Na chvíli zaváhal. „Můj pane, povečeříš s námi? Owene, posuň se a udělej Jonovi místo.“

Jon po ničem netoužil víc. Ne, musel si v duchu připustit, ty dny jsou pryč. To uvědomění bylo jako nůž otáčející se mu v břiše. Vybrali si jej, aby jim velel. Zeď byla jeho a jejich životy rovněž. Lord může mít rád muže, kterým velí, slyšel v duchu říkat svého otce, ale nemůže se s nimi přátelit. Jednoho dne nad nimi možná bude muset vynést rozsudek anebo je poslat na smrt. „Jindy,“ zalhal lord velitel. „Eddě, raději se postarej o svou vlastní večeři. Já mám ještě práci.“

Vzduch venku mu připadal ještě studenější než předtím. Na druhé straně hradu viděl světlo svíce linoucí se z oken Královy věže. Na střeše věže stála Val, upírala pohled na Zeď. Stannis ji držel zavřenou v pokojích nad svými vlastními, ale dal jí svolení chodit po hradbách, aby měla pohyb. Vypadá osaměle, pomyslel si Jon. Osaměle a půvabně. Ygritte byla svým způsobem taky pěkná, s rudými vlasy políbenými ohněm, ale byl to její úsměv, který jí vždycky oživil tvář. Val se usmívat nepotřebovala; obracela by k sobě hlavy mužů u jakéhokoliv dvora na světě.

Přesto neměli divokou princeznu její žalářníci rádi. Opovrhovala těmi „klekači“ a třikrát se pokoušela uprchnout. Když si jeden muž přestal dávat v její přítomnosti pozor, vyrvala mu z pochvy u pasu dýku a bodla ho do krku. Stačil by palec doleva a mohl být mrtvý.

Osamělá, půvabná a smrtonosná, přemítal Jon Sníh, a já jsem ji mohl mít. Ji a Zimohrad a jméno svého otce. Místo toho si vybral černý plášť a stěnu z ledu. vybral si místo toho čest. Čest bastarda.

Přecházel nádvoří a Zeď se tyčila po jeho pravici. Vysoko nahoře se led slabě leskl, ale dole pod ním tonulo vše ve stínu. U brány, kde si našli muži útočiště před zimou, prosvítala skrze mříže matná oranžová záře. Jon slyšel skřípot řetězu, jak se zhoupla rumpálová klec a zaškrábala o led. Tam nahoře se hlídky choulí v boudě kolem koše s ohněm, pokřikují na sebe, aby přehlušily vítr. Anebo to marné úsilí vzdaly a každý muž je ponořený ve svém vlastním jezírku mlčení. To já bych měl chodit po ledu. Zeď je moje.

Kráčel pod skořepinou Věže lorda velitele, kolem místa, kde mu zemřela Ygritte v náručí, když se vedle něj objevil Duch, jehož horký dech se srážel v chladném vzduchu. Oči mu žhnuly v měsíčním svitu jako jezírka ohně. Jon pocítil v ústech chuť teplé krve a věděl, že Duch té noci zabíjel. Ne, pomyslel si Já jsem člověk, ne vlk. Otřel si ústa hřbetem ruky v rukavici a odplivl si.

Pokoje nad ptačincem stále obýval Clydas. Na Jonovo zaklepání se přišoural se svící v ruce a otevřel štěrbinu ve dveřích. „Nevyrušuji?“ zeptal se Jon.

„Vůbec ne.“ Clydas otevřel dveře víc. „Právě jsem svařoval víno. Vezme si můj pán pohár?“

„S radostí.“ Ruce měl ztuhlé chladem. Stáhl si rukavice a zahýbal prsty.

Clydas se vrátil k ohništi, aby zamíchal víno. Příštího dne jména dovrší šedesát let. Starý muž. To jen ve srovnání s Aemonem vypadal mladý. Malý a kulatý, měl kalné růžové oči jako nějaký noční tvor. Z lebky mu vyrůstalo pár bílých vlasů. Když mu Clydas nalil, Jon si podržel pohár oběma rukama, nasál vůni koření, napil se a polkl. V hrudi se mu rozlilo horko. Znovu se napil, dlouze a zhluboka, aby spláchl z úst chuť krve.

„Královnini muži říkají, že Král za Zdí zemřel jako zbabělec. Že prosil o milost a popřel, že je král.“

„Byl jím. Světlonoš zářil jasněji, než jsem jej viděl kdy předtím. Byl jasný jako slunce.“ Jon zvedl svůj pohár. „Na Stannise Baratheona a jeho kouzelný meč.“ Víno mu v ústech zhořklo.

„Jeho Veličenstvo není člověk, se kterým by se dalo snadno vyjít. To je ostatně málo z těch, co nosí korunu. Mistr Aemon říkal, že mnozí dobří muži byli špatní králové, a z některých špatných mužů byli dobří králové.“

„Ano, ten by to měl vědět.“ Aemon Targaryen viděl na Železném trůnu devět králů. Byl to syn krále, bratr krále, strýc krále. „Díval jsem se do té knihy, co mi tu mistr Aemon nechal. Nefritové kompendium. Na stránky, kde se píše o Azor Ahaiovi. Světlonoš byl jeho meč. Kalený krví jeho ženy, pokud se dá Votarovi věřit. Od té doby nebyl Světlonoš nikdy chladný na dotek, ale stále teplý, tak jako bývala teplá Nissa Nissa. V bitvě čepel žhavě plála. Jednou bojoval Azor Ahai s obludou. Když vrazil meč do břicha té bestie, začala se jí vařit krev. Z tlamy se jí valil kouř a pára, oči se jí rozpustily a stekly po tvářích, tělo vyšlehlo plamenem.“

Clydas zamrkal. „Meč, který vydává svoje vlastní teplo…“

„… by byl na Zdi užitečnou věcí.“ Jon odložil vinný pohár stranou a natáhl si svoje rukavice z jemné krtiny. „Škoda, že je ten meč, kterým mává Stannis, studený. Rád bych viděl, co dělá ten jeho Světlonoš v bitvě. Děkuju ti za víno. Duchu, ke mně.“ Jon Sníh si zvedl na hlavu kápi svého pláště a zamířil ke dveřím. Bílý vlk jej následoval zpátky do noci.

Zbrojnice byla temná a tichá. Jon pokývl strážným a prošel kolem tichých řad kopí ke svému pokoji. Opasek s mečem pověsil na kolík vedle dveří, svůj plášť na druhý. Když si stáhl rukavice, byly jeho ruce ztuhlé a studené. Dlouho trvalo, než se mu podařilo zapálit svíce. Duch se stulil na svou rohož a usnul ale Jon ještě odpočívat nemohl. Na zjizveném stole z borového dřeva ležela mapa Zdi a území za ní, seznam průzkumníků a dopis ze Stínové věže napsaný vzletným rukopisem sera Denyse Mallistera.

Ještě jednou si dopis ze Stínové věže přečetl, naostřil si brk a sundal zátku z kalamáře s černým inkoustem. Napsal dva dopisy, první seru Denysovi, druhý Cotteru Pykovi. Oba po něm chtěli víc mužů. Haldera a Žábu poslal na západ do Stínové věže, Grenna a Pypa do Východní hlídky u moře. Inkoust netekl pořádně a všechna jeho slova jako by byla strohá, hrubá a neobratná, přesto ale vytrval.

Když brk konečně odložil, v místnosti bylo šero a chladno a Jon měl pocit, jako by jej její zdi svíraly. Usazený nad oknem na něj shlížel dolů bystrýma černýma očkama havran Starého medvěda. Můj poslední přítel, pomyslel si Jon smutně. A raději bych tě měl přežít Jinak budeš ožírat tvář i mně. Duch se nepočítal. Duch byl bližší než přítel. Duch byl jeho součástí.

Jon vstal a vyšel po schodech k úzké posteli, která kdysi patřila Donalu Noyeovi. Tohle je můj úděl, uvědomil si, když se svlékal, od nynějška až do konce mých dnů.

DAENERYS

Co je?“ vykřikla, když jí Irri jemně zatřásla ramenem. Venku panovala černá noc. Něco je špatně, věděla ihned. „Je to Daario? Co se stalo?“ V jejím snu byli mužem a ženou, obyčejnými lidmi, kteří žili v malém kamenném domě s červenými dveřmi. V jejím snu ji celičkou líbal – na ústa, na krk, na ňadra.

„Ne, khaleesi,“ řekla tiše Irri, „je to tvůj eunuch Šedý červ a holohlaví muži. Přijmeš je?“

„Ano.“ Dany si uvědomila, že má zacuchané vlasy a noční úbor celý zmuchlaný. „Pomoz mi obléknout se. Také si dám pohár vína. Abych si pročistila hlavu.“ Abych utopila svůj sen. Uslyšela tiché vzlykavé zvuky. „Kdo to pláče?“

„Tvoje otrokyně Missandei.“ Jhiqui držela v ruce svíci.

„Moje služebná. Já žádné otroky nemám.“ Dany to nechápala. „Proč pláče?“

„Pro toho, kdo byl jejím bratrem,“ řekla jí Irri.

Zbytek se dozvěděla od Skahaze, Reznaka a Šedého červa, kteří byli uvedeni do její komnaty. Dany věděla jejich zlé zprávy dřív, než řekli jediné slovo. Řekl jí to jediný pohled na ošklivou tvář Holotemenného. „Synové Harpyje?“

Skahaz přikývl. Ústa měl stažená do ponuré čáry.

„Kolik mrtvých?“

Reznak zalomil rukama. „D-Devět, Velkoleposti. Bylo to strašlivé dílo, ohavné. Hrozná noc, opravdu hrozná.“

Devět. To slovo bylo jako dýka zabodnutá do jejího srdce. Každé noci zuřila mezi stupňovitými pyramidami Meereenu stínová válka. Každého rána vycházelo slunce nad čerstvými mrtvolami, s harpyjemi namalovanými na cihlách vedle nich. Každý osvobozený člověk, který začal nějakým způsobem vynikat, byl označen k zabití. Ovšem devět za jednu noc… To ji vyděsilo. „Pověz mi, jak se to stalo.“

Odpověděl Šedý červ. „Tvoje služebníky přepadli, když chodili po cihlách Meereenu a strážili klid Jejího Veličenstva. Všichni byli dobře vyzbrojeni: kopími, štíty a krátkými meči. Chodili ve dvojicích a ve dvojicích zemřeli. Tvoji služebníci Černá pěst a Cetherys byli zastřeleni kuší v Mazdhanském bludišti. Tvoje služebníky Mossadora a Durana zabili padající kameny u říčních hradeb. Tvoji služebníci Eladon Zlatovlas a Věrné kopí byli otráveni ve vinném krámku, kde se stavovali každého večera během svých pochůzek.“

Mossador. Dany zaťala pěst. Missandei a její bratry unesli z jejich domova na Naathu nájezdníci z Bazilišcích ostrovů a prodali je v Astaporu do otroctví. Mladičká Missandei prokázala takový talent na jazyky, že z ní Dobří páni udělali písařku. Mossador a Marselen takové štěstí neměli. Byli vykleštěni a udělali z nich Neposkvrněné. „Byl dopaden některý z vrahů?“

„Tvoji služebníci zatkli majitele vinného krámku a jeho dceru. Tvrdí, že jsou nevinní, a prosí o milost.“

Všichni tvrdí, že jsou nevinní, a prosí o milost. „Dej je Holotemennému. Skahazi, drž každého odděleně od ostatních a podrob je výslechu.“

„Stane se, Tvoje Ctihodnosti. Chceš, abych je vyslýchal milosrdně, nebo útrpně?“

„Začni milosrdně, vyslechni si příběhy, co ti povědí, a jména, která ti řeknou. Je možné, že se na tom nepodíleli.“ Zaváhala. „Vznešený Reznak řekl, že jich bylo devět. Kdo ještě?“

„Tři osvobození, zavraždění ve svých domovech,“ odpověděl Holotemenný. „Půjčovatel, švec a harfistka Rylona Rhee. Než ji zabili, usekali jí prsty.“

Královna sebou škubla. Rylona Rhee hrála na harfu sladce jako Panna sama. Když ještě byla otrokyní v Yunkai, hrála pro každou urozenou rodinu ve městě. V Meereenu se stala vůdkyní yunkajských osvobozenců, jejich hlasem na Danyiných zasedáních. „To nemáme jiné svědky než ty hostinské?“

„Tento jeden musí s žalem připustit, že žádné. Prosíme o prominutí.“

Milost, pomyslela si Dany. Dostane se jim dračí milosti. „Skahazi, rozmyslela jsem si to. Vyslechni toho muže útrpně.“

„To bych mohl. Anebo mohu útrpně vyslechnout dceru a otec se na to bude muset dívat. To z něho nějaká jména určitě vypáčí.“

„Udělej to, jak myslíš, hlavně mi doruč jména.“ Pociťovala zuřivost; jako oheň ve svém břiše. „Už nestrpím, aby byli vražděni další Neposkvrnění. Šedý červe, stáhni svoje muže zpátky do kasáren. Odteďka ať hlídají moje zdi, brány a osobu. Od tohoto dne to budou Meereeňané sami, kdo si bude udržovat pořádek a klid v Meereenu. Skahazi, sestav mi nové hlídky, tvořené rovným dílem z holotemenných a osvobozených.“

„Jak poroučíš. Kolik mužů?“

„Tolik, kolik bude třeba.“

Reznak mo Reznak zalapal po dechu. „Velkoleposti, kde vezmeme peníze, ze kterých vyplatíme mzdu takovému množství mužů?“

„Z pyramid. Říkej tomu třeba krvavá daň. Z každé pyramidy dostanu sto zlatých mincí za každého osvobozeného, kterého zabili Synové Harpyje.“

Její slova vyčarovala Holotemennému úsměv na tváři. „Stane se,“ řekl, „ale Její Zářivost by měla vědět, že Velcí páni z rodin Zhak a Merreq činí přípravy k opuštění svých pyramid a odchodu z města.“

Daenerys už bylo ze Zhaků a Merreqů zle; bylo jí nanic ze všech Meereeňanů, důležitých i bezvýznamných. „Ať jdou, ale dohlédni na to, aby si s sebou nevzali víc než oděv na svých hřbetech. Zajisti, aby všechno jejich zlato zůstalo zde. Stejně tak jejich potravinové zásoby.“

„Velkoleposti,“ zamumlal Reznak mo Reznak, „nemůžeme vědět, zda mají tito urození lidé v úmyslu přidat se k našim nepřátelům. Spíš se jen chtějí vydat na svoje usedlosti v kopcích.“

„V tom případě jim nebude vadit, že jim zde pohlídáme jejich zlato. V kopcích si za ně stejně nemají co koupit.“

„Bojí se o své děti,“ řekl Reznak.

Ano, pomyslela si Daenerys. Já taky. „I ty musíme udržet v bezpečí. Od obou rodů si vezmu dvě jejich děti. Z ostatních pyramid rovněž. Chlapce a dívku.“

„Rukojmí,“ poznamenal Skahaz spokojeně.

„Pážata a šenky. Pokud budou Velcí páni protestovat, vysvětli jim, že v Západozemí je to pro dítě velká pocta, když si je vyberou, aby sloužilo u dvora.“ Zbytek ponechala nevyřčený. „Jdi a udělej, co jsem nařídila. Já budu oplakávat své mrtvé.“

Když se vrátila do svých pokojů na vrcholu pyramidy, nalezla tam Missandei, která tiše plakala na svém lůžku, třebaže se ze všech sil snažila svoje vzlyky utlumit. „Pojď spát se mnou,“ řekla malé písařce. „Do svítání zbývají ještě hodiny.“

„Její Veličenstvo je na mne laskavé.“ Missandei vklouzla pod její pokrývky. „Byl to dobrý bratr.“

Danny dívenku objala. „Vyprávěj mi o něm.“

„Když jsme byli malí, učil mne lézt na stromy. Uměl chytat ryby holýma rukama. Jednou jsem ho našla v zahradě, kde spal, a nad ním poletovala stovka motýlů. Vypadal toho rána tak krásně, tento jeden… chci říct, že jsem ho měla ráda.“

„Stejně jako měl on rád tebe.“ Dany pohladila dívku po vlasech. „Řekni slovo, moje milá, a já tě pošlu pryč z tohoto obludného místa. Najdu nějakou loď a pošlu tě domů. Do Naathu.“

„Raději zůstanu s tebou. V Naathu bych se bála. Co kdyby znovu přišli otrokáři? S tebou se cítím v bezpečí.“

V bezpečí. Ta slova naplnilo Danyiny oči slzami. „Já tě chci udržet v bezpečí.“ Missandei byla teprve dítě a ona s ní měla tak trochu pocit, jako by sama byla pouhé dítě. „Když jsem já byla malá, nikdo se o moje bezpečí nestaral. Nu, ser Willem, jenže ten zemřel, a Viserys… já tě chci ochraňovat, ale je to tak těžké. Je tak těžké být silná. Ne vždy vím, co mám dělat. Jenže to musím vědět. Jsem jediné, co mají. Jsem královna… a… a…“

„… matka,“ zašeptala Missandei.

„Matka draků,“ zachvěla se Dany.

„Ne. Matka nás všech.“ Missandei ji objala těsněji. „Její Veličenstvo by mělo spát. Brzy přijde svítání a s ním další audience.“

„Obě budeme spát a snít o sladších časech. Zavři oči.“ Dívenka poslechla. Dany ji zlehka políbila na zavřená víčka a rozesmála ji.

Rozdávat polibky ale bylo snazší než usnout. Dany zavřela oči a pokoušela se myslet na domov, na Dračí kámen, Královo přístaviště a všechna ostatní místa, o kterých jí Viserys vyprávěl, v zemi laskavější, než byla tahle. Její vzpomínky se však neustále stáčely zpátky k Zálivu otrokářů, jako lodě polapené v nevlídném větru. Když Missandei usnula hlubokým spánkem, vyklouzla Dany z její náruče a vyšla do nočního vzduchu. Opřela se o chladivou cihlovou zídku a zahleděla se přes město. Pod ní se prostíralo tisíc střech, které měsíc pomaloval odstíny slonoviny a stříbra.

Někde pod těmi střechami se scházeli Synové Harpyje, plánovali, jak zabijí ji a všechny, kteří ji milovali, i to, jak vsadí její děti zpátky do řetězů. Tam někde dole plakalo hladové dítě o mléko. Tam někde leží a umírá nějaká stařena. Někde leží muž a dívka v objetí, dychtivýma rukama navzájem šmátrají po svých oděvech. Tady nahoře však byl jen lesk měsíčního svitu na stěnách pyramid a tmavé jámy a ona nevěděla, co leží dole. Tady nahoře byla jen ona, samotná.

Byla krev draka. Mohla by dát Syny Harpyje pozabíjet… a také syny synů a syny synů synů. Jenže drak nemohl nasytit hladové dítě ani ulevit umírající ženě od bolesti. Kdo by se kdy odvážil milovat draka?

Zjistila, že znovu myslí na Daaria Naharise, Daaria s jeho zlatým zubem a trojitě rozvětveným vousem, na jeho silné ruce spočívající na opěrkách jeho vzhledově spárovaného araku a dýky, které měly jílce ze zlata, utvářené do podoby nahých žen.

V den, kdy se s ním loučila, po nich zlehka přejel bříšky palců, sem a tam. Žárlím na jílce jeho zbraní, uvědomila si tehdy, na ženy vyrobené ze zlata. Poslat jej k Ovčím lidem bylo moudré. Byla královna a Daario Naharis neoplýval vlastnostmi potřebnými pro krále.

„Je pryč už tak dlouho,“ říkala předchozího dne seru Barristanovi. „Co když mne Daario Naharis zradil a přidal se k mým nepřátelům?“ Třikrát budeš zrazena. „Co když potkal jinou ženu, nějakou lhazareenskou princeznu?“

Věděla, že starému rytíři se Daario nikdy nelíbil, ani mu nedůvěřoval. „Neexistuje žena půvabnější než Její Veličenstvo. Jen slepec by mohl uvěřit něčemu jinému a Daario Naharis slepý není.“

Ne, pomyslela si. Jeho oči jsou temně modré, téměř fialové, a když se na mne usměje, v ústech se mu zaleskne zlatý zub.

Ser Barristan si nicméně byl jistý, že se vrátí. Dany se mohla jen modlit, aby měl pravdu.

Koupel mi pomůže, abych se uklidnila. Bosá přešla trávou k bazénku na terase. Voda byla tak chladivá, až jí z ní naskákala husí kůže na těle. Do nohou a rukou jí začaly narážet tlamičkami malé rybky. Dany zavřela oči a nechala tělo splývat ve vodě.

Slabé zašustění ji přimělo opět oči otevřít. S tichým šplouchnutím se ve vodě nadzvedla. „Missandei?“ zvolala. „Irri? Jhiqui?“

„Spí,“ ozvala se odpověď.

Pod tomelovým stromem stála žena oděná v róbě, která šelestila v trávě. Na hlavě měla kápi a její tvář pod ní se tvrdě leskla. Má na sobě masku, věděla Dany ihned, dřevěnou masku natřenou tmavorudým lakem. „Quaithe? Zdá se mi to?“ Štípla se do ucha a škubla sebou bolestí. „Zdálo se mi o tobě na Balerionovi, když jsme pluli do Astaporu.“

„Nezdálo se ti to. Ani tehdy ani teď.“

„Co tady děláš? Jak ses dostala kolem mých strážných?“

„Přišla jsem jinudy. Tvoje stráže mě neviděly.“

„Stačí zavolat a zabijí tě.“

„Odpřisáhli by ti, že tady nejsem.“

Jsi tady?“

„Ne. Poslouchej, Daenerys Targaryen. Skleněné svíce hoří. Brzy přijde bledá klisna a po ní další. Krakatice a temný plamen, lev a pták noh, syn slunce a loutkový drak. Nedůvěřuj žádnému z nich. Pamatuj na Neumírající. Měj se na pozoru před navoněným senešalem.“

„Reznakem? Proč bych se ho měla obávat?“ Dany vstala z jezírka. Voda jí stékala po nohou a na pažích jí v chladném nočním vzduchu naskákala husí kůže. „Máš-li pro mne nějaké varování, mluv jasně. Co po mně chceš, Quaithe?“

Od ženiných očí se odrazilo měsíční světlo. „Chci ti ukázat cestu.“

„Já si cestu pamatuji. Abych se dostala na sever, musím na jih, na východ, chci-li na západ, dozadu, chci-li dopředu. A abych se dotkla světla, musím projít pod stínem.“ Vyždímala si vodu ze stříbrných vlasů. „Z neustálého cestování už se mi dělá nanic.

V Qarthu jsem byla žebrácká, ale tady jsem královna. Poroučím ti, Draenerys. Vzpomeň si na Neumírající. Vzpomeň si, kdo jsi.“

„Krev draka.“ Jenže moji draci řvou ve tmě. „Na Neumírající si pamatuji. Říkali mi Dítě tří. Slíbili mi tři oře, tři ohně a tři zrady, jednu pro krev, jednu pro zlato a jednu…“

„Veličenstvo?“ Ve dveřích královniny ložnice stála Missandei, v ruce držela lampu. „S kým to rozmlouváš?“

Dany se znovu podívala k tomelovému stromu. Žádná žena tam nebyla. Žádné roucho s kápí, žádná lakovaná maska, žádná Quaithe.

Stín. Vzpomínka. Nikdo. Byla krev draka, ale ser Barristan ji varoval, že ta krev je zkažená. Je možné, že už začínám bláznit? Jejího otce kdysi zvali přízviskem Šílený. „Modlila jsem se,“ řekla naathské dívce. „Brzy bude svítat. Měla bych něco pojíst, než začnu udílet slyšení.“

„Přinesu ti jídlo, abys mohla posnídat.“

Jakmile se Dany opět ocitla o samotě, obešla celý vrcholek pyramidy v naději, že někde najde Quaithe, kolem spálených stromů a sežehlé země, kde se její muži snažili polapit Drogona. Jediným zvukem však byl šelest listí ve větru a jedinými tvory v zahradách bylo pár bledých můr.

Missandei se vrátila s melounem a miskou natvrdo vařených vajec, ale Dany zjistila, že nemá na jídlo chuť. Když se obloha prosvětlila a hvězdy jedna po druhé pohasly, Irri a Jhiqui jí pomohly obléknout tokar ze stříbrného hedvábí se zlatým lemem.

Objevili se Reznak a Skahaz a Dany zjistila, že je pozoruje úkosem, s myšlenkami na tři zrady. Měj se na pozoru před navoněným senešalem. Podezřívavě k Reznaku mo Reznakovi přičichla. Mohla bych Holotemennému přikázat, aby jej zatkl a vyslechl. Zabránilo by to proroctví? Nebo by jeho místo zaujal nějaký jiný zrádce? Proroctví bývají zrádná, připomněla si v duchu, a Reznak možná není ničím víc, než se zdá.

Po příchodu do purpurové síně zjistila, že má svoji ebenovou lavici vysoko navršenou polštáři. Pohled na ni jí vyčaroval mírný úsměv na tváři. Dílo sera Barristana, poznala ihned. Starý rytíř byl dobrý člověk, ale někdy bral všechno až příliš vážně. To byl jen žert, sere, pomyslela si, přesto se ale na polštáře posadila.

Noc beze spánku si na ní začala brzy vybírat svou daň. Netrvalo dlouho a musela potlačovat zívání, zatímco Reznak tlachal o řemeslnických ceších. Zdálo se, že kameníci se na ni zlobí. Stejně tak zedníci. Jistí bývalí otroci tesali kámen a kladli cihly, a kradli tak práci řemeslnickým tovaryšům i mistrům. „Osvobození pracují příliš levně, Velkoleposti,“ řekl Reznak. „Někteří se nazývají tovaryši, nebo dokonce mistři, což jsou tituly, které podle práva náleží jen řemeslníkům z cechů. Kameníci a zedníci uctivě žádají Její Ctihodnost, aby podpořila jejich prastará práva a zvyky.“

„Osvobození pracují levně, protože mají hlad,“ poukázala Dany. „Když jim zakážu tesat kámen nebo klást cihly, brzy budou u mých bran hokynáři, tkalci, zlatníci, a všichni budou chtít, abych osvobozeným zakázala provozovat i jejich řemesla.“ Na okamžik se zamyslela. „Ať je zapsáno, že ode dneška mohou sami sebe nazývat tovaryši a mistry jen příslušníci cechů… za předpokladu, že cechy umožní zapsat se u nich kterémukoliv osvobozenému, jenž prokáže potřebné dovednosti.“

„Staniž se,“ řekl Reznak. „Potěšilo by Její Ctihodnost vyslechnout si vznešeného Hizdahra zo Loraq?“

Copak si nikdy nepřipustí porážku? „Ať předstoupí.“ Hizdahr na sobě dnes neměl tokar. Místo toho byl v prostém rouchu šedomodré barvy. Také byl méně zarostlý. Oholil si vous a ostříhal si vlasy, uvědomila si. Nebyl sice holotemenný, ale aspoň byla pryč ta jeho absurdní křídla. „Tvůj lazebník ti dobře posloužil, Hizdahre. Doufám, že jsi mi přišel ukázat jeho práci, nikoli mne znovu obtěžovat v záležitosti bojových jam.“ Hizdahr se zhluboka uklonil. „Obávám se, že musím, Veličenstvo.“

Dany se zamračila. Dokonce ani její vlastní lidé jí nedávali kvůli této věci pokoj. Reznak mo Reznak stále vyzdvihoval, kolik by získali na daních z bojových jam peněz. Zelená milost tvrdila, že by opětovné otevření jam potěšilo bohy. Holotemenný byl toho názoru, že by to posílilo její podporu proti Synům Harpyje. „Ať bojují,“ zabručel Silný Belwas, který byl kdysi šampiónem bojových jam. Ser Barristan místo toho navrhl turnaj; řekl, že by jeho sirotci mohli srážet kroužky a účastnit se pranice s otupenými zbraněmi, což byl návrh, který Dany považovala za stejně beznadějný, jako byl dobře míněný. Meereeňané toužili po krvi, ne po dovednostech. Jinak by otroci v bojových jámách nosili zbroj. Zdálo se, že královniny pochybnosti sdílí jen malá Missandei.

„Odmítla jsem tě již šestkrát,“ připomněla Dany Hizdahrovi. „Její Jasnost má sedm bohů, snad tedy přijme moji sedmou prosbu příznivěji. Dnes jsem nepřišel sám. Vyslechneš si moje přátele? I těch je sedm.“ Předváděl je před ni jednoho po druhém. „Toto je Khrazz. Zde Barsena Černovlas, vždy udatná. Tady Camarron Význačný a Goghor Obr. Toto je Skvrnitá kočka, zde Nebojácný Ithoke a jako poslední Belaquo Kostilam. Přišli, aby přidali své hlasy k mému vlastnímu a aby požádali Její Veličenstvo o znovuotevření bojových jam.“

Dany těch sedm znala, byť jen jménem, ne od pohledu. Všichni patřili mezi nejproslulejší meereenské bojové otroky… a právě bojoví otroci, osvobození ze svých okovů jejími kanálovými krysami, pro ni získali město. Byla jim zavázána krvavým dluhem. „Vyslechnu vás,“ svolila.

Jeden po druhém ji žádali, aby nechala opětovně otevřít bojové jámy. „Proč?“ chtěla vědět, když domluvil Ithoke. „Již nejste otroci, odsouzení zemřít z rozmaru svého pána. Dala jsem vám svobodu. Proč si přejete ukončit své životy na rudém písku?“

„Já cvičit od tří,“ řekl Goghor Obr. „Zabíjet od šest. Matka draků říkat, že já volný. Proč nemít svobodu zabíjet?“

„Pokud chcete bojovat, bojujte pro mne. Odpřísáhněte věrnost Matčiným mužům, Svobodným bratřím nebo Věrným štítům. Učte moje ostatní osvobozené bojovat.“

Goghor zavrtěl hlavou. „Předtím já bojovat pro pána. Ty říkat, já bojovat pro tebe. Já říkat, já bojovat pro sebe.“ Velký muž se udeřil do hrudi pěstí velkou jako kýta. „Pro zlato. Pro slávu.“

„Goghor mluví za náš všechny.“ Skvrnitá kočka měl přes rameno přehozenou leopardí kůži. „Když jsem byl naposledy prodán, moje cena činila tři sta honorů. Jako otrok jsem spal na kožešinách a jedl jsem rudé maso z kosti. Teď, když jsem svobodný, spím na slámě a jím nasolenou rybu, když se mi ji podaří sehnat.“

„Hizdahr slibuje, že se s vítězi podělí půl napůl o mince vybrané u vchodu,“ řekl Khrazz. „O polovinu, přísahá, a Hizdahr je čestný muž.“

Ne, protřelý muž. Dany měla pocit, jako by se ocitla v pasti. „A ti, co prohrají? Co dostanou ti?“

„Jejich jména budou vytesána na Bráně osudu, mezi dalšími chrabrými poraženými,“ prohlásila Barsena. Říkalo se o ní, že již osm let zabíjí každou ženu, kterou proti ní pošlou. „Všichni muži musí zemřít, a ženy také… ale ne na všechny budou vzpomínat.“

Na tohle neměla Dany odpověď. Pokud si to mí lidé opravdu přejí, mám právo upírat jim to? Než bylo toto město moje, bylo jejich… a jsou to jejich vlastní životy, jimiž si přejí plýtvat. „Zvážím vše, co jste mi zde řekli. Děkuji vám za vaši radu.“ Vstala. „Budeme pokračovat zítra.“

„Všichni poklekněte před Daenerys za bouře zrozenou, Nespálenou, královnou Meereenu, královnou Andalů, Rhoynů a Prvních lidí, khaleesi Velkého trávového moře, Rozbíječkou okovů a Matkou draků“ zvolala Missandei.

Ser Barristan ji doprovodil zpátky do jejích komnat, „vyprávěj mi příběh, sere,“ řekla Dany, zatímco vystupovali. „Nějaký příběh o odvaze se šťastným koncem.“ Cítila potřebu šťastných konců. „Pověz mi, jak jsi unikl Uchvatiteli.“

„Veličenstvo. V útěku o život žádná odvaha není.“

Dany se posadila na polštář, zkřížila nohy a zahleděla se na něho. „Prosím. Byl to Mladý uchvatitel, kdo tě propustil z Královské gardy…“

„Ano, Joffrey. Jako důvod udali můj věk, třebaže pravda byla jinde. Ten hoch chtěl bílý plášť pro svého psa Sandora Clegana a jeho matka chtěla, aby se lordem velitelem stal Králokat. Když mi to řekli, tak jsem… si sundal plášť, jak mi poručili, hodil jsem meč Joffreymu k nohám a promluvil jsem. Nemoudře.“

„Co jsi řekl?“

„Pravdu… jenže u toho dvora nebyla pravda nikdy vítána. Kráčel jsem se vzpřímenou hlavou z trůnní síně, i když jsem nevěděl, kam vlastně jdu. Kromě Věže Bílého meče jsem žádný domov neměl. Věděl jsem, že u mých příbuzných ve Žňově by se pro mne místo našlo, jenže jsem nechtěl, aby upadli u Joffreyho v nemilost. Balil jsem si věci, když jsem si uvědomil, že to já sám jsem si vše přivodil, tím že jsem přijal Robertovo omilostnění. Byl to dobrý rytíř, ale špatný král, který neměl právo sedět na trůnu, jenž si pro sebe zabral. Tehdy jsem pochopil, že abych se očistil, musím najít pravého krále a věrně mu sloužit ze všech sil, co mi ještě zbývají.“

„Mého bratra Viseryse.“

„To jsem měl v úmyslu. Když jsem přišel ke stájím, zlaté pláště se mne pokoušely zadržet. Joffrey mi nabídl věž, kde bych mohl zemřít, ale já jsem jeho darem opovrhl, a tak měl nyní v úmyslu nabídnout mi místo toho žalář. Postavil se proti mně velitel Městské hlídky, jemuž dodala odvahu prázdná pochva po mém meči, jenže s sebou měl jen tři muže a já stále měl svůj nůž. Muži, jenž na mne vztáhl ruce, jsem rozřízl tvář a mezi ostatními jsem projel. Když jsem projížděl bránou, slyšel jsem, jak Janos Slynt volá, aby se pustili za mnou. Jakmile jsem se ocitl mimo Rudou baštu, ulice tam byly ucpané, jinak bych jim možná unikl. Místo toho mne chytili u Říční brány. Zlaté pláště, které mne pronásledovaly od hradu, křikly na ty u brány, aby mne zadržely, a strážní zkřížili kopí a zahradili mi cestu.“

„A ty, bez svého meče? Jak ses přes ně dostal?“

„Opravdový rytíř se vyrovná deseti strážným. Muži u brány byli zaskočeni. Jednoho jsem přejel, vykroutil jsem mu z ruky jeho kopí a prohnal jsem je hrdlem nejbližšího pronásledovatele. Jakmile jsem projel bránou, vyrojili se další, a tak jsem pobídl svého koně a uháněl jsem bez zastavení podél řeky, dokud jsem neměl město z dohledu. Toho večera jsem koně vyměnil za trochu peněz a nějaké ošacení a příštího rána jsem se připojil k zástupu prostého lidu mířícího do Králova přístaviště. Ven jsem se dostal Blátivou bránou, takže jsem se vrátil Boží bránou, špinavý a se strništěm na tváři, beze zbraně, jen s dřevěnou holí.

V hrubě tkaném oděvu a zablácených botách jsem byl jen další starý muž, který prchá před válkou. Zlaté pláště si ode mne vzaly minci a mávnutím mne poslaly dál. Královo přístaviště bylo přeplněné lidmi, kteří přišli hledat útočiště před bojem. Ztratil jsem se mezi nimi. Měl jsem něco málo stříbra, ale potřeboval jsem si zaplatit cestu přes Úzké moře, a tak jsem přespával v septech a uličkách a jedl jsem ve varných krámcích. Nechal jsem si narůst vous a přizpůsobil jsem vzhled svému věku

V den, kdy přišel lord Stark o hlavu, jsem tam byl, díval jsem se Pak jsem šel do Velkého septa a poděkoval jsem sedmi bohům že ze mne Joffrey strhl můj plášť.“

„Stark byl zrádce, jenž zemřel zaslouženou smrtí.“

„Veličenstvo,“ řekl Selmy, „Eddard Stark se sice podílel na pádu tvého otce, ale nenosil v sobě vůči tobě žádnou zášť. Když nám eunuch Varys oznámil, že čekáš dítě, Robert tě chtěl nechat zabít, ale lord Stark byl proti. Než by souhlasil s vraždou dítěte, řekl Robertovi, aby si raději našel jiného pobočníka.“

„Zapomněl jsi na princeznu Rhaenys a prince Aegona?“

„Nikdy. To byla práce Lannisterů, Veličenstvo.“

„Lannisterů nebo Starků, co na tom záleží? Viserys jim říkal Uchvatitelovi psi. Pokud se na dítě vrhne smečka psů, není jedno, který z nich mu vyrve hrdlo? Jsou tím vinni všichni dohromady. Vina…“ To slovo jí uvízlo v hrdle. Hazzea, pomyslela si a najednou slyšela sama sebe, jak říká: „Musím se podívat do jámy.“ Její hlas byl náhle tichý jako dětský šepot. „Odveď mne dolů, sere, budeš-li tak laskav.“

Přes tvář starého muže přelétl stín nesouhlasu, ale nepříslušelo mu pochybovat o slovech jeho královny. „Jak poroučíš.“ Nejrychlejší cestou dolů byly schody pro služebnictvo – ne široké, ale příkré a úzké, skryté ve zdech. Ser Barristan přinesl lampu, aby neupadla. Z obou stran se k nim tiskly cihly ve dvacítce různých barev, přecházejících za světlem lampy do Šeda a černá. Třikrát procházeli kolem hlídek Neposkvrněných, které tam stály, jako by byly vytesané z kamene. Jediným zvukem bylo tiché šoupání jejich obuvi o kámen.

Na úrovni země byly Velké pyramidy Meereenu tichým místem, plným prachu a stínů. Vnější stěny byly třicet stop vysoké. Uvnitř se odrážely zvuky od kleneb z mnohobarevných cihel, a mezi nimi byly stáje, stání a skladiště. Prošli pod třemi masivními oblouky a po rampě osvětlené pochodní sešli do sklepení pod pyramidou, kolem nádrží na vodu, žalářů a mučicí komory, kde bývali otroci bičováni, stahováni z kůže a páleni žhavým železem. Nakonec přišli k velkým dvojitým dveřím ze železa se zrezivělými panty. Strážili je Neposkvrnění.

Na její příkaz vyndal jeden z nich klíč. Panty zaskřípaly a dveře se otevřely. Daenerys Targaryen vešla do horkého srdce tmy a zastavila se u okraje hluboké jámy. Čtyřicet stop pod ní zvedli hlavy její draci. V šeru zasvítily dvoje oči – jedny z tekutého zlata, druhé z bronzu.

Ser Barristan ji chytil za paži. „Blíž ne.“

„Myslíš, že by mi mohli ublížit?“

„Nevím, Veličenstvo, ale být tebou, raději bych to neriskoval a nesnažil se dozvědět odpověď.“

Když Rhaegal zařval, zášleh žlutého plamene proměnil na půl zabušení srdce tmu v den. Oheň oblízl stěny a Dany ucítila na tváři horko jako výheň z pece. Viserion na druhé straně jámy roztáhl křídla, rozvířil zatuchlý vzduch. Pokusil se k ní vzlétnout, jenže když se zvedl, řetězy se prudce napjaly a srazily jej břichem k zemi. Stejné řetězy na sobě měl i Rhaegal. Ve světle lampy se jeho šupiny zaleskly, jako by byly z nefritu. Mezi zuby mu vycházel kouř. Po podlaze kolem jeho nohou se válely kosti, zpřelámané, sežehnuté a rozštípané. Vzduch tam byl nepříjemně horký a byl cítit sírou a spáleným masem.

„Zase vyrostli.“ Danyin hlas se odrážel od sežehnutých kamenných stěn. Z čela jí stekla kapka potu a dopadla jí na ňadro. „Je pravda, že draci nikdy nepřestávají růst?“

„Pokud mají dostatek potravy a prostoru k růstu. Ovšem připoutaní zde…“

Velcí páni používali jámu jako vězení. Byla dost velká, aby se do ní vešlo pět set lidí… a víc než dostačující pro dva draky. Jenže na jak dlouho? Co se stane, až jim bude jáma příliš malá? Zaútočí na sebe navzájem, pařáty a plamenem? Budou slabí, unavení, s propadlými slabinami a scvrklými křídly? Vyhasnou jejich ohně?

Co za matku by nechalo hnít svoje děti ve tmě?

Jestli se ohlédnu, jsem ztracená, řekla si Dany v duchu… jenže jak se mohla neohlédnout? Měla jsem si uvědomit, že to přichází. Byla jsem tak slepá, nebo jsem zavřela oči úmyslně, abych neviděla, jaká je cena za moc?

Když byla malá, Viserys jí vyprávěl všechny možné příběhy. Rád mluvil o dracích. Znala příběh o pádu Harrenova. Věděla o Ohnivém poli a o Tanci draků. Jeden z jejích předků, třetí Aegon, byl svědkem toho, jak jeho vlastní matku pozřel drak jeho strýce. A zpívalo se nesčetně písní o vesnicích a královstvích které žily v hrůze z draků, dokud nepřišel nějaký drakobijec a nezachránil je. V Astaporu roztály otrokářům oči. Když jí Daario na cestě do Yunkai hodil k nohám hlavy Sallora Holohlavého a Prendahla na Ghezna, její děti na nich hodovaly. Drak neměl z člověka strach. A drak tak velký, že uchvátil ovci, se mohl stejně snadno zmocnit dítěte.

Jmenovala se Hazzea. Byly jí čtyři roky. Pokud její otec nelhal Možná, že lhal Kromě něj draka nikdo neviděl. Jeho důkazem byly ohořelé kosti, jenže ohořelé kosti nic nedokazovaly. Možná to děvčátko zabil sám a pak je spálil. Holotemenný tvrdil, že by to nebyl první otec, který se zbavil nechtěné dcerky. Možná to udělali Synové Harpyje a narafičili to tak, aby to vypadalo jako dračí dílo, aby proti mně poštvali město. Dany tomu chtěla věřit… jenže pokud tomu tak bylo, proč čekal Hazzein otec, dokud se síň téměř nevyprázdnila, než před ni předstoupil? Pokud by měl v úmyslu podnítit proti ní Meereen, pověděl by svůj příběh, když byla síň plná uší, které by to slyšely.

Holotemenný na ni naléhal, aby dala muže usmrtit. „Nebo mu aspoň dej vytrhnout jazyk. Lež tohoto muže by nás mohla zničit, Velkoleposti.“ Dany se místo toho rozhodla zaplatit krvavou cenu. Nikdo jí nebyl schopen říci cenu dcery, tak ji stanovila na stonásobek ceny jehněte. „Dala bych ti Hazzeu nazpět, kdyby to šlo,“ řekla otci, „ale některé věci jsou i mimo moc královny. Její kosti budou uloženy k odpočinku v Chrámu milostí, a ve dne v noci bude hořet stovka svící na její památku. Přijď ke mně každý rok v její den jména, a tvoje ostatní děti nebudou strádat… ale tento příběh nesmí už nikdy přejít přes tvoje rty.“

„Lidé se budou vyptávat,“ řekl zarmoucený otec. „Budou se ptát, kde je Hazzea a jak zemřela.“

„Zemřela na hadí kousnutí,“ navrhl Reznak mo Reznak. „Unesl ji hladový vlk. Schvátila ji náhlá nemoc. Řekni jim, co chceš, ale ani slovo o dracích.“

Viserionovy drápy zaškrábaly o kámen a silný řetěz znovu zarachotil, jak se k ní snažil opět vzlétnout. Když se mu to nepodařilo, zařval, prohnul hlavu dozadu, jak jen to šlo, a vyšlehl zlatý plamen na zeď za sebou. Jak dlouho potrvá, nezbude jeho plamen tak horký, že pod ním pukne kámen a roztaví se železo?

Kdysi, a nebylo tomu tak dávno, sedával na jejím rameni, s ocasem obtočeným kolem její paže. Kdysi ho krmila kousky ožehnutého masa rovnou z dlaně. Byl první, kterého nechala připoutat. Daenerys jej sama odvedla do jámy a nechala ho zavřít uvnitř s několika voly. Jakmile se nacpal, přišla na něj ospalost, a zatímco spal, připoutali jej.

S Rhaegalem to bylo obtížnější. Možná slyšel zuřit svého bratra v jámě, navzdory stěnám z cihel a kamene mezi nimi. Nakonec přes něj museli přehodit síť z těžkých železných kroužků, zatímco se vyhříval na terase, a drak bojoval tak divoce, že trvalo tři dny, než jej snesli po schodech pro služebnictvo, svíjejícího se a chňapajícího. Během toho zápasu uhořelo šest mužů.

A Drogon…

Okřídlený stín, tak jej nazval truchlící otec. Byl největší z těch tří, nejdivočejší, s šupinami černými jako noc a očima jako ohňové jámy.

Drogon lovil kdesi daleko, ale když se nasytil, rád se vyhříval na slunci na vrcholku Velké pyramidy, tam kde kdysi stávala harpyje Meereenu. Třikrát se ho tam pokoušeli zmocnit a třikrát selhali. Dvě desítky jejích nejstatečnějších mužů riskovaly své životy ve snaze polapit jej. Téměř všichni utrpěli popáleniny a čtyři z nich zemřeli. Naposledy Drogona viděla při západu slunce toho večera, kdy se jej pokoušeli chytit potřetí. Černý drak odletěl na sever přes Skahazadhan, směrem k vysokým travinám Dothrackého moře. Už se nevrátil.

Matka draků, pomyslela si Dany. Matka zrůd. Co jsem to vypustila do světa? Jsem královna, ale můj trůn je z ohořelých kostí a stojí na pohyblivém písku. Jak mohla bez draků doufat, že si udrží Meereen, natožpak dobude nazpět Západozemí? Jsem krev draka, pomyslela si. A když jsou zrůdy oni, mohu být i já.

SMRAĎOCH

Krysa vypískla, když se do ní zahryzl; divoce sebou v jeho rukou mrskala, ze všech sil se snažila uniknout. Nejměkčí na ní bylo břicho. Rval slaďoučké maso a přes rty mu vytékala z úst krev. Byla tak dobrá, až mu to vehnalo slzy do očí. Po třetím kousnutí přestala krysa bojovat a on zažíval takřka pocit uspokojení.

Tehdy uslyšel za dveřmi kobky zvuky.

Okamžitě znehybněl, bál se dokonce jen přežvykovat. Ústa měl plná krve, masa a srsti, ale neodvažoval se je vyplivnout ani spolknout. Nehybný jako kámen s hrůzou naslouchal šoupání chodidel o podlahu a řinčení železných klíčů. Ne, pomyslel si, ne, prosím, bohové, ne teď, ne teď. Tak dlouho mu trvalo, než krysu chytil. Jestli mě tady s ní najdou, vezmou mi ji, a pak to poví a lord Ramsay mi ublíží.

Věděl, že by měl krysu schovat, jenže měl takový hlad. Nejedl už dva dny, možná tři, tady dole to šlo těžko poznat. Třebaže měl ruce a nohy hubené jako stvoly rákosu, břicho měl nafouklé a duté, a tak ho bolelo, že kvůli tomu nemohl spát. Kdykoliv zavřel oči, zjistil, že vzpomíná na lady Hornwood. Lord Ramsay ji po svatbě zavřel do věže a vyhladověl ji k smrti. Nakonec si ukousala svoje vlastní prsty.

Schoulil se v koutě kobky, svou kořist přitiskl pod bradu. Ve snaze zhltnout co nejvíc teplého masa, než se dveře otevřou, usilovně hryzal tím, co mu zbylo ze zubů a z koutků úst mu přitom vytékala krev. Maso bylo vláknité, ale tak hutné, až měl pocit, že z toho omdli. Žvýkal a polykal, vybíral kostičky z děr v dásních, odkud mu vytrhali zuby. Bolelo to, když žvýkal, ale měl takový hlad, že nebyl schopen přestat.

Zvuky byly stále hlasitější. Bohové, prosím, ať nejdou pro mě, modlil se, když rval krysí nohu. Bylo to již tak dlouho, co pro něj někdo přišel. Byly tam i jiné kobky, jiní vězni. Někdy je slýchal křičet, i přes silné kamenné zdi. Ženy vždycky křičí nejhlasitěji. Sál rudé maso a snažil se vyplivnout kost z nohy, ale ta mu jen přepadla přes dolní ret a zapletla se mu do vousu. Jděte pryč, modlil se, jděte pryč, projděte kolem mě, prosím, prosím.

Jenže kročeje se zastavily, právě když byly nejhlasitější, a před jeho celou zarachotily klíče. Krysa mu vypadla z prstů. Otřel si zakrvácené prsty o kalhoty. „Ne,“ zasténal, „néééé.“ Podpatky jeho bot zuřivě zaškrábaly o kámen, jak se snažil vsedě vecpat co nejvíc do rohu, do chladných, vlhkých, kamenných stěn.

Nejhorší ze všeho byl zvuk klíče otáčejícího se v zámku. Když jej naplno zasáhlo do obličeje světlo, vykřikl a zakryl si oči oběma rukama. Nejraději by si je vyškrábal, kdyby k tomu měl odvahu, a v hlavě mu tak bušilo. „Odneste to pryč, nechejte mě potmě, prosím, ach, prosím.“

„To není on,“ řekl chlapecký hlas. „Podívej se na něho. Jsme ve špatné kobce.“

„Poslední kobka nalevo,“ řekl jiný chlapecký hlas. „Tohle je poslední kobka nalevo, ne snad?“

„Ano.“ Odmlka. „Co to říká?“

„Myslím, že se mu nelíbí to světlo.“

„A tobě by se líbilo, kdybys vypadal takhle?“ Chlapec si odchrchlal a odplivl si. „A ten smrad, co z něho jde. Já se snad udusím.“

„Žere krysu,“ řekl druhý hoch. „Podívej.“

Ten první se zasmál. „Žere. To je legrační.“

Musel jsem. Krysy ho kousaly, zatímco spal, hryzaly mu prsty na rukou i na nohou, dokonce útočily na jeho obličej, a tak když se mu podařilo jednu chytit, neváhal ani chvíli. Jez, nebo se nechej sníst, to byly jeho jediné možnosti. „Udělal jsem to,“ zamumlal, „udělal, udělal, snědl jsem ji, ony dělají to samé, prosím…“

Chlapci popošli blíž, sláma jim tiše šustila pod nohama. „Mluv se mnou,“ řekl jeden z nich. Byl menší z těch dvou, hubený hoch, ale bystrý. „Pamatuješ si, kdo jsi?“

Z jeho nitra vybublal strach. Zasténal.

„Mluv se mnou. Pověz mi své jméno.“

Moje jméno. V hrdle mu uvízl výkřik. Učili jej jeho jméno, učili, ano, jenže to bylo už tak dávno, že je zapomněl. Jestli to řeknu špatně, vezme mi další prst nebo ještě hůř, vezme mi… vezme mi… Nebude na to myslet, nedokázal na to myslet. V čelisti měl jehly, v očích také. V hlavě mu bušilo. „Prosím,“ zachroptěl tenkým slabým hlasem. Znělo to, jako by byl sto let stár. Možná i byl. Jak dlouho už jsem tady? „Jděte,“ zamumlal skrze rozbité zuby a rozbité prsty, s očima pevně zavřenýma proti tomu strašnému jasnému světlu. „Prosím, mohu si nechat tu krysu, neubližujte mi…“

„Smraďoch,“ řekl větší z chlapců. „Jmenuješ se Smraďoch. Pamatuješ si to?“ Byl to ten s pochodní. Menší chlapec držel v rukou železné klíče.

Smraďoch? Po tvářích mu stékaly slzy. „Pamatuju si to. Pamatuju.“ Otevřel a zavřel ústa. „Jmenuju se Smraďoch. Rýmuje se to s vrtoch.“ Ve tmě jméno nepotřeboval, a tak bylo snadné zapomenout je. Smraďoch, Smraďoch, jmenuju se Smraďoch. S tímto jménem se nenarodil. V jiném životě byl někdo jiný, ale teď a tady se jmenoval Smraďoch. Už si vzpomněl.

Vzpomínal si také na chlapce. Byli oblečení ve stejných kabátcích z jehněčí vlny, stříbrošedých s tmavomodrým lemováním. Oba to byli panoši, oběma bylo osm a oba se jmenovali Walder Frey. Velký Walder a Malý Walder, ano. Akorát že ten velký byl Malý a malý byl Velký, což chlapce bavilo a zbytek světa mátlo. „Já vás znám,“ zašeptal rozpukanými rty. „Znám vaše jména.“

„Máš jít s námi,“ řekl Malý Walder.

„Jeho lordstvo tě potřebuje,“ dodal Velký Walder.

Strach jím projel jako nůž. Jsou to jenom děti, pomyslel si, osmiletí chlapci. Dva osmileté chlapce by jistě přemohl. Dokonce i ve svém zesláblém stavu by jim mohl vzít pochodeň a klíče, vytáhnout dýku od pasu Malého Waldera a uprchnout. Ne. Ne, to by bylo příliš snadné. Je to past. Když uteču, usekne mi další prst, vezme mi další zuby.

Jednou už utekl. Měl pocit, jako by to bylo před celými roky, když v sobě ještě měl nějakou silu, když ještě vzdoroval. Tehdy přišla Kyra s klíči. Řekla mu, že je ukradla a že ví o výpadové brance, kterou nikdy nehlídají. „Odveď mne zpátky na Zimohrad, můj pane,“ prosila, dívka se sinalou tváří, celá rozechvělá. „Já neznám cestu. Nemůžu utéct sama. Pojď se mnou, prosím.“ A tak šel. Žalářník ležel namol opilý v louži vína, s kalhotami u kotníků. Dveře žaláře byly otevřené a výpadovou branku nehlídali, přesně jak říkala. Čekali, až zajde měsíc za mrak, pak vyklouzli z hradu a přebrodili Plačící vodu, překlopýtali přes kamení, napůl v ledovém proudu zmrzli. Na protějším břehu ji políbil. „Zachránila jsi nás,“ řekl. Blázen. Blázen.

Byla to past, hra, žert. Lord Ramsay miloval hon, a nejraději měl dvounohou kořist. Celou noc prchali černým lesem, ale když vyšlo slunce, skrze stromy k nim pronikl zvuk vzdáleného rohu a uslyšeli štěkot psí smečky. „Měli bychom se rozdělit,“ řekl Kyře, když se psi blížili. „Oba nás vystopovat nemohou.“ Dívka ale šílela a odmítala ho opustit, přestože jí přísahal, že zburcuje armádu železných mužů a vrátí se pro ni, kdyby se měli vydat po její stopě.

Během hodiny je měli. Jeden pes jej srazil k zemi a druhý se zakousl do nohy Kyře, zatímco se škrábali po úbočí kopce. Záhy je obklopil zbytek psů, štěkali a vrčeli, chňapali po nich, kdykoliv se pohnuli, drželi je v šachu, dokud k nim nepřijel Ramsay Sníh se svými lovci. Tehdy to byl stále ještě bastard, žádný lord Bolton. „Tady jste,“ řekl, usmívaje se na ně ze sedla. „Ranili jste mne, když jste si jen tak odešli. To vás tak brzy omrzela moje pohostinnost?“ Tehdy sebrala Kyra kámen a hodila mu jej po hlavě. Netrefila se o dobrou stopu, a Ramsay se usmál. „Musíte být potrestáni.“

Smraďoch si pamatoval zoufalý, vystrašený pohled v Kyřiných očích. Nikdy nevypadala tak mladá jako právě v tom okamžiku, ještě napůl děvčátko, ale neexistovalo nic, co by pro ni mohl udělat. To kvůli ní nás oba dopadli, pomyslel si. Kdybychom se byli rozdělili Jak jsem chtěl Jednomu z nás by se možná podařilo uniknout.

Když si na to vzpomněl, málem nebyl schopen popadnout dech. Odvrátil se od pochodně se slzami v očích. Co po mně chce tentokrát? pomyslel si zoufale. Proč mě prostě nenechá být? Neudělal jsem nic špatného, tentokrát ne, proč mě prostě nenechají ve tmě? Měl svoji krysu, vypasenou, teplou, kroutící se mu v prstech…

„Neměli bychom ho umýt?“ zeptal se Malý Walder.

„Jeho lordstvu se líbí, když smrdí,“ opáčil Velký Walder. „Proto ho pojmenoval Smraďoch.“

Smraďoch. Mé jméno je Smraďoch, rýmuje se to se staroch. Musí si to pamatovat. Služ a poslouchej a pamatuj si, kdo jsi, a nic se ti nestane. Jeho lordstvo to slíbilo. I kdyby chtěl vzdorovat, neměl na to sílu. Vymrskali ji z něj, vyhladověli, stáhli ji z něj s kůží. Když jej malý Walder vytáhl na nohy a Velký Walder proti němu máchl pochodní, aby jej vyhnal z cely, šel s nimi poslušně jako pes. Kdyby měl ocas, stáhl by jej mezi nohy.

Kdybych měl ocas, Bastard by mi jej usekl. Ta myšlenka k němu přišla nezvána, zlá myšlenka, nebezpečná. Jeho lordstvo už není bastard. Je to Bolton, ne Sníh. Chlapecký král na Železném trůnu jmenoval lorda Ramsaye legitimním synem, dal mu právo užívat jméno svého otce, a když jej někdo nazýval Sněhem, připomínalo mu to jeho nemanželský původ a přivádělo jej to k zuřivosti. Smraďoch si to musí pamatovat. A taky svoje jméno, musí si pamatovat svoje jméno. Jen na chvíli na to zapomněl, a to jej tak strašně vyděsilo, že na prudkých žalářových schodech zakopl, roztrhl si o kámen kalhoty a odral se do krve. Malý Walder k němu musel přistrčit pochodeň, aby ho dostal zpátky na nohy a přiměl jej znovu se rozhýbat.

Venku na nádvoří se nad Hrůzovem snášela noc a nad východními hradbami vycházel měsíc. Jeho bledé světlo vrhalo na zamrzlou zemi stíny vysokých trojúhelníkovitých vrcholů cimbuří, řadu ostrých černých zubů. Vzduch byl chladný, vlhký a plný napůl zapomenutých pachů. Svět, pomyslel si Smraďoch, takto je cítit svět. Nevěděl, jak dlouho byl tam dole v žalářích, ale muselo to být přinejmenším půl roku. Tak dlouho nebo ještě déle. Co když to bylo pět let, nebo deset či dvacet? Dozvím se to vůbec? Co když jsem tam dole zešílel a mezitím uběhlo půl mého života? Ale ne, to byla hloupost. Ti chlapci byli stále chlapci. Kdyby bylo uplynulo deset let, vyrostli by z nich muži. Musí si to pamatovat. Nesmím dopustit, aby mne dohnali k šílenství.

Může mi usekat prsty na rukou i na nohou, může mi vyloupat oči, může mi uříznout uši, ale pokud mu to nedovolím, o rozum mne okrást nemůže.

Malý Walder šel jako první s pochodní v ruce. Smraďoch ho poslušně následoval a Velký Walder mu šel těsně v patách. Šli kolem psince a psi v kotcích se rozštěkali. Nádvořím kroužil vítr, profukoval tenkou látku cárů, které měl na sobě. Na těle mu naskákala husí kůže. Noční vzduch byl studený a vlhký, ale neviděl ani stopy po sněhu, ač byla zima jistě blízko. Smraďoch si pomyslel, zda zůstane naživu tak dlouho, aby viděl padat sníh. Kolik budu mít prstů na rukou? Kolik na nohou? Zvedl ruku a šokované si uvědomil, jak je bílá, bez masa. Kost a kůže, pomyslel si. Mám ruce starce. Že by se ohledně chlapců spletl? Co když to koneckonců vůbec nejsou Malý Walder a Velký Walder, ale synové chlapců, které znal?

V hradní síni panovalo šero a byla plná kouře. Nalevo i napravo plápolaly řady pochodní, které držely kostlivé lidské ruce trčící ze stěn. Dřevěné trámy vysoko nahoře byly zčernalé kouřem a klenutý strop tonul ve stínu. Vzduch byl těžký vůněmi piva, vína a pečeného masa. Smraďochovi v reakci na pachy hlasitě zakručelo v žaludku a sběhly se mu sliny v ústech.

Malý Walder jej klopýtajícího postrkoval kolem dlouhých stolů, kde večeřeli muži z posádky. Cítil na sobě jejich oči. Na těch nejlepších místech, blízko ke stupínku, seděli Ramsayho oblíbenci, Bastardovi hoši. Ben Kosti, starý muž, který měl na starosti milované lovecké psy jeho lordstva. Damon, zvaný Damon Tanči pro mne, světlovlasý a chlapeckého vzezření. Chrochtá, který přišel o jazyk, protože nerozvážně mluvil v doslechu lorda Roosea. Nevrlý Alyn. Stahovač. Žlutý Dick. O něco níž, za solí, seděli další, které znal Smraďoch od vidění, ale ne jménem: přísahající žoldnéři a úředníci, vojáci, žalářníci a mučitelé. Byli tam ale rovněž cizinci, tváře, které nepoznával. Někteří krčili nosy, když procházel kolem, zatímco jiní se při pohledu na něj smáli. Hosté, pomyslel si Smraďoch, přátelé jeho lordstva, a mne sem přivedli, aby se pobavili. Proběhl jím záchvěv strachu.

U vysokého stolu seděl na místě svého lorda otce Bastard z Boltonů, pil z otcova poháru. O místa u stolu se s ním dělili dva staří muži a Smraďoch podle jejich vzhledu poznal, že jsou to oba lordi. Jeden byl vyzáblý, s očima jako křemen, dlouhým bílým vousem a obličejem tvrdým jako zimní mráz. Jeho kamizola byla z otrhané medvědí kůže, obnošené a umaštěné. Pod ní měl kroužkovou košili, dokonce i u stolu. Druhý lord byl rovněž hubený, ale pokroucený tam, kde byl ten první rovný. Jedno z ramen měl o hodně výš než druhé a hrbil se nad svým tácem jako sup nad mršinou. Oči měl šedé a chtivé, zuby žluté, vidlicovitý bílý vous byl prokvetlý stříbrem. Ke skvrnité kůži lebky mu lnulo posledních pár chumáčů bílých vlasů, ale plást, který měl na sobě, byl hebký a krásný, šedá vlna olemovaná černou sobolinou a připevněná k rameni mnohacípou hvězdou z tepaného stříbra.

Ramsay byl oděn v černé a růžové – vysokých černých botách, černém opasku a pochvě, černé kožené vestě oblečené na růžové sametové tunice s prořízlými rukávy podšitými červeným saténem. V pravém uchu se mu blýskal granát obroušený do podoby kapky krve. Avšak navzdory vší nádheře svého odění to byl ošklivý muž, s hrubými rysy a shrbenými rameny, a jeho mírná tělnatost nepochybně přejde v pozdějším věku v otylost. Kůži měl růžovou a skvrnitou, nos široký, ústa malá, vlasy dlouhé, tmavé a suché. Rty měl široké a masité, ale první věcí, které si na něm lidé všímali, byly jeho oči. Měl oči svého lorda otce – malé, posazené blízko u sebe, neobyčejně bledé. Přízračná bledost, tak nazývali někteří lidé ten odstín, ale ve skutečnosti byly jeho oči bezbarvé, jako dva úlomky špinavého ledu.

Při pohledu na Smraďocha se usmál vlhkým úsměvem. „Tady je. Můj mrzutý starý přítel.“ Mužům vedle sebe řekl: „Smraďoch se mnou byl od mých chlapeckých let. Můj lord otec mi jej dal na znamení své náklonnosti.“

Lordi si vyměnili pohled. „Já slyšel, že je tvůj sluha mrtvý,“ řekl ten s ohnutým ramenem. „Říkali, že ho zabili Starkové.“ Lord Ramsay se zachechtal. „Železní by ti možná řekli, že to, co je mrtvé, nemůže zemřít, ale znovu vstává, tvrdší a silnější. Jako Smraďoch. Ačkoliv smrdí hrobem, to tě ujišťuji.“

„Smrdí výkaly a starými zvratky.“ Starý lord s ohnutým ramenem odložil kost, kterou okusoval a utřel si prsty do ubrusu. „Existuje nějaký důvod, proč jsi jej sem musel nechat přivést, zatímco jíme?“

Druhý lord, starý muž s rovnými zády a v kroužkové košili, pozoroval Smraďocha tvrdýma očima. „Podívej se na něj znovu,“ pobídl druhého lorda. „Ano, vlasy mu zbělely a je o tři kameny hubenější, ale není to žádný sluha. Copak jsi zapomněl?“

Lord s ohnutými zády se na něj znovu podíval a prudce si odfrkl. „Ten? je to možné? Starkův svěřenec. Ten, co se stále usmíval.“

„Teď už se tolik neusmívá,“ připustil lord Ramsay. „Možná jsem mu zlámal některé z těch jeho pěkných bílých zubů.“

„Lépe bys udělal, kdybys mu byl podřízl krk,“ řekl lord v brnění. „Pes, který se obrátí proti svému pánovi, je dobrý leda tak ke stažení z kůže.“

„Och, však jsme ho stáhli, tu kousek, tam kousek,“ řekl Ramsay.

„Ano, můj pane. Byl jsem zlý, můj pane. Neposlušný a…“ Oblízl si rty, snažil se vzpomenout si, čeho ještě se dopustil. Služ a poslouchej, řekl si v duchu, a nechá tě žít, ponechá ti části těla, které si ještě nevzal Služ a poslouchej a pamatuj si své jméno. Smraďoch, Smraďoch, rýmuje se to se slaboch. „… špatný a…“

„Máš na ústech krev,“ poznamenal Ramsay. „Už zase sis hryzal prsty, Smraďochu?“

„Ne. Ne, můj pane, přísahám.“ jednou se Smraďoch snažil ukousnout si svůj vlastní ukazovák, aby zastavil bolest, poté co mu jej stáhli z kůže. Lord Ramsay nikdy jednoduše neuřízl člověku prst. Raději jej nechal stáhnout z kůže a nechal obnažené maso, aby vysychalo, praskalo a hnisalo. Smraďocha bičovali, mučili a řezali, ale žádná bolest nebyla ani z poloviny tak nesnesitelná jako ta, která následovala po stažení kůže. Byla to bolest, která doháněla člověka k šílenství a nedala se vydržet dlouho. Dříve či později se oběť dala do křiku. „Prosím, už ne, už ne, zastavte tu bolest, usekněte mi to,“ a lord Ramsay poslechl. Byla to hra, kterou hráli. Smraďoch se naučil pravidla, o čemž svědčily jeho ruce a nohy, ale tenkrát zapomněl a pokoušel se ukončit bolest sám, svými zuby. Ramsay tím nebyl potěšen a ta urážka stála Smraďocha další prst na noze. „Jedl jsem krysu,“ zamumlal.

„Krysu?“ Ramsayho bledé oči se zaleskly ve světle pochodně.

„Všechny krysy na Hrůzově patří mému lordu otci. Jak ses mohl opovážit jednu sníst, když jsem ti k tomu nedal svolení?“ Smraďoch nevěděl, co na to říct, a tak neřekl nic. Jediné nesprávné slovo by jej stálo další prst na noze nebo možná dokonce na ruce. Zatím přišel o dva prsty na levé ruce a malíček na pravé, ale jen o malíček na pravém chodidle a tři na levém. Někdy pronášel Ramsay vtipy, že to musí srovnat. Můj pán jenom žertoval snažil se přesvědčit sám sebe v duchu. Nechce mi ubližovat, fikal mi to, dělá to, jen když mu zavdám důvod. Jeho pán je milosrdný a laskavý. Za některé z těch věcí, co Smraďoch řekl, než pochopil, jaké je jeho pravé jméno a místo, mu mohl nechat stáhnout kůži z obličeje.

„Už je to únavné,“ poznamenal lord v kroužkové brni. „Zab ho a skoncuj to s ním.“

Lord Ramsay si naplnil pohár pivem. „To by nám zkazilo oslavu, můj pane. Smraďochu, mám pro tebe dobrou zprávu. Budu se ženit. Můj lord otec mi sem vede Starkovo děvče. Dceru lorda Eddarda, Aryu. Pamatuješ si malou Aryu, že ano?“

Ary a Podnožka, vyhrkl málem. Ary a Koňská tvář. Robbova mladší sestra, hnědovlasá, s protáhlou tváří, hubená jako klacík, stále umouněná. To Sansa byla ta hezká. Vzpomněl si na dobu, kdy si myslel, že by jej mohl lord Eddard oženit se Sansou a prohlásit jej za svého syna, ale to byla jen dětinská fantazie. Ale Arya… „Vzpomínám si na ni. Na Aryu.“

„Bude to paní Zimohradu a já budu její pán.“

Je to teprve holčička. „Ano, můj pane. Blahopřeji.“

„Doprovodíš mne na mou svatbu, Smraďochu?“

Zaváhal. „Pokud si to přeješ, můj pane.“

„Ach ano, přeji si to.“

Znovu zaváhal, přemýšlel, zda to není nějaký krutý žert. „Ano, můj pane. Pokud tě to potěší. Byl bych poctěn.“

„V tom případě tě už nesmíme zavírat do toho odporného žaláře. Vydrhneme tě do růžová, dáme ti čisté šaty, jídlo k snědku. Co třeba dobrou měkkou ovesnou kaši, měl bys na ni chuť? Možná kousek hrachového koláče se slaninou. Mám pro tebe úkol a ty potřebuješ znovu nabrat síly, máš-li mi sloužit. A já vím, že mi chceš sloužit.“

„Ano, můj pane. Chci to víc než cokoliv jiného.“ Proběhlo jím zachvění. „Jsem Smraďoch. Dovol mi prosím, abych ti mohl sloužit. Prosím.“

„Jak bych ti to mohl odmítnout, když tak hezky prosíš?“ Ramsay Bolton se usmál. „Jedu do války, Smraďochu. A ty pojedeš se mnou, abys mi pomohl přivést si domů mou nevěstu.“

BRAN

Z čehosi na havranově zakrákání přejel Branovi mráz po zádech. Jsem již téměř dospělý muž, musel si v duchu připomenout. Ted musím být statečný.

Jenže vzduch byl ostrý, studený a plný strachu. Dokonce i Léto se bál. Srst na krku měl naježenou. Stíny na úbočí kopce se prodloužily, tmavé a hladové. Všechny stromy byly ohnuté a pokroucené pod tíhou sněhu, některé takřka vůbec nevypadaly jako stromy. Pohřbené od kořenů po korunu ve sněhu se k sobě na kopci tiskly jako obři, obludní a znetvoření tvorové schoulení k zemi před ledovým větrem.

„Jsou tady.“ Průzkumník vytáhl svůj meč.

„Kde?“ zeptala se tichým hlasem Meera.

„Nevím kde. Ale jsou blízko. Někde tady.“

Havran znovu zakrákal. „Hodor,“ zašeptal Hodor. Měl ruce vražené do podpaždí. Z hnědého houští jeho vousu visely rampouchy a knír se změnil v kus zmrzlého sople, který se mu pod nosem červeně leskl ve svitu zapadajícího slunce.

„Blízko jsou i vlci,“ varoval je Bran. „Ti, co nás sledují. Léto je vycítí vždycky, když jsou po větru.“

„Vlci jsou ti nejmenší z našich nepřátel,“ řekl Studenoruký. „Musíme nahoru. Brzy se setmí. Než padne noc, měli byste být pod střechou, jinak je vaše teplo přiláká.“ Pohlédl k západu, kde skrze stromy slabě prosvítalo světlo zapadajícího slunce, jako záře skomírajícího ohně.

„Tohle je jediná cesta dovnitř?“ zeptala se Meera.

„Zadní dveře jsou tři ligy na sever, dolů skluzem.“

Víc říkat nemusel. Dokonce ani Hodor nebyl schopen spustit se dolů skluzem s těžkým Branem na zádech a Jojen již nemohl ujít další tři ligy o nic víc, než by dokázal uběhnout tisíc.

Meera si prohlížela kopec nad nimi. „Cesta vypadá čistá.“

„Vypadá,“ řekl průzkumník zlověstným tónem. „Cítíte ten chlad? Něco tady je. Kde jsou?“

„V jeskyni?“ navrhla Meera.

„Jeskyně je strážená, tamtudy projít nemohou.“ Průzkumník ukázal svým mečem. „Tamhle je vidět vchod. Napůl cesty vzhůru, mezi čarostromy, ta rozsedlina ve skále.“

„Vidím jej,“ řekl Bran. Dovnitř vlétali havrani a vylétali ven. Hodor přešlápl z nohy na nohu. „Hodor.“

„Já vidím jen jakýsi ohyb ve skále,“ řekla Meera.

„Je tam průchod. Zpočátku příkrý a točitý, chodba skrze skálu. Jestli se vám k ní podaří dostat, budete v bezpečí.“

„A co ty?“

„Jeskyně je strážená.“

Meera pozorovala rozsedlinu ve skále. „Odsud to nemůže být dál než tisíc yardů.“

Přesně tak, pomyslel si Bran Jenže všechny ty yardy jsou do kopce. Kopec byl příkrý a hustě zalesněný. Sníh přestal padat před třemi dny, ale žádný dosud neroztál. Země pod stromy byla pokryta ničím nenarušenou bělí. „Nikdo tady není,“ řekl Bran statečně. „Podívejte se na sníh. Nejsou v něm žádné stopy.“

„Bílí chodci se pohybují na sněhu zlehka,“ řekl průzkumník. „Žádné stopy po nich ve sněhu nenajdeš.“ Seshora slétl havran a usedl mu na rameni. Celkem s nimi již byl jen asi tucet ptáků. Ostatní zmizeli cestou; každého rána, když vstali, jich bylo o něco méně. „Jdeme“ zakrákal pták. „Jdeme, jdeme.“

Tříoká vrána, pomyslel si Bran. Zelenověštec. „Není to tak daleko,“ řekl. „Trocha šplhání do kopce a budeme v bezpečí. Snad bychom si mohli rozdělat oheň.“ Až na průzkumníka byli všichni prochladlí, provlhlí a hladoví, a Jojen Reed byl příliš zesláblý, než aby mohl jít bez pomoci.

„Jdi sám.“ Meera Reed se sklonila vedle svého bratra. Seděl na kmeni dubu, oči měl zavřené a celý se třásl. To málo, co bylo vidět z jeho tváře pod kápi a šátkem, bylo stejně bezbarvé jako okolní sníh, ale kdykoliv vydechl, stále mu z chřípí vycházely slabé bílé obláčky dechu. Meera jej nesla celý den. Jídlo a oheň jej zase postaví na nohy, snažil se Bran namluvit sám sobě, třebaže si tím nebyl jistý. „Nemohu nést Jojena a zároveň bojovat, svah je moc prudký,“ řekla Meera. „Hodore, odnes Brana nahoru k jeskyni.“

„Hodor.“ Pacholek tleskl dlaněmi o sebe.

„Jojen se jen potřebuje najíst,“ namítl Bran nešťastně. Bylo to již dvanáct dní, co se pod nimi potřetí a naposledy sesul los k zemi. dvanáct dní od doby, co Studenoruký poklekl vedle něj do sněhu, tiše odříkal jakousi modlitbu v neznámém jazyce a podřízl mu hrdlo. Vyřinula se z něj jasně rudá krev a Bran se rozplakal jako malé dítě. Nikdy předtím se necítil větším mrzákem než tehdy, když bezmocně přihlížel, jak Meera Reed a Studenoruký rozřezávají zvíře, které je neslo tak daleko. Říkal si, že je jíst nebude, že raději bude mít hlad, než by snědl přítele, ale nakonec jej jedl dvakrát, jednou ve své vlastní kůži a jednou jako Léto. Přestože byl los vyzáblý a hladový, vydržely jim kusy masa, které z něj průzkumník vyřezal, sedm dní, dokud nakonec schoulení u ohně v ruinách staré pevnosti na kopci nesnědli poslední z nich.

„Potřebuje jíst,“ souhlasila Meera, hladíc svého bratra po čele. „To potřebujeme všichni, jenže tu žádné jídlo není. Jděte“

Bran mrkáním zatlačil slzu a cítil, jak mu zamrzá na tváři. Studenoruký vzal Hodora za paži. „Světla ubývá. Jestli tu nejsou teď, brzy přijdou. Pojďme.“

Protentokrát beze slova si Hodor ometl sníh z nohou a začal se s Branem na zádech plahočit závějemi vzhůru do svahu. Studenoruký šel s taseným mečem v ruce vedle nich a Léto za nimi. Na některých místech byly závěje vyšší než on a velký zlovlk se musel zastavit a setřást ze sebe sníh pokaždé, když se probořil skrze tenký škraloup. Stoupali a Bran se cítil ve svém koši divně, když se díval, jak Meera vsunula paži pod svého bratra a snažila se jej zvednout na nohy. Je na ni moc těžký. Sama je napůl vyhladovělá, už nemá takovou sílu Jako měla předtím. V druhé ruce svírala svůj žabí oštěp, zabodávala jeho zuby do sněhu, aby měla aspoň trochu oporu. Právě se začala plahočit do kopce, napůl nesla a napůl táhla svého malého bratra, když zašel Hodor mezi stromy a Bran je ztratil z očí.

Kopec byl stále příkřejší. Hodorovi praskaly pod nohama sněhové návěje. Jednou se mu pod chodidlem pohnul kámen, Hodor uklouzl a málem se skutálel dolů z kopce. Průzkumník jej chytil za paži a zachránil jej. „Hodor,“ řekl Hodor. Každý poryv větru zaplnil vzduch jemným bílým prachem, který se blyštěl v posledním světle dne jako sklo. Havrani pleskali křídly kolem nich. Jeden vyletěl dopředu a zmizel v ústí jeskyně. Už jenom osmdesát yardů, pomyslel si Bran, to vůbec není daleko.

U spodního okraje prudce stoupajícího pásu neposkvrněného bílého sněhu Léto najednou zastavil. Zlovlk otočil hlavu, začichal ve vzduchu, pak zavrčel. S naježenou srstí začal couvat.

„Zastav, Hodore,“ řekl Bran. „Hodore. Čekej.“ Něco nebylo v pořádku. Léto to vycítil, a stejně tak i on. Něco je špatně. Něco blízko. „Hodore, ne, jdi zpátky.“

Studenoruký stále postupoval a Hodor jej chtěl dohonit. „Hodor, hodor, hodor,“ bručel nahlas, aby zamluvil Branovy protesty. Jeho dech byl stále pracnější. Sněhu bylo téměř po pás vysoko a svah byl velmi prudký. Hodor se nakláněl dopředu, při výstupu se chytal rukama kamenů a stromů. Další krok. Další. Sníh narušený jeho výstupem klouzal dolů, spouštěl za nimi malou lavinu.

Šedesát yardů. Bran se natahoval stranou, aby lépe viděl na jeskyni. Pak spatřil něco jiného. „Oheň!“ V malé průrvě mezi čarostromy se mihotala záře, načervenalé světlo probleskující skrze hromadící se šero. „Podívej, někdo –“

Hodor vykřikl. Zvrátil se, klopýtl, upadl.

Bran cítil, jak svět klouže stranou, zatímco velký pacholek se divoce otáčel dokola. Prudký náraz mu vyrazil dech z těla. Ústa měl plná krve a Hodor sebou tloukl a kutálel se, drtil zmrzačeného chlapce pod sebou.

Něco ho chytilo za nohu. Na půl zabušení srdce si Bran myslel, že mu možná uvízl kotník mezi kořeny… dokud se kořen nepohnul. Ruka, pochopil, zatímco se zpod sněhu prudce zvedl zbytek nemrtvého.

Hodor do něj kopl, vrazil sněhem obalenou patu do tváře té příšery, ale mrtvý muž jako by to ani necítil. Pak spolu ti dva sjížděli po sněhu, zápasili, bušili do sebe a drápali po sobě. Jak se kutáleli, Branovi vnikl do úst a do nosu sníh a v příštím okamžiku ho něco prudce udeřilo do hlavy, nevěděl, zda to byl kámen, kus ledu, či pěst nemrtvého, a najednou zjistil, že je venku z koše, natažený na úbočí kopce. Plival sníh a v ruce svíral hrst plnou vlasů, které vyškubl z hlavy Hodorovi.

Všude kolem něj vstávali zpod sněhu nemrtví.

Dva, tři, čtyři. Bran brzy ztratil přehled. Divoce se rojili mezi mračny zvířeného sněhu. Někteří na sobě měli černé pláště, jiní otrhané kůže, někteří vůbec nic. Všichni měli bledou kůži a černé ruce a oči jim žhnuly jako bleděmodré hvězdy.

Tři z nich se vrhli na průzkumníka. Bran viděl, jak Studenoruký sekl jednoho přes obličej. Nemrtvý šel dál proti němu, hnal ho rovnou do náruče druhého. Dva další šli na Hodora, nemotorně vrávorali dolů po svahu. Meera vejde rovnou mezi ně, uvědomil si Bran se strašlivým pocitem bezmocné hrůzy. Uhodil do sněhu a vydal varovný výkřik.

Něco jej popadlo. Tehdy se jeho volání změnilo v jekot. Bran nabral plnou hrst sněhu a hodil jej, jenže nemrtvý ani nemrkl. Po tváři mu šmátrala černá ruka, další po břiše. Její prsty byly jako železo. Vyrve ze mě střeva.

Tu náhle byl mezi nimi Léto. Bran zahlédl kůži trhající se jako levná látka, uslyšel, jak se láme kost. Uviděl, jak se trhá ruka v zápěstí, jak se svíjejí bledé prsty, spatřil hrubě tkanou vybledlou čerň rukávu. Černá, pomyslel si, má na sobě černou, byl to bratr Noční hlídky. Léto odhodil ruku stranou, otočil se a zabořil mrtvému muži zuby do krku, hned pod bradu. Když velký vlk odskočil, vzal s sebou přitom v explozi zetlelého bledého masa většinu tvorova hrdla.

Urvaná ruka se stále hýbala. Bran se od ní odkulil. Ležící na břiše a škrábající do sněhu zahlédl stromy nad sebou, bledé a do sněhu oděné, i oranžovou záři mezi nimi.

Padesát yardů. Kdyby dokázal přeplazit padesát yardů, nedostali by ho. Chmatal po kořenech a kamenech, a s rukavicemi prosáklými vlhkem se plazil směrem ke světlu. Ještě dál, ještě o kousek dál. Pak si můžeš odpočinout u ohně.

Do té doby zmizelo mezi stromy poslední denní světlo. Snesla se noc. Studenoruký sekal a krájel kruh mrtvých mužů, kteří jej obklopovali. Léto trhal jednoho, kterého srazil k zemi, rval mu zuby obličej. Branovi nevěnoval nikdo pozornost. Odplazil se o kousek výš, neužitečné nohy táhl za sebou. Kdyby se mi podařilo dostat k jeskyni…

„Hóóódódor,“ ozvalo se zasténání odněkud zezdola.

A najednou nebyl Bran, zmrzačený chlapec plazící se sněhem, najednou byl Hodor v půli cesty dolů z kopce, s nemrtvým drásajícím se mu po očích. S řevem se vyškrábal na nohy. Prudce odhodil mrtvolu stranou. Zvedla se na koleno, začala znovu vstávat. Bran vyškubl Hodorovi od pasu dlouhý meč. Zvedl jej a máchl jím po mrtvém muži, zamručel, když čepel projela skrze mokrou vlnu, zrezivělou kroužkovou brni a tlející kůži a zakousla se hluboko do kostí a masa pod nimi. „HODOR!“ vykřikl a znovu sekl. Tentokrát setnul nemrtvému hlavu z krku a na půl okamžiku zajásal… dokud se po jeho hrdle nezačal slepě sápat pár černých rukou.

Bran začal ustupovat dozadu, krvácel, ale to už u něj byla Meera Reed, která zabodla svůj žabí oštěp nemrtvému do zad. „Hodor,“ zařval Bran znovu a mávl jí, aby pokračovala vzhůru do kopce. „Hodor, Hodor“ Jojen se na místě, kam jej položila, mírně zavrtěl. Bran šel k němu, upustil meč, vzal chlapce do Hodorovy náruče a vyškrábal se zpátky na nohy. „HODOR!“ zaburácel.

Meera vystupovala do kopce jako první, bodala po nemrtvých, kdykoliv se přiblížili. Nešlo jim jen tak ublížit, ale byli pomalí a neobratní. „Hodor,“ pronesl Hodor s každým krokem. „Hodor, hodor.“ Říkal, si, co by si asi Meera pomyslela, kdyby jí najednou řekl, že ji miluje.

Na svahu nad nimi tančily ve sněhu hořící postavy.

Nemrtví, pomyslel si Bran. Někdo je podpálil.

Léto cenil zuby a chňapal, tančil kolem nejbližšího z nich, zbytků obrovského muže ověnčených svíjejícími se plameny. Neměl by k němu chodit tak blízko, co to dělá? Pak spatřil sám sebe, roztaženého tváří k zemi na sněhu. Léto se snažil odehnat od něj nemrtvého. Co se stane, když mě to zabije? Zůstanu pak už navždy Hodorem? Vrátím se do Letový kůže? Nebo budu pros tě jen mrtvý?

Svět se kolem něj otáčel. Bílé stromy, černá obloha, rudé plameny, všechno vířilo, posouvalo se, točilo se dokola. Ucítil jak klopýtl. Slyšel Hodora křičet: „Hodor, hodor, hodor, hodor! Hodor, hodor, hodor, hodor. Hodor, hodor, hodor, hodor, hodor.“ Z jeskyně vylétl proud havranů a pak spatřil děvčátko s pochodní v ruce, hopsající sem a tam. Bran si na okamžik pomyslel, že je to jeho sestra Arya… pošetile, protože věděl, že jeho sestra je tisíce lig daleko, anebo mrtvá. A přesto tam byla, točila se dokola, vychrtlá malá bytůstka v cárech s divokým spletencem zacuchaných vlasů. Hodorovy oči se zaplnily slzami, které mu tam zmrzly.

Všechno se náhle otočilo zevnitř ven a vzhůru nohama, a Bran se ocitl zpátky ve své vlastní kůži, napůl pohřbený ve sněhu. Hořící nemrtvý se skláněl nad ním, vysoký proti stromům a jejich sněhovým rubášům. Je to jeden z těch nahých, pomyslel si Bran v okamžiku těsně předtím, než spadla z nejbližšího stromu sněhová pokrývka, a všechna ta tíha mu dopadla na hlavu.

Další věcí, kterou věděl, bylo, že leží na loži z borového jehličí pod střechou z tmavého kamene. Jeskyně. Jsem v jeskyni.

V ústech stále cítil krev v místě, kde se kousl do jazyka, ale z jeho pravé strany hořel oheň, obličej mu zalévalo teplo, nikdy předtím se necítil tak dobře. Byl tam s ním Léto, čichal kolem něj, a Hodor, promočený naskrz. Meera držela v klíně Jojenovu hlavu. A bytůstka, co se tolik podobala Arye, svírala svou pochodeň.

„Sníh,“ řekl Bran. „Spadl na mě. Pohřbil mě.“

„Schoval tě, a já tě vytáhla.“ Meera pokývla k dívence. „To ona nás ale zachránila. Její pochodeň… oheň je zabíjí.“

„Oheň je spaluje. Oheň je vždycky hladový.“

Nebyl to Aryin hlas, a nebyl to ani hlas dítěte. Byl to ženský hlas, vysoký a příjemný, a zazníval z něj zvláštní muzikální tón, jaký neslyšel nikdy předtím, a také smutek, tak silný, že by mu i mohl zlomit srdce. Bran přimhouřil oči, aby na ni lépe viděl. Byla to dívka, ale menší než Arya, a její kůže pod pláštěm z listí měla skvrnitou barvu, jako u srny. Oči měla zvláštní – velké a jakoby tekuté, zlaté a zelené, kočičího tvaru. Takové oči nemá nikdo. Její vlasy byly změtí hnědé, rudé a zlaté, podzimních barev propletených révou, větvičkami a suchými květinami. „Kdo jsi?“ zeptala se Meera Reed.

Bran to věděl. „Je to dítě. Dítě lesa.“ Zachvěl se, chladem i údivem dohromady. Jako by spadli rovnou do jednoho z příběhů staré chůvy.

„To První lidé nás pojmenovali dětmi,“ řekla žínka. „Obři nám říkali woh dak naggran, veverčí lidé, protože jsme malí, rychlí a máme rádi stromy, ale nejsme ani veverky, ani děti. Naše jméno v Pravém jazyce znamená ti, kdož zpívají píseň země. Zpívali jsme naše písně po desetitisíce let předtím, než někdo vůbec poprvé promluvil vaším Starým jazykem.“

„Teď ale hovoříš Společnou řečí,“ poznamenala Meera.

„Pro něj. Pro chlapce Brana. Narodila jsem se v čase draků a po dvě stě let jsem chodila po světě lidí, pozorovala jsem, naslouchala jsem a učila se. Možná bych stále chodila, ale rozbolely mne nohy a srdce se unavilo, a tak jsem svoje kroky obrátila k domovu.“

„Dvě stě let?“ divila se Meera.

Dítě se usmálo. „To lidé jsou děti.“

„Máš nějaké jméno?“ zeptal se Bran.

„Když je potřebuji.“ Mávla svou pochodní k černé puklině v zadní stěně jeskyně. „Naše cesta vede dolů. Musíte jít se mnou.“

Bran se opět zachvěl. „Průzkumník…“

„Ten sem nemůže.“

„Zabijí ho.“

„Ne. Zabili ho už dávno. Pojďte. Tam dole je tepleji a nikdo vám tam neublíží. Čeká na vás.“

„Tříoká vrána?“ zeptala se Meera.

„Zelenověštec.“ S těmito slovy zmizela a oni neměli jinou možnost než ji následovat. Meera pomohla Branovi zpátky na Hodorova záda, třebaže jeho koš byl napůl rozbitý a mokrý od roztátého sněhu. Pak vklouzla svému bratrovi rukou pod záda a znovu ho zvedla. Otevřel oči. „Cože?“ řekl. „Meero? Kde to jsme?“ Když uviděl oheň, usmál se. „Zdál se mi velice divný sen.“

Cesta byla úzká, křivolaká a tak nízká, že se musel Hodor brzy krčit. Bran se v koši schoulil tak nízko, jak jen to šlo, a přesto brzy škrábal vrcholkem hlavy o strop a narážel do něj. Při každém doteku odpadala uvolněná hlína, padala mu do očí a do vlasů a jednou narazil čelem do silného bílého kořene, který vyrůstal ze zdi tunelu. Visely z něj úponky a mezi malými kořínky byly natažené pavučiny.

Dítě šlo před nimi s pochodní v ruce. V jeho stopách tiše šelestil plášť z listí, ale cesta neustále zatáčela a Bran je brzy ztratil z očí. Pak už bylo jediným světlem to, co se odráželo od stěn tunelu. Sestoupili o něco níž a jeskyně se rozdělila, ale levá strana byla temná jako hrobová jáma, a tak i Hodor věděl, že má jít za pohybující se pochodní doprava.

Jak se stíny neustále posouvaly, zdálo se, jako by se pohybovaly i stěny. Bran spatřil velké bílé hady klouzající ze země kolem nich a zpátky do ní a srdce mu poskočilo strachy. Napadlo ho, že zabloudili do hnízda mléčných hadů nebo obřích hrobových červů, měkkých a bledých. Hroboví červi mají zuby.

Hodor je viděl taky. „Hodor,“ zakňoural, neochotný jít dál. Když ale dívenka zastavila, aby jim dala čas dohonit ji, světlo pochodně se ustálilo a Bran si uvědomil, že hadi jsou jen bílé kořeny, jako byl ten, co se o něj udeřil do hlavy. „Kořeny čarostromu,“ řekl. „Pamatuješ si strom srdce v božím háji, Hodore? Ten bílý strom s červenými listy? Strom ti neublíží.“

„Hodor.“ Hodor se vrhl dopředu, pospíchal za dítětem a jeho pochodní, stále hlouběji do země. Minuli další odbočující chodbu a ještě jednu, až přišli do rozlehlé jeskyně, která se svou velikostí vyrovnala velké síni na Zimohradu. Z jejího stropu visely kamenné zuby a další vyrůstaly z podlahy. Dítě v plášti z listí se proplétalo mezi nimi. Tu a tam zastavilo a netrpělivě na ně mávlo svou pochodní. Tudy, jako by říkalo, tudy, tudy, rychleji.

Pak míjeli stále víc bočních chodeb a víc síní a Bran uslyšel kdesi na pravé straně odkapávat vodu. Když se tím směrem podíval, uviděl oči, které ho pozorovaly, zeleně svítící, jakoby kočičí oči, od kterých se odráželo světlo pochodně. Další děti, řekl si v duchu, dívenka tu není sama, jenže zároveň mu vytanul na mysli příběh staré chůvy o Grendelových dětech.

Kořeny byly všude, prolétaly se zemí i kamenem, uzavíraly některé z průchodů a zpevňovaly stropy jiných. Všechny barvy zmizely, uvědomil si Bran náhle. Svět tvořila černá hlína a bílé dřevo. Strom srdce na Zimohradu měl kořeny silné jako nohy obra, ale tyhle byly ještě silnější. A Bran jich nikdy neviděl takové množství. Nad námi určitě roste celý háj čarostromů.

Světlo se opět ztrácelo v dálce. Přestože bylo malé, dítě, které nebylo dítě, se umělo pohybovat velmi rychle, když chtělo. Jak Hodor utíkal dunivým krokem za ním, něco mu křuplo pod chodidlem. Zastavil tak prudce, že Meera a Jojen málem narazili do jeho zad.

„Kosti,“ řekl Bran. „Jsou tu kosti.“ Země v tunelu byla poseta kostmi ptáků a zvířat. Ale byly tam i jiné kosti, velké, které zřejmě pocházely z obrů a taky malé, které mohly patřit dětem. Z obou stran tunelu byly výklenky vytesané v kameni a z těch na ně shlížely lebky. Bran tam viděl lebku medvědí a lebky vlčí, půl tuctu lebek lidských a skoro stejné množství obřích. Všechny ostatní byly malé, podivně tvarované. Děti lesa. Kořeny rostly do nich, kolem nich a skrze ně. Na jejich vrcholcích sedělo pár havranů, lesklýma černýma očkama se dívali, jak procházejí kolem.

Poslední úsek jejich cesty tmou byl nejpříkřejší. Hodor jej zdolal po zadku, narážel a klouzal dolů, provázen klapotem zlámaných kostí, uvolněné hlíny a oblázků. Dívenka na ně čekala, stála na konci přírodního mostu nad zející propastí. Bran uslyšel zvuk řítící se vody. Podzemní řeka.

„Musíme přejít?“ zeptal se Bran, když za ním sjeli Meera s Jojenem. Ta vyhlídka jej děsila. Kdyby Hodor na úzkém mostě uklouzl, padali by a padali.

„Ne, chlapče,“ odpovědělo dítě. „Za tebou.“ Zvedla svou pochodeň výš a světlo jako by se posunulo a změnilo. V jednom okamžiku hořely plameny oranžově a žlutě, plnily jeskyni načervenalou září; pak všechny barvy vybledly a zbyla jen černá a bílá. Meera za nimi zalapala po dechu. Hodor se otočil.

Bledý stařec před nimi seděl v hnízdě umotaném z kořenů, na trůnu upleteném z čarostromů, který objímal jeho vyschlé končetiny jako matka držící v náručí své dítě.

Tělo měl tak kostlivé a oděv tak prohnilý, že jej Bran zpočátku považoval za další mrtvolu, za mrtvého muže ležícího na místě tak dlouho, že jej kořeny zcela obrostly, nad ním i pod ním, a prorostly i skrze něj. Všechny kousíčky kůže, které byly z mrtvolného starce vidět, byly bílé, až na krvavou skvrnu, která se mu plazila vzhůru po krku až na tvář. Bílé vlasy měl stejně jemné a tenké jako nejslabší kořínky a tak dlouhé, že mu splývaly až na zem. Nohy mu obtáčely kořeny jako hadi. Jeden z nich mu vrůstal kalhotami do vysušeného masa na stehně a opětovně vyrůstal z jeho ramene. Z lebky mu vyrážel trs temně rudého listí a z čela rašily šedé houby. Bylo na něm jen málo pokožky, napjaté přes obličej, pevné a tvrdé jako bílá kůže, ale dokonce i ta se již třepila a tu a tam zpod ní vyčnívala hnědá a žlutá kost.

„Ty jsi tříoká vrána?“ slyšel Bran svůj vlastní hlas. Tříoká vrána by měla mít tři oči. On má jen jedno, a to je červené. Bran cítil, jak se na něj to oko upírá, viděl, jak se ve světle pochodně leskne jako krvavé jezírko. Tam, kde mělo být jeho druhé oko, vyrůstal z prázdného důlku tenký bílý kořen, plazil se dolů po tváři a vrůstal do krku.

„Vrána?“ promluvil bledý stařec suchým hlasem. Jeho rty se pohybovaly pomalu, jako by zapomněly, jak vyslovovat. „Ba, kdysi. Černý oděv a červená krev.“ Oděv, jenž měl na sobě, byl zetlelý a vybledlý, porostlý mechem a prožraný červy, ale kdysi byl skutečně černý. „Byl jsem již mnoho věcí, Brane. Nyní jsem to, co vidíš, a teď snad chápeš, proč jsem za tebou nemohl přijít… jen ve snech. Sleduji tě již dlouho, sleduji tě tisícem očí a jedním. Viděl jsem tvé zrození a zrození tvého otce před tebou. Sledoval jsem tvůj první krůček, slyšel tvoje první slovo, byl součástí tvého prvního snu. Díval jsem se, když jsi spadl. A nyní jsi ke mně konečně přišel, Brandone Starku, třebaže je již pozdě.“

„Jsem tady,“ řekl Bran, „akorát že jsem zlámaný. Mohl bys… mohl bys mě spravit… chci říct, moje nohy?“

„Ne,“ odvětil bledý stařec. „Takovou moc nemám.“

Branovi vhrkly slzy do očí. Urazili jsme tak dlouhou cestu.

V podzemní komoře se rozléhal ozvěnou zvuk černé řeky.

„Chodit už nikdy nebudeš, Brane,“ slíbily bledé rty, „ale budeš létat.“

TYRION

Dlouho se ani nepohnul, jen ležel na hromadě starých pytlů, které mu sloužily za lože, naslouchal větru v lanoví a pleskání vody proti trupu.

Nad stěžněm plul měsíc v úplňku. Sleduje mne cestou po řece, pozoruje mne jako nějaké velké oko. I přes horko pod zatuchlými kůžemi, kterými byl přikrytý, projelo malým mužem zimomřivé zachvění. Potřebuji pohár vína. Tucet pohárů vína. Ale to by spíš měsíc zamrkal, než by jej ten zkurvysyn Griff nechal uhasit žízeň. A tak pil místo vína vodu a byl odsouzen k bezesným nocím a upoceným dnům plným otřesů.

Trpaslík se posadil, vzal hlavu do dlaní. Zdálo se mi něco?

I kdyby ano, všechny vzpomínky na sen vyprchaly. Noci nikdy nebývaly k Tyrionu Lannisterovi laskavé. Spal špatně dokonce i v péřových postelích. Na Plaché děvě si zřídil lože na střeše kajuty a za polštář mu sloužilo svinuté konopné lano. Tady nahoře se mu to líbilo víc než dole ve stísněné kajutě. Vzduch tam byl čerstvější a zvuky řeky rozhodně příjemnější než Kachnovo chrápání. Tyto radosti nicméně měly svou cenu; střecha byla tvrdá, a tak se probouzel celý zdřevěnělý a otlačený, se ztuhlýma bolavýma nohama.

I teď ho bolely; lýtka ztuhla jako kusy dřeva. Začal si je hníst prsty, snažil se z nich vymnout křeče, ale když vstal, byla bolest stále tak silná, že zkřivil tvář. Potřebuji se vykoupat. Chlapecké šaty, které měl na sobě, páchly, a stejně tak i on. Ostatní se koupali v řece, ale Tyrion se k nim zatím nepřipojil. Některé z želv, které viděl na mělčinách, byly tak velké, že by ho snadno překously vpůli. Kachna jim říkal kostokřupky. Kromě toho Tyrion nechtěl, aby jej Lemore viděla nahého.

Ze střechy kajuty vedl dřevěný žebřík. Tyrion si natáhl škorně a sestoupil na záďovou palubu, kde seděl vedle železného koše se žhavým uhlím Griff zahalený ve vlčí kůži. Žoldnéř pravidelně držel noční stráž, vstával, když se zbytek skupiny ubíral ke spánku, a odcházel, když vyšlo slunce.

Tyrion si dřepl proti němu a začal si mnout ruce nad žhavými uhlíky. Za vodou zpívali slavíci. „Ještě je brzy,“ řekl Griffovi.

„Ne dost brzy. Musíme se vydat na cestu.“ Kdyby to bylo na Griffovi, Plachá děva by plula dolů po proudu nejenom ve dne, ale i v noci, ale Yandry a Ysilla nechtěli riskovat, že se potmě s lodí něco stane. Horní Rhoyne byla plná vírů a překážek, o které by si mohli snadno roztrhnout trup. Griff o tom nechtěl slyšet. Ten chtěl jenom Volantis.

Žoldnéřovy oči se bez ustání pohybovaly, pátraly nocí po… čem? Pirátech? Zkamenělých lidech? Lovcích otroků? Trpaslík věděl, že řeka má svá úskalí, jenže Griff sám připadal Tyrionovi mnohem nebezpečnější než kterékoliv z nich. Připomínal mu Bronna, třebaže pro Bronna byl aspoň typický černý žoldácký humor, kdežto Griff neměl smyslu pro humor, ani co by za nehet vešlo.

„Vraždil bych pro pohár vína,“ zamumlal Tyrion.

Griff neodpověděl. Spíš umřeš, než se napiješ, jako by říkaly jeho bledé oči. První noci na Plaché děvě se Tyrion zpil do němoty. Příštího dne se probudil a měl pocit, jako by se mu v lebce rvali draci. Když zvracel přes bok paluby, Griff se na něj jedinkrát podíval a řekl: „S pitím jsi skončil.“

„Víno mi pomáhá spát,“ protestoval Tyrion. Víno utápí moje sny, mohl by říci.

„Tak zůstaň vzhůru,“ odpověděl Griff neúprosně.

Na východě se rozlilo nad řekou první bledé světlo úsvitu. Vody Rhoyne se pozvolna změnily z černých v modré, jako by se chtěly vyrovnat barvě žoldákových vlasů a vousu. Griff vstal. „Brzy by se měli probudit ostatní. Paluba je vaše.“ Slavíci utichali a jejich píseň přebírali říční skřivani. V rákosí šplouchaly volavky, zanechávaly stopy na písčinách. Mračna na obloze zářila: růžově a purpurově, tmavočerveně a zlatě, perleťově a šafránově. Jedno vypadalo jako drak. Jakmile člověk jednou spatři draka za letu, nechť zůstane doma a spokojeně pečuje o svou zahradu, napsal kdosi jednou, protože v tomto širém světě není většího divu. Tyrion si poškrábal svou jizvu a snažil si vybavit si autorovo jméno. Poslední dobou často myslel na draky.

„Dobré ráno, Hugore.“ Z podpalubí se vynořila septa Lemore ve svém bílém rouchu přepásaném šňůrou spletenou ze sedmi barev. Vlasy jí volně splývaly kolem ramen. „Jak ses vyspal?“

„Přerušovaně, dobrá paní. Opět se mi zdálo o tobě. Bdělý sen. Nemohl spát a tak si zajel rukou mezi nohy a představoval si, jak septa sedí na něm a prsy se jí houpou.

„Nepochybně hříšný sen. Ty sám jsi hříšný muž. Pomodlíš se se mnou a poprosíš za odpuštění svých hříchů?“

Jen když se budeme modlit po způsobu Letních ostrovů. „Ne, ale dej za mě Panně dlouhé sladké políbení.“

Septa se smíchem odkráčela na příď. Měla ve zvyku koupat se každého rána v řece. „Tuhle loď určitě nepojmenovali po tobě,“ zavolal na ni Tyrion, zatímco se svlékala.

„Matka a Otec nás stvořili dle své podoby, Hugore. Měli bychom se ze svých těl těšit, neboť jsou dílem bohů.“

Když dělali bohové mě, určitě přitom byli opilí. Trpaslík se díval, jak Lemore vklouzla do vody. Při tom pohledu mu pokaždé ztvrdl úd. Na pomyšlení, jak se septa svléká a roztahuje nohy, bylo něco nádherně zkaženého. Poskvrněná nevinnost, pomyslel si… ačkoliv Lemore nebyla ani zdaleka tak nevinná, jak se zdálo. Na břiše měla strie, které mohly pocházet jen od porodu.

Yandry a Ysilla vstali se sluncem a pustili se do práce. Yandry kontroloval plachtu a čas od času přitom pohlédl směrem ke koupající se Lemore. Ysilla, jeho malá snědá žena, si toho nevšímala. Přihodila do železného koše na přídi pár třísek a začala hníst těsto na ranní vdolky.

Když Lemore vyšplhala zpátky na palubu, Tyrion si vychutnával pohled na vodu stékající jí mezi ňadry, na její hladkou kůži zlatě zářící v ranním světle. Bylo jí po čtyřicítce, byla spíš pohledná než půvabná, ale stále bylo na čem spočinout okem. Být nadržený je skoro stejně dobré jako být opilý, usoudil. Měl přitom pocit, jako by byl stále živý. „Viděl jsi tu želvu, Hugore?“ zeptala se jej septa, ždímajíc si vodu z vlasů. „Tu velkou želvu ozdobnou?“

Ranní čas byl k pozorováni želv nejlepší. Během dne zaplouvaly do hloubek nebo se schovávaly v záhybech na břehu, ale při východu slunce se vynořovaly na hladinu. Některé rády plavaly vedle člunu. Tyrion zahlédl na tucet odlišných druhů: velké želvy a malé, karety a želvy nádherné, kožnatky a kosťokřupky, hnědé želvy, zelené, černé, želvy s drápy a s růžky, želvy, jejichž hrbolaté vzorované krunýře byly pokryty spirálami zlaté, nefritové a krémové barvy. Některé byly tak velké, že by na zádech unesly člověka. Yandry přísahal, že rhoynské princezny na nich přeplouvaly řeku. On a jeho žena byli od Zelenokrvavice, pár dornských sirotků, kteří se vrátili domů k Matce Rhoyne.

„Té jsem si nevšiml.“ Pozoroval jsem nahou ženu.

„To mě mrzí.“ Lemore si natáhla roucho přes hlavu. „Vím, že jsi vstal tak brzy jen proto, abys mohl pozorovat želvy.“

„Také se rád dívám, jak vychází slunce.“ Bylo to jako pozorovat dívku, jak vstává nahá z lázně. Některé byly možná méně pohledné než jiné, ale každá byla plná příslibů. „Připouštím, že želvy mají svoje kouzlo. Nic mne tolik nepotěší jako pohled na pěkně utvářené… krunýře.“

Septa Lemore se zasmála. Stejně jako každý na palubě Plaché děvy měla i ona svá tajemství. Ať si je ponechá. „Já ji nechci znát, já ji chci jen šoustat. A ona to věděla. Když si věšela kolem krku svůj krystal, který jí zapadl do prohlubeniny mezi ňadry, poškádlila jej úsměvem.

Yandry vytáhl kotvu, stáhl ze střechy jedno z dlouhých bidel a odstrčil pramici od břehu. Dvě volavky zvedly hlavu a dívaly se, jak Plachá děva vyplouvá do proudu. Yandry šel ke kormidlu, zatímco Ysilla obracela vdolky. Položila na koš železnou pánev a vhodila do ní slaninu. Některé dny připravovala vdolky a slaninu; v jiné dny slaninu a vdolky. Jednou za čtrnáct dní bývala i ryba, ale dnes ne.

Jakmile se Ysilla otočila k pánvi zády, Tyrion si ukradl jeden vdolek a uskočil právě včas, než jej stačila plácnout obávanou dřevěnou vařečkou. Vdolky byly nejlepší ještě horké, když z nich odkapávalo máslo a med. Vůně opékané slaniny brzy vylákala na palubu Kachnu. Začichal nad košem, schytal plácnutí Ysillinou vařečkou a odešel se na příď vymočit přes palubu.

Tyrion se odkolébal za ním. „To je ale pohled,“ zavtipkoval, zatímco močili, „trpaslík a kachna, dělají mocnou Rhoyne ještě mocnější.“

Yandry si posměšně odfrkl. „Matka Rhoyne naši vodu nepotřebuje, Yollo. Je to ta největší řeka na světě.“

Tyrion si vytřepal z údu poslední kapky moči. „Dost velká, aby se v ní utopil trpaslík, to jistě. Klikatice je ale větší. Stejně tak Trojzubec, blízko svého ústí. A Černovodý proud je hlubší.“

„Je vidět, že tuhle řeknu neznáš. Jen počkej a uvidíš.“ Slanina se opekla do křupává, vdolky do zlatohněda. Na palubu se se zíváním vypotácel Mladý Griff. „Přeji všem dobré ráno.“ Mladík byl menší než Kachna, ale z jeho vyčouhlé postavy bylo patrné, že ještě nedorostl do plné výšky. Tenhle bezvousý hoch by mohl mít každou pannu v Sedmi královstvích, bez ohledu na ty jeho modré vlasy. Utonuly by v jeho očích. Stejně jako jeho otec měl i Mladý Griff modré oči, jenže otec je měl světlé, zatímco syn tmavé. Ve světle lampy byly až černé, zatímco za soumraku jako by byly fialové. Řasy měl dlouhé jako žena.

„Cítím slaninu,“ řekl mladík, když si natahoval boty. „Dobrou slaninu,“ přitakala Ysilla. „Posaď se.“

Nakrmila je na zadní palubě, kde Mladému Griffovi nutila jeden vdolek s medem za druhým, zatímco Kachnu bouchala po ruce vařečkou, kdykoliv se snažil uchvátit pro sebe víc slaniny. Tyrion si dal stranou dva vdolky, obložil je slaninou a odnesl je Yandrymu u kormidla. Pak pomohl Kachnovi zvednout velkou trojúhelníkovitou plachtu. Yandry s nimi odplul do středu řeky, kde byl proud nejsilnější. Plachá děva byla dobrý člun. Ponor měla tak nízký, že mohla plout i po těch nejmenších z vedlejších přítoků řeky, a snadno si poradila s písčinami, kde by větší lodě uvízly, a přesto byla schopná se zvednutou plachtou a nesena silným proudem dosáhnout slušné rychlosti. Což mohlo na horních úsecích Rhoyne znamenat rozdíl mezi životem a smrtí, jak tvrdil Yandry. „Nad Strastmi neexistuje žádný zákon, už tisíc let.“

„A nejsou tu žádní lidé, jak vidím.“ Zahlédl na březích nějaké ruiny, hromady zdivá porostlé zelenými šlahouny, mechem a květinami, ale žádné další známky lidského osídlení neviděl.

„Ty tu řeku neznáš, Yollo. Kdykoliv se proti nám může objevit pirátský člun a mezi ruinami se skrývají uprchlí otroci. Lovci otroků se zřídkakdy vydávají tak daleko na sever.“

„Lovci otroků by byli vítanou změnou od želv.“ Poněvadž nebyl uprchlý otrok, neměl Tyrion strach, že by ho někdo chytil. A pochyboval, že by se piráti obtěžovali s pramicí plující dolů po proudu. Cenné zboží bylo nahoře na řece, ve směru od Volantisu.

Snědli slaninu a Kachna šťouchl Mladého Griffa do ramene. „Je čas utržit pár šrámů. Myslím, že dnes to budou meče.“

„Meče?“ usmál se Mladý Griff. „Meče mám rád.“

Tyrion jej pomohl obléknout do silných kalhot, vatovaného kabátce a staré promačkané plátové zbroje. Ser Rolly se nasoukal do své kroužkové brně a vařené kůže. Oba si nasadili na hlavy přilbice a vybrali si ze změti v truhlici se zbraněmi otupené dlouhé meče. Pak spolu zamířili na příď a dychtivě se do sebe pustili, zatímco zbytek ranního společenstva přihlížel.

Když spolu bojovali s palcáty nebo otupenými sekyrami, větší a silnější ser Rolly svého svěřence brzy přemohl; s meči byl souboj vyrovnanější. Žádný z mužů si dnešního rána nevzal štít, a tak to byl samý útok a odraz a dozadu a dopředu přes palubu. Meče zvonily o sebe a doprovod jim tvořila zurčící řeka. Mladý Griff rozdával víc úderů, třebaže Kachnovy byly tvrdší. Netrvalo dlouho a starší muž začínal pociťovat únavu; jeho údery byly stále pomalejší a nižší. Mladý Griff je všechny odrazil a pak vyrazil do divokého útoku, kterým hnal sera Rollyho pozpátku přes palubu. Když se takto dostali až na záď, mladík zkřížil jejich meče, vrazil do Kachny ramenem a větší muž se zřítil do řeky.

Vynořil se s prskáním a kletbami, hulákal, aby ho někdo vylovil, než mu nějaká kosťokřupka užere přirození. Tyrion mu hodil provaz. „Kachny by měly umět lépe plavat,“ pronesl, zatímco s Yandrym vytahovali rytíře zpátky na palubu Plaché děvy.

Ser Rolly popadl Tyriona za límec. „Podíváme se, jak umí plavat trpaslík,“ řekl a hodil jej hlavou napřed do Rhoyne.

Trpaslík se jen smál; uměl obstojně plavat, a taky že plaval… dokud jej nezačaly chytat křeče do nohou. Mladý Griff k němu natáhl bidlo. „Nejsi první, kdo se mě snažil utopit,“ řekl Kachnovi, zatímco si vyléval říční vodu z boty. „Můj otec mne hodil do studny v den, kdy jsem se narodil, jenže jsem byl tak ošklivý, že mne vodní čarodějka, co tam dole žila, vyplivla zpátky.“ Stáhl si druhou botu, načež udělal přes palubu hvězdu a všechny je postříkal.

Mladý Griff se dal do smíchu. „A kde ses naučil tohle?“

„Naučili mě to kejklíři,“ zalhal. „Protože jsem byl tak malý, měla mě moje matka nejraději ze všech svých dětí. Kojila mne až do sedmi let. Moji bratři na mne žárlili a tak mě strčili do pytle a prodali mě skupině kejklířů, co tamtudy projížděli. Když jsem se pokoušel utéct, jejich principál mi uřízl půlku nosu, a tak mi nezbylo než cestovat s nimi a naučit se bavit diváky.“ Skutečnost byla dosti odlišná. Tomuto cviku a jiným jej naučil jeho strýc, když bylo Tyrionovi šest či sedm. Vzal to docela vážně a půl roku tehdy vesele dělal přemety a hvězdice po celé Casterlyově skále, rozesmával septony, panoše i služebnictvo. Dokonce i Cersei se smála, když ho takto jednou či dvakrát viděla.

Všechno náhle skončilo v den, kdy se jeho otec vrátil z dočasného pobytu v Králově přístavišti. Toho dne u večeře překvapil Tyrion svého otce tím, že prošel po celé délce stolu na rukou. Lorda Tywina nepotěšil. „Bohové tě učinili trpaslíkem. Musíš být také blázen? Narodil ses jako lev, ne jako opice.“

A z tebe je mrtvola, otče, takže si mohu dovádět, jak chci. „Máš nadání rozesmávat lidi,“ řekla septa Lemore Tyrionovi, zatímco si utíral nohy. „Měl bys za to poděkovat Otci na nebesích. Dává dary všem svým dětem.“

„To ano,“ souhlasil potěšeně. A až umřu, pohřběte mne prosím s kuší, tak abych mohl poděkovat Otci na nebesích za jeho dary stejně, jako jsem poděkoval otci, co je teď v pekle.

Oblečení bylo po jeho nedobrovolné koupeli stále mokré, nepříjemně se mu lepilo na ruce a nohy. Zatímco Mladý Griff odešel se septou Lemore, aby byl poučen o tajemstvích víry, Tyrion si mokré šaty svlékl a oblékl si suché. Když vyšel na palubu, Kachna se rozřehtal. Nemohl mu to mít za zlé. V oblečení, které měl na sobě, působil komickým dojmem. Jeho kabátec byl po délce rozdělený na dvě půle; levá strana byla z purpurového sametu s bronzovými cvočky; pravá ze žluté vlny vyšívané zeleným květinovým vzorem. Podobně byly rozdělené i kalhoty; levá nohavice byla celá zelená, pravá rudobíle pruhovaná. Jedna z Illyriových truhlic byla napakovaná dětským ošacením, zatuchlým, ale kvalitně ušitým. Septa Lemore každý kus oděvu rozstřihla a pak je znovu sešila k sobě, spojila jeden kus s druhým do nesourodé směsice. Griff dokonce trval na tom, aby Tyrion pomáhal se stříháním a šitím. Nepochybně si myslel, že ho tím pokoří, ale Tyrionovi připadala práce s jehlou zábavná.

V Lemořině společnosti bylo vždycky příjemně, až na to, že měla ve zvyku vyplísnit ho pokaždé, když pronesl něco nezdvořilého na adresu bohů. Pokud mne chce Griff obleknout za blázna, budu tu jeho hru hrát. Věděl, že lord Tywin Lannister je tím zděšen, ať teď prodlévá kdekoliv, a o to méně mu to vadilo.

Jeho další povinnost však byla čiré bláznovství. Kachna má svůj meč, já svůj brk a pergamen. Griff mu nařídil, aby sepsal všechno, co je známo o dracích. Byl to obtížný úkol, ale trpaslík na něm pracoval každý den. Seděl se zkříženýma nohama na střeše kajuty a psal, jak nejlépe mohl.

Tyrion toho během let přečetl o dracích hodně a ještě víc. Větší část oněch líčení byly povrchní příběhy, na jejichž pravdivost se nedalo spoléhat, a knihy, kterými je vybavil Illyrio, nepatřily zrovna k těm, které by si přál. Ve skutečnosti toužil po kompletním textu s názvem Ohně državy, Galendrových dějinách Valyrie. V Západozemí však žádný kompletní spis neexistoval; dokonce i v Citadele jim scházelo sedmadvacet svitků. Ve Starém Volantisu jistě také mají knihovnu. Možná tam najdu nějakou lepší kopii, pokud se mi podaří najít cestu do Černých stěn v srdci města.

O něco menší naději pociťoval v souvislosti s titulem Draci, okřídlení hadi a ještěři: Jejich nepřirozená historie od septona Bartha. Barth byl syn kováře, který se během vlády Jaehaeryse Smírce pozvedl až na místo králova pobočníka. Jeho nepřátelé vždycky tvrdili, že to byl spíš čaroděj než septon. Když nastoupil na trůn Baelor Požehnaný, nechal všechny Barthovy spisy spálit. Před deseti lety četl Tyrion fragment z Nepřirozené historie, která Baelorovi nějak unikla, ale pochyboval o tom, že cokoliv z Barthova díla proniklo za Úzké moře. A ještě menší šanci měl samozřejmě na vypátrání útržkovitého anonymního, krví nasáklého svazku, někdy zvaného Krev a oheň a někdy Smrt draků, poslední přežívající kopie, která byla údajně ukryta v zamčeném sklepení pod Citadelou.

Když se na palubě objevil zívající Půlmistr, trpaslík zrovna zapisoval to, co si vybavoval o páření draků, což bylo téma, na které měli Barth, Munkun a Thomax diametrálně odlišné názory. Haldon poodešel na příď, aby se vymočil na odraz slunce lesknoucí se na hladině, rozbíjející se s každým poryvem větru. „Do večera bychom se měli dostat k soutoku s Noyne, Yollo,“ zvolal Půlmistr.

Tyrion vzhlédl od svého psaní. „Jmenuji se Hugor. Yollo se schovává v mých kalhotech. Mám ho pustit ven, aby si mohl hrát?“

„Raději ne. Mohl bys polekat želvy.“ Haldonův úsměv byl ostrý jako čepel dýky. „Jak jsi říkal, že bylo jméno té ulice v Lannisportu, kde ses narodil, Yollo?“

„Byla to ulička. A neměla jméno.“ Tyrion měl zvrácené potěšení z vymýšlení detailů barvitého života Hugora Kopce, také známého jako Yollo, bastarda z Lannisportu. Ty nejlepší lži bývají okořeněné špetkou pravdy. Trpaslík věděl, že má přízvuk Západozemce, a k tomu urozeného Západozemce, takže Hugor musí být nemanželské dítě nějakého menšího lorda. Narozený v Lannisportu, protože to město znal lépe než Staré město nebo Královo přístaviště, a města byla místy, kde většina trpaslíků, dokonce i ti, které přivedla na svět něčí poctivá manželka, končila ve strakatém šaškovském hávu. Na venkově žádní kejklíři ani šašci nebyli… zato tam byla spousta studní, kde se dala utopit nechtěná koťata, tříhlavá telata a děti jako on.

„Vidím, že jsi vyplýtval další kus dobrého pergamenu.“ Haldon si zašněroval kalhoty.

„Ne všichni můžeme být mistři.“ Tyriona popadla křeč do ruky. Odložil brk stranou a protáhl si krátké silné prsty. „Nechceš si dát partičku cyvasse?“ Půlmistr jej vždycky porazil, ale byl to dobrý způsob, jak si ukrátit čas.

„Dnes večer. Připojíš se k nám u lekce Mladého Griffa?“

„Proč ne? Někdo musí opravovat vaše chyby.“

Na Plaché děvě byly čtyři kabiny. O jednu se dělili Yandry a Ysilla, o druhou Griffa Mladý Griff. Septa Lemore měla kabinu pro sebe, stejně tak i Haldon. Půlmistrova kabina byla největší ze všech. Jednu stěnu lemovaly police s knihami a truhlice se starými svitky a pergameny; u další byly stojany s mastmi, bylinami a lektvary. Vlnkovaným žlutým sklem kulatého okénka šikmo pronikalo zlatavé světlo. Dalšími kusy nábytku byla pryčna, psací stůl, židle, stolička a Půlmistrův stolek na cyvasse s vyřezávanými dřevěnými figurkami.

Lekce začala výukou jazyků. Mladý Griff mluvil společným jazykem, jako by to byla jeho rodná řeč, a plynule hovořil vznešenou valyrijštinou, nízkými dialekty Pentosu, Myru a Lysu, a také mluvou námořníků. Volantský dialekt pro něj byl stejně nový jako pro Tyriona, a tak se každý den naučili pár nových slov, zatímco Haldon opravoval jejich chyby. Meereenština byla obtížnější; její kořeny byly rovněž valyrijské, ale na společný kmen byl naroubován drsný, ošklivý jazyk Starého Ghisu. „To by člověk potřeboval včelu v nose, aby mluvil správně ghiskarštinou,“ posteskl si Tyrion. Mladý Griff se dal do smíchu, ale Půlmistr řekl jen: „Znovu.“ Chlapec poslechl, třebaže tentokrát převrátil oči v sloup a vydal netrpělivé tsss. Má lepší ucho než já, musel Tyrion připustit, ačkoliv bych se vsadil, že můj jazyk je přece jen ohebnější.

Po jazycích následovala geometrie. Zde byl chlapec méně nadaný, ale Haldon byl trpělivý učitel a Tyrion shledal, že jim také může být nápomocný. Záhadám čtverců, kruhů a trojúhelníků se naučil od svých mistrů v Casterlyově skále a nyní se na všechno rozpomínal mnohem rychleji, než by si byl myslel.

Než přišla na řadu dějeprava, začal být Mladý Griff nepokojný. „Probírali jsme historii Volantisu,“ řekl mu Haldon. „Mohl bys Yollovi povědět rozdíl mezi tygry a slony?“

„Volantis je nejstarší z devíti Svobodných měst, první dcera Valyrie,“ spustil chlapec znuděným tónem. „Po Zkáze Volanťané rádi nazývali sami sebe dědici Državy a právoplatnými vladaři světa, ovšem neshodli se v tom, jak nejlépe dosáhnout říše. Stará krev upřednostňovala meč, zatímco kupci a lichváři prosazovali obchod. A zatímco spolu soupeřily o vládu ve městě, začaly být tyto dvě kliky známy pod názvy tygři a sloni.

Tygři panovali takřka sto let po Zkáze Valyrie. Nějakou dobu se jim dařilo. Volantská flotila přemohla Lys a volantská armáda dobyla Myr, a po dvě generace byla všechna tři města ovládána zpoza Černých stěn. Toto skončilo, když se tygři pokusili spolknout Tyroš. Do války se zapojil Pentos, který se přidal k Tyroši, společně se západozemským Bouřlivým králem. Braavos poskytl lysénským exulantům stovku válečných lodi, Aegon Targaryen přiletěl z Dračího kamene na Černém děsu a Myr a Lys povstaly v rebelii. Válka zpustošila Svárlivé země a osvobodila Myr i Lys. Tygři utrpěli rovněž další porážky. Flotila, kterou poslali, aby opětovně dobyla Valyrii, se ztratila v Kouřícím moři, qohorská a norvoská armáda se rozbily na Rhoyne, když ohnivé galéry bojovaly na Dýkovém jezeře. Z východu přišli Dothrakové, vyháněli prostý lid z jejich chýší a urozené z jejich sídel, dokud nezůstala od lesů Oohoru až po prameny Selhoru jen tráva a ruiny. Po staletí války byl Volantis zlomený, ožebračený a vylidněný. Tehdy se pozvedli sloni. Od té doby vládnou oni. V některých letech volí trojvládce i tygři, v jiných zase ne, ale nikdy víc než jednoho, takže městu ve skutečnosti vládnou již tři stovky let sloni.“

„Přesně tak,“ přitakal Haldon. „A současní trojvládci?“

„Malaquo je tygr, Nyessos a Donifos jsou sloni.“

„A jaké ponaučení lze vyvodit z volantské historie?“

„Pokud chceš dobýt svět, nejlépe to jde s draky.“

Tyrion se musel dát proti své vůli do smíchu.

Později, když odešel Mladý Griff na palubu, aby pomohl Yandrymu s plachtou a bidly, připravil Haldon stolek ke hře cyvasse. Tyrion jej chvíli pozoroval svýma různobarevnýma očima a pak řekl: „Ten hoch je nadaný. Odvedl jsi s ním kus práce. Bohužel musím říci, že ani polovina lordů v Západozemí není takto vzdělaná. Jazyky, dějiny, písně, počty… poněkud matoucí krmě pro žoldnéřova syna.“

„Ve správných rukou může být kniha stejně nebezpečná jako meč,“ řekl Haldon. „Vynasnaž se mne dnes porazit, Yollo. Hraješ cyvasse stejně špatně, jako padáš.“

„Snažím se tě ukolébat k falešnému pocitu sebedůvěry,“ řekl Tyrion, zatímco rovnali svoje figurky na protilehlé strany hrací desky. „Ty si myslíš, že jsi mne naučil hrát, jenže ne vždy jsou věci takové, jak se zdají. Nenapadlo tě, že jsem se té hře možná naučil od pána sýrů?“

„Illyrio cyvasse nehraje.“

Ne, pomyslel si trpaslík, ten hraje hru o trůny, a ty a Griff a Kachna jste jen figurky, které posunuje, kam chce, a které obětuje podle potřeby, stejně jako obětoval Viseryse. „V tom případě padá vina na tebe. Jestliže hraju špatně, je to tvoje dílo.“ Půlmistr se zachechtal. „Yollo, až ti piráti podříznou krk, budeš mi opravdu chybět.“

„Kde jsou ti tvoji slavní piráti? Začínám mít dojem, že ty a Illyrio jste si je jen vymysleli.“

„Nejvíc se jich vyskytuje v části řeky od Ar Noy po Strasti. Nad ruinami Ar Noy vládnou řece Qohořané, a úsek pod Strastmi ovládají galéry Volantisu, ale žádné město si nečiní nárok na vody mezi nimi, takže si je pro sebe zabrali piráti. Dýkové jezero je plné ostrovů, kde prodlévají ve skrytých jeskyních a tajných pevnostech. Jsi připravený?“

„Na tebe? Nade vší pochybnost. Na piráty? O něco méně.“ Haldon sundal plentu. Každý z nich pak přemítal o zahajovacím rozestavění figur svého protihráče. „Učíš se,“ poznamenal Půlmistr.

Tyrion málem popadl jeho draka, pak si to ale rozmyslel. Posledně s ním vyjel příliš brzy a sebral mu jej katapult. „Jestli se s těmi bájnými piráty setkám, možná se k nim přidám. Povím jim, že se jmenuji Hugor Půlmistr.“ Táhl svým jezdeckým koněm k Haldonovým horám.

Haldon odpověděl slonem. „Lépe by ti slušelo Hugor Půlrozum.“

„K tomu, abych se ti vyrovnal, mi půlka rozumu stačí.“ Tyrion přemístil tažného koně, aby podpořil jezdeckého. „Nechceš se se mnou vsadit o výsledek?“

Půlmistr zvedl obočí. „O kolik?“

„Mince nemám. Budeme hrát o tajemství.“

„Griff by mi vyřízl jazyk.“

„Bojíš se, co? Já bych se na tvém místě bál taky.“

„Den, kdy mne porazíš v cyvasse, bude dnem, kdy mi ze zadku začnou lézt želvy.“ Půlmistr táhl svými kopími. „Tvoji sázku přijímám, malý muži.“

Tyrion natáhl ruku k jeho drakovi.

O tři hodiny později malý muž konečně vyšel zpátky na palubu, aby si vyprázdnil měchýř. Kachna pomáhal Yandrymu skasávat plachtu, zatímco Ysilla se postavila ke kormidlu. Slunce viselo nízko nad ostrůvky rákosu podél západního břehu a vítr začínal sílit a vát v prudkých poryvech. Potřebuji ten měch vína, pomyslel si trpaslík. Od sezení na stoličce mu brněly nohy a hlavu měl tak lehkou, že se jen řízením štěstěny nezvrátil do řeky.

„Yollo,“ zavolal Kachna. „Kde je Haldon?“

„Šel si lehnout, protože mu jaksi nebylo dobře. Ze zadnice mu lezou želvy.“ Nechal rytíře, ať si nad tím kroutí hlavou, a vylezl po žebříku na střechu. Za skalnatým ostrovem na východě se již hromadila temnota.

Takto ho tam našla septa Lemore. „Cítíš ve vzduchu bouři, Hugore Kopče? Před námi je Dýkové jezero, které křižují piráti. A za ním se nacházejí Strasti.“

Ne moje. Já si nosím svoje vlastní strasti s sebou, kamkoliv jdu. Vzpomněl si na Tyšu a pomyslel si, kam chodí děvky. Proč ne do Volantisu? Možná ji tam najdu. Přemítal, co by jí asi pověděl. Je mi líto, že jsem je nechal, aby tě znásilnili, lásko. Myslel jsem si, že jsi kurva. Najdeš pro mne v srdci krapet odpuštění? Chtěl bych se vrátit do našeho domečku, kde jsme spolu žili jako muž a žena.

Proplouvali kolem ostrova. Tyrion viděl ruiny zvedající se podél východního břehu: křivé zdi a zborcené věže, rozbité kupole a řady zetlelých dřevěných pilířů, ulice dusící se blátem a zarostlé rudým mechem. Další mrtvé město, desetkrát tak velké jako Ghoyan Drohe. Teď je obývaly jen želvy, velké kosťokřupky. Trpaslík viděl, jak se vyhřívají na slunci, s hnědými a černými hrboly a zubatými hřebeny uprostřed svých krunýřů. Některé z nich viděly Plachou děvu a sklouzly do vody, ponechávajíce za sebou na vodě vlnky. Tady by nebylo radno jít si zaplavat.

Pak zahlédl mezi pokroucenými, napůl utopenými stromy a širokými mokrými ulicemi stříbrný odlesk slunečního svitu na hladině. Další řeka, věděl okamžitě, řítící se k Rhoyne. Ruiny byly stále vyšší a země se zužovala, dokud se neobjevil konec města na výběžku země, kde stály zbytky kolosálního paláce z růžového a zeleného mramoru, jehož zborcené dómy a zlámané věže se tyčily do výše nad řadou krytých klenutých průchodů. Tyrion viděl další želvy spící v přírazištích, kde kdysi možná přistávaly stovky lodí. Tehdy pochopil, kde je. Toto byl Nymeriin palác, a tohle je všechno, co zůstalo z Ny Sar, jejího města.

„Yollo,“ vykřikl Yandry, když Plachá děva proplouvala kolem toho místa, „pověz mi ještě jednou o těch západozemských řekách velkých jako matka Rhoyne.“

„Tohle jsem nevěděl,“ zavolal na něj v odpověď. „Žádná řeka v Sedmi královstvích není ani z poloviny tak široká jako tahle.“ Nově přitékající řeka byla téměř dvojče té, po jejímž toku pluli, a ta sama se téměř vyrovnala Klikatici nebo Trojzubci.

„Tohle je Ny Sar, kde k sobě Matka přibírá svoji Divokou dceru, Noyne,“ řekl Yandry, „ale svého nejširšího místa dosáhne, až se setká se svými dalšími dcerami. U Dýkového jezera se sem přiřítí Qhoyne, Temná dcera, plná zlata a jantaru ze Sekyry a borových šišek z Oohorského lesa. Jižně odtamtud se Matka setkává s Lhorulu, Usměvavou dcerou ze Zlatých polí. Na místě, kde se setkávají, kdysi stálo Chroyane, město slavností, kde byly ulice z vody a domy ze zlata. Pak dlouhé ligy na jih a opět na východ, dokud se nakonec nepřikrade Selhoru, Plachá dcera, co schovává svůj tok v rákosí a zákrutech. Tam se řeka roztahuje do takové šíře, že člověk ve člunu uprostřed proudu nevidí na žádné straně břeh. Však uvidíš, můj malý příteli.“

Uvidím, pomyslel si trpaslík, když spatřil vlnky na vodě ani ne šest yardů před lodí. Už to chtěl ukázat Lemore, ale v tom se to vynořilo na povrch s tak mocným šplouchnutím, že se. Plachá děva zhoupla stranou.

Byla to další želva, rohatá želva obrovské velikosti, s tmavozeleným krunýřem plným hnědých skvrn a porostlým mechem a tvrdou vrstvou černých říčních měkkýšů. Zvedla hlavu a zabučela, hlubokým chraptivým zvukem hlasitějším než jakýkoliv válečný roh, který kdy Tyrion slyšel. „Jsme požehnáni,“ vykřikla Ysilla nahlas a z očí jí vytryskly slzy. „Jsme požehnáni, jsme požehnáni.“

Kachna se dal do smíchu a Mladý Griff také. Na palubu vyšel Haldon, aby zjistil příčinu toho pozdvižení… ale již bylo pozdě. Obří želva zmizela pod hladinou. „Co měl ten hluk znamenat?“ zeptal se Půlmistr.

„Želva,“ odpověděl Tyrion. „Želva větší než tenhle člun.“

„To byl on,“ vykřikl Yandry. „Stařec Řeky.“

A proč ne? usmál se Tyrion. Bohové a zázraky se objevují vždycky, aby byli přítomni zrodu králů.

DAVOS

Veselá porodní bába se vplížila do Bílého přístavu s večerním přílivem. Její zaplátovaná plachta se zavlnila při každém poryvu větru.

Byla to stará koga a dokonce i za jejího mládí by o ní nemohl nikdo říci, že je hezká. Na místě galionové figury byla rozesmátá žena, která držela za nohu miminko, ale tvář ženy i zadeček děťátka byly prožrané od červů. Trup lodi byl natřen nesčetnými vrstvami jednotvárné hnědé barvy a plachty měla šedivé a otrhané. Nebyla to loď, za kterou by se člověk dvakrát ohlédl, pokud by se ovšem nedivil, že se stále ještě udrží na hladině. Veselou porodní bábu znali i v Bílém přístavu. Po celé roky obstarávala skromné obchody mezi tímto městem a Sestrovem.

Takový příchod si Davos nepředstavoval, když před časem vyplul se Sallou a jeho flotilou. Tehdy mu všechno připadalo jednodušší. Havrani králi Stannisovi loajalitu Bílého přístavu nekoupili, a tak vypravilo Jeho Veličenstvo na cestu vyslance, jenž měl vyjednávat s lordem Manderlym osobně. Davos vyplul na palubě Sallovy galéry Valyrijka, za kterou následoval zbytek lysénské flotily.

Každý trup byl pruhovaný: černě a žlutě, růžově a modře, zeleně a bílé, rudě a zlatě. Lysénci milovali zářivé odstíny, a Salladhor Saan byl nejbarevnější ze všech. Salladhor Nádherný, pomyslel si Davos, jenže bouře tomu všemu učinily přítrž.

Místo toho se musí do města podloudně přikrást, tak jak by to možná učinil před dvaceti lety. Dokud nevěděl, jak se věci mají, bylo opatrnější vydávat se za obyčejného námořníka a pomlčet o svém panském stavu.

Na východním břehu, kde se Bílý nůž vléval do ústí mořské zátoky, se před nimi zvedaly vápnem obílené zdi Bílého přístavu. Od té doby, co zde byl Davos před půl tuctem let naposledy, byly některé části městského opevnění posíleny. Přístavní hráz, která oddělovala vnitřní a vnější přístav, byla opevněna dlouhou kamennou zdí, třicet stop vysokou a téměř míli dlouhou, s věžemi na každých stech yardech. A z Tulení skály, kde kdysi stály jen ruiny, také stoupal kouř. To by mohlo být dobré anebo špatné, podle toho, kterou stranu si lord Wyman vybere.

Davos měl toto město vždycky rád už od té doby, co sem poprvé zavítal jako lodní poslíček na Kostkované kočce. Třebaže byl ve srovnání se Starým městem či Královým přístavištěm malý, byl čistý a dobře udržovaný, jeho široké rovné ulice byly vydlážděny kočičími hlavami, a člověk v něm tudíž snadno našel cestu. Domy byly postaveny z obílených kamenů a měly špičaté střechy z tmavošedé břidlice. Roro Uhoris, rozmrzelý starý kapitán Kostkované kočky, vždycky říkal, že rozpozná jeden přístav od druhého jen podle toho, jak je to tam cítit. Tvrdil, že města jsou jako ženy; každé má svou jedinečnou vůni. Staré město bylo květinové, jako navoněná vdova. Lannisport byl se svou čerstvou zemitou vůní jako děvečka od krav s dřevitým kouřem ve vlasech. Královo přístaviště páchlo jako nemytá děvka. Avšak v Bílém přístavu byl pach pronikavý, slaný a taky v něm byla trochu cítit rybina. „Je cítit tak, jak by měla vonět mořská panna,“ prohlásil Roro. „Je cítit mořem.“

A stále tomu tak je, pomyslel si Davos, ale cítil také rašelinový kouř zavánějící od Tulení skály. Vstupu do vnějšího přístavu dominoval Mořský kámen, masivní šedozelený výčnělek zvedající se do výše padesáti stop nad hladinu. Jeho vrcholek korunoval kruh ze zvětralých kamenů, kulatá pevnost Prvních lidí, která tam stála prázdná a opuštěná již stovky let. Nyní opuštěná nebyla. Davos viděl za stojícími kameny škorpiony a katapulty a mezi kameny pak lučištníky. Tam nahoře musí být zima a vlhko. Během všech svých předchozích návštěv viděl na rozbitých kamenech dole tuleně vyhřívající se na slunci. Slepý bastard jej vždycky nutil, aby je počítal, kdykoliv Kostkovaná kočka vyplouvala z Bílého přístavu; Roro říkával, že čím víc je tam tuleňů, tím větší budou mít během plavby štěstí. Teď tam žádní tuleni nebyli. Kouř a vojáci je vystrašili natolik, že utekli. Moudřejší člověk by v tom viděl varování. Kdybych měl aspoň krapet rozumu, byl bych šel se Sallou. Mohl se vydat na jih, za Maryou a jejich syny. Přišel jsem v královských službách o čtyři syny a můj pátý slouží jako jeho panoš. Měl bych mít právo těšit se z těch dvou chlapců, kteří mi ještě zůstali. Je to už tak dlouho, co jsem je viděl naposledy.

Černí bratři ve Východní hlídce mu řekli, že mezi Manderlyi z Bílého přístavu a Boltony z Hrůzova žádná láska nepanuje. Železný trůn povýšil Roosea Boltona na Strážce severu, a tak dávalo jen smysl, aby se dal Wyman Manderly na Stannisovu stranu. Bílý přístav nemůže zůstat osamocený. Město potřebuje spojence. Lord Wyman potřebuje krále Stannise stejně, jako potřebuje Stannis jeho. Či alespoň mu to tak připadalo ve Východní hlídce.

Sestrov jeho naděje podkopal. Jestliže mluvil lord Borrell pravdu, jestliže chtěli Manderlyové opravdu spojit své síly s Boltonem a Freyi… ne, raději o tom nepřemýšlet. Brzy se dozví, jak je tomu ve skutečnosti. Modlil se, aby nepřišel příliš pozdě.

Zdi přístavní hráze skrývají vnitřní přístav, uvědomil si, zatímco na Veselé porodní bábě skasávali plachtu. Vnější přístav byl větší, ale vnitřní nabízel lepší kotviště chráněné na jedné straně městskými hradbami a na druhé tyčící se masou Vlčího doupěte a nyní také hrázní zdí. Cotter Pyke ve Východní hlídce řekl Davosovi, že lord Wyman staví válečné galéry. Za těmi zdmi se možná skrývají desítky lodí, čekají jen na příkaz, aby vypluly na moře.

Za silnými bílými zdmi se na svém kopci zvedal hrdý a bledý Nový hrad. Davos viděl také klenutou střechu Sněhového septa, obklopeného vysokými sochami Sedmi. Když byli Manderlyové vyhnáni z Roviny, přinesli si s sebou na sever svoji víru. Bílý přístav měl rovněž svůj boží háj, skličující spleť kořenů, větví a kamenů uzamčenou za drolícími se černými zdmi Vlčího doupěte, starobylé pevnosti, která nyní sloužila také jako vězení. Většinou zde ale vládli septoni.

Všude kolem byl vidět mořský muž rodu Manderlyů. Plápolal z věži Nového hradu, nad Tulení bránou a podél městských hradeb. Seveřané ve Východní hlídce tvrdili, že Bílý přístav se nikdy nezřekne loajality vůči Zimohradu, jenže zlovlka Starků Davos nikde kolem sebe neviděl. Nejsou zde ani lvi. Lord Wyman možná ještě neodpřísáhl věrnost Tommenovi, jinak by vyvěsil jeho praporec.

Přístaviště u pobřežních doků bylo přeplněné. Podél rybího trhu byl uvázán shluk malých člunů, ze kterých vykládali úlovek. Viděl také tři říční kajaky, dlouhé štíhlé čluny tak pevné, že se s nimi mohli plavci odvážit do rychlých peřejí a kamenitých přítoků Bílého nože. Davose však nejvíc zajímala mořská plavidla; dvě karaky stejně ošuntělé jako Veselá porodní bába, obchodní galéra Bouřková tanečnice, kogy Chrabrý magistr a Roh hojnosti, galéra z Braavosu vyznačující se purpurovým trupem a plachtami…

… pak spatřil válečnou loď za ní.

Pohled na ni přeťal jako nůž veškeré jeho naděje. Trup měla černý a zlatý, galeonovou figuru tvořil lev se zvednutou tlapou. Lví hvězda, četl nápis na její zádi, pod vlající zástavou, na níž byl znak chlapeckého krále na Železném trůnu. Ještě před rokem by nápis nepřečetl, ale mistr Pylos jej na Dračím kameni něco z písmen naučil. Pro tentokrát mu čtení nepřineslo žádnou radost. Davos se modlil, aby tomu možná bylo tak, že se galéra ztratila ve stejných bouřích, které doničily Sallovu flotilu, ale bohové tak laskaví nebyli. Freyové byli zde a on jim bude muset čelit.

Veselá porodní bába zakotvila na konci zvětralého dřevěného mola ve vnějším přístavu, hodně daleko od Lví hvězdy. Jakmile ji posádka uvázala k pilířům a vyhodila lodní lávku, její kapitán se přišoural k Davosovi. Casso Mogat byl nemanželským zplozencem Úzkého moře, syn děvky ze Sestrova a ibbenského velrybáře. Měřil pouhých pět stop, byl neskutečně zarostlý a barvil si vlasy i vous do mechově zeleného odstínu, takže vypadal jako pařez ve žlutých škorních. Navzdory jeho vzhledu se zdálo, že je to dobrý námořník, ačkoliv na posádku byl velmi tvrdý. „Jak dlouho budeš pryč?“

„Přinejmenším den. Možná déle.“ Davos zjistil, že lordi rádi nechávají lidi čekat. Soudil, že to dělají proto, aby člověka znervóznili a aby předvedli svou moc.

„Veselá porodní bába se zde zdrží tři dny, ani o den déle. Čekají mne zpátky na Sestrově.“

„Pokud to půjde dobře, mohl bych být zpátky už zítra.“

„A když to dobře nepůjde?“

Možná se nevrátím vůbec. „Nemusíte na mne čekat.“

Když scházel dolů, nahoru po lodní lávce vystupovali dva celníci, ale ani jeden z nich mu nevěnoval přílišnou pozornost. Přišli se podívat na kapitána a prohlédnout nákladní prostory v podpalubí; obyčejní námořníci jako Davos je nezajímali, a jen pár mužů vypadalo tak obyčejně jako Davos. Byl střední výšky, jeho bystrý sedlácký obličej byl ošlehaný větrem a osmahlý od slunce, vous a hnědé vlasy byly prokvetlé šedí. I jeho oděv byl prostý: staré škorně, hnědé kalhoty a modrá halena, plášť z nebarvené vlny sepnutý dřevěnou sponou. Na rukou měl kožené rukavice se skvrnami od soli, aby skryl pahýly prstů, o které ho před tolika lety zkrátil Stannis. Stěží vypadal jako lord, natožpak pobočník krále. Všechno to mělo sloužit dobrému účelu, dokud nezjistí, jak se věci mají.

Ubíral se přístavištěm a přes rybí trh. Na Chrabrého magistra nakládali medovinu. Soudky stály na molu, navršené po čtyřech na sobě. Za jedním stohem zahlédl tři námořníky, kteří hráli kostky. O něco dál hlasitě nabízely prodavačky ryb denní úlovek a jakýsi chlapec bušil do bubnu, zatímco před ním se otáčel dokola opelichaný starý medvěd. U Tulení brány stáli na stráži dva kopiníci se znakem rodu Manderlyů na prsou, jenže byli příliš zaneprázdněni flirtováním s jakousi přístavní nevěstkou, než aby věnovali Davosovi pozornost. Brána byla otevřená, padací mříž zvednutá. Připojil se k lidem vcházejícím dovnitř.

Za bránou bylo dlážděné náměstí a v jeho středu fontána. Z vody se zvedal kamenný mořský muž, od ocasu ke koruně dvacet stop vysoký. Kadeřavý vous měl obrostlý zelenobílým lišejníkem a jeden z hrotů jeho trojzubce se zlomil ještě předtím, než se Davos narodil, a přesto stále působil okázalým dojmem. Místní obyvatelé mu říkali Starý Rybonoh. Náměstí neslo jméno nějakého mrtvého lorda, ale nikdo mu neřekl jinak než Rybonohův dvůr.

Dvůr se dnešního odpoledne hemžil lidmi. V Rybonohově fontáně si prala prádlo nějaká žena a rozvěšovala je na jeho trojzubec, aby tam uschlo. Pod podloubím kolonády si rozestavěli své Stánky písaři a penězoměnci, společně s pouličním kouzelníkem, bylinkářkou a dosti nešikovným žonglérem. Nějaký muž tam prodával jablka rovnou z káry a žena nabízela slanečky se sekanou cibulí. Všude se pletly pod nohama děti a slepice. Pokaždé, když byl Davos na Rybonohově náměstí předtím, byly obrovské dveře z dubu a železa, které vedly do Staré mincovny, zavřené, ale dnes byly otevřené. Uvnitř zahlédl stovky žen, dětí a starců, schoulených na hromadách kožešin na podlaze. Někteří tam měli zapálené malé varné ohně.

Davos se zastavil pod kolonádou a koupil si za půlgroš jablko. „Ti lidé žijí ve Staré mincovně?“ zeptal se prodavače jablek.

„Nemají jiné místo k žití. Jsou to lidé od Bílého nože, většina z nich. Taky lidi Hornwoodů. V kraji řádí Bastard z Boltonů a všichni chtějí být pod střechou. Nevím, co s nimi všemi chce jeho lordstvo dělat. Většina toho nemá víc než hadry na hřbetě.“ Davos pocítil osten viny. Přišli sem do města nedotčeného válkou hledat útočiště, a teď se tady objevím já, abych je zatáhl zpátky do války. Kousl do jablka, a cítil se provinile i kvůli tomu. „Z čeho jsou tu živi?“

Prodavač jablek pokrčil rameny. „Někteří žebrají. Jiní kradou. Spousta mladých dívek se dá na řemeslo, tak jak to holky dělají, když nemají na prodej nic jiného. A kterýkoliv chlapec, co měří pět stop a udrží v ruce kopí, snadno najde místo v kasárnách jeho lordstva.“

Takže verbuje muže. To je možná dobré… anebo špatné, podle okolností. Jablko bylo suché a moučnaté, ale Davos se přiměl znovu do něj kousnout. „Má lord Wyman v úmyslu přidat se k Bastardovi?“

„Nu,“ řekl prodavač jablek, „až jeho lordstvo příště sejde sem dolů koupit si jablko, určitě se ho na to zeptám.“

„Slyšel jsem, že se jeho dcera má vdávat za nějakého Freye.“

„Jeho vnučka. Já to slyšel taky, ale jeho lordstvo jaksi zapomnělo pozvat mne na svatbu. Hej, dojíš to jablko? Vezmu si zbytek zpátky, mají dobrá jadýrka.“

Davos mu hodil ohryzek. Nebylo moc dobré, ale informace, že

Manderly shromažďuje vojsko, za ten půlgroš stála. Obešel Starého Rybonoha, prošel kolem mladé dívky, co prodávala hrnky čerstvého mléka nadojeného od své kozy. Teď, když byl tady, si postupně vybavoval stále víc z města, jak si je pamatoval. Ve směru, kam ukazoval trojzubec Starého Rybonoha, se nacházela ulička, kde prodávali smaženou tresku, křupavou a zlatohnědou na povrchu, s lupínky bílého masa uvnitř. Naproti byl nevěstinec, čistější než většina, kde si mohl námořník užít s ženou, aniž by se musel obávat, že jej okradou či zabijí. O kus dál, v jednom z domů nalepených na stěny Vlčího doupěte jako vilejši na starý lodní trup, býval pivovar, kde vařili tak husté a chutné černé pivo, že jste za sud utržili v Braavosu a přístavu Ibben stejně jako za stromovinské zlaté, samozřejmě za předpokladu, že místní ponechali pivovarníkovi vůbec něco na prodej.

On ale chtěl víno – kyselé, tmavé a neveselé. Prošel přes náměstí a dolů po schodišti, do vinárny zvané U Líného úhoře, která byla hned za skladištěm plným ovčích kůží. Za jeho pašeráckých dnů byl Úhoř proslulý tím, že tam nabízeli ty nejstarší nevěstky a to nejodpornější víno v Bílém přístavu. Společně s masovými koláči plnými tlustého masa a chrupavek, které byly v těch nejlepších dnech nejedlé a v těch nejhorších jedovaté. Kvůli této pověsti se většina místních Úhoři vyhýbala, nechávala jej námořníkům, kteří nevěděli, co je to místo zač. Tam dole U Líného úhoře člověk jedinkrát nepotkal městského strážného nebo celníka.

Některé věci se nemění. Uvnitř Úhoře jako by se zastavil čas. Klenutý strop byl očazený dočerna, podlahu tvořila tvrdě udusaná hlína, vzduch páchl kouřem, zkaženým masem a starými zvratky. Silné lojové svíce na stolech spíš čadily, než svítily, a víno, jež si Davos objednal, vypadalo v šeru spíš hnědé než červené. Blízko dveří seděly a popíjely čtyři nevěstky. Jedna se na něj s nadějí v očích usmála, když vstoupil. Davos zavrtěl hlavou a žena řekla něco, co její společnice rozesmálo. Pak už mu žádná z nich nevěnovala pozornost.

Kromě nevěstek a majitele měl Davos Úhoře pro sebe. Sklep byl rozlehlý, plný zákoutí a šerých výklenků, kde mohl být člověk sám. Odnesl si víno do jednoho z nich, posadil se tam zády ke zdi a čekal.

Netrvalo dlouho a zjistil, že upírá oči do krbu. Rudá žena viděla v plamenech budoucnost, ale Davos Mořský v nich vždycky spatřil jen stíny minulosti: hořící lodě, ohnivý řetěz, zelené stíny míhající se přes břicha mraků, a nad tím vším tyčící se Rudou baštu. Davos byl obyčejný člověk, povýšený jen díky náhodě, válce a Stannisovi. Nechápal, proč si bohové vzali jeho čtyři syny, mladé a silné chlapce, a jejich znaveného otce nechali žít. Někdy za nocí si říkal, že to bylo proto, aby mohl zachránit Edrika Bouři… jenže teď už byl nemanželský syn krále Roberta v bezpečí na Kamenoschodech, a Davos přesto žil dál. Mají pro mne bohové ještě nějaký úkol? říkal si. Pokud ano, pak je to možná zde v Bílém přístavu. Ochutnal víno, pak je vylil na podlahu vedle své boty.

Jak padl soumrak, lavice v Úhoři se začaly zaplňovat námořníky. Davos zavolal na majitele o další pohár. Když mu jej přinesl, dal mu na stůl svíci. „Chceš jídlo?“ zeptal se muž. „Máme masové koláče.“

„Co je v nich za maso?“

„Jako obvykle. Jsou dobré.“

Děvky se zasmály. „Chce říct, že je šedé,“ řekla jedna.

„Zavři tu svoji proklatou kušnu. Vždyť je jíš taky.“

„Já jím všechno možný svinstvo. Neznamená to, že mi to chutná.“

Davos sfoukl svíci v okamžiku, kdy se majitel vzdálil a znovu se posadil do stínů. Když teklo víno, dokonce i tak levné jako tohle, byli námořníci ti nejhorší klevetníci na světě. Stačilo, aby naslouchal.

Většinu z toho, co se dozvěděl, slyšel už v Sestrově, od lorda Godrika nebo starousedlíků ve Velrybím břiše. Tywin Lannister je mrtvý, zavražděný svým vlastním zakrslým synem; jeho mrtvola páchla tak strašlivě, že nikdo nedokázal vkročit do Velkého Baelorova septa ještě celé dny poté; paní Orlího hnízda zabil jakýsi zpěvák; Údolí teď vládne Malíček, ale Bronzový Yohn Royce přísahal, že ho sesadí; Balon Greyjoy také zemřel a jeho bratři spolu nyní bojují o Trůn z mořského kamene; ze Sandora Clegana se stal psanec, který plundruje a zabíjí v krajině podél Trojzubce; Myr, Lys a Tyroš jsou sevřeny v další válce a na východě zuří povstání otroků.

Další zprávy byly zajímavější. Ve městě byl Robett Glover a snažil se verbovat muže, s nevalným úspěchem. Lord Manderly byl k jeho prosbám hluchý. Prý řekl, že Bílý přístav je již z války unavený. To bylo zlé. Rysswellové a Dustinové překvapili železné muže na Horečnaté řece a podpálili jejich veslice. To bylo ještě horší. A nyní táhne na jih Bastard z Boltonů s Hotherem Umberem, aby se k nim připojili v útoku na Kailinskou držbu. „Děvkozhouba sám,“ tvrdil lodník, který právě přivezl po proudu Bílého nože náklad ovčích kůží a stavebního dříví, „se třemi stovkami kopiníků a stovkou lučištníků. Přidali se k nim nějací Hornwoodovi muži a taky Cerwynové.“ To bylo nejhorší ze všeho.

„Lord Wyman by měl poslat nějaké muže, aby bojovali, pokavaď ví, co je pro něj dobré,“ řekl starý chlapík na konci stolu. „Lord Roose, ten je teď Strážce. Bílý přístav je vázán ctí odpovědět na jeho předvolání.“

„Co kdy věděl kterýkoliv Bolton o cti?“ opáčil majitel Úhoře, zatímco jím doléval poháry hnědým vínem.

„Lord Wyman nikam nepojede. Je na to sakramentsky moc vypasený.“

„Já slyšel, že stůně. Prý jenom spí a pláče. Po většinu dní je mu tak špatně, že ani nemůže vstát z postele.“

„Spíš jsi chtěl říct, že je tak tlustý.“

„Tlustý či hubený, to s tím nemá co dělat,“ řekl majitel Úhoře. „Lvi mají jeho syna.“

Nikdo nemluvil o králi Stannisovi. Zdálo se, že nikdo ani neví, že se Jeho Veličenstvo vydalo na sever, aby pomohlo bránit Zeď. Ve Východní hlídce všichni mluvili o divokých, nemrtvých a obrech, ale tady jim nikdo nevěnoval jedinou myšlenku.

Davos se naklonil k záři ohně. „Já myslel, že jeho syna zabili Freyové. Aspoň jsme to tak slyšeli v Sestrově.“

„Zabili sera Wendela,“ přitakal majitel. „Jeho kosti odpočívají ve Sněhovém septu a všude kolem něj hoří svíce, kdyby ses chtěl podívat. Ser Wylis je ale pořád v zajetí.“

Horší a ještě horší. Věděl, že lord Wyman měl dva syny, ale myslel si, že jsou oba mrtví. Pokud má Železný trůn rukojmí… Davos sám zplodil sedm synů a o čtyři přišel na Černovodě. Věděl, že by udělal cokoliv, co by po něm bohové či lidé chtěli, jen aby ochránil zbylé tři. Steffon a Stannis byli tisíce lig od bojů a v bezpečí, ale Devan byl v Černém hradu, jako panoš krále. Krále, jehož věc se může s Bílým přístavem pozvednout nebo padnout.

Jeho pijáčtí kumpáni nyní hovořili o dracích. „Ty zpropadený blázne,“ řekl veslař z Bouřkové tanečnice. „Žebrácký král je mrtvý už celé roky. Jakýsi dothracký pán mu usekl hlavu.“

„Tak to říkají,“ přitakal starý muž. „Možná ale lžou. Zemřel o půl světa dál, pokud vůbec zemřel. Kdo ví? Kdyby král chtěl, abych byl mrtvý, možná bych ho poslechl a předstíral bych, že jsem nebožtík. Nikdo nikdy neviděl jeho mrtvolu.“

„Já jsem nikdy neviděl mrtvolu Joffreyho ani Roberta,“ zabručel hostinský. „Možná jsou taky naživu. A možná že Baelor Požehnaný celé ty roky jenom někde spí.“

Starý muž se ušklíbl. „Princ Viserys nebyl jediný drak, nebo snad jo? Jak můžeme s jistotou vědět, že zabili syna prince Rhaegara? Bylo to ještě miminko.“

„A nebyla tam taky nějaká princezna?“ zeptala se jedna z nevěstek, ta co předtím řekla o mase v koláči, že je šedé.

„Dvě,“ odpověděl starý muž. „Jedna byla Rhaegarova dcera a ta druhá jeho sestra.“

„Daena,“ řekl lodník. „Tak se jmenovala ta sestra. Daena z Dračího kamene. Nebo to byla Daera?“

„Daena byla manželka starého krále Baelora,“ řekl veslař. „Vesloval jsem na lodi, co nesla její jméno. Princezna Daena.“

„Jestli to byla králova manželka, tak to byla královna.“

„Baelor královnu nikdy neměl. Byl svátý.“

„To neznamená, že se neoženil se svojí sestrou,“ řekla nevěstka. „Jen s ní nikdy nespal, to je všechno. Když ho udělali králem, zamkl ji nahoře ve věži. Svoje ostatní sestry taky. Byly tři.“

„Daenela,“ řekl hostinský hlasitě. „Tak se jmenovala. Myslím tu dceru Šíleného krále, ne tu Baelorovu zpropadenou manželku.“

„Daenerys,“ řekl Davos. „Pojmenovali ji po Daenerys, která se za vlády Daerona druhého provdala za prince z Dorne. Nevím, co se s ní stalo.“

„Já to vím,“ řekl muž, jenž začal hovořit o dracích, braavoský veslař v prosté vlněné kazajce. „Když jsme byli dole v Pentosu, kotvili jsme vedle obchodní lodi, co se jmenovala Trnkookádéva, a já jsem si něco vypil se sluhou jejího kapitána. Pověděl mi pěkný příběh o jakési malé holce, co za ním přišla na palubu v Qarthu, aby se pokusila koupit si cestu zpátky do Západozemí pro sebe a svoje tři draky. Měla stříbrné vlasy a fialové oči. Sám jsem ji odvedl ke kapitánovi, přísahal mi ten sluha, jenže ten s tím nechtěl mít nic společného. Říkal, že větší zisk bude mít z hřebíčku a šafránu, a koření mu navíc nepodpálí plachty“

Sklepením se rozlehl smích. Davos se k němu nepřipojil. Věděl, co se stalo s Tmkookou děvou. Bohové byli krutí, když člověka nechali, aby obeplul půl světa, a pak, když už byl skoro doma, jej poslali za falešným světlem. Kapitán byl statečnější muž než já, pomyslel si, když mířil ke dveřím, jedna cesta na východ a člověk si mohl žít jako boháč po zbytek života. Když byl Davos mladší, sám snil o takových cestách, jenže roky protančily kolem jako můry kolem plamene a jaksi nikdy nenastal vhodný čas. Jednoho dne, pomyslel si. Jednoho dne, až válka skončí a král Stannis usedne na Železný trůn a už nebude Cibulového rytíře potřebovat. Vezmu s sebou Devana. Steffa a Stanný ho taky, jestli už na to budou dost staří. Uvidíme draky i všechny ostatní divý světa.

Venku vál vítr v poryvech, rozechvíval plameny v olejových lampách, které osvětlovaly nádvoří. Po západu slunce se citelně ochladilo, ale Davos si vzpomněl na Východní hlídku, a na to, jak za nocí kvílel vítr u Zdi, jak profukoval i ten nejteplejší plášť a zmrazoval člověku krev rovnou v žilách. Bílý přístav byl ve srovnání s tím jako teplá lázeň.

Byla i jiná místa, kde se mohl dozvědět spoustu zajímavých věcí: hostinec proslulý svými mihulovými koláči, pivnice, kde pili faktoři s vlnou a celníci, kejklířskou síň, kde mohl člověk za pár grošů shlédnout košilaté představení. Davos ale měl pocit, že už toho slyšel dost. Přišel jsem pozdě. Starý instinkt jej přiměl sáhnout si na hruď, kde mu kdysi visívaly v malém váčku na kožené tkanici prstní kůstky. Teď tam nebylo nic. Přišel o svůj amulet v plamenech na Černovodě, kde ztratil i svou loď a svoje syny.

Co mám dělat? Přitáhl si plášť těsněji k tělu. Mám vyjít do kopce a ohlásit se u brány Nového hradu, kde přednesu svoji marnou prosbu? Vrátit se do Sestrova? Snažit se dostat k Marye a svým chlapcům? Koupit si koně a vydat se po královské cestě, abych řekl Stannisovi, že v Bílém přístavu nemá žádné přátele a žádnou naději?

Královna Selyse hostila Sallu a jeho kapitány večer předtím, než flotila vyplula na cestu. Připojil se k nim Cotter Pyke a čtyři další vysocí důstojníci Noční hlídky. A směla přijít také princezna Shireen. Zatímco podávali lososa, zabavoval ser Axell Florent stůl tím, že jim vyprávěl příběh o jakémsi targaryenském princi, který měl za svého domácího mazlíčka opici. Podle tvrzení sera Axella ten princ rád oblékal ono zvíře do šatů svého mrtvého syna a předstíral, že je to dítě, a dokonce jej čas od času nabízel jako nápadníka pro dcery některých lordů. Takto poctění lordové samozřejmě vždy zdvořile odmítli. „Dokonce i v hedvábí a sametu zůstane opice vždy opicí,“ řekl ser Axell. „Moudřejší princ by věděl, že nemůže poslat opici, aby zastala práci muže.“ Královnini muži se smáli a někteří se ušklíbali na Davosz. Já nejsem žádná opice, říkal si v duchu, jsem stejně tak lord jako vy, a k tomu ještě lepší člověk. Ta vzpomínka jej nicméně stále pálila.

Tulení brána byla na noc zavřená. Na Veselou porodní bábu se tedy nemůže vrátit až do rána. Uvízl zde na noc. Zahleděl se na Starého Rybonoha s jeho zlomeným trojzubcem. Přežil jsem déšť, ztroskotání a bouři. A nevrátím se bez toho, kvůli čemu jsem přišel, ať to vypadá jakkoliv beznadějně. Možná ztratil prsty a svůj amulet, ale nebyl žádná opice v sametu. Byl pobočník krále.

Hradní schody, tak se jmenovala ulice se schodištěm, široká cesta z bílého kamene, která vedla podél vody vzhůru z Vlčího doupěte až k Novému hradu. Zatímco Davos stoupal, cestu osvětlovaly mořské panny z mramoru, které držely v náručí mísy s hořícím olejem. Když přišel na vrchol, otočil se a podíval se za sebe. Z místa, kde stál, viděl dolů do přístavů. Do obou. Vnitřní přístav za zdí hráze byl přeplněný válečnými galérami. Davos jich napočítal třiadvacet. Zdálo se, že lord Wyman je sice otylý, ale nikoliv zahálčivý.

Brána Nového hradu byla zavřená, ale když zavolal, otevřela se postranní branka a vynořil se strážný, který se zeptal, co tam pohledává. Davos mu ukázal černou a zlatou stuhu, na níž byly královské pečetě. „Musím se okamžitě dostat k lordu Manderlyovi,“ řekl. „Potřebuji s ním mluvit, o samotě.“

DAENERYS

Tanečnice se mihotaly, jejich štíhlá oholená těla pomazaná olejem se mírně leskla. Hořící pochodně přelétaly z ruky do ruky v rytmu bubnů a trylkující flétny. Kdykoliv se v letu překřížily dvě pochodně, proskočila mezi nimi nahá dívka, otočila se ve vzduchu. Světlo pochodní se odrazilo od jejích naolejovaných končetin, ňader a půlek.

Tři muži měli erekci. Pohled na jejich ztopořené údy byl vzrušující, ačkoliv Daenerys Targaryen to připadalo rovněž komické. Všichni muži byli vysocí, s dlouhýma nohama a plochými břichy, na jejich tělech se ostře rýsoval každičký sval, jako by byly vytesány z kamene. Dokonce i jejich tváře jako by byly stejné… což bylo zarážející, poněvadž jeden měl kůži tmavou jako eben, zatímco druhý byl bledý jako mléko a třetí se leskl jako naleštěná měď.

Mají mne snad rozvášnit? Dany se zavrtěla mezi svými hedvábnými polštáři. Její Neposkvrnění stáli ve svých čepičkách s hroty mezi pilíři, sami to byli necelí muži. Reznak mo Reznak se na to díval s otevřenými ústy a rty se mu vlhce leskly. Hizdahr zo Loraq něco říkal muži vedle sebe, a přesto ani na chvíli nespustil oči z tančících dívek. Ošklivý mastný obličej Holotemenného byl přísný jako vždy, ale ani jemu nic neušlo.

Těžší bylo poznat, o čem sní její vážený host. Bledý, štíhlý, a s jestřábím obličejem se s ní dělil o místo u vyvýšeného stolu a byl ve svém rouchu z kaštanově hnědého hedvábí a zlatého brokátu oslnivý. Holá hlava se mu leskla ve světle pochodní, zatímco pomalými, precizními a elegantními sousty pojídal čerstvý fík. Když otočil Xaro Xhoan Daxos hlavu, aby pohlédl na tanečnice, v nose se mu zaleskl opál.

Daenerys si na jeho počest oblékla qarthénský šat, jemné roucho z fialového aksamitu střižené tak, že jí ponechávalo volný prs. Stříbrozlaté vlasy jí zlehka splývaly přes rameno, spadaly až téměř na bradavku. Polovina mužů v síni po ní vrhala kradmé pohledy, nikoli však Xaro. Stejné to bylo v Qarthu. Tímto způsobem prince ovládnout nemohla. Ovládnout jej však musím. Připlul z Qarthu na palubě galéry Hedvábný oblak, s třinácti dalšími galérami doprovodu. Jeho flotila znamenala vyslyšení jejích modliteb. Meereenský obchod se od té doby, co zrušila otroctví, ztenčil v ubohý pramínek, ale v Xarově moci bylo obnovit jej zpátky k normálu.

Údery bubnů zesílily do crescenda. Tři z dívek přeskočily nad plameny, otočily se ve vzduchu. Tanečníci je chytili kolem pasů a nasadili si je na ztopořené údy. Dany se dívala, jak ženy prohnuly záda a sevřely nohama své partnery, zatímco muži s nimi kopulovali do rytmu se zvuky flétny. Veřejný akt lásky viděla již předtím; Dothrakové se pářili stejně otevřeně jako jejich klisny a hřebci. Tentokrát to nicméně bylo poprvé, co jej sledovala za doprovodu hudby.

Tváře jí jen hořely. To je vínem, říkala si v duchu. Přesto zjistila, že myslí na Daaria Naharise. Jeho posel se dostavil dnes ráno. Bouřovrány se vracejí z Lhazaru. Její kapitán se k ní vrací, přináší jí darem přátelství Ovčího lidu. Jídlo a obchod, připomněla sama sobě. Nezklamal mne a nezklame. Daario mi pomůže zachránit moje město. Královna tak toužila vidět jeho tvář, pohladit jeho trojitě rozvětvený vous, povědět mu o svých problémech… jenže muži z Bouřovran byli ještě mnoho dní daleko, za Khyzaiským průsmykem, a ona měla říši, které musela vládnout.

Mezi rudými pilíři se vznášel kouř. Tanečníci poklekli, sklonili hlavy. „Byli jste vynikající,“ pochválila je Dany. „Zřídkakdy vídám takový půvab, takovou krásu.“ Pokynula Reznaku mo Reznakovi, a senešal se rozběhl jejím směrem. Na vrásčité holé hlavě mu stály krůpěje potu. „Doprovoď naše hosty do lázní, aby se mohli osvěžit, a nechej jim přinést jídlo a pití.“

„Bude mi nesmírnou ctí, Velkoleposti.“

Daenerys zvedla svůj pohár, aby jej mohla Irri dolit. Víno bylo sladké a silné, vonělo východním kořením, bylo mnohem lepší než řídká ghiskarská vína, která mívala poslední dobou v poháru. Xaro si chvíli prohlížel ovoce na tácu, které mu Jhiqui nabídla, a pak si vybral tomel. Oranžová barva plodu ladila s barvou korálu v jeho nose. Kousl do ovoce a našpulil rty. „Trpké.“

„Dal by můj pán přednost něčemu sladšímu?“

„Sladké přesycuje. Životu dávají chuť trpké ovoce a trpké ženy.“ Znovu si kousl, žvýkal, polkl. „Daenerys, sladká královno, nemohu vypovědět, jaké mi poskytuje potěšení vyhřívat se opět v tvé přítomnosti. Z Qarthu vyplulo dítě, půvabné, ale zcela ztracené. Obával jsem se, že se plavíš vstříc své zkáze, a přesto tě zde nalézám na trůnu, vladařku prastarého města, obklopenou mocnou armádou, kterou jsi vybudovala z pouhých snů.“ Ne, pomyslela si, z krve a ohně. „Jsem ráda, že jsi za mnou přišel. Je milé opět vidět tvou tvář, můj příteli. Nebudu ti důvěřovat, ale potřebuji tě. Potřebuji tvých Třináct, potřebuji tvé lodě, potřebuji tvůj obchod.

Po celá staletí byly Meereen a jeho sesterská města Yunkai a Astapor základními pilíři obchodu s otroky, místem, kde dothračtí khalové a korzáři z Baziliščích ostrovů prodávali svoje zajatce a zbytek světa je sem přicházel kupovat. Bez otroků toho měl Meereen málo, co by mohl obchodníkům nabídnout. V Ghiskarských kopcích bylo hojně mědi, ale tento kov nebyl tak cenný, jako býval, když svět ovládala bronz. Cedry, které se kdysi tyčily do výše podél pobřeží, již také zmizely, vykáceny sekerami Starého impéria anebo pohlcené dračím ohněm, když Ghis válčil proti Valyrii. Jakmile byly pryč stromy, hlínu speklo žhavé slunce a v hustých rudých mračnech ji odvál vítr. „Právě tyto pohromy proměnily můj lid v otrokáře,“ řekla jí Galazza Galare v Chrámu milostí. A já jsem pohroma, která tyto otrokáře promění zpátky v lidi, přísahala si Dany tehdy.

„Musel jsem přijít,“ řekl Xaro mdlým tónem. „Dokonce i v dalekém Qarthu pronikly k mým uším strašlivé zvěsti. Když jsem se je doslechl, plakal jsem. Praví se, že naši nepřátelé přislíbili bohatství a slávu a stovku panenských otrokyň kterémukoliv člověku, co tě zabije.“

„Synové Harpyje.“ Jak to ví? „Za nocí čmárají po zdech a ve spánku podřezávají hrdla poctivých osvobozených lidí. A když vyjde slunce, rozprchnou se do úkrytů jako švábi. Mají strach z mých Mosazných zvířat.“ Skahaz mo Kandaq jí dal nové stráže, o které jej požádala, sestavené ve stejném poměru z osvobozených a holotemenných Meereeňanů. Procházeli ulicemi ve dne v noci, v tmavých kápích a mosazných maskách. Synové Harpyje slíbili strašlivou smrt jakémukoliv zrádci, který se odváží sloužit dračí královně, a totéž jejich blízkým přátelům a příbuzným, a tak chodili muži Holotemenného po městě jako šakalové, sovy a jiná zvířata, a svoje pravé tváře skrývali. „Snad bych se mohla Synů obávat, kdyby mne viděli procházet se o samotě ulicemi, ale jen kdyby to bylo v noci a já byla nahá a neozbrojená. Jsou to zbabělí tvorové.“

„Nůž zbabělce zabije královnu stejně snadno jako zbraň udatného hrdiny. Spalo by se mi lépe, kdybych věděl, že si potěšení mého srdce drží svoje divoké pány koní ve své blízkosti. Kam se vůbec poděli?“

„Aggo, Jhoqo a Rakharo mi stále slouží.“ Hraje se mnou hry. Dany uměla hrát taky. „Jsem jenom mladá dívka a vím toho o takových věcech málo, ale starší, moudřejší muži mi říkají, že chci-li si udržet Meereen, musím ovládnout jeho vnitrozemí, všechny země na západ od Lhazaru a daleko na jih až k Yunkajským kopcům.“

„Tvoje vnitrozemí pro mne nic neznamená. Tvoje osoba ano. Pokud by se ti mělo přihodit cokoliv zlého, tento svět by přišel o svou spasitelku.“

„Můj pán je laskavý, že o mne má takovou starost, ale hlídají mne dobře.“ Dany pokynula směrem k Barristanovi Selmyrnu, jenž tam stál s rukou spočívající na jílci svého meče. „Říkají mu Barristan Chrabrý. Již dvakrát mne zachránil před úkladnými vrahy.“

Xaro přelétl Selmyho zběžným pohledem. „Barristan Starý, pravíš. Ten tvůj medvědí rytíř byl mladší, a byl ti oddán.“

„O Jorahu Mormontovi mluvit nechci.“

„Zajisté. Ten muž byl drsný a zarostlý.“ Kupecký princ se naklonil přes stůl. „Mluvme raději o lásce, o snech a touhách, a o Daenerys, nejkrásnější ženě na světě. Jsem opilý z pouhého pohledu na tebe.“

Dany si na přehnané qarthénské lichotky a zdvořilosti již zvykla. „Pokud jsi opilý, přičítej to vínu.“

„Žádné víno není ani z poloviny tak opojné jako tvá krása. Moje sídlo mi od té doby, co Daenerys odjela, připadá prázdné jako hrob, a veškerá potěšení Královny měst se mi v ústech proměnila v popel. Proč jsi mne opustila?“

Prchala jsem od města k městu plná strachu o svůj život. „Již byl čas. Qarth si přál, abych odešla.“

„Kdo? Čistokrevní? Ti mají v žilách vodu. Kořenáři? Ti zas mají mezi ušima tvaroh. A všichni Neumírající jsou mrtví. Měla bys mne pojmout za manžela. Jsem si téměř jistý, že už jsem tě o ruku žádal. Dokonce jsem tě prosil.“

„Jen půl stovky krát,“ zaškádlila jej Dany. „Vzdal jsi to příliš snadno, můj pane. Protože já se musím vdát, jak se všichni shodují.“

„Khaleesi musí mít khala,“ řekla Irri, zatímco dolévala královnin pohár. „To ví každý.“

„Mám tě požádat znovu?“ divil se Xaro. „Ach ne, ten úsměv znám. Jsi krutá královna, která si hraje s mužskými srdci. Skromní kupci jako já pro tebe neznamenají o nic víc než dlažební kameny pod tvými ozdobnými pantoflíčky.“ Po jeho bledé tváři stekla slza.

Dany jej znala až příliš dobře, než aby ji to dojalo. Qarthénští muži dokázali plakat na povel. „Ach, nech toho.“ Vzala z mísy na stole třešni a hodila mu ji po nose. „Jsem možná mladá dívka, ale nejsem takový blázen, abych se provdala za muže, jemuž připadá tác s ovocem svůdnější než moje ňadra. Dívala jsem se, které z tanečníků sleduješ.“

Xaro si otřel slzu. „Myslím, že to byli ti sami, které sledovalo Její Veličenstvo. Vidíš, jsme stejní. Pokud si mne nechceš vzít za manžela, spokojím se s tím, že budu tvým otrokem.“

„Já žádného otroka nechci. Dávám ti svobodu.“ Jeho ošperkovaný nos byl lákavým terčem. Tentokrát po něm Dany hodila meruňku.

Xaro ji chytil v letu a zakousl se do ní. „Co tě to popadlo za šílenství? Mám se považovat za šťastlivce, že jsi neosvobodila žádné z mých vlastních otroků, když jsi byla mým hostem v Qarthu?“

Tehdy jsem byla žebrácká královna a ty jsi byl Xaro z Třinácti pomyslela si Dany, a jediné, co jsi chtěl, byli moji draci. „Měla jsem dojem, že se tvým otrokům dostává dobrého zacházeni a připadali mi spokojeni. To až v Astaporu se mi otevřely oči! Víš, jakým způsobem dělají a cvičí Neposkvrněné?“

„Nepochybuji o tom, že krůtě. Když ková kovář meč, vrazí čepel do ohně, buší do ní kladivem, pak ji strčí do ledové vody, aby ocel zakalil. Chceš-li vychutnávat sladkou chuť ovoce, musíš strom zalévat.“

„Tento strom zalévají krví.“

„Jak jinak, když má vyrůst voják? Tvé Jasnosti se líbili mí tanečníci. Překvapilo by tě, kdybys věděla, že jsou to otroci, vychovaní a vycvičení v Yunkai? Tančí od té doby, co se naučili chodit. Jak jinak by dosáhli takové dokonalosti.“ Napil se svého vína. „Také jsou znalí všech erotických umění. Myslel jsem, že je dám Jejímu Veličenstvu darem.“

„Zajisté.“ Dany to nepřekvapilo. „A já jim dám svobodu.“ Xaro sebou škubl. „A co budou s tou svojí svobodou dělat? To je totéž, jako bys dala rybě brnění. Byli stvořeni k tanci.“

„Stvořeni kým? Svými pány? Možná by ti tvoji tanečníci raději stavěli, pekli nebo farmařili. Ptal ses jich na to?“

„Možná by tvoji sloni raději byli slavíky. Namísto sladkého zpěvu by se v Meereenu za nocí rozléhalo halasné troubení a tvoje stromy by se polámaly pod tíhou velkých šedých ptáků.“ Xaro si povzdechl. „Daenerys, potěšení moje, máš pod těmi svými půvabnými mladými ňadry něžné srdce… ale dej si poradit od starší, zkušenější hlavy. Ne vždy jsou věci takové, jaké vypadají. Mnohé z toho, co vypadá zle, může být dobré. Vezmi si třeba déšť.“

„Déšť?“ Považuje mne za blázna nebo prostě jen za dítě? „Když padá déšť na naše hlavy, proklínáme jej, jenže bez něj bychom hladověli. Svět déšť potřebuje… a také otroky. Mračíš se, ale je to pravda. Pomysli na Qarth. V umění, hudbě, magii, obchodu, ve všem, co z nás činí něco víc než zvířata, vyčnívá Qarth nad zbytek lidstva, tak jako ty sedíš na vrcholu této pyramidy… avšak tam dole spočívá nádhera Královny měst nikoliv na cihlách, ale na zádech otroků. Zeptej se sama sebe, jak by mohl kterýkoliv z lidí pozvednout oči a přemítat o hvězdách, kdyby se všichni museli hrabat v hlíně? Kdyby si každý z nás musel zlámat hřbet, aby si postavil chýši, kdo by stavěl paláce k velebení bohů? K tomu, aby byli někteří lidé velcí, je třeba, aby byli jiní zotročeni.“

Byl na ni až příliš výmluvný. Dany pro něj neměla žádnou odpověď, jen surový pocit v žaludku. „Otroctví není totéž co déšť,“ nedala se odbýt. „Já znám obojí. Pršelo na mne a také mne prodali. Není to totéž. Žádný člověk nechce, aby ho někdo vlastnil.“

Xaro nenuceně pokrčil rameny. „Náhoda tomu chtěla, že když jsme ve tvém krásném městě přirazili ke břehu, spatřil jsem na nábřeží muže, kterého jsem kdysi hostil ve svém domě, kupce, jenž obchodoval s vzácným kořením a vybranými víny. Byl do půl těla nahý, kůži měl spálenou a olupovala se mu, a zdálo se, že tam kope jámu.“

„Ne jámu. Strouhu, aby mohla téct voda z řeky do polí. Máme v úmyslu pěstovat fazole. A pole potřebují vodu.“

„Jak je to od mého starého přítele laskavé, že pomáhá s kopáním. A jak je to pro něj netypické. Je možné, že jste mu v této záležitosti dali na výběr? Ne, to určitě ne. Tady v Meereenu žádné otroky nemáte.“

Dany se začervenala. „Tvůj přítel dostává za práci jídlo a přístřeší. Jeho bohatství mu vrátit nemohu. Meereen potřebuje fazole víc než vzácné koření, a fazole potřebují vodu.“

„Poslala bys kopat i moje tanečníky? Sladká královno, když mne můj starý přítel uviděl, padl na kolena a prosil mne, abych si ho koupil jako otroka a vzal ho zpátky do Qarthu.“

Měla pocit, jako by ji byl uhodil. „Tak si ho tedy kup.“

„Potěší-li tě to. Vím, že to potěší jeho.“ Položil jí ruku na paži. „Existují pravdy, které ti může vyjevit jen přítel. Pomohl jsem ti, když jsi přišla do Qarthu jako žebračka, a urazil jsem dlouhé ligy přes bouřlivá moře, abych ti pomohl znovu. Je zde nějaké místo, kde bychom si mohli upřímně pohovořit?“

Dany cítila na paži teplo jeho prstů. V Qarthu byl také vřelý, vzpomněla si, ale jen do dne, kdy jsem pro něj přestala být užitečná. Vstala. „Pojď,“ řekla a Xaro ji následoval mezi sloupovím k širokému mramorovému schodišti, které vedlo do jejích soukromých komnat na samém vrcholku pyramidy.

„Ach, nejkrásnější z žen,“ řekl Xaro, když začali vystupovat „slyším za námi kroky. Někdo nás sleduje.“

„Můj starý rytíř tě jistě neděsí. Ser Barristan přísahal, že má tajemství neprozradí.“

Vzala ho ven na terasu, z níž byl výhled na město. Na černé obloze nad Meereenem plul měsíc v úplňku. „Projdeme se?“ Dany se zavěsila do jeho rámě. Vzduch byl těžký vůní nočních květin. „Hovořil jsi o pomoci. Pak se mnou tedy obchoduj. Meereen má na prodej sůl, a víno…“

„Ghiskarské víno?“ Xaro protáhl tvář. „Moře nám dává veškerou sůl, kterou Qarth potřebuje, ale rád bych pobral tolik oliv, kolik mi prodáš. Také olivový olej.“

„Žádné nemám. Otrokáři olivové háje spálili.“ Olivovníky se pěstovaly podél pobřeží Zálivu otrokářů celá staletí, jenže Meereeňané svoje prastaré háje zapálili, když se k nim blížila Danyina armáda, nechali ji projíždět přes spálenou pustinu. „Vysazujeme nové, ale trvá sedm let, než začne olivovník rodit a třicet let, než jej lze považovat za plně plodný. Co měď?“

„Pěkný kov, ale nestálý jako žena. Takové zlato… zlato je poctivé, Qarth ti rád dá zlato… na otroky.“

„Meereen je město svobodných lidí.“

„Chudobné město, které bylo kdysi bohaté. Hladové město, které kdysi překypovalo jídlem. Město plné krveprolití, které bylo kdysi pokojné.“

Jeho obvinění pálila jako žhavé železo. Bylo v nich až příliš mnoho pravdy. „Meereen bude opět bohatý, nasycený a pokojný, a také svobodný. Jestliže potřebuješ otroky, jdi za Dothraky.“

„Dothrakové otroky dělají, Ghiskarci je cvičí. A aby se páni koní dostali do Qarthu, museli by hnát svoje zajatce přes rudou pustinu. Stovky by jich tam pomřely, ne-li tisíce… a také mnoho koní, a kvůli tomu to žádný khal riskovat nebude. A ještě něco: Qarth nechce, aby mu kolem hradeb řádil jakýkoli khalasar. Už jen zápach od všech těch koní… bez urážky, khaleesi.“

„Kůň vydává poctivý pach. Což je víc, než se dá říci o některých velkých pánech a kupeckých princích.“

Xaro nevěnoval jejímu zavtipkování pozornost. „Daenerys, dovol mi být k tobě upřímný, jak přísluší příteli. Ty z Meereenu neuděláš bohaté, nasycené a pokojné město. Pouze je přivedeš ke zkáze, tak jako jsi to udělala v Astaporu. Víš o tom, že v Rozích Hazzatu došlo k bitvě? Řeznický král uprchl zpátky do svého paláce, se svými novými Neposkvrněnými běžícími mu v patách.“

„To vím.“ Hnědý Ben Plumm poslal zprávu o bitvě z pole. „Yunkajci si nakoupili nové žoldnéře, a bok po boku s nimi bojovaly dvě legie z Nového Ghisu.“

„Ze dvou se brzy stanou čtyři, pak deset. A yunkajští vyslanci se vydali do Myru a Volantisu, aby naverbovali další vojáky. Kočičí společenstvo, Dlouhá kopí, Větrem hnané. Někteří říkají, že si Moudří páni koupili rovněž Zlaté společenstvo.“

Její bratr Viserys kdysi hostil kapitány Zlatého společenstva v naději, že by je mohl získat pro svou věc. Pojedli jeho jídlo, vyslechli si jeho prosby, a pak se mu vysmáli do tváře. Dany byla tehdy malá holčička, ale pamatovala si to. „Já mám taky žoldnéře.“

„Dvě kompanie. Yunkajci jich proti tobě pošlou dvacet, budou-li muset. A když se dají na pochod, nepotáhnou sami. Tolos a Mantarys odsouhlasili spojenectví.“

To byla zlá zpráva, pokud byla pravdivá. Daenerys poslala do Tolosu a Mantarysu vyslance, doufala, že nalezne nové přátele na východě, aby vyvážila nepřátelství Yunkai na jihu. Její vyslanci se nevrátili. „Meereen uzavřel spojenectví s Lhazarem.“

Xaro se jen uchechtl. „Dothračtí páni koní nazývají Lhazarény Ovčí lidé. Když je stříháš, jenom bekotají. Není to bojovný národ.“

Dokonce i nebojovný přítel je lepší než žádný. „Moudří páni by měli následovat jejich příkladu. Yunkai jsem jednou ušetřila, ale podruhé už stejnou chybu neudělám. Pokud se odváží zaútočit na mne, tentokrát srovnám to jejich Žluté město se zemí.“

„A zatímco budeš srovnávat Yunkai, moje drahá, Meereen za tvými zády povstane. Nezavírej vůči těmto nebezpečím oči, Daenerys. Tvoji eunuchové jsou skvělí vojáci, ale je jich příliš málo, než aby se mohli rovnat armádě, kterou proti tobě pošle Yunkai, jakmile Astapor padne.“

„Moji osvobození začala Dany.

„Posteloví otroci, holiči a cihláři pro tebe žádné bitvy nevyhrají.“

Doufala, že se v tomto ohledu mýlí. Osvobození byli možná kdysi lůza, ale Dany zorganizovala muže v bojovém věku do kompanií a nařídila Šedému červovi, aby z nich udělal vojáky. Ať s i myslí, co chce. „Copak jsi zapomněl? Mám přece draky“

„Máš? V Qarthu tě zřídkakdy viděli bez draka na rameni… a přesto nyní vidím, že je to tvé půvabně tvarované ramínko stejně krásné a neposkvrněné jako tvoje sladká ňadra.“

„Moji draci vyrostli, má ramena nikoliv. Vydávají se na lov daleko odsud.“ Odpusť mi, Hazzeo. Říkala si, kolik toho Xaro ví, jaké řeči zaslechl. „Zeptej se na moje draky Dobrých pánů z Astaporu, pokud o tom pochybuješ.“ Viděla jsem, jak se otrokáři rozpustily oči a vytekly mu po tvářích. „Pověz mi pravdu, starý příteli, proč jsi mne vyhledal, když ne kvůli obchodu?“

„Abych ti přinesl dar, královno mého srdce.“

„Pokračuj.“ Co za past na mne nastražil tentokrát?

„Dar, o nějž jsi prosila v Qarthu. Lodě. V zálivu kotví třináct galér. Jsou tvoje, jestli o ně stojíš. Přivedl jsem ti flotilu, aby tě odnesla domů do Západozemí.“

Flotila. To bylo víc, než v co mohla doufat, takže ji to samozřejmě přimělo k opatrnosti. V Qarthu jí Xaro nabídl třicet lodí… za draka. „A jakou cenu po mně za tyto lodě žádáš?“

„Žádnou. Po dracích již netoužím. Cestou sem jsem viděl jejich dílo v Astaporu, když tam můj Hedvábný oblak zastavil, abychom nabrali vodu. Lodě jsou tvoje, královno. Třináct galér a muži, kteří usednou k jejich veslům.“

Třináct. Samozřejmě. Xaro byl jedním z Třinácti. Nepochybně přesvědčil každého ze svých druhů, aby se vzdal jedné z lodí. Znala kupeckého prince až příliš dobře, než aby věřila, že by obětoval třináct svých vlastních lodí. „Musím to zvážit. Mohu si ty lodě prohlédnout?“

„Stala ses podezřívavou, Daenerys.“

Vždycky jsem byla podezřívavá. „Spíš jsem zmoudřela, Xaro.“

„Prohlédni si, co chceš. Pokud budeš spokojená, přísahej mi, že se neprodleně vrátíš do Západozemí, a lodě jsou tvoje. Odpřisáhni mi to na svoje draky a na svého boha sedmi tváří a na popel svého otce, a jdi.“

„A kdybych se rozhodla, že ještě rok nebo dva počkám?“

Přes Xarovu tvář přelétl truchlivý výraz. „To by mne velmi rozesmutnilo, moje sladké potěšení… protože i když nyní vypadáš mladá a silná, tak dlouho bys nepřežila. Ne tady.“

Jednou rukou mi nabízí medovou plástev a druhou mi ukazuje bič. „Yunkajci nejsou tak děsiví, jak vypadají.“

„Ne všichni nepřátelé jsou ze Žlutého města. Měj se na pozoru před muži s chladnými srdci a modrými rty. Nebyla jsi pryč z Qarthu ještě ani čtrnáct dní, když Pyat Pree poslal tři ze svých druhů čarodějů, aby tě vyhledali v Pentosu.“

Dany to spíš pobavilo než vylekalo. „V tom případě je dobře, že jsem se vydala jinam. Meereen je od Pentosu půl světa daleko.“

„To je pravda,“ připustil, „jenže dřív nebo později se nepochybně dozvědí o dračí královně ze Zálivu otrokářů.“

„Chceš mne vyděsit? Žila jsem ve strachu čtrnáct let, můj pane. Každého rána jsem se probouzela se strachem… a každého večera jsem plna strachu uléhala… ale všechny moje strachy shořely v den, kdy jsem vyšla z ohně. Teď už mne děsí jen jedna věc.“

„Čeho se obáváš, sladká královno?“

„Jsem jenom pošetilá mladá dívka.“ Dany si stoupla na špičky a políbila ho na tvář. „Ale ne tak pošetilá, abych ti to prozradila. Moji muži si tvoje lodě prohlédnou. Pak ti sdělím svou odpověď.“

„Jak si přeješ.“ Zlehka se dotkl jejího ňadra a zašeptal: „Dovol mi zůstat zde a přesvědčit tě.“

Na okamžik byla v pokušení. Možná ji tanec přece jen vzrušil. Mohla bych zavřít oči a představovat si, že je to Daario. Snový Daario by byl bezpečnější než opravdový. Pak tuto myšlenku raději zapudila. „Ne, můj pane. Děkuji ti, ale ne.“ Dany se mu vymanila z náruče. „Možná některou jinou noc.“

„Některou jinou noc.“ Jeho ústa byla smutná, ale v očích se mu zračila spíš úleva než zklamání.

Kdybych byla drak, mohla bych do Západozemí odletět, pomyslela si, když odešel. Nepotřebovala bych Xara ani jeho lodě. Dany si říkala, kolik mužů by se asi vešlo na třináct galér. K tomu, aby přepravily ji a její khalasar z Qarthu do Astaporu, byly zapotřebí tři, jenže to bylo předtím, než získala osm tisíc Neposkvrněných, tisícovku žoldnéřů a početnou hordu osvobozených. A draky. Co udělám s nimi? „Drogone,“ zašeptala tiše, „kde jsi?“ Na okamžik jej téměř viděla, jak plachtí po obloze a jeho černá křídla zatemňují hvězdy.

Otočila se k noci zády, čelem k místu, kde tiše stál ve stínech Barristan Selmy. „Můj bratr mi kdysi řekl jednu západozemskou hádanku. Kdo všemu naslouchá, a přesto nic neslyší?“

„Rytíř královské gardy,“ odpověděl Selmy vážným hlasem. „Slyšel jsi, jak mi Xaro učinil svou nabídku?“

„Slyšel, Veličenstvo.“ Starý rytíř měl co dělat, aby jí nepohlédl na holé ňadro, zatímco s ní mluvil.

Ser Jorah pohled neodvracel. Miloval mne jako ženu, zatímco ser Barristan mne má rád jen jako svoji královnu. Mormont byl zvěd, posílal informace o ní jejím nepřátelům v Západozemí, a přesto jí také dobře radil. „Co si o tom myslíš? O něm?“

„O něm málo a ještě méně. Ale o těch lodích… Veličenstvo, s těmi loděmi bychom mohli být do konce roku doma.“

Dany domov nikdy nepoznala. V Braavosu bydlela v domě s červenými dveřmi, ale to bylo všechno. „Pozor na Qarthéňany přinášející dary, na kupce z Třinácti především. Určitě je v tom nějaká past. Možná jsou ty lodě shnilé nebo…“

„Pokud by nebyly schopné plavby, nikdy by sem nepřepluly moře až z Qarthu,“ poznamenal ser Barristan, „ale tvoje Veličenstvo je moudré, že trvá na prohlídce. Za svítání vezmu ke galérám admirála Grolea s jeho kapitány a dvěma desítkami námořníků. Prohlédneme ty lodě palec po palci.“

Dobrý nápad. „Ano, udělejte to.“ Západozemí. Domov. Jenže když odejde, co se stane s jejím městem? Meereen nikdy nebyl tvoje město, jako by jí šeptal bratrův hlas. Tvoje města jsou za mořem. Tvých Sedm království, kde na tě čekají tvoji nepřátelé. Narodila ses k tomu, abys jim naservírovala krev a oheň.

Ser Barristan si odkašlal a řekl: „Ten čaroděj, o kterém kupec mluvil…“

„Pyat Pree.“ Snažila se vybavit si jeho tvář, ale jediné, co viděla, byly jeho rty. Čarodějnické víno mu je zbarvilo do modra. Stín večera, tak tomu říkali. „Kdyby mne mohla zabít čarodějova kouzla, už bych byla mrtvá. Spálila jsem jejich palác na popel.“ Drogon mne zachránil, když ze mne chtěli vysát život. Spálil je všechny do jednoho.

„Jak pravíš, Veličenstvo. Přesto se měj na pozoru.“

Políbila ho na tvář. „Ty víš, že budu. Pojď, vrať se se mnou dolů na hostinu.“

Příštího rána vstala Dany plná naděje, stejně jako tomu bylo, když přišla poprvé do Zálivu otrokářů. Brzy opět bude po jejím boku Daario a společně vyplují do Západozemí. Domů. Jedna z jejích mladých rukojmí jí přinesla jídlo, kulaťoučká plachá dívka jménem Mezzara, jejíž otec vládl v pyramidě Merreqů, a Dany ji šťastně objala a poděkovala jí polibkem.

„Xaro Xhoan Daxos mi nabídl třináct galér,“ pověděla Irri a Jhiqui, když ji oblékaly k audienci.

„Třináct je zlé číslo, khaleesi,“ řekla tiše jhiqui v dothračtině. „To ví každý.“

„To ví každý,“ přitakala Irri.

„Třicet by bylo lepší,“ souhlasila Daenerys. „Tři stovky by byly ještě lepší. Ale třináct stačí k tomu, aby nás dopravily do Západozemí.“

Dothracké dívky si vyměnily pohled. „Jedovatá voda je prokletá, khaleesi,“ řekla Irri. „Koně ji nemohou pít.“

„Já ji nemám v úmyslu pít,“ ujistila je Dany.

Toho rána na ni čekali jen čtyři prosebníci. Jako vždycky předstoupil jako první lord Ghael, který vypadal žalostněji než obvykle. „Tvoje Oslnivosti,“ zasténal, když padl na mramor k jejím nohám, „yunkajská armáda táhne na Astapor. Prosím tě, aby ses se vší svou silou vydala na jih!“

„Varovala jsem tvého krále, že ta jeho válka je čiré šílenství,“ připomněla mu Dany. „Neposlouchal mne.“

„Velký Cleon se jen snažil porazit zlé yunkajské otrokáře.“

„Sám Velký Cleon je otrokář.“

„Já vím, že Matka draků nás v hodině naší strasti neopustí. Půjčí nám svoje Neposkvrněné, aby bránili naše zdi.“

A když to udělám, kdo bude chránit moje zdi? „Mnozí z mých osvobozených jsou bývalí astaporští otroci. Možná si někteří z nich budou přát bránit tvého krále. To záleží na nich, jsou to svobodní lidé. Dala jsem Astaporu svobodu. A je na vás, abyste si ji ubránili.“

„V tom případě jsme všichni mrtví. Dala jsi nám smrt, ne svobodu.“ Ghael vyskočil na nohy a plivl jí do tváře.

V okamžení u něj byl Silný Belwas, popadl jej za rameno a srazil jej na mramor tak prudce, že Dany slyšela, jak Ghaelovi popraskaly zuby. Holotemenný by mu provedl něco ještě horšího, ale Dany jej zarazila.

„To stačí,“ řekla, otírajíc si tvář koncem svého tokaru. „Na plivnutí ještě nikdy nikdo neumřel. Odveďte ho.“

Odtáhli jej nohama napřed, a zůstalo tam po něm jen pár vyražených zubů a krvavá cestička. Dany by ráda poslala zbytek prosebníků pryč… jenže byla jejich královna, a tak je vyslechla a ze všech sil se snažila dopřát jim spravedlnost.

Později toho odpoledne se vrátili admirál Groleo a ser Barristan ze své obhlídky galér. Dany svolala radu, aby si je poslechli. Byl tam Šedý červ za Neposkvrněné, Skahaz mo Kandaq za Mosazná zvířata. V nepřítomnosti jejích pokrevních jezdců se dostavil seschlý Jaqqa rhan zvaný Rommo, s šilhavýma očima a nohama do O, aby promluvil za její Dothraky. Její osvobozené zastupovali kapitáni tři kompanií, které z nich vytvořila – Mollono Yos Dob tam byl za Věrné štíty, Symon Pruhovaný za Svobodné bratry a Marselen za Matčiny muže. Reznak mo Reznak prodléval u královnina lokte a Silný Belwas stál za ní s obrovskýma rukama překříženýma na hrudi. Nedostatkem rad Dany rozhodně trpět nebude.

Od té doby, co Groleovi rozbili jeho loď, aby z ní postavili obléhací věže, s pomocí kterých získala Meereen, byl Groleo ten nejnešťastnější člověk na světě. Dany se jej snažila utěšit tím, že ho jmenovala svým lordem admirálem, jenže to byla prázdná pocta; jakmile se Danyina armáda přiblížila k městu, meereenská flotila odplula směrem na Yunkai, a tak byl starý Pentosan admirálem bez lodí. Teď se ale skrze svůj zpustlý prošedivělý vous usmíval tak, jak jej královna už dlouho neviděla.

„Takže lodě jsou v pořádku?“ zeptala se, plná naděje.

„Dalo by se říci, že jsou, Veličenstvo. Jsou to staré lodi, to ano, ale většina je jich dobře udržovaná. Trup Urozené princezny je prožraný červotočem. S tou bych se mimo dohled od pobřeží neodvážil. Narraqqa by potřebovala nové kormidlo a lanoví a Pruhovaná ještěrka má pár naprasklých vesel, ale poslouží. Veslaři jsou otroci, ale pokud jim nabídneme poctivou veslařskou mzdu, zůstanou s námi. Veslování je to jediné, co umí. Ty, kteří odejdou, můžeme nahradit muži z mých vlastních posádek. Do Západozemí je to dlouhá, tvrdá cesta, ale tyhle lodě jsou tak dobré, že by nás tam měly dopravit.“

Reznak mo Reznak žalostně zasténal. „Takže je to pravda. Její Ctihodnost má v úmyslu opustit nás.“ Zalomil rukama. „V okamžiku, kdy odejdeš, obnoví Yunkajci Velké pány, a my, kteří jsme tak oddaně sloužili tvé věci, budeme popraveni a naše sladké manželky a panenské dcery budou znásilněny a zotročeny.“

„Moje ne,“ zabručel Skahaz Holotemenný. „To je raději zabiju sám, vlastní rukou.“ Popleskal jílec svého meče.

Dany měla pocit, jako by jí místo toho pleskl po tváři. „Pokud se obáváte toho, co by mohlo následovat po mém odchodu, pojďte se mnou do Západozemí.“

„Kamkoliv se vydá Matka draků, půjdou i Matčini muži,“ prohlásil Marselen, přeživší bratr Missandei.

„Jak?“ zeptal se Symon Pruhovaný, pojmenovaný tak po změti jizev, které mu brázdily ramena a záda, připomínce bičování, které musel vytrpět jako otrok v Astaporu. „Třináct lodí… to nestačí. Ani stovka lodí by nestačila.“

„Dřevění koně nejsou dobří,“ namítl Rommo, starý jaqqa rhan. „Dothrakové pojedou na svých.“

„Tito jedni by mohli pochodovat po souši podél břehu,“ navrhl Šedý červ. „Lodě by s námi mohly udržovat tempo a zásobovat nás potravinami.“

„To by šlo, jen dokud byste nedosáhli ruin Bhoraše,“ řekl Holotemenný. „Za ním by se lodě musely stočit na jih kolem Tolosu a Ostrova cedrů a plout kolem Valyrie, zatímco pěšáci by pokračovali po staré dračí cestě na Mantarys.“

„Teď tomu říkají cesta zlých duchů“ poznamenal Mollono Yos Dob. Zavalitý velitel Věrných štítů vypadal se svýma inkoustově černýma rukama a velkým břichem spíš jako písař než jako voják, avšak byl ve vojančině kupodivu velmi zběhlý. „Mnoho a ještě víc by nás zemřelo.“

„Ti, co zůstanou v Meereenu, by jim jejich lehká úmrtí záviděli,“ zasténal Reznak. „Oni z nás nadělají otroky nebo nás hodí do jam. Všechno bude stejné jako předtím nebo ještě horší.“

„Kam se poděla vaše odvaha?“ ozval se ser Barristan. „Její

Veličenstvo vás osvobodilo z řetězů. Je na vás, abyste si nabrousili meče a bránili svou svobodu, jakmile odejde.“

„Statečná slova od toho, kdo má v úmyslu vyplout směrem k zapadajícímu slunci,“ odsekl Symon Pruhovaný. „Ohlédneš se, abys nás viděl umírat?“

„Veličenstvo „Velkoleposti –“

„Tvoje Ctihodnosti“

„Dost.“ Dany uhodila do stolu. „Nikdo tady nezůstane, aby zemřel. Všichni jste moji lidé.“ Její sny o domově a lásce ji zaslepily. „Neponechám Meereen, aby jej stihl stejný osud jako Astapor. Rmoutí mne, že to musím říci, ale Západozemí bude muset počkat.“

Groleo byl zděšen. „My ty lodě musíme přijmout. Pokud tento dar odmítneme…“

Ser Barristan před ní poklekl na koleno. „Moje královno, tvá říše tě potřebuje. Tady tě nechtějí, ale v Západozemí se budou muži shromažďovat pod tvými praporci po tisícovkách, mocní lordi a urození rytíři. Přišla! budou volat jeden na druhého rozradostněnými hlasy. Sestra prince Rhaegara se konečně vrátila domů.“

„Pokud mne mají tak rádi, tak na mne počkají.“ Dany vstala. „Reznaku, zavolej mi sem Xara Xhoana Daxose.“

Přijala kupeckého prince o samotě, usazená na své lavici z leštěného ebenového dřeva, na polštářích, které jí tam přinesl ser Barristan. Provázeli jej čtyři qarthénští námořníci, nesoucí na ramenou srolovanou tapiserii. „Přinesl jsem královně mého srdce další dar,“ oznámil Xaro. „Byl uložený v kryptách mé rodiny od té doby, co na Valyrii dolehla Zkáza.“

Námořníci tapiserii rozvinuli na podlaze. Byla stará, zaprášená, vybledlá… a obrovská. Dany se musela přemístit ke Xarovu boku, než pochopila, co na ní je. „Mapa? Je krásná.“ Pokrývala polovinu podlahy. Moře na ní byla modrá, země zelené, hory černé a hnědé. Města byla znázorněna jako hvězdy ze zlatých nebo stříbrných vláken. Není tam Kouřící moře, uvědomila si. Valyrie ještě nebyla ostrov.

„Zde vidíš Astapor, Yunkai a Meereen.“ Xaro ukázal na tři stříbrné hvězdy vedle modři Zálivu otrokářů. „Západozemí je… někde tam dole.“ Ledabyle mávl rukou k vzdálenému konci síně. „Obrátila ses na sever, když jsi měla pokračovat na jih a na západ, přes Letni moře, ale s mým darem budeš brzy tam, kam patříš. Přijmi mé galéry s radostným srdcem a stoč vesla na západ.“

Kéž bych to tak mohla udělat. „Můj pane, ráda si vezmu lodě, které nabízíš, ale nemohu ti dát slib, jenž po mně žádáš.“ Vzala ho za ruku. „Dej mi ty galéry a já ti přísahám, že Qarth bude mít zajištěno spojenectví Meereenu, dokud hvězdy nevyhasnou. Dovol mi obchodovat s vámi, a dostanete velký podíl ze zisku.“ Xarovi odumřel úsměv na rtech. „Co to pravíš? Chceš říct, že se nikam nevydáš?“

„Já nemohu.“

Z očí mu vytryskly slzy, stékaly mu dolů po nose, kolem smaragdů, ametystů a černých démantů. „Řekl jsem Třinácti, že dáš na mou radu. Rmoutí mne, když se dozvídám, že jsem se mýlil. Vezmi si ty lodě a odpluj anebo zajisté s nářkem zemřeš. Nemáš tušení, kolik nepřátel sis nadělala.“

Vím, že jeden stojí přede mnou, ve frašce roní slzy. To uvědomění ji rozesmutnilo.

„Když jsem se vydal do Síně Tisíce trůnů, abych orodoval u Čistokrevných za tvůj život, řekl jsem jim, že jsi pouhé dítě,“ pokračoval Xaro, „jenže Egon Emeros Nádherný vstal a řekl: „Je to nerozumné dítě, bláznivé a nedbalé, a také příliš nebezpečné, než aby mohlo žít. Když byli tví draci malí, představovali div. Teď vyrostli a znamenají smrt a zkázu, plamenný meč létající nad světem.“ Otřel si slzy. „Měl jsem tě zabít už v Qarthu.“

„Byla jsem hostem pod tvojí střechou, pojedla jsem s tebou a popila,“ připomněla mu. „Na památku všeho, co jsi pro mne udělal, ti tato slova odpustím… pro tentokrát… ale už nikdy se neodvažuj znovu mi vyhrožovat.“

„Xaro Xhoan Daxos nevyhrožuje. Ten slibuje.“

Její smutek se změnil ve vztek. „A já ti slibuji, že pokud nebudeš pryč do východu slunce, dozvíš se, jak dovedou slzy lháře hasit dračí oheň. Odejdi, Xaro. Rychle Odešel, ale svůj svět tam nechal. Dany se opět posadila na lavici a zahleděla se přes modré hedvábné moře směrem ke vzdálenému Západozemi. Jednoho dne, slíbila si v duchu.

Příštího rána byly Xarovy galéry pryč, ale „dar“, který jí přinesl, zůstal v Zálivu otrokářů. Ze stěžňů třinácti qarthénských galér plápolaly dlouhé rudé stuhy, vlnily se ve větru. A když Dany sešla z vrcholku pyramidy, aby udělila další slyšení, čekal tam na ni posel od lodí. Neřekl ani slovo, jen jí položil k nohám černý saténový polštář, na němž ležela jediná rukavice, celá zakrvácená.

„Co je to?“ zeptal se Skahaz. „Krvavá rukavice…“

… znamená válku,“ řekla královna.

JON

Pozor na krysy, můj pane.“ Bolestínský Edd vedl Jona dolů po schodech, v ruce držel lucernu. „Když na ně šlápneš, ošklivě piští. Když jsem byl malý kluk, vydávala moje máti podobný zvuk. Možná v sobě měla něco z krysy, když o tom tak přemýšlím. Hnědé vlasy, malá očka jako korálky, měla ráda sýr. Možná měla i ocas, nikdy jsem se nepodíval.“

Všechny prostory Černého hradu byly v podzemí pospojovány změtí tunelů, kterým černí bratři říkali červí cesty. Tam dole byla tma a pochmurno, a tak v létě používali bratři červí cesty jen zřídkakdy, ale když se začaly zvedat zimní větry a začal padat sníh, byly tunely tou nejrychlejší cestou jak se pohybovat po hradu. Majordomové je již používali. Jon viděl svíce hořící v některých nástěnných výklencích, zatímco procházeli tunelem a jejich kroky se před nimi odrážely ozvěnou.

Na rozcestí, kde se setkávaly čtyři červí cesty, na ně čekal Bowen Marsh. S ním tam byl Wick Párátko, vysoký a hubený jako kopí. „Toto je stav zpřed tří obratů měsíce,“ řekl Marsh Jonovi a podal mu silný list papíru, „pro srovnání s našimi současnými zásobami. Začneme se sýpkami?“

Prošli šedým přítmím pod zemí. Každé skladiště mělo pevné dubové dveře opatřené železným zámkem velkým jako jídelní talíř. „Došlo k nějakým krádežím?“

„Zatím ne,“ odpověděl Bowen Marsh. „Ovšem jakmile přijde zima, udělalo by jeho lordstvo moudře, kdyby tady dole postavilo stráže.“

Wick nesl klíče zavěšené na kruhu, který měl kolem krku. jonovi připadaly všechny stejné, a přesto mezi nimi Wick nějak našel ten správný pro každé dveře. Jakmile byli uvnitř, vyndal z váčku kus křídy velký jako pěst a označil každý sud, pytel a soudek, který spočítal, zatímco Marsh porovnával nové počty se starými.

V sýpkách byl oves, pšenice a ječmen a sudy s hrubě mletou moukou. V zeleninových sklepích visely ze stropních trámů svazky cibule a česneku, zatímco police byly plné pytlů s mrkví, pastinákem, ředkvemi a bílým i žlutým tuřínem. V jedné místnosti ležela kola sýra tak velká, že bylo zapotřebí dvou mužů, aby jimi pohnuli. V další byly až do výše deseti stop navršeny sudy s nasoleným hovězím, nasoleným vepřovým, nasoleným skopovým a nasolenou treskou. Ze stropních trámů pod udírnou visely tři stovky kýt a tři tisíce dlouhých černých klobás. A ve skříňce s kořením našli zrnka pepře, hřebíček a skořici, hořčičná semínka, koriandr, šalvěj, petrželku a špalky soli. Jinde byly sudy s jablky a hruškami, sušené hrušky, sušené fíky, pytle s ořechy, pytle s jedlými kaštany, další pytle plné mandlí, pásy sušeného uzeného lososa, hliněné džbány plné oliv v oleji a zapečetěné voskem. V jedné ze skladištních místností byl naložený zajíc, jelení kýta v medu, nakládané zelí, nakládaná řípa, nakládané cibulky a slanečci.

Jak se přesouvali z jedné komory do druhé, jako by se v červích cestách ochlazovalo. Netrvalo dlouho a Jon viděl ve světle lucerny, jak se jim sráží dech před ústy. „Jsme pod Zdí.“

„A brzy budeme uvnitř,“ řekl Marsh. „Maso se v chladu nekazí. K dlouhému skladování je to tu lepší než nasolení.“

Další dveře byly ze zrezivělého železa a za nimi se nacházelo dřevěné schodiště. Bolestínský Edd šel se svou lucernou vpředu. Nahoře našli tunel dlouhý jako velká síň na Zimohradu, ale ne širší než červí cesta. Stěny byly z ledu, ježaté železnými háky. Z každého háku visel trup: stažený jelen a los, hovězí půlky, velká prasata houpající se od stropu, bezhlavé ovce a kozy, dokonce kůň a medvěd. Všechno pokrývala námraza.

Zatímco počítali, Jon si stáhl rukavici a dotkl se nejbližší telecí kýty. Cítil, jak se mu k ní lepí prsty a když je odtáhl, odtrhl si kousíček kůže. Konečky prstů měl necitlivé. Co jsi čekal? Nad hlavou máš horu ledu, víc tun, než by kdy dokázal Bowen Marsh spočítat. Přesto měl pocit, že je v místnosti chladněji, než by mělo být.

„Je to horší, než jsem se obával, můj pane,“ prohlásil Marsh, když skončil. Mluvil pochmurněji než Bolestínský Edd.

Jon si právě v duchu říkal, že je obklopuje snad všechno maso na světě. Ty nevíš nic, Jone Sněhu. „Jak to? Mně připadá, že máme jídla dost.“

„Bylo dlouhé léto. Žeň byla hojná, lordi štědří. Máme dost na to, abychom přežili tři roky zimy. Čtyři, když se trochu uskrovníme. Jenže teď, když musíme krmit všechny královy a královniny muže a taky divoké… V Krtinci samotném je tisícovka neužitečných úst a stále přicházejí. Včera byli u brány tři další, předevčírem dvanáct. Takhle to dál nepůjde. Usadit je na Daru byla dobrá myšlenka, jenže na to, aby mohli něco vysadit, je už příliš pozdě. Než se rok s rokem sejde, zbudou nám k snědku jen tuříny a hrachová kaše. Pak budeme pít krev svých vlastních koní.“

„Mňam,“ prohlásil Bolestínský Edd. „Nic člověka za chladné noci nezahřeje tak jako pohár horké koňské krve. Já ji mám rád posypanou špetkou skořice.“

Lord majordomus nevěnoval jeho poznámce pozornost. „Taky přijdou nemoci,“ pokračoval, „krvácení z dásní a vypadávání zubů. Mistr Aemon říkával, že na to pomáhá limetková šťáva a čerstvé maso, jenže limetky nám došly před rokem a na to, abychom si udrželi stáda dobytka, která by nám poskytovala čerstvé maso, nemáme dostatek píce. Kromě chovných párů bychom měli všechna zvířata pozabíjet. Je nejvyšší čas. Během minulých let se sem dalo dopravovat jídlo po Královské cestě, jenže teď, když zuří válka… já vím, stále ještě je podzim, ale přesto bych radil, abychom začali se zimními příděly, bude-li s tím můj pán souhlasit.“

To se mužům líbit nebude. „Pokud je to nutné. Snížíme tedy porci každého muže o čtvrtinu.“ Jestliže si na mne moji bratři stěžují teď, co budou říkat, až budou jíst sníh a žaludové těsto?

„Pomohlo by nám to, můj pane.“ Z hlasu lorda majordoma bylo patrné, že to nepovažuje za dostatečnou pomoc.

„Teď už chápu, proč pustil král Stannis divoké za Zeď,“ řekl Bolestínský Edd. „Udělal to proto, abychom je snědli.“

Jon se musel usmát. „Na to snad nedojde.

„To je dobře,“ řekl Edd. „Připadají mě až moc houževnatí, a moje zuby už nejsou tak ostré, jako bývaly zamlada. „Kdybychom měli dostatek peněz, mohli bychom nakoupit jídlo na jihu a dopravit je sem po moři,“ řekl lord majordomus.

To bychom mohli, pomyslel si Jon, kdybychom měli zlato a někoho, kdo by nám byl ochoten prodat jídlo. Neměli ani jedno. Naší největší nadějí je Orlí hnízdo. Údolí Arryn bylo proslulé svou úrodností a procházelo válkou nedotčené. Jon si říkal, co by asi řekla sestra lady Catelyn na to, kdyby měla krmit bastarda Neda Starka. Jako chlapec měl často pocit, že jej ta paní nesnáší až do morku kostí.

„Také můžeme lovit, když to bude třeba,“ ozval se Wick Párátko. „V lesích je stále hojnost zvěře.“

„A taky divokých a ještě temnějších věcí,“ opáčil Marsh. „Já bych lovce ven neposílal, můj pane. Já tedy ne.“

Ne. Ty bys zavřel naše brány jednou provždy a zapečetil je kamením a ledem. Věděl, že polovina Černého hradu názor lorda majordoma sdílí. Druhá se k němu stavěla s opovržením. „Jo, zapečeťte brány a posaďte svoje tlusté černé prdele na Zeď, a divocí se sem nahrnou po Mostě lebek nebo nějakou bránou, o které si myslíte, že jste ji před půl tisíciletím zapečetili,“ pronesl před dvěma dny starý lesník Dywen hlasitě nad večeří. „Nemáme muže, abychom mohli hlídat stovku lig Zdi. Tormund Obrozhouba a ten zatracený Plakač to dobře vědí. Už jste někdy viděli kachnu přimrzlou na rybníku, s nohama uvězněnýma v ledu? S vránami je to stejné.“ Většina průzkumníků Dywenovi přitakávala, zatímco majordomové a stavitelé se přikláněli spíš k Bowenovu názoru.

Jenže to bylo dilema na nějaký jiný den. Teď a tady bylo problémem jídlo. „Nemůžeme nechat krále Stannise a jeho muže hladovět, i kdybychom chtěli,“ řekl Jon. „Kdyby chtěl, mohl by nás tu nechat všechny pozabíjet. Divoké je taky třeba nakrmit.“

„Jak, můj pane?“ zeptal se Bowen Marsh.

Kéž bych to tak věděl. „Nějaký způsob najdeme.“

Než se vrátili na povrch, odpolední stíny se prodlužovaly. Po obloze se táhly cáry mraků, jako orvané praporce, šedé, bílé a potrhané. Nádvoří před zbrojnicí bylo prázdné, ale uvnitř nalezl Jon králova panoše, který tam na něj čekal. Devan byl vyhublý chlapec, zhruba dvanáctiletý, s hnědými vlasy i očima. Našli ho ztuhlého u kovadliny, kde se stěží odvažoval pohnout, zatímco Duch jej očichával odshora dolů. „Neublíží ti,“ ujistil ho Jon, ale chlapec sebou při zvuku jeho hlasu trhl a zlovlk při náhlém pohybu vycenil zuby. „Ne,“ řekl Jon. „Duchu, nechej ho být. Jdi.“ Vlk se odplížil zpátky ke své volské kosti, ztělesněné ticho na čtyřech tlapách.

Devan byl stejně bledý jako Duch, obličej měl zborcený potem. „M-můj pane. Jeho Veličenstvo nařizuje, aby ses k němu dostavil.“ Chlapec byl oděn v baratheonské zlaté a černé, s planoucím srdcem královnina muže vyšitým nad svým vlastním.

„Chceš říct žádá“ opravil ho Bolestínský Edd. „Jeho Veličenstvo lorda velitele žádá, aby se k němu dostavil. Tak bych to řekl já.“

„Nech toho, Edde.“ Jon neměl na takové dohadování náladu.

„Právě se vrátili ser Richard a ser Justin,“ řekl Devan. „Půjdeš, můj pane?“

Pomýlení průzkumníci. Massey a Horpe odjeli na jih, nikoliv na sever. Cokoliv se tam dozvěděli, Noční hlídky se to netýkalo, ale Jon byl přesto zvědavý. „Potěší-li to Jeho Veličenstvo.“ Následoval mladého panoše zpátky přes nádvoří. Duch ťapkal za ním, dokud mu Jon neřekl: „Ne. Zůstaň.“ Zlovlk odběhl.

V Králově věži vzali Jonovi jeho zbraně a vpustili jej ke králi.

V soláru bylo horko a byl přeplněný. Stannis a jeho kapitáni tam byli shromáždění nad mapou Severu. Byli mezi nimi i pomýlení průzkumníci. A byl tam i Sigorn, mladý magnar Thennů, oděný v koženém hauberku pošitém bronzovými šupinami. Seděl tam i Chřestivá košile, škrábal se popraskaným žlutým nehtem pod náramkem na svém zápěstí. Jeho propadlé tváře a ustupující bradu pokrývalo hnědé strniště a přes oči mu visely prameny špinavých vlasů. „Tady je,“ řekl, když uviděl Jona, „ten chrabrý hoch, co zabil Manceho Nájezdníka, když byl spoutaný v kleci.“ Velký, do čtverce obroušený drahokam, který zdobil jeho náramek, se rudě zaleskl. „Líbí se ti můj rubín, Jone Sněhu? Dar na znamení lásky od Rudé paní.“

Jon jej ignoroval. Poklekl před králem. „Tvoje Veličenstvo,“ oznámil panoš Devan, „přivedl jsem lorda Sněha.“

„To vidím. Lorde veliteli. Věřím, že znáš moje kapitány.“

„Dostalo se mi té cti.“ Dal si záležet na tom, aby se dozvěděl o mužích kolem krále všechno, co mohl. Jsou to královnini muži, všichni do jednoho. Jonovi připadalo podivné, že král kolem sebe nemá žádné svoje muže, ale tak už to prostě bylo. Pokud měly řeči, které Jon zaslechl, pravdu, královi muži jen rozpoutali v Dračím kameni Stannisův hněv.

„Zde je víno. Nebo voda povařená s citronem.“

„Děkuji, ale nechci.“

„Jak si přeješ. Mám pro tebe dar, lorde Sněhu.“ Král pokynul rukou k Chřestivé košili. „Doufám, že náš Pán kostí má požadované předpoklady?“

Jon byl zděšen. „Veličenstvo, tomuto muži nelze důvěřovat. Když ho nechám tady, někdo mu podřízne hrdlo. Když jej pošlu na průzkum, tak prostě přejde zpátky k divokým.“

„To ne. S těmi zatracenými blázny jsem už skončil.“ Chřestivá košile poklepal na rubín na svém zápěstí. „Zeptej se rudé čarodějky, bastarde.“

Melisandra tiše promluvila podivnou řečí. Rubín na jejím hrdle pomalu pulzoval a Jon si všiml, že menší kámen na zápěstí Chřestivé košile se rovněž rozsvěcuje a zhasíná. „Dokud u sebe bude nosit ten kámen, je ke mně připoután, krví a duší,“ řekla rudá kněžka. „Ten muž ti bude věrně sloužit. Plameny nelžou, lorde Sněhu.“

Možná že ne, pomyslel si Jon, ale ty ano.

„Budu pro tebe dělat průzkumníka, bastarde,“ prohlásil Chřestivá košile. „Budu ti dávat moudré rady anebo ti zpívat pěkné písně, jak budeš chtít. Dokonce pro tebe budu bojovat. Jen po mně nechtěj, abych nosil ten tvůj plášť.“

Nezasluhuješ si ho, pomyslel si Jon, ale raději držel jazyk za zuby. z dohadování před králem by nevzešlo nic dobrého.

Král Stannis řekl: „Lorde Sněhu, pověz mi něco o Morsi Umberovi.“

Noční hlídka se na sporech v říši nijak nepodílí, pomyslel si Jon, ale jiný hlásek v jeho nitru řekl, Slova nejsou meče. „Starší ze strýců Velkého Jona. Říkají mu Vránojed. Jakási vrána jej kdysi povazovala za mrtvého a začala mu klovat oko. Chytil toho ptáka holou pěstí a ukousl mu hlavu. Když byl Mors mladý, byl to hrůzu nahánějící bojovník. Jeho synové zemřeli na Trojzubci, jeho žena na porodním loži. Jeho jedinou dceru unesli před třiceti lety divocí.“

„Proto chce tu hlavu.“ řekl Harwood Fell.

„Lze Morsovi důvěřovat?“ zeptal se Stannis.

Copak Mors Umber ohnul koleno? „Jeho Veličenstvo jej mělo nechat složit přísahu před jeho stromem srdce.“

Godry Obrobijec vyprskl smíchy. „Já zapomněl, že vy Seveřané uctíváte stromy.“

„Co je to za bohy, kteří se nechávají očůrávat od psů?“ zeptal se Farringův kumpán Clayton Suggs.

Jon se rozhodl, že je bude ignorovat. „Veličenstvo, mohl bych vědět, zda se Umberové přidali na tvou stranu?“

„Polovina z nich, a jen když se setkám s tím vránožroutským princem,“ odpověděl Stannis podrážděným tónem. „Chce lebku Manceho Nájezdníka, aby si z ní mohl vyrobit pohár, a chce omilostnění pro svého bratra, který odjel na jih, aby se připojil k Boltonovi. Říkají mu Děvkozhouba.“

Tohle sera Godryho rovněž pobavilo. „Co si to ti Seveřané dávají za jména! Copak tenhle ukousl hlavu nějaké děvce?“

Jon jej chladně pozoroval. „Dalo by se to tak říci. Děvce, která se jej pokusila okrást, před padesáti lety ve Starém městě.“ Ačkoliv to vypadalo divně, starý Umber kdysi věřil, že by se mohl jeho nejmladší syn stát mistrem. Mors se rád vychloubal vránou, která mu vyklovla oko, ale Hotherův příběh si vypravovali jen šeptem… zřejmě proto, že ta děvka, kterou vykuchal, byla muž. „Přidali se k Boltonovi i nějací jiní lordi?“

Rudá kněžka se posunula blíž ke králi. „Viděla jsem město s dřevěnými stěnami a dřevěnými ulicemi, plné lidí. Nad jeho zdmi plápolaly praporce: los, bojová sekera, tři borovice, dlouhé sekery zkřížené pod korunou, koňská hlava s planoucíma očima.“

„Hornwood, Cerwyn, Tallhart, Ryswell a Dustin,“ řekl ser Clayton Suggs. „Zrádci, všichni do jednoho. Uslintaní psi Lannisterů.“

„Ryswellové a Dustinové jsou spřízněni s rodem Boltonů sňatkem,“ informoval jej Jon. „Ti ostatní přišli o své lordy v bitvách. Nevím, kdo stojí v jejich čele nyní. Vránojed ale žádný uslintaný pes není. Tvoje Veličenstvo by udělalo dobře, kdyby na jeho podmínky přistoupilo.“

Stannis zaskřípal zuby. „Sdělil mi, že Umber nebude bojovat proti Umberovi, z žádného důvodu na světě.“

Jona to nepřekvapilo. „Pokud přijde na meče, podívej se, kde plápolají Hotherovy praporce a postav Morse na opačný konec bitevní linie.“

Obrobijec nesouhlasil. „Jeho Veličenstvo by vypadalo jako slaboch. Já říkám, abychom ukázali svou sílu. Vypalte Poslední krb do základů a vyjeďte do války s Vránojedovou hlavou nabodnutou na kopí, aby to byla lekce pro dalšího lorda, který se odváží podřídit se jen z poloviny.“

„Pěkný plán, pokud chcete, aby se proti vám pozvedla každá ruka na Severu. Polovina znamená víc než nic. Umberové v sobě žádnou lásku k Boltonům nechovají. Pokud se Děvkozhouba připojil k Bastardovi, může to být jen proto, že Lannisterové drží Velkého Jona v zajetí.“

„To je jeho záminka, ne jeho důvod,“ prohlásil ser Godry. „Pokud synovec zemře v řetězech, tito strýcové si mohou pro sebe zabrat jeho pozemky a panství.“

„Velký Jon má syny i dcery. Na Severu mají pánovy vlastní děti stále přednost před jeho strýci, sere.“

„Pokud nezemřou. Mrtvé děti jsou všude až poslední.“

„Řekni to v doslechu Morse Umbera, sere Godry, a dozvíš se toho o smrti víc, než by sis možná přál.“

„Já zabil obra, chlapče. Proč bych se měl bát nějakého zavšiveného Seveřana, který si namaluje obra na štít?“

„Ten obr utíkal. Mors utíkat nebude.“

Velký rytíř zrudl. „Na to, že se nacházíš v králově soláru, máš drzý jazyk, chlapče. Na nádvoří jsi zpíval jinou píseň.“

„Ach, nechej toho, Godry,“ řekl ser Justin Massey, tělnatý rytíř s čupřinou vlasů v barvě lnu, který nikdy nešel daleko pro úsměv. Právě Massey byl jedním z oněch pomýlených průzkumníku. „Jsem si jistý, že všichni víme, jaký máš velký meč. Nemusíš nám jím tady znovu mávat před očima.“

„Jediné, čím se tady mává, je tvůj jazyk, Massey.“

Umlkněte,“ okřikl je Stannis. „Lorde Sněhu, věnuj mi pozornost. Setrvával jsem zde v naději, že budou divocí takoví blázni, že znovu zaútočí na Zeď. Poněvadž mi však tuto laskavost nehodlají prokázat, je načase, abych se vypořádal se svými dalšími nepřáteli.“

„Chápu.“ Jonův tón byl opatrný. Co ode mne chce? „Nemám v lásce ani lorda Boltona, ani jeho syna, ale Noční hlídka proti nim zaútočit nemůže. Naše přísaha nám zakazuje „Já vím o vaší přísaze. Ušetři mne své bezúhonnosti, lorde Sněhu, mám dost mužů i bez vás. Rozhodl jsem se vytáhnout proti Hrůzovu.“ Když spatřil šok zračící se Jonovi ve tváři, usmál se. „Překvapuje tě to? To je dobře. Co překvapí jednoho Sněha, může překvapit i jiného. Bastard z Boltonů se vydal na jih, vzal s sebou Hothera Umbera. Na tom se Mors Umber a Arnolf Karstark shodli. Což může znamenat jen to, že má v úmyslu zaútočit na Kailinskou držbu, aby otevřel svému lordu otci cestu zpátky na Sever. Bastard si zřejmě myslí, že jsem příliš zaneprázdněn divokými, než abych jej obtěžoval. Dobře a ještě lépe. Ten hoch mi ukázal hrdlo a já mám v úmyslu vyrvat mu je. Roose Bolton se možná vrátí zpátky na Sever, ale pokud se mu to podaří, zjistí, že jeho hrad, stáda a úroda patří mně. Když zaútočím na Hrůzov neočekávaně –“

„Nezaútočíš,“ vyhrkl Jon.

Jeho slovo mělo stejný účinek, jako by bodl klackem do vosího hnízda. Jeden z královniných mužů se dal do smíchu, druhý si odplivl, další tiše zaklel, a ti zbylí se snažili mluvit všichni najednou. „Ten hoch má v žilách mléko ředěné vodou,“ řekl ser Godry Obrobijec. A lord Sweet dopáleně pronesl: „Zbabělec vidí psance za každým stéblem trávy.“

Stannis zvedl ruku, aby je umlčel. „Vysvětli mi, co tím myslíš.“ Kde začít? Jon se přesunul k mapě. V jejích rozích byly rozestavěny svíce, aby se kůže nesvinula. Přes Tulení záliv stékal prst horkého vosku, pomalý jako tající ledovec. „Aby se dostalo Jeho Veličenstvo do Hrůzova, muselo by putovat dolů po Královské cestě kolem Poslední řeky, stočit se na jihovýchod a přejít Osamělé kopce.“ Ukázal je na mapě. „Je to území Umberů, kteří tam znají každý strom a každou skálu. Královská cesta běží po stovky lig podél jejich západních mokřad. Mors rozseká tvoji armádu na kusy, pokud nepřijmeš jeho podmínky a nezískáš jej pro svou věc.“

„Dobře. Dejme tomu, že to udělám.“

„Dostaneš se do Hrůzova,“ řekl Jon, „ale pokud nebude tvoje armáda rychlejší než havran nebo řada majákových ohňů, v hradu se dozvědí, že se blížíš. Pro Ramsayho Boltona by bylo snadné odříznout ti ústup a nechat té daleko od Zdi, bez zásob a útočiště, obklopeného tvými nepřáteli.“

„Jen když přeruší obléhání Kailinské držby.“

„Kailinská držba padne, než se dostaneš do Hrůzova. Jakmile spojí lord Roose svoje vojsko s Ramsayovým, budou proti tobě v pětinásobné převaze.“

„Můj bratr vyhrál bitvy proti ještě větší přesile.“

„Předpokládáš, že Kailinská držba padne brzy, Sněhu,“ namítl Julius Massey, „jenže železní muži jsou chrabří bojovníci a já jsem slyšel povídat, že Držba nebyla nikdy dobyta.“

„Od jihu. Malá posádka v Kailinské držbě dokáže napáchat spoušť v řadách jakékoliv armády přibližující se po hrázní cestě, jenže od severu a východu jsou ruiny nechráněné.“ Jon se otočil zpátky k Stannisovi. „Veličenstvo, je to smělý plán, avšak riziko Noční hlídka se na ničích válkách nepodílí. Baratheon či Bolton, mělo by mi to být jedno. „Kdyby tě měl pod svými hradbami chytit Roose Bolton se vší svou armádou, znamenalo by to váš konec.“

„Riziko je součástí války,“ prohlásil ser Richard Horpe, hubený rytíř se zničeným výrazem ve tváři, na jehož prošívaném kabátci byly hlavy tří smrtihlavů na poli v barvách popele a kosti. „Každá válka je hazard, Sněhu. Člověk riskuje i tím, že neudělá vůbec nic.“

„Jsou rizika a rizika, sere Richarde. Tohle… je příliš velké, příliš brzy, příliš daleko. Já Hrůzov znám. Je to mocný hrad, celý z kamene, se silnými zdmi a masivními věžemi. Zima se blíží, což znamená, že jsou dobře předzásobeni. Před staletími povstal rod Boltonů proti Králi severu, a Harlon Stark začal Hrůzov obléhat. Trvalo mu dva roky, než je vyhladověl. Pokud by chtělo Jeho Veličenstvo doufat, že se mu podaří hrad dobýt, potřebovalo by obléhací stroje, věže, beranidla.

„Obléhací věže lze postavit, bude-li to třeba,“ řekl Stannis. „Pokud budou zapotřebí beranidla, můžeme porazit stromy. Arnolf Karstark píše, že v Hrůzově nezůstalo víc než padesát mužů, a polovina z nich jsou sluhové. Silný hrad se slabou posádkou je slabý hrad.“

„Padesát mužů uvnitř hradu má cenu pěti stovek před hradbami:“

„To záleží na tom, jací jsou to muži,“ řekl Richard Horpe. „Tohle budou šediví starci a nezkušení chlapci, muži, které ten bastard nepovažoval za dostatečně zdatné k bitvě. Naši vlastní muži krváceli a byli prověřeni na Černovodě, a v jejich čele stojí rytíři.“

„Viděl jsi, jak jsme projeli divokými.“ Ser Justin si odhrnul z čela pramen světlých vlasů. „Karstarkové odpřisáhli, že se k nám v Hrůzově připojí, a máme taky svoje divoké. Tři stovky mužů v bojeschopném věku. Lord Harwood je počítal, když procházeli bránou. A dobře bojují i jejich ženy.“

Stannis si jej změřil nevrlým pohledem. „Ne pro mne, sere. Nechci, aby v mých řadách kvílely nějaké vdovy. Ženy zůstanou zde, se starými, raněnými a dětmi. Poslouží jako záruka loajality svých mužů a otců. Divocí budou tvořit můj předvoj. Bude jim velet magnar se svými vlastními náčelníky jako seržanty. Nejdříve je ale musíme vyzbrojit.“

Má v úmyslu vyrabovat naši zbrojnici, uvědomil si Jon. Jídlo a ošacení, pozemky a hrady, a teď chce zbraně. Každým dnem mne stahuje stále hlouběji. Slova možná nebyla meče, ale meče byly meče. „Mohl bych vám sehnat tři stovky kopí,“ řekl neochotně. „Taky přilbice, pokud vezmete staré, promačkané a rezavé.“

„Zbroj?“ zeptal se magnar. „Plátovou? Kroužkovou brni?“

„Když zemřel Donal Noye, přišli jsme o našeho zbrojíře.“ Zbytek ponechal Jon nevyřčený. Dej divokým zbroj a budou představovat dvakrát větší nebezpečí pro říši.

„Vařená kůže postačí,“ řekl ser Godry. „Jakmile se pustíme do boje, přeživší si mohou vzít zbroj po mrtvých.“

Těch pár, co se toho dožije. Pokud Stannis zařadí svobodný lid do předvoje, většina jich rychle zahyne. „Možnost pít z lebky Manceho Nájezdníka Morse Umbera možná potěší, ovšem nikoli to, až uvidí, jak divocí táhnou přes jeho území. Svobodný lid pořádá nájezdy na Umbery již od dnů Úsvitu, přeplouvá Tulení záliv a krade zlato, ovce a ženy. Jeden z nich takto unesl dceru lorda Vránojeda. Veličenstvo, ponechej divoké zde. Vezmeš-li je s sebou, poslouží to jen tomu, že proti sobě obrátíš vazala mého lorda otce.“

„Zdá se, že vazalům tvého otce se moje věc nezamlouvá v žádném případě. Musím vycházet z předpokladu, že ve mně vidí… jak jsi mne to nazval, lorde Sněhu? Dalšího předem ztraceného uchvatitele?“ Stannis se zahleděl na mapu. Na dlouhý čas byl jediným zvukem v místnosti skřípot králových zubů. „Odejděte. Všichni. Ty zůstaň, lorde Sněhu.“

Justinu Masseyovi se rychlé vykázání nelíbilo, ale neměl jinou možnost než se jen usmát a odejít. Horpe přejel Jona odměřeným pohledem a následoval ho. Clayton Suggs vyprázdnil svůj pohár a tiše cosi řekl Harwoodu Fellovi, který se dal do smíchu. Jon zaslechl jen slovo chlapec. Suggs byl povýšený potulný rytíř, stejně drsný, jako byl silný. Jako poslední odešel Chřestivá košile. Ve dveřích se jonovi urážlivě uklonil, zašklebil se ústy plnými dolámaných hnědých zubů.

Všichni zřejmě neplatilo pro lady Melisandru. Králův rudý stín. Stannis zavolal na Devana, aby přinesl další citronovou vodu. Když mu panoš dolil pohár a král se napil, řekl: „Horpe a Massey by rádi usedli do křesla tvého otce. Massey chce taky divokou princeznu. Kdysi sloužil jako panoš mému bratru Robertovi a převzal od něj zálusk na ženské maso. Horpe by si Val taky vzal, kdybych mu to nařídil, jenže ten lační po bitvě. Jako panoš snil o bílém plášti, ale Cersei Lannister promluvila proti němu a Robert ho nepřijal. Možná udělal dobře. Ser Richard až příliš miluje zabíjení. Kterého z nich bys dosadil na místo pána Zimohradu, Sněhu? Usměvavého nebo zabijáka?“

„Zimohrad patří mé sestře Sanse,“ řekl Jon.

„O lady Lannister a jejím nároku jsem si vyslechl všechno, co potřebuji vědět.“ Král odložil svůj pohár stranou. „To ty jsi ke mně mohl připojit Sever. Vazalové tvého otce by se k synovi Eddarda Starka rádi přidali. Dokonce i lord Příliš tlustý, než aby mohl sedět na koni. Bílý přístav by mi poskytl zdroj zásob a bezpečnou základnu, kam bych se mohl stáhnout v případě potřeby. Ještě není pozdě, abys mohl svoji pošetilost napravit, Sněhu. Poklekni, odpřísáhni svůj meč do mých služeb a povstaň jako Jon Stark, lord Zimohradu a Strážce severu.“

Kolikrát mě to ještě přiměje říci? „Můj meč náleží podle přísahy Noční hlídce.“

Stannis se tvářil znechuceně. „Tvůj otec byl také tvrdohlavý. Čest, říkal tomu. Nu, čest má svou cenu, jak se lord Eddard ke svému zármutku dozvěděl. Má-li ti to být útěchou, Horpe a Massey se dočkají zklamání. Já mám spíš v úmyslu dát Zimohrad Arnolfu Karstarkovi. Je to dobrý Seveřan.“

„Seveřan.“ Lepší Karstark než Bolton nebo Greyjoy, řekl si v duchu Jon, třebaže jej to pomyšlení naplnilo pramalou útěchou. „Karstarkové opustili mého bratra uprostřed jeho nepřátel.“

„Poté, co tvůj bratr zkrátil lorda Rickarda o hlavu. Arnolf byl tisíc lig daleko. Má v sobě krev Starků. Krev Zimohradu.“

„Ne víc než polovina dalších rodů na Severu.“

„Ty další rody se ke mně nepřidaly.“

„Arnolf Karstark je starý muž s hrbem na zádech a dokonce ani v mládí to nikdy nebyl takový bojovník, jakým býval lord Rickard. Útrapy tažení jej mohou docela dobře zabít.“

„Má dědice,“ vyštěkl Stannis. „Dva syny, šest vnuků, nějaké dcery. Kdyby byl Robert zplodil manželské syny, mnozí z těch, co jsou po smrti, by stále ještě žili.“

„Veličenstvo by lépe pořídilo s Morsem Vránojedem.“

„Hrůzov toho bude důkazem.“

„Takže máš v úmyslu uskutečnit ten svůj útok?“

„Navzdory radě velkého Jona Sněha? Ano. Horpe a Massey jsou možná ambiciózní, ale nikoliv omylní. Neodvažuji se tu sedět a zahálet, zatímco Boltonových hvězd přibývá a mých ubývá. Musím zaútočit a ukázat Severu, že jsem stále muž, kterého se musí obávat.“

„Mořský muž Manderlyů mezi těmi praporci, co viděla lady Melisandra v ohni, nebyl,“ řekl Jon. „Kdybys měl Bílý přístav a rytíře lorda Wymana…“

Kdyby je slovo pro blázny. Od Davose jsem nedostal jediný vzkaz. Je možné, že se do Bílého přístavu nikdy nedostal. Arnolf Karstark psal, že na Úzkém moři zuří divoké bouře. Ať je tomu, jak chce. Nemám čas truchlit ani čekat na rozmary lorda Příliš tučného. Musím vycházet z toho, že Bílý přístav je pro mne ztracen. Bez syna ze Zimohradu, jenž by mi stál po boku, mohu jen doufat, že získám Sever v bitvě. To si žádá, abych vytrhl list z knihy mého bratra. Ne že by Robert někdy nějakou přečetl. Musím zasadit svým nepřátelům smrticí úder, než si uvědomí, že jsem na ně zaútočil.“

Jon si uvědomil, že jeho slova padla na hluchou půdu. Stannis Hrůzov dobude anebo při svém pokusu zemře. Noční hlídka se na ničem nepodílí, řekl mu hlásek, ale další odpověděl: Stannis bojuje za říši, železní muži kvůli otrokům a plundru. „Veličenstvo, já vím, kde bys mohl nalézt další muže. Dej mi divoké a já ti rád povím, kde a jak.“

„Dal jsem ti Chřestivou košili. Musíš se spokojit s ním.“

„Já je chci všechny.“

„Někteří z tvých bratrů v přísaze mne utvrzují ve víře, že ty sám jsi napůl divoký. Je to pravda?“

„Pro tebe jsou jen materiálem pro šípy. Já je mohu tady na Zdi využít lépe. Dej mi je, abych si s nimi mohl dělat, co chci, a já ti ukážu, kde nalezneš své vítězství… a také muže.“

Stannis si zamnul vzadu krk. „Handrkuješ se jako nějaká bába kvůli tresce, lorde Sněhu. Zplodil tě snad tvůj otec s nějakou trhovkyní? Kolik mužů?“

„Dva tisíce. Možná tři.“

„Tři tisíce! Co je to za muže?“

„Hrdí. Chudí. Ješitní, co se jejich cti týče, ale zuřiví bojovníci.“

„To má být nějaký bastardí trik? Mám vyměnit tři stovky bojovníků za tři tisíce? Ano, udělám to, Když ti tu nechám taky tu dívku, dáš mi své slovo, že naši princeznu dobře pohlídáš?“

Ona žádná princezna není. „Jak si přeješ, Veličenstvo.“

„Musím tě nechat přísahat pod stromem?“

„Ne.“ To byl žert? U Stannise to bylo těžké říci.

„Tak tedy ujednáno. A teď, kde jsou ti muži?“

„Nalezneš je tady.“ Jon roztáhl spálenou ruku na mapě, na západ od královské cesty a jižně od Daru.

„Myslíš tyhle hory?“ zeptal se Stannis podezřívavým tónem. „Nevidím tu vyznačeny žádné hrady. Žádné cesty, města ani vesnice.“

„Mapa není země, říkával často můj lord otec. Ve vysokohorských údolích a na horských lučinách žijí lidé již tisíce let, a vládnou jim jejich klanoví náčelníci. Malí lordi, nazval bys je možná, třebaže oni sami takové tituly mezi sebou neužívají. Klanoví válečníci bojují obrovskými dvouručními meči, zatímco obyčejní muži vrhají kameny a buší do sebe holemi z horského jasanu. Podivní lidé, třeba říci. Když zrovna nebojují proti sobě navzájem, starají se o svá stáda, rybaří v Ledovém zálivu a chovají ty nejodolnější koně, na jakých jsi kdy jel.“

„A ty věříš, že budou bojovat za mne?“

„Když je o to požádáš.“

„Proč bych měl prosit o něco, co je moje?“

„Řekl jsem požádat, ne prosit.“ Jon sundal ruku z mapy. „Nemá smysl posílat jim vzkazy. Tvoje Veličenstvo se tam bude muset vypravit osobně. Pojíst jejich chléb a sůl, popít jejich pivo, naslouchat jejich pištcům, vynachválit krásu jejich dcer a odvahu jejich synů, a jejich meče budou tvoje. Klany neměly krále od doby, co Torrhen Stark poklekl. Tvým příchodem budou poctěni. Poruč jim, aby za tebe bojovali, a podívají se jeden na druhého a řeknou: „Co je to za člověka? To není můj král.“

„O jakém množství klanů hovoříš?“

„O dvou desítkách, malých a velkých. Flint, Wull, Norrey, Liddle… získej si Starého Flinta a Velkého Vědroše a zbytek je bude následovat.“

„Velkého Vědroše?“

„Wulla. Má ten největší břich v celých horách, a taky většinu mužů. Wullové rybaří v Ledovém zálivu a straší svoje děti tím, že si je odnesou železní muži, když nebudou poslouchat. Aby se k nim však Jeho Veličenstvo dostalo, musí projít přes území Norreyů. Žijí nejblíže Daru a vždy to byli dobří přátelé Hlídky. Mohl bych ti poskytnout průvodce.“

„Mohl?“ opáčil Stannis. „Nebo poskytneš?“

„Poskytnu. Budeš je potřebovat. A taky nějaké koně s jistýma nohama. Cesty tam nahoře nejsou víc než kozí stezky.“

„Kozí stezky?“ Král přimhouřil oči. „Já mluvím o rychlém přesunu a ty chceš, abych marnil čas na kozích stezkách?“

„Když dobyl Mladý drak Dorne, obešel po kozích stezkách dornské strážní věže na Kostěné cestě.“

„Ano, i já ten příběh znám, jenže Dareon jej v té své vychloubačné knize příliš nafoukl. Tu válku tehdy vyhrály lodě, ne kozí stezky. Dubová pěst zaútočil na Prkenné město a přehnal se podél poloviny Zelenokrvavice, zatímco hlavní dornská síla byla zaneprázdněna v Princově průsmyku.“ Stannis zabubnoval prsty do mapy. „Tihle horští lordi mi v průchodu bránit nebudou?“

„Jenom hostinami. Jeden se bude snažit přetrumfnout druhého v pohostinnosti. Můj otec říkával, že se nikdy nenajedl tak dobře, jako když navštívil klany.“

„Myslím, že pro tři tisíce mužů bych mohl nějaké ty dudy a ovesné kaše přetrpět,“ řekl král, třebaže svým tónem popíral dokonce i tohle.

Jon se otočil k Melisandře. „Upřímné varování, moje paní. Staří bohové jsou v těch horách silní. Lidé z klanů nestrpí vůči svým stromům srdce žádné urážky.“

Zdálo se, že ji to pobavilo. „Neměj strach, Jone Sněhu. Nebudu ty tvoje horské divochy a jejich temné bohy obtěžovat. Moje místo je zde s tebou a tvými statečnými bratry.“

To byla poslední věc, po které Jon Sníh toužil, ale než stačil něco namítnout, král řekl: „Kam bys mi radil, abych ty věrné spojence vedl, když ne proti Hrůzovu?“

Jon pohlédl na mapu. „Pahorek v Hlubokém lese.“ Poklepal na něj prstem. „Pokud má Bolton v úmyslu bojovat proti železným mužům, musíš i ty. Pahorek je hrad s vnitřním a vnějším obranným válem, uprostřed hustého lesa, snadno se k němu dá nepozorovaně přiblížit. Dřevěný hrad, obehnaný hliněnou hrází a palisádou z kůlů. Připouštím, že přechod přes hory bude pomalejší, ale tam nahoře se může tvoje armáda pohybovat nepozorovaně a vynořit se až téměř u bran Pahorku.“

Stannis si zamnul čelist. „Když Balon Greyjoy poprvé povstal, porazil jsem železné muže na moři, kde jsou divočejší. Na souši, kdybychom je přepadli nic netušící… ano. Zvítězil jsem nad divokými a jejich Králem za Zdí. Kdyby se mi podařilo porazit i železné muže, bude Sever vědět, že má opět krále.“

A mně tu zůstane tisícovka divokých, pomyslel si Jon, aniž bych znal způsob jak nakrmit jen polovinu tohoto množství.

TYRION

Plachá děva proplouvala mlhou, jako slepec šmátrající při chůzi přes neznámou síň.

Septa Lemore se modlila. Mlha tlumila zvuk jejího hlasu, zeslabovala jej a utišovala. Griff chodil sem a tam po palubě, pod jeho pláštěm z vlčí kůže tiše zvonila kroužková brně. Čas od času se dotkl svého meče, jako by se chtěl ujistit, že mu stále visí po boku. Rolly Kachnopole je odstrkoval bidlem na pravoboku, Yandry na levoboku. Ysilla stála u kormidla.

„Tohle místo se mi nelíbí,“ zamumlal Haldon Půlmistr.

„Bojíš se trošky mlhy?“ urážel jej Tyrion, třebaže ve skutečnosti to bylo až příliš mnoho mlhy. Na přídi Plaché děvy stál Griff se třetím bidlem, odstrkoval je od překážek vynořujících se z mlhy. Na přídi i na zádi svítily lucerny, ale mlha byla tak hustá, že jediné, co viděl trpaslík ze svého místa uprostřed lodi, bylo jedno světlo vznášející se vpředu a druhé plující vzadu. Jeho vlastním úkolem bylo starat se o železný koš a zajistit, aby nevyhasl oheň.

„Tohle není obyčejná mlha, Hugore Kopče,“ tvrdila Ysilla. „Páchne kouzly a čárami, což bys cítil taky, kdybys na to měl nos. Ztratilo se tu již mnoho cestovatelů, čluny, pirátské lodě, dokonce velké říční galéry. Zoufale proplouvají mlhami, pátrají po slunci, které nemohou najít, až se jich nakonec zmocní šílenství a zemřou hlady. Ve vzduchu zde prodlévají nepokojní duchové a pod vodou dlí mučené duše.“

„Tamhle je jedna,“ řekl Tyrion. Kousek od pravoboku se natahovala vzhůru z temných hlubin ruka dost velká na to, aby rozmáčkla celý člun. Nad hladinu vyčnívaly jen vrcholky dvou prstů, ale jak plula Plachá děva kolem, zahlédl pod vodou zbytek ruky a bledý obličej hledící vzhůru. Třebaže mluvil lehkým tónem, pociťoval nepokoj. Bylo to špatné místo, páchnoucí zoufalstvím a smrtí. Ysilla má pravdu. Tohle není přirozená mlha. Ve zdejších vodách rostlo cosi smrdutého a hnilo to ve vzduchu. Není divu, že se zkamenělí lidé zblázní.

„Neměl bys je urážet,“ varovala jej Ysilla. „Šeptající mrtví nenávidí všechno teplé a rychlé, a věčně hledají další proklaté duše, které by se k nim připojily.“

„Pochybuji, že mají rubáš na moji velikost.“ Trpaslík rozhrabal uhlíky pohrabáčem.

„Nenávist nerozhýbává zkamenělé lidi ani z poloviny tak jako hlad.“ Haldon Půlmistr si omotal kolem nosu a úst žlutý šátek, který tlumil jeho hlas. „V těchto mlhách neroste nic, co by kdy chtěl jakýkoliv příčetný člověk sníst. Třikrát ročně posílají trojvládci z Volantisu vzhůru po řece galéru se zásobami, ale tyto milosrdné lodě často připlují pozdě a někdy přivážejí víc úst než jídla.“

„V řece přece musí být nějaké ryby,“ ozval se Mladý Griff. „Rybu vylovenou z těchto vod bych nevzala do úst,“ řekla Ysilla. „To tedy ne.“

„Raději bychom neměli dýchat ani tu mlhu,“ řekl Haldon. „Všude kolem nás prodlévá Garinova kletba.“

Jediným způsobem jak nedýchat mlhu, je nedýchat vůbec. „Garinova kletba je jen šedý lupus,“ řekl Tyrion. Toto prokletí bývalo časté u dětí, především v chladném, vlhkém podnebí. Maso postiženého ztuhlo, zvápenatělo a popraskalo, třebaže trpaslík četl, že postup šedého lupu lze zastavit limetami, hořčičnými obklady nebo koupelemi v co možno nejvřelejší vodě (jak říkali mistři) anebo modlitbami, oběťmi a půsty (jak naopak tvrdili septoni). Pak nemoc pominula, svoje mladé oběti sice zohyzdila, ale aspoň zůstaly naživu. Mistři i septoni se shodli v tom, že děti poznamenané šedým lupem se nikdy nemohou nakazit vzácnější, smrtelnou formou této nemoci, ani jejím strašlivým rychlým příbuzným, šedým morem. „Na vině je prý vlhko,“ řekl. „zlé výpary ve vzduchu. Ne kletby.“

„Dobyvatelé také nevěřili, Hugore Kopče,“ řekla Ysilla. „Muži z Volantisu a Valyrie pověsili Garina do zlaté klece a uráželi ho, zatímco on volal k Matce, aby je zničila. V noci se však zvedly vody a utopily je, a od toho dne nemají jejich duše odpočinku. Jsou stále tam dole pod vodou, ti, co byli kdysi pány ohně. Z temných hlubin stoupá jejich chladný dech a vytváří tuto mlhu a jejich maso se změnilo ve stejný kámen, jako byla kamenná jejich srdce.“

Tyriona příšerně zasvědil pahýl nosu. Poškrábal si jej. Ta stará ženská má možná pravdu. Na tomhle místě není nic dobrého. Mám z toho pocit, jako bych byl opět zpátky na latríně a díval se, jak můj otec umírá. I on by se zbláznil, kdyby měl trávit své dny v této šedé polévce, zatímco by se mu maso a kosti měnily v kámen.

Nezdálo se, že by Mladý Griff sdílel jeho pochybnosti. „Jen ať si nás zkusí otravovat, ukážeme jim, z čeho jsme stvoření.“

„Jsme z masa a kostí, stvoření do podoby Otce a Matky,“ řekla septa Lemore. „Prosím, aby ses tu nabubřele nechvástal. Pýcha je těžký hřích. Zkamenělí lidé byli také pyšní a Lord v rubáši byl nejpyšnější ze všech.“

V žáru žhavých uhlíků zčervenala Tyrionovi tvář. „Existuje vůbec nějaký Lord v rubáši? Nebo je to jen nějaká povídačka?“

„Lord v rubáši vládne těmto mlhám od Garinových časů,“ odpověděl Yandry. „Někteří říkají, že to je sám Garin, který vstal ze svého vodního hrobu.“

„Lidé z mrtvých nevstávají,“ namítl Haldon Půlmistr, „a žádný člověk nežije tisíc let. Ano, Lord v rubáši existuje. Už jich bylo mnoho. Jakmile jeden zemře, na jeho místo nastoupí druhý. Ten, co vládne teď, je korzár z Bazilišcích ostrovů, který věřil, že získá na Rhoyne bohatší lup než na Letním moři.“

„Jo, to jsem taky slyšel,“ přitakal Kachna, „ale je tu ještě jeden příběh, který mám raději. Podle něho není jako jiní zkamenělí lidé. Na začátku byl prý socha, dokud nepřišla šedá žena, která ho políbila rty chladnými jako led.“

„Dost,“ řekl Griff. „Buďte zticha, všichni.“

Septa Lemore zatajila dech. „Co to bylo?“

„Kde?“ Tyrion neviděl nic než mlhu.

„Něco se pohnulo. Viděl jsem, jak se zavlnila voda.“

„Želva,“ oznámil Mladý Griff radostně. „Velká kosťokřupka, to „je všechno.“ Vrazil bidlo dopředu před loď a odstrčil je od vyčnívajícího zeleného obelisku.

Mlha lnula k lodi, vlhká a chladná. Z šedi se vyloupl potopený chrám a Yandry a Kachna se opřeli o svá bidla, pak pomalu přecházeli po palubě od přídě k zádi a odstrkovali je. Míjeli mramorové schodiště, které se ve spirále zvedalo z bahna a jehož rozježený konec čněl do vzduchu. Za ním, napůl viditelné, byly další tvary: rozbité věže, bezhlavé sochy, stromy s kořeny většími než jejich člun.

„Tohle bývalo nejkrásnější město na řece, a taky nejbohatší,“ řekl Yandry. „Chroyane, město slavností.“

Až příliš bohaté, pomyslel si Tyrion, a příliš krásné. Nikdy není moudré pokoušet draky. Potopené město bylo všude kolem nich. Před nimi se zatřepetal napůl viditelný tvar, mlhu rozvířila bledá kožnatá křídla. Trpaslík natahoval krk, aby lépe viděl, ale tvor zmizel stejně náhle, jako se objevil.

Nedlouho poté před sebou spatřili jiné světlo, „vy v člunu,“ donesl se k nim slabý hlas přes vodu. „Kdo jste?“

„Plachá děva,“ vykřikl Yandry v odpověď. ledňáček. Po proudu nebo proti?“

„Po proudu. Kůže a med, pivo a lůj.“

„Proti proudu. Nože a jehly, krajka a len, kořeněné víno.“

„Co je nového ve starém Volantisu?“ zavolal Yandry.

„Válka,“ ozvalo se v odpověď.

„Kde?“ vykřikl Griff. „Kdy?“

„Až se rok otočí,“ přišla odpověď, „Nyessos a Malaquo jdou ruku v ruce a sloni mají pruhy.“ Hlas odezněl, jak se od nich další člun vzdaloval. Dívali se, jak se jeho světlo zmenšuje a mizí.

„Je moudré volat takto skrze mlhu na člun, který nevidíme?“ zeptal se Tyrion. „Co kdyby to byli piráti?“ Co se pirátů týkalo, měli zatím štěstí, Dýkovým jezerem propluli za noci, neviděni a neobtěžováni. Jednou zahlédl Kachna trup, o němž tvrdil, že patří Urhovi Nemytému. Plachá děva však byla proti větru a Urho – pokud to byl Urho – o ně neprojevil zájem.

„Piráti do Strastí nepoplují,“ řekl Yandry.

„Sloni s pruhy?“ zamumlal Griff. „Co to má znamenat? Nyessos a Malaquo? Illyrio zaplatil trojvládci Nyessovi dost na to, aby si jej získal osmkrát.“

„Zlatém nebo sýrem?“ zavtipkoval Tyrion.

Griff se do něj pustil. „Pokud nedokážeš svým příštím vtipem rozkrájet tuhle mlhu, tak si jej raději nechej pro sebe.“

Ano, otče, vyhrkl málem trpaslík. Budu zticha. Děkuji ti. Neznal tyhle Volanťany, ale připadalo mu, že sloni a tygři by mohli mít dobrý důvod spojit se za společnou věc, pokud měli čelit drakům. Možná pán sýrů mylně zhodnotil situaci. Člověka si můžeš koupit zlatém, ale pouze krev a ocel jej mohou donutit, aby dostál svému slovu.

Malý muž znovu prohrabal uhlíky a foukal do nich, aby se pořádně rozhořely. Jak já tohle nenávidím. Nenávidím tuhle mlhu. Nenávidím tohle místo, a vůbec nemám rád Griffa. Tyrion stále měl jedovaté houby, které si utrhl v Illyriově sídle, a byly dny, kdy bolestně odolával pokušení nenápadně je dát Griffovi do jídla. Potíž byla v tom, že Griff zřídkakdy jedl, jak se aspoň zdálo.

Kachna a Yandry zatlačili do bidel. Ysilla otočila kormidlem. Mladý Griff odstrčil Plachou děvu od rozbité věže, jejíž okna shlížela dolů jako slepé černé oči. Lodní plachta byla ochablá a těžká. Vody pod trupem přibylo, dokud svými bidly již nedosáhli na dno, ale unášel je proud, dokud…

Jediné, co viděl Tyrion, bylo cosi masivního, co se zvedalo z řeky, hrbatého a zlověstného. Považoval to za kopec zvedající se nad zalesněným ostrovem nebo za obrovskou skálu porostlou mechem a kapradím a ukrytou v mlze. Když se ale Plachá děva přiblížila, stal se tvar zřetelnějším. Vedle vody se zvedala dřevěná pevnost, prohnilá a zarostlá. Čněly nad ní štíhlé špice, některé prasklé, jako zpřelámaná kopí. Objevily se a zase zmizely věže bez střech, slepě vyrážející vzhůru. Kolem ubíhaly síně a ochozy: půvabné pilíře, vznešené klenby. Štíhlé sloupy, terasy a altány.

Všechno bylo v ruinách, opuštěné, zborcené. A všechno rychle porůstal zelený mech, pokrýval v obrovských hromadách spadané kameny, jako vousy visel ze všech věží. Do oken a dveří i ven z nich, přes klenby i po stranách vysokých kamenných stěn se plazily černé šlahouny. Mlha skrývala tři čtvrtiny paláce, ale to, co zahlédli, bylo víc než dost, aby Tyrion pochopil, že rozloha tohoto ostrova je desetkrát větší, než kdysi byla Rudá bašta, a že je stokrát krásnější. „Palác lásky,“ pronesl tiše.

„To bylo jeho rhoynské jméno,“ řekl Haldon Půlmistr, „ale již tisíc let je to Palác smutku.“

Ruina byla smutná sama o sobě, ale vědomí toho, čím byla kdysi, ji činilo o to smutnější. Kdysi se tu rozléhal smích, pomyslel si Tyrion. Byly zde zahrady plné zářivých květin a na slunci se zlatě třpytily fontány. Tyto schody kdysi zvonily kročejemi zamilovaných a pod tou rozbitou kopulí bylo polibkem zpečetěno nesčetně sňatků. V myšlenkách se vrátil k Tyše, která byla tak krátce jeho paní manželkou. Byl to Jaime, pomyslel si se zoufalstvím v srdci. Byl moje vlastní krev, můj velký silný bratr. Když jsem byl malý, nosil mi hračky, obruče ze sudů a kostky a vyřezaného dřevěného lva. Dal mi mého prvního poníka a naučil mne na něm jezdit. Když řekl, že tě přivedl pro mne, nikdy jsem o jeho slovech nepochyboval. Proč bych taky měl? Byl to Jaime a ty jsi byla prostě jen nějaká holka, která měla sehrát roli. Bál jsem se toho od samého začátku, od okamžiku, kdy ses na mne poprvé usmála a nechala ses ode mne vzít za ruku. Můj vlastní otec mne milovat nedokázal. Proč bys měla ty, když ne pro zlato?

Skrze dlouhé šedivé prsty mlhy znovu uslyšel hluboké chvějivé drrnk našponované tětivy, zamručení, které lord Tywin vydal, když se mu šíp z kuše zabodl do podbřišku, plesknutí půlek o kámen, když se znovu posadil, aby zemřel. „Tam, kam chodí děvky,“ řekl. A kde to je? chtěl se jej zeptat Tyrion. Kam Týša odešla, otče? „Kolik ještě mlhy musíme protrpět?“

„Během další hodiny bychom měli být ze Strastí venku,“ řekl Haldon Půlmistr. „Odtamtud už by to měla být příjemná plavba. Podél dolního toku Rhoyne se nalézá za každým ohybem vesnice. Sady, vinice a pole plné obilí zrajícího na slunci, rybáři na vodě, horké lázně a sladká vína. Selhorys, Valarys a Volon Therys jsou města s hradbami, tak velká, že by obstála i v Sedmi královstvích. Věřím, že

„Světlo vpředu,“ upozornil je Mladý Griff.

Tyrion je spatřil taky. Ledňáček nebo jiný člun, pomyslel si, jenže jaksi věděl, že se tentokrát mýlí. Zasvrběl ho nos. Zuřivě se poškrábal. Světlo bylo stále jasnější, jak se k němu Plachá děva přibližovala. Tlumená hvězda v dálce, slabě probleskující skrze mlhu, kynoucí jim, aby pluli dál. Brzy se změnila ve dvě světla, pak ve tři: v ježatou řadu majáků zvedajících se z vody.

„Most snů,“ pojmenoval jej Griff. „Na mostě budou zkamenělí lidé. Někteří možná začnou při našem příjezdu kvílet, ale neměli by nás obtěžovat. Většina zkamenělých lidí jsou slabí tvorové, neobratní, pomalu se šinoucí, bez rozumu. Nakonec se všichni dočista pominou, jenže právě tehdy jsou nejnebezpečnější. Bude-li to zapotřebí, odežeňte je pochodněmi. V žádném případě nedopusťte, aby se vás dotkli.“

„Možná nás ani neuvidí,“ řekl Haldon Půlmistr. „Mlha nás před nimi skryje, dokud nebudeme téměř u mostu, a než si nás všimnou, budeme pryč.“

Kamenné oči jsou slepé oči, pomyslel si Tyrion. Věděl, že smrtelná forma šedého lupu začíná na nejvzdálenějších koncích těla: mravenčení v konečku prstu, černající nehet, ztráta citu. Jak se necitlivost vkradla do ruky nebo se vplížila za chodidlo a vzhůru po noze, změnila se tkáň v šedivou tuhou hmotu a pokožka oběti na sebe vzala šedavý odstín, připomínající kámen. Slyšel, jak říkají, že existují tři dobré prostředky na šedý lupus: sekera, meč a sekáček na maso. Odseknutí postižené končetiny šíření nemoci někdy zastavilo, jak Tyrion věděl, ale ne vždy. Častokrát člověk obětoval ruku či chodidlo, jen aby zjistil, že mu zešedlo druhé. Jakmile k tomu došlo, veškerá naděje byla pryč. Když se nemoc rozšířila k obličeji, obvykle došlo k oslepnutí.

V konečných stadiích postihovala nemoc svaly, kosti a vnitřní orgány.

Most se před nimi zvětšoval. Most snů, nazval jej Griff, jenže tento sen byl rozbitý a poničený. Mlhou se klenuly bledé kamenné oblouky, sahající od Paláce smutku až k západnímu břehu řeky. Polovina se jich zbortila, stažena tíhou šedého mechu, který je všechny obrůstal, a silných černých šlahounů plazících se vzhůru z vody. Široký dřevěný oblouk mostu byl celý prohnilý, ale některé z lamp lemujících cestu stále svítily. Plachá děva připlula ještě blíž a Tyrion spatřil tvary zkamenělých lidí pohybující se ve světle, šourajících se bezcílně kolem lamp jako pomalé šedé můry. Někteří byli nazí, jiní odění v cárech.

Griff tasil svůj meč. „Yollo, zapal pochodně. Chlapče, ty odved Lemore do její kabiny a zůstaň tam s ní.“

Mladý Griff si svého otce změřil vzdorovitým pohledem. „Lemore ví, kde je její kabina. Já chci zůstat tady.“

„Přísahali jsme, že tě budeme ochraňovat,“ řekla tiše Lemore. „Já žádnou ochranu nepotřebuji. Umím zacházet s mečem stejně dobře jako Kachna. Jsem napůl rytíř.“

„A napůl chlapec,“ řekl Griff. „Udělej, co jsem ti řekl. Hned.“ Mladík tiše zaklel, hodil svoje bidlo na palubu. Ten zvuk se podivně rozlehl v mlze a na okamžik se zdálo, jako by kolem nich takto padalo jedno bidlo za druhým. „Proč bych měl utíkat a schovávat se? Haldon tu zůstává, Ysilla taky. Dokonce i Hugor.“

„Ano,“ řekl Tyrion, „jenže já jsem tak malý, že se schovám za kachnu.“ Vrazil do žhnoucích uhlíků v koši tucet pochodní a díval se, jak olejem nasáklé hadry chytají plamenem. Nedívej se do ohně, řekl sám sobě. Plameny jej přechodně oslepí.

„Jsi trpaslík,“ řekl Mladý Griff opovržlivě.

„Moje tajemství bylo odhaleno,“ přitakal Tyrion. „Ano, jsem méně než půl Haldona, a nikdo se ani za mák nestará, jestli budu žít nebo zemřu.“ A nejméně ze všech já. „Jenže ty… ty jsi všechno.“

„Trpaslíku,“ řekl Griff. „Varoval jsem tě Tehdy prořízlo mlhu zakvílení, tenké a vysoké.

Lemore se otočila, celá rozechvělá. „Sedm, chraňte nás.“ Rozbitý most byl sotva pět yardů před nimi. Kolem jeho pilířů se vlnila voda, bílá jako pěna u úst šílence. Čtyřicet stop nad nimi sténali a mumlali pod blikající lampou zkamenělí lidé. Většina z nich nevěnovala Plaché děvě větší pozornost než plující kládě. Tyrion těsněji sevřel svou pochodeň. Zjistil, že zadržuje dech. A pak byli pod mostem, mezi bílými stěnami porostlými vrstvami šedé plísně, tyčícími se z obou stran, s vodou divoce pěnící mezi nimi. Na chvíli se zdálo, že určitě narazí do mostního pilíře na pravé straně, ale Kachna zvedl svoje bidlo a odstrčil je zpátky do středu proudu, a o pár zabušení srdce později již byli za mostem.

Tyrion si ještě ani nestačil vydechnout, když ho Mladý Griff popadl za paži. „Co jsi tím myslel? Já že jsem všechno? Co jsi tím chtěl říct? Proč jsem všechno?“

„Nu,“ řekl Tyrion, „kdyby zkamenělí lidé uchvátili Yandryho nebo Griffa nebo naši půvabnou Lemore, oplakali bychom je a pokračovali bychom v cestě. Kdybychom přišli o tebe, celý tenhle podnik by byl zničen, a všechna léta sýrařova a eunuchova horečnatého plánování by přišla vniveč… není tomu tak?“ Chlapec pohlédl na Griffa. „On ví, kdo jsem.“

I kdybych to předtím nevěděl, teď to vím. Do té doby již byla Plachá děva daleko po proudu od Mostu snů. Jediné, co zůstalo, bylo světlo zmenšující se za zádí a brzy zmizí i to. „Jsi Mladý Griff, syn žoldnéře Griffa,“ řekl Tyrion. „Anebo jsi možná Válečník v lidské podobě. Ukaž, ať se podívám zblízka.“ Zvedl svou pochodeň, tak aby světlo dopadlo na tvář Mladého Griffa.

„Odprejskni,“ nařídil mu Griff, „nebo budeš litovat, že jsi to neudělal.“

Trpaslík jej ignoroval. „S těmi modrými vlasy vypadají modré i tvoje oči, to je dobře. A ten příběh o tom, jak si je barvíš na památku své zesnulé tyrošské matky, byl tak dojímavý, že mě málem rozplakal. Zvídavý člověk by se přesto mohl divit, proč potřebuje štěně nějakého žoldáka poskvrněnou septu, aby jej vzdělávala v otázkách víry, nebo mistra bez řetězu, aby jej učil dějepravě a jazykům. A chytrý člověk by se mohl otázat, proč si tvůj otec najal potulného rytíře, aby tě vycvičil v umění boje, místo aby tě prostě poslal jako učedníka k některému ze svobodných společenství. Je to téměř, jako by tě někdo chtěl skrývat v ústraní, zatímco tě připravují na… co? To je pro mne zatím záhadou, nicméně jsem si jistý, že se to časem dozvím. Musím připustit, že na mrtvého chlapce máš vznešené rysy.“

Chlapec se začervenal. „Já nejsem mrtvý“

„Jak to, že ne? Můj lord otec přikryl tvou mrtvolku rudým pláštěm a položil tě na zem vedle tvé sestry, k nohám Železného trůnu, jako dar novému králi. Ti, kdo měli žaludek na to, aby ten plášť zvedli, říkali, že ti scházela polovina hlavy.“

Chlapec před ním zmateně o krok couvl. „Tvůj –?“

„Otec, ano. Tywin z rodu Lannisterů. Možná jsi o něm slyšel.“

Mladý Griff zaváhal. „Lannister, Tvůj otec –“

„– je mrtvý. Zabitý mou rukou. Pokud Jeho Veličenstvo těší zvát mne Yollo nebo Hugor, tak ať, ale já vím, že jsem se narodil jako Tyrion z rodu Lannisterů, manželský syn Tywina a Joanny, které jsem oba zabil. Lidé ti řeknou, že jsem otcovrah, královrah a lhář, a to všechno je pravda… jenže my jsme přece spolek lhářů, není tomu tak? Vezmi si svého údajného otce. Griff, že ano?“ Trpaslík se uchechtl. „Měl bys poděkovat bohům, že je součástí tohoto tvého spiknutí Varys Pavouk. Griff by ten bezpohlavní zázrak neobalamutil ani na okamžik, o nic víc, než se vám podařilo obalamutit mne. Žádný lord, říká jeho lordstvo, žádný rytíř. A já nejsem trpaslík. Jen to, že se něco řekne, tomu nedá punc pravdy. Kdo by se lépe hodil k tomu, aby vychovával maličkého synka prince Rhaegara, než drahý přítel prince Rhaegara Jon Connington, kdysi lord Gryfova hřadu a pobočník krále?“

„Mlč.“ Z Griffova hlasu zazníval nepokoj.

Na levoboku člunu se těsně pod hladinou objevila obrovská kamenná ruka. Nad hladinu vyčnívaly dva prsty. Kolik jich tady je? podivil se Tyrion. Po páteři mu stekl pramínek potu a celý jej roztřásl. Kolem nich ubíhaly Strasti. Zahleděl se do mlhy a spatřil zlomenou vížku, bezhlavého hrdinu, prastarý strom vyrvaný z kořenů a obrácený korunou dolů, s kořeny proplétajícími se skrze střechu a okna zborceného dómu. Proč mi to všechno připadá tak povědomé?

Přímo před nimi se z vody zvedalo v půvabné spirále schodiště, končící náhle deset stop nad jejich hlavami. Ne, pomyslel si Tyrion, to není možné.

„Vpředu,“ řekla rozechvělým hlasem Lemore. „Světlo.“

Všichni se podívali dopředu. Všichni je viděli.

„Ledňáček,“ řekl Griff. „Ten nebo nějaký jiný člun.“ Opět ale tasil svůj meč.

Nikdo neřekl ani slovo. Plachá děva byla unášena proudem. Její plachtu nezvedli od té doby, co vpluli do Strastí. Neměla jiný způsob pohonu než jen říční proud. Kachna tam stál s přimhouřenýma očima, svíral bidlo oběma rukama. Po chvíli je přestal odstrkovat dokonce i Yandry. Všichni upírali oči na vzdálené světlo. Jak se k němu přibližovali, změnilo se ve dvě světla. Pak ve tři.

„Most snů,“ hlesl Tyrion.

„To není možné,“ řekl Haldon Půlmistr. „Most jsme nechali za sebou. Řeky tečou jen jedním směrem.“

„Matka Rhoyne si teče, kam chce,“ řekl tiše Yandry.

„Sedm, chraňte nás,“ zašeptala Lemore.

Nahoře před nimi začali na oblouku mostu kvílet zkamenělí lidé. Pár jich ukazovalo dolů na jejich člun. „Haldone, odveď prince dolů,“ poručil Griff.

Příliš pozdě. Proud je měl ve svých zubech, neúprosně je unášel směrem k mostu. Yandry je odstrčil svým bidlem, snažil se zabránit tomu, aby se roztříštili o mostní pilíř. Náraz jimi škubl stranou, skrze clonu bledého zeleného mechu. Tyrion cítil, jak mu jeho úponky zavadily o tvář, hebké jako prsty děvky. Pak se za ním ozval náraz a paluba se naklonila tak prudce, že málem upadl a zvrátil se do vody.

Dolů na pramici dopadl zkamenělý člověk.

Přistál na střeše kajuty, tak ztěžka, až se Plachá děva zhoupla, a zařval na ně cosi dolů v jazyce, který Tyrion neznal. Následoval druhý zkamenělý člověk, který dopadl blízko kormidla. Zvětralá prkna se pod nárazem rozštípla a Ysilla hlasitě vykřikla.

Kachna k ní byl nejblíž. Velký muž neztrácel čas tím, že by sáhl pro svůj meč. Místo toho máchl bidlem, uhodil zkamenělého člověka do hrudi a srazil jej přes palubu do řeky, kde se okamžitě a beze slova potopil.

Griff zaútočil na druhého zkamenělého muže v okamžiku, kdy se skulil ze střechy kajuty. S mečem v pravé ruce a pochodní v levé hnal tvora pozpátku. Jak proud smýkl Plachou děvou pod most, jejich posouvající se stíny tančily na mechem porostlých stěnách. Když se zkamenělý muž přesunul na záď, Kachna mu bidlem v ruce zablokoval cestu. Když se vydal dopředu, Haldon Půlmistr po něm mávl druhou pochodní a zahnal jej dozadu. Neměl jinou možnost než jít přímo na Griffa. Kapitán uskočil stranou, zableskla se jeho čepel. Tam, kde se ocel zakousla do zvápenatělého šedého masa zkamenělého muže, odlétla jiskra, ale paže přesto spadla na palubu. Griff odkopl useknutou končetinu stranou. Yandry a Kachna popošli kupředu se svými bidly. Společně zatlačili tvora přes bok lodi a do černých vod Rhoyne.

Tou dobou již plula Plachá děva pryč od rozbitého mostu. „Dostali jsme je všechny?“ zeptal se Kachna. „Kolik jich sem skočilo?“

„Dva,“ odpověděl Tyrion rozechvěle.

„Tři, řekl Haldon. „Za tebou.“

Trpaslík se otočil. Stál za ním zkamenělý muž.

Při skoku si roztříštil nohu a skrze tlející látku jeho kalhot a šedé maso pod ní vyčníval rozježený kus bledé kosti. Zlomená kost byla potřísněná hnědou krví, ale zkamenělý muž se přesto vrhl dopředu, hrábl po Mladém Griffovi. Ruku měl šedivou a ztuhlou, ale mezi klouby mu crčela krev. Snažil se sevřít prsty a chytit chlapce. Hoch tam jen stál a hleděl, celý ztuhlý, jako by sám byl z kamene. Ruku měl na jílci meče, ale jako by zapomněl, proč ji tam má.

Tyrion podkopl chlapci nohu a zatímco hoch padal, přeskočil jej. Vrazil svou pochodeň zkamenělému muži do tváře. Tvor vrávoral dozadu na své roztříštěné noze, máchaje ztuhlýma šedýma rukama po plamenech. Trpaslík se kolébal za ním, mával po něm pochodní, bodal jí zkamenělému muži po očích. Ještě kousek. Dozadu, ještě jeden krok, a další. Už byli na kraji paluby, když se na něj tvor vrhl, popadl pochodeň a vyrval mu ji z rukou. Já idiot, pomyslel si Tyrion.

Zkamenělý muž mrskl pochodeň pryč. Ozvalo se tiché ssss, když černá voda uhasila plameny. Zkamenělý muž zavyl. Předtím to byl obyvatel Letních ostrovů; jeho brada a polovina tváře se již proměnily v kámen, ale tam, kde neměl kůži šedivou, byla černá jako noc. V místě, kde uchopil pochodeň, mu kůže popraskala, potrhala se. Z kloubů na ruce mu prýštila krev, ale on jako by to vůbec nevnímal. Malé milosrdenství, předpokládal Tyrion. Třebaže byl smrtelný, šedý lupus aspoň nebolel.

„Ustupte stranou!“ vykřikl někdo odkudsi zdálky a jiný hlas řekl: „Princ! Chraňte chlapce!“ Zkamenělý muž se potácel dopředu, ruce měl natažené, nemotorně jimi chňapal před sebou. Tyrion do něj vrazil ramenem.

Měl pocit, jako by udeřil do hradní zdi, jenže tento hrad stál na rozbité noze. Zkamenělý muž se svalil po zádech na zem, a strhl přitom Tyriona s sebou. S hlasitým šplouchnutím společně rozrazili hladinu řeky a matka Rhoyne je oba spolkla.

Náhlý chlad udeřil Tyriona jako kladivo. A jak klesal, cítil, jak mu kamenná ruka šmátrá po tváři. Další sevřela jeho paži, stáhla jej do temnoty. Slepý, s nosem plným říční vody, dusící se a topící, kopal a svíjel se, snažil se odpáčit prsty svírající jeho ruku, jenže kamenné prsty držely dál. Z úst mu unikal v bublinách vzduch. Svět byl černý a černal stále víc. Nemohl dýchat.

Existují horší způsoby jak zemřít, než se utopit. Popravdě řečeno, zemřel již dávno, zpátky v Králově přístavišti. Zůstal jen jeho přízrak, malý pomstychtivý duch, který zaškrtil Šae a prohnal šíp z kuše útrobami lorda Tywina. Žádný člověk na světě nebude truchlit za tvora, kterým se stal. Budu strašit v Sedmi královstvích, pomyslel si, klesaje stále hlouběji. Když jsem ještě žil, nemilovali mne, tak ať se mne bojí, až budu mrtvý.

Když otevřel ústa, aby je všechny proklel, černá voda mu naplnila plíce a temnota se sevřela kolem něj.

DAVOS

Jeho lordstvo tě nyní vyslechne, pašeráku.“

Rytíř na sobě měl stříbrnou zbroj, jeho holenice a rukavice byly ozdobeny inkrustací, která znázorňovala vlající vějířovité listy mořských řas. Přilbice, kterou držel v podpaždí, byla tvarovaná do podoby hlavy mořského krále s korunou z perleti a trčícím vousem z gagátu a nefritu. Jeho vlastní vous byl šedivý jako zimní moře.

Davos vstal. „Mohl bych znát tvoje jméno, sere?“

„Ser Marlon Manderly.“ Byl o hlavu vyšší než Davos a o tři kameny těžší, s břidlicově šedýma očima a povýšenou mluvou. „Mám tu čest být bratranec lorda Wymana a velitel jeho posádky. Následuj mne.“

Davos přišel do Bílého přístavu jako vyslanec, ale učinili z něj zajatce. Jeho komnaty byly celkem vzdušné a pěkně zařízené, ale přede dveře mu postavili stráže. Z okna viděl ulice Bílého přístavu za hradbami, ale nedostal svolení procházet se jimi. Viděl také přístav a díval se, jak Veselá porodní bába vplouvá do fjordu. Casso Mogat čekal čtyři dny namísto tří, než odplul. Od té doby uplynulo dalších čtrnáct dní.

Muži domácí stráže lorda Manderlyho nosili pláště z modrozelené vlny a místo obyčejných kopí třímali postříbřené trojzubce. Jeden šel před ním, druhý kráčel za ním, a další dva z obou jeho stran. Šli kolem vybledlých praporců, rozbitých štítů a zrezivělých mečů ze stovky starých vítězství a kolem dvacítky popraskaných a červy prožraných dřevěných figur, které kdysi nepochybně zdobily přídě lodí.

Obě strany vchodu do hradní síně zdobili mramoroví mořští muži, menší příbuzní Rybonoha. Strážní rozrazili dveře a herold uhodil koncem své hole do starých dřevěných prken podlahy. „Ser Davos z rodu Mořských,“ oznámil zvonivým hlasem.

Přestože Davos navštívil Bílý přístav již mnohokrát, nikdy nestanul nohou v Novém hradu, natožpak v Síni mořského muže. Její stěny, podlaha a strop byly z umně pospojovaných dřevěných prken, ozdobených všemožnými mořskými tvory. A jak mířili ke stupínku, šlapal Davos na namalované kraby, škeble a mořské hvězdice, napůl skryté mezi svíjejícími se černými vějíři mořských řas a kostmi utonulých námořníků. Na stěnách se z obou stran proháněli v namalovaných modrozelených hlubinách bledí žraloci, zatímco mezi skalisky a potopenými loděmi klouzali úhoři a chobotnice. Mezi vysokými klenutými okny proplouvala hejna sleďů a velkých tresek. O něco výš, až skoro tam, kde visely ze stropních trámů staré rybářské sítě, byla znázorněna mořská hladina. Po jeho pravici se plavila směrem k vycházejícímu slunci válečná galéra; po levici uháněla před bouří dobitá stará koga s otrhanými plachtami. Za stupínkem byly pod namalovanými vlnami semknuty v zápase krakatice a velryba.

Davos doufal, že bude moci hovořit s Wymanem Manderlym o samotě, ale zjistil, že je tam shromážděn celý dvůr. Podél zdí bylo pětkrát více žen než mužů; a těch pár mužů, co zůstalo, byli starci s dlouhými šedivými vousy anebo mladíčci, co se ještě neholili. Byli tam rovněž septoni a svaté sestry v bílých a šedých róbách. Blízko vzdáleného konce síně stál tucet mužů v modré a stříbrošedé barvě rodu Freyů. Tvářili se, jako by ho neviděli; někteří na sobě měli znak Dvojčat, dvě věže spojené mostem.

Davos se naučil číst v lidských tvářích dávno předtím, než jej naučil mistr Pylos číst slova na papíře. Tihle Freyové by mne rádi viděli mrtvého, uvědomil si při prvním pohledu na ně.

A vstřícný pohled nenašel ani v bleděmodrých očích Wymana Manderlyho. vypolštářovaný trůn jeho lordstva byl natolik široký, že by se na něj vměstnali tři muži obvyklé šíře, a přesto hrozilo, že z něj Manderly přeteče. Jeho lordstvo sedělo v křesle prověšeno, ramena mělo svěšená, nohy roztažené, ruce spočívaly na opěrkách křesla, jako by jejich tíha byla příliš obrovská, než aby ji lord Manderly unesl. Bohové, buďte dobří, pomyslel si Davos, když pohlédl na lordovu tvář, ten muž vypadá jako poloviční mrtvola. Pokožku měl sinalou, šedavě zabarvenou.

Králové a mrtvoly vždycky vyžadují obsluhu, pravilo staré rčení. Stejné to bylo i s Manderlym. Nalevo od vysokého křesla stál mistr takřka stejně otylý jako pán, kterému sloužil, muž s růžovými tvářemi, odulými rty a hlavou plnou zlatých kadeří. Ser Marlon si pro sebe zabral čestné místo po lordově pravici. Na čalouněné stoličce u jeho nohou seděla kulaťoučká růžová žena. Za lordem Wymanem stály dvě mladší ženy, podle vzhledu sestry. Starší měla hnědé vlasy spletené do copu, který měla obtočený kolem hlavy. Mladší, ne víc než patnáctiletá, měla ještě delší cop, nabarvený do křiklavě zeleného odstínu.

Nikdo se neobtěžoval poctít Davose jeho jménem. Jako první promluvil mistr. „Stojíš před Wymanem Manderlym, pánem Bílého přístavu a strážcem Bílého nože, štítem víry, obráncem vykořeněných, lordem velitelem Klikatice, rytířem Řádu Zelené ruky,“ řekl. „V Síni mořského muže je zvykem, že vazalové a prosebníci pokleknou.“

Cibulový rytíř by byl poklekl, ale pobočník krále to neudělá; kdyby to udělal, jako by připustil, že král, jemuž slouží, znamená něco méně než tento tlustý lord. „Nepřišel jsem jako prosebník,“ odpověděl Davos. „A také mám u jména řadu titulů. Lord z Dešťového lesa, admirál Úzkého moře, pobočník krále.“

Otylá žena na stoličce obrátila oči v sloup. „Admirál bez lodí, pobočník bez prstů, ve službách krále bez trůnu. Předstoupil před nás rytíř nebo odpověď na dětskou hádanku?“

„Je to posel, kmotřenko,“ řekl lord Wyman, „cibule zlého znamení. Stannisovi se nelíbila odpověď, kterou mu přinesli havrani, a tak poslal tohoto… tohoto pašeráka.“ Přimhouřil na Davose oči napůl pohřbené ve vrstvách sádla. „Myslím, že už jsi naše město navštívil předtím, vybral jsi nám peníze z kapes a vzal jídlo z našeho stolu. Říkám si, kolik jsi mi toho ukradl?“ Ne dost, aby sis někdy musel nějaké jídlo odpustit. „Za svoje pašování jsem zaplatil v Bouřlivém konci, můj pane.“ Davos si stáhl rukavici a zvedl levou ruku se čtyřmi zkrácenými prsty.

„Konečky čtyř prstů za celý život krádeží?“ opáčila žena na stoličce. Vlasy měla žluté, obličej kulatý, růžový a masitý. „Vyvázl jsi lacino, Cibulový rytíři.“

Davos to nepopíral. „Pokud se pánovi zlíbí, rád bych poprosil o audienci v soukromí.“

Pánovi se nezlíbilo. „Nemám před svou rodinou tajnosti, ani před mými věrnými vazaly a rytíři. Všichni jsou moji dobří přátelé.“

„Můj pane,“ řekl Davos, „nechtěl bych, aby si má slova vyslechli nepřátelé Jeho Veličenstva… anebo jeho lordstva.“

„Stannis možná má v této síni nepřátele. Já nikoliv.“

„Dokonce ani muže, kteří zabili tvého vlastního syna?“ poukázal Davos. „Tihle Freyové byli mezi jeho hostiteli na Rudé svatbě.“

Jeden z Freyů popošel dopředu, rytíř s dlouhými štíhlými končetinami, hladce oholený až na šedivý knírek, tenký jako myrská dýka. „Rudá svatba byla dílo Mladého vlka. Proměnil se před našima očima v bestii a vyrval hrdlo mému bratranci Zvoníčkovi, neškodnému bláznu. Zabil by i mého otce, kdyby mu do cesty nevkročil ser Wendel.“

Lord Wyman zatlačil mrkáním slzy. „Wendel byl vždycky statečný hoch. Nepřekvapilo mne, když jsem se dozvěděl, že zemřel jako hrdina.“

Absurdnost té lži přiměla Davose zalapat po dechu, „vy tvrdíte, že Robb Stark zabil Wendela Manderlyho?“ zeptal se Freyů.

„A mnoho dalších. Byl mezi nimi i můj vlastní syn Tytos a manžel mé dcery. Když se Stark proměnil ve vlka, totéž učinili jeho Seveřané. Všichni na sobě nesli znamení bestie. Je dobře známo, že měnič dělá další měniče tím, že je pokouše. Mně a mým bratrům nezbývalo nic jiného, než je všechny pozabíjet.“ Ten muž se uculoval, když svůj příběh vyprávěl. Davos by mu nejraději odřezal rty dýkou. „Sere, mohl bych znát tvoje jméno?“

„Ser Jared, z rodu Freyů.“

„Jarede z rodu Freyů, prohlašuji tě za lháře.“

Zdálo se, že to sera Jareda pobavilo. „Někteří lidé pláčí, když krájejí cibuli, ale já touto slabostí nikdy netrpěl.“ Ocel zašeptala o kůži, když tasil svůj meč. „Jsi-li vskutku rytíř, sere, obhajuj svou urážku svým tělem.“

Lord Wyman s mrkáním otevřel oči. „V Síni mořského muže nebude nikdo prolévat krev. Zasuň svou ocel, sere Jarede, jinak tě budu muset požádat, abys odsud odešel.“

Ser Jared zasunul meč zpátky do pochvy. „Pod střechou jeho lordstva je slovo jeho lordstva zákonem… ale budu požadovat vyúčtování s tímto Cibulovým rytířem, než odejde z města.“

„Ne!“ zavyla žena na stoličce. „To po nás chce tahle zlá cibule, můj pane. Vidíš, jak zasévá svár? Pošli ho pryč, prosím. Chce krev našich lidí, krev tvých chrabrých synů. Pošli ho pryč. Kdyby se měla královna doslechnout, že jsi poskytl slyšení tomuto zrádci, mohla by pochybovat o tvé loajalitě. Mohla by… mohla by…“

„To se nestane, kmotřenko,“ ujistil ji lord Wyman. „Železný trůn nebude mít důvod pochybovat o nás.“

Davosovi se jeho slova nelíbila, ale neurazil celou tu dlouhou cestu, aby držel jazyk za zuby. „Chlapec na Železném trůnu je uchvatitel,“ řekl, „a já nejsem žádný zrádce, ale pobočník Stannise Baratheona, prvního svého jména a právoplatného krále Západozemí.“

Tlustý mistr si odkašlal. „Stannis Baratheon byl bratr našeho zesnulého krále Roberta, ať jej soudí Otec spravedlivě. Tommen je plod z Robertova těla. Zákony následnictví jsou v takovém případě jasné. Syn nemůže následovat po bratrovi.“

„Mistr Theomore mluví pravdivě,“ přitakal lord Wyman. „Je ve všech záležitostech tohoto druhu moudrý a vždy mi poskytne dobrou radu.“

„Ano, vlastní syn má přednost před bratrem,“ souhlasil Davos, „jenže Tommen zvaný Baratheon je nemanželského původu, stejně jako byl jeho bratr před ním. Zplodil je Králokat, v rozporu se všemi zákony božími i lidskými.“

Promluvil další z Freyů. „Pronáší svými vlastními rty zrádná slova, můj pane. Stannis jej zkrátil o ty jeho zlodějské prsty. Ty bys mu měl vytrhnout jazyk.“

„Raději ho zkrať o hlavu,“ navrhl ser Jared. „Anebo ho nechej, ať se se mnou utká na poli cti.“

„Co by mohl vědět Frey o cti?“ opáčil Davos.

Čtyři z Freyů vykročili vpřed, dokud je lord Wyman nezastavil zvednutou rukou. „Ustupte dozadu, moji přátelé, vyslechnu si jej… než s ním skoncuji.“

„Můžeš nám nabídnout nějaký důkaz, že došlo ke smilstvu?“ zeptal se mistr Theomore a založil si ruce na oblém břiše.

Edrik Bouře, pomyslel si Davos jenže toho jsem poslal daleko za Úzké moře, abych ho udržel v bezpečí před Melisandřinými ohni. „Máš slovo Stannise Baratheona, že všechno, co jsem řekl, je pravda.“

„Slova jsou vítr,“ opáčila mladá žena za vysokým křeslem lorda Wymana, ta hezká s dlouhým hnědým copem. „A lidé lžou, aby získali, co chtějí, jak by ti řekla kterákoliv panna.“

„Důkaz vyžaduje víc než ničím nepodepřené slovo nějakého lorda,“ prohlásil mistr Theomore. „Stannis Baratheon by nebyl první muž, který kdy lhal, aby získal trůn.“

Růžová žena ukázala na Davose tlustým prstem, „Ty. My se nechceme nijak podílet na tvé zradě. Jsme dobří lidé z Bílého přístavu, poslušní a věrní. Nelij nám další jed do uší, nebo tě můj kmotr pošle do Vlčího doupěte.“

Čím jsem ji urazil? „Mohl bych mít tu čest znát tvé jméno, moje paní?“

Růžová žena si nahněvaně odfrkla a nechala za sebe odpovědět mistra. „Lady Leona je manželka syna lorda Wymana, sera Wylise, v současné době zajatce Lannisterů.“

Mluví ze strachu. Kdyby se měl přidat Bílý přístav ke Stannisovi, její manžel by na to doplatil životem. Jak bych mohl po lordu Wymanovi žádat, aby odsoudil vlastního syna na smrt? Co bych na jeho místě dělal já, kdyby byl Devan rukojmím? „Můj pane,“ řekl Davos, „nepřeji si, aby se tvému synovi nebo jakémukoliv člověku z Bílého přístavu stalo cokoliv zlého.“

„Další lež,“ řekla lady Leona ze své stoličky.

Davos si pomyslel, že udělá nejlépe, když ji bude ignorovat. „Když Robb Stark povstal do zbraně proti bastardovi Joffreymu zvanému Baratheon, Bílý přístav šel s ním. Lord Stark padl, ale jeho válka pokračuje.“

„Robb Stark byl můj lenní pán,“ řekl lord Wyman. „Kdo je tenhle člověk Stannis? Proč nás obtěžuje? Pokud si vzpomínám, nikdy předtím nepociťoval potřebu cestovat na Sever. A přesto se tu teď objeví, zbitý pes s přilbicí v ruce žebrá o almužnu.“

„Přišel zachránit říši, můj pane,“ trval na svém Davos. „Bránit tvá území proti železným mužům a divokým.“

Ser Mandon Manderly vedle vysokého křesla si pohrdavě odfrkl. „Je tomu již staletí, co viděl Bílý přístav naposledy divoké, a železní muži toto pobřeží neobtěžovali nikdy. Nenavrhuje lord Stannis, že nás bude ochraňovat také před měchohubci a draky?“

Síní mořského muže se rozlehl smích, jenže lady Leona u nohou lorda Wymana začala vzlykat. „Železní muži z ostrovů, divocí zpoza Zdi… a teď tenhle zrádcovský lord s jeho psanci, rebely a čaroději.“ Namířila na Davose prst. „Slyšeli jsme o té vaší rudé čarodějce, ach ano. Obrátila by nás proti Sedmi, abychom se sklonili před ohnivým démonem!“

Davos neměl rudou kněžku v lásce, ale neodvážil se ponechat nařčení lady Leony bez odpovědi. „Lady Melisandra je kněžka rudého boha. Královna Selyse přijala její víru, společně s mnoha ostatními, ale většina ze stoupenců Jeho Veličenstva stále uctívá Sedm. Patřím mezi ně i já.“ Modlil se, aby ho nikdo nepožádal, ať jim vysvětlí, co se stalo se septy v Dračím kameni nebo s božím hájem v Bouřlivém konci. Jestli se na to zeptají, budu jim to muset říct. Stannis by nechtěl, abych lhal.

„Sedm ochraňuje Bílý přístav,“ prohlásila lady Leona. „Nebojíme se tvé rudé královny ani jejího boha. Ať si sem pošle, jaká kouzla chce. Modlitby zbožných lidí nás zaštítí proti jakémukoliv zlu.“

„Přesně tak.“ Lord Wyman poklepal lady Leoně na rameno. „Lorde Davosi, pokud jsi vůbec lord. Já vím, co by ze mne ten tvůj takzvaný král měl. Ocel, stříbro a ohnuté koleno.“ Přesunul v křesle váhu a opřel se o loket. „Než byl lord Tywin zabit, nabídl Bílému přístavu plné omilostnění za to, že jsme se přidali k Mladému vlkovi. Slíbil mi, že jakmile zaplatím výkupné ve výši tři tisíce dragonů a dokážu nade vši pochybnost svou loajalitu, pošle mi zpátky mého syna. Roose Bolton, který byl jmenován naším Strážcem severu, požaduje, abych se vzdal svého nároku na pozemky a hrady lorda Hornwooda, ale přísahá, že moje další statky zůstanou nedotčeny. Walder Frey, jeho kmotr, nabízí jednu ze svých dcer, aby se stala mou ženou, a manžele pro dcery mého syna, které stojí zde za mnou. Tyto podmínky mi připadají štědré, dobrý základ pro spravedlivý a trvalý mír. Ty bys chtěl, abych je zavrhl. A tak se tě ptám,

Cibulový rytíři – co mi nabízí oplátkou za moje spojenectví lord Stannis?“

Válku a strasti a výkřiky hořících mužů, mohl by Davos říci. „Šanci splnit si svou povinnost,“ odpověděl místo toho. Takovou odpověď by Wymanu Manderlymu poskytl Stannis. Pobočník by měl mluvit královým hlasem.

Lord Wyman se zabořil zpátky do svého křesla. „Povinnost. Chápu.“

„Bílý přístav není dost silný, aby mohl zůstat osamocen. Potřebuješ Jeho Veličenstvo stejně, jako ono potřebuje tebe. Společně můžete porazit své společné nepřátele.“

„Můj pane,“ řekl ser Marlon ve zdobené stříbrné zbroji, „dovolíš, abych lordu Davosovi položil pár otázek?“

„Jak si přeješ, bratrance.“ Lord Wyman zavřel oči.

Ser Marlon se otočil k Davosovi. „Pověz nám, kolik seveřanských lordů se přidalo ke Stannisovi?“

„Věrnost Jeho Veličenstvu odpřisáhl Arnolf Karstark.“

„Arnolf není opravdový lord, jenom kastelán. Které hrady lord Stannis v současné době drží?“

„Jeho Veličenstvo si zabralo za svoje sídlo Noční pevnost. Na jihu mu náleží Bouřlivý konec a Dračí kámen.“

Mistr Theomore si odkašlal. „Prozatím. Bouřlivý konec a Dračí kámen jsou chabě bráněny a nepochybně brzy padnou. A Noční pevnost je ruina, kde straší, pochmurné a úděsné místo.“

Ser Marlon pokračoval. „Mohl bys nám říci, kolik mužů je Stannis schopen poslat do pole? Kolik s ním jede rytířů? Kolik lučištníků, kolik svobodných jezdců, kolik zbrojnošů?“

Příliš málo, věděl Davos. Stannis přišel na Sever s necelými patnácti stovkami mužů… jenže kdyby jim to řekl, bylo by jeho poslání odsouzeno k neúspěchu. Pátral po slovech a nenašel žádná.

„Tvoje mlčení je veškerou odpovědí, kterou požaduji, sere. Tvůj král nám přivádí jen nepřátele.“ Ser Marlon se otočil ke svému lordu bratranci. „Jeho lordstvo se ptalo Cibulového rytíře, co nám Stannis nabízí. Dovol mi odpovědět. Nabízí nám porážku a smrt. Přiměl by tě nasednout na koně ze vzduchu a bojovat mečem z větru.“

Tlustý lord pomalu otevřel oči, jako by pro něj to úsilí bylo příliš vyčerpávající. „Můj bratranec ťal do kosti, jako vždycky. Chceš mi říct ještě něco, Cibulový rytíři, nebo tuhle frašku ukončíme? Tvůj obličej už mne unavuje.“

Davos pocítil osten zoufalství. Jeho Veličenstvo mělo poslat jiného muže, lorda, rytíře nebo mistra, který by za něj dokázal promluvit, aniž by zakopával o vlastní jazyk. „Smrt,“ slyšel sám sebe říkat, „bude následovat smrt, ano. Tvoje lordstvo přišlo o syna na Rudé svatbě. Já jsem ztratil čtyři na Černovodě. A proč? Protože Lannisterové ukradli trůn. Vyprav se do Králova přístaviště a pohlédni vlastníma očima na Tommena, pochybuješ-li o mých slovech. I slepý by to viděl. Co ti Stannis nabízí? Pomstu. Pomstu za vaše syny a moje, za vaše manžele a vaše otce a vaše bratry. Pomstu za vašeho zavražděného lorda, za vašeho zavražděného krále, za vaše ubité prince. Pomstu. „Ano,“ ozval se dívčí hlas, tenký a vysoký.

Patřil napůl holčičce se světlým obočím a dlouhým zeleným copem. „Zabili lorda Eddarda a lady Catelyn a krále Robba,“ řekla. „Byl to náš král. Byl statečný a dobrý a Freyové ho zavraždili. Pokud jej chce lord Stannis pomstít, měli bychom se k němu přidat.“

Manderly ji přitáhl blíž k sobě. „Wyllo, pokaždé, když otevřeš ústa, nejraději bych tě poslal k tichým sestrám.“

„Já jsem jen řekla –“

„My jsme slyšeli, co jsi řekla,“ řekla starší dívka, její sestra. „Dětské nerozumy. Nemluv zle o našich přátelích z Freyů. Jeden z nich bude brzy tvým pánem a manželem.“

„Ne,“ prohlásila dívka, vrtíc hlavou. „Ne. Já se za něj neprovdám, nikdy. Zabili krále.“

Lord Wyman zrudl. „Provdáš. Až přijde určený den, odříkáš svoje svatební sliby, jinak tě pošlu k tichým sestrám a už nikdy nepromluvíš ani slovo.“

Ubohá dívka se tvářila sklíčeně. „Dědečku, prosím…“

„Pššt, dítě,“ řekla lady Leona. „Slyšela jsi svého lorda praotce. Pššt. Nic nevíš.“

„Vím o slibu,“ nedala se odbýt dívka. „Mistře Theomore, pověz jim to! Tisíc let před Dobytím byl učiněn slib, a byly odříkány přísahy ve Vlčím doupěti před starými bohy i novými. Když jsme trpěli a byli jsme bez přátel, vyhnáni z našich domovů a v nebezpečí života, vlci se nás ujali a živili nás a chránili nás proti našim nepřátelům. Toto město bylo postaveno na území, které nám dali. Na oplátku jsme přísahali, že vždycky budeme jejich lid. Lid Starkům Mistr přejel prsty po řetězu na svém krku. „Ano, byly vysloveny vážné přísahy před Starky ze Zimohradu. Jenže Zimohrad padl a rod Starků byl vyhuben.“

„To proto, že oni je všechny zabili!“

Promluvil jiný Frey. „Lorde Wymane, mohu?“

Wyman Manderly přikývl. „Rhaegare. Vždycky nás potěší, když si vyslechneme tvoji moudrou radu.“

Rhaegar Frey odpověděl na lordův kompliment úklonou. Bylo mu třicet nebo blízko k tomuto věku, měl kulatá ramena a vypouklé břicho, ale byl bohatě oděn v kabátci z měkké šedé jehněčí vlny, olemovaném stříbrným brokátem. Plášť měl rovněž ze stříbrného brokátu, olemovaný popelčinou a sepnutý u krku broží ve tvaru dvou věží. „Lady Wyllo,“ řekl dívce se zeleným copem, „loajalita je ctnost. Doufám, že budeš stejně loajální Malému Walderovi, jakmile budete spojeni ve sňatku. Co se týče Starků, rod vyhynul pouze v mužské linii. Synové lorda Eddarda jsou mrtví, ale jeho dcery žijí, a mladší dívka jede na Sever, aby se provdala za chrabrého Ramsayho Boltona.“

„Ramsayho Sněha“ odsekla Wylla Manderly.

„Jmenuj si ho, jak chceš. Ať se jmenuje jakkoliv, brzy se ožení s Aryou Stark. Pokud chceš dostát svému slibu, dej svoji loajalitu jemu, protože on bude tvým pánem na Zimohradu.“

„Ten nikdy nebude mým pánem! Přinutil lady Hornwood, aby se za něj provdala, a pak ji zavřel do žaláře a přiměl ji jíst vlastní prsty.“

Síní mořského muže se rozlehlo souhlasné mumlání. „To děvče říká pravdu,“ prohlásil podsaditý muž v bílé a purpurové, jehož plášť byl připevněn párem zkřížených bronzových klíčů. „Roose Bolton je chladný a prohnaný, to ano, ale s Roosem se člověk dokáže vypořádat. Všichni víme o horších pánech. Jenže ten jeho nemanželský syn… říkají o něm, že je šílený a krutý, zrůda.“

„Oni říkají?“ Rhaegar mu ukázal svůj hedvábný vous a cynický úsměv. „Jeho nepřátelé to říkají, ano… jenže to Mladý vlk byl monstrum. Spíš zvíře než chlapec, nafouklý pýchou a lačnící po krvi. A byl bez víry, jak se můj dědeček ke svému zármutku dozvěděl.“ Roztáhl ruce. „Já Bílý přístav neobviňuji, že se k němu přidal. Můj praotec se dopustil téže chyby. Ve všech bitvách Mladého vlka bojovaly Bílý přístav a Dvojčata pod jeho korouhvemi. Robb Stark nás všechny zradil. Zanechal Sever napospas krutosti železných mužů, aby si pro sebe dobyl lepší království podél Trojzubce. Pak opustil také říční lordy, kteří pro něj hodně a ještě více riskovali. Porušil úmluvu o sňatku, kterou uzavřel s mým otcem, a oženil se s první zápaďáckou holkou, co mu padla do oka. Mladý vlk? Byl to sprostý pes, a podle toho zemřel.“

V Síni mořského muže se rozhostilo ticho. Davos cítil chlad ve vzduchu. Lord Wyman se díval dolů na Rhaegara, jako by to byl šváb, na kterého je třeba tvrdě dupnout patou… jenže pak náhle váhavě přikývl, až se mu roztřásly podbradky. „Pes, ano. Přinesl nám jen žal a smrt. Odporný pes, vskutku. Pokračuj.“ Rhaegar Frey mluvil dál. „Žal a smrt, ano… a tento cibulový lord vám přinese další svými řečmi o pomstě. Otevřete oči, tak jak to udělal můj lord praotec. Válka pěti králů skončila. Naším králem je Tommen, naším jediným králem. Musíme mu pomoci obvázat rány vzešlé z této smutné války. Železný trůn je po právu jeho, jako Robertova pravého syna, dědice jelena a lva.“

„Moudrá slova, a pravdivá,“ řekl lord Wyman Manderly.

„Nepravdivá!“ dupla Wylla Manderly.

„Mlč, ty zpropadené dítě,“ pokárala ji lady Leona. „Mladé dívky by měly být ozdobou pro oko, ne bolestí v uchu.“ Popadla dívku za cop a ječící ji odtáhla ze síně. A tak odešla moje jediná zastánkyně v této síni, pomyslel si Davos.

„Wylla byla vždycky tvrdohlavé dítě,“ řekla její sestra, jako by ji chtěla omluvit. „Obávám se, že z ní bude tvrdohlavá manželka.“

Rhaegar pokrčil rameny. „Nepochybuji o tom, že ji manželství napraví. Pevná ruka a tiché slovo.“

„Pokud ne, jsou zde tiché sestry.“ Lord Wyman se posunul ve svém křesle. „A co se týče tebe, Cibulový rytíři, na jeden den už jsem slyšel zrádných řečí dost. Chceš po mně, abych riskoval svoje město kvůli falešnému králi a falešnému bohu. Chceš po mně, abych obětoval svého jediného přeživšího syna, tak aby mohl Stannis Baratheon posadit tu svoji svraštělou zadnici na trůn, na nějž nemá právo. Neudělám to. Ne pro tebe. Ani pro tvého lorda. Pro žádného člověka na světě.“ Lord Bílého přístavu se zvedl. Při tomto úsilí celý zčervenal. „Stále jsi pašerák, sere, který přišel, aby ukradl moje zlato a moji krev. Chtěl bys hlavu mého syna. Myslím, že si místo toho já vezmu tvoji. Stráže! Chopte se toho muže!“

Než se stačil Davos dokonce jen pohnout, byl obklopen stříbrnými trojzubci. „Můj pane,“ řekl, „jsem vyslanec.“

„To že jsi? Vplížil ses do mého města jako pašerák. Já říkám, že nejsi žádný lord, žádný rytíř, žádný vyslanec, jenom zloděj a špeh, prodavač lží a zrad. Měl bych ti nechat vytrhnout jazyk žhavými kleštěmi a poslat tě na Hrůzov, aby tě tam stáhli z kůže. Jenže Matka je milosrdná a stejně tak i já.“ Pokynul seru Marlonovi. „Bratrance, odveď tohoto tvora do Vlčího doupěte a usekni mu hlavu a ruce. Chci, abys mi je přinesl, ještě než usednu k večeři. Nebudu schopen pozřít sousto, dokud neuvidím hlavu tohoto pašeráka nabodnutou na kopí, s cibulí mezi těmi jeho prolhanými zuby.“

SMRAĎOCH

Dali mu koně a praporec, hebký vlněný kabátec a teplý kožešinový plášť, a pustili ho. Protentokrát nepáchl. „Získej pro nás ten hrad a vrať se zpátky,“ řekl Damon Tanči pro mne, když pomáhal třesoucímu se Smraďochovi do sedla, „anebo jeď dál a uvidíš, jak daleko se dostaneš, než tě chytíme. Jemu by se to líbilo, to si piš!“ Damon s úšklebkem oblízl zadek zvířete svým bičem a starý kůň zaržál a s trhnutím se rozhýbal.

Smraďoch se neodvažoval ohlédnout se, ze strachu, že Damon, Žlutý Dick, Chrochtá a ostatní jedou za ním, že to všechno byl jen další z žertíků lorda Ramsayho, nějaká krutá zkouška, aby se přesvědčili, co udělá, když mu dají koně a pustí ho na svobodu. Myslí si, že uteču? Zvíře, které mu dali, byla ubohá herka, s nohama do X a napůl vyhladovělá; nemohl doufat, že by se mu podařilo ujet skvělým koním, na nichž by jeli lord Ramsay a jeho lovci. A Ramsay nic nemiloval víc než nasadit svoje uštěkané feny na stopu čerstvé kořisti.

Kromě toho, kam by jel? Za ním se prostíraly tábory přeplněné muži Hrůzova a těmi, co přivedli od Pramínků Ryswellové, s armádou Mohylová mezi nimi. Jižně od Kailinské držby táhla vzhůru po hrázní cestě další armáda, Boltonové a Freyové pochodující pod vlajkou Hrůzova. Na východ od cesty se nacházelo bezútěšné pusté pobřeží a chladné slané moře, na východě byly močály a mokřady Šíje, hemžící se hady, ještěrkolvy a bažinářskými ďábly s jejich otrávenými šípy.

Neuteče. Nemůže utéct.

Získám pro něj ten hrad. Udělám to. Musím.

Byl šedivý den, vlhký a mlhavý. Vítr vál od jihu, vlahý jako polibek. V dálce byly vidět ruiny Kailinské držby, ovinuté chuchvalci ranního oparu. Jeho kůň se ploužil přímo k nim, a jeho kopyta vydávala tiché mlaskavé zvuky, jak je vytahoval z šedozeleného bláta.

Tudy už jsem jednou jel. Byla to nebezpečná myšlenka, a on jí okamžitě zalitoval. „Ne,“ řekl, „ne, to byl nějaký jiný člověk, to bylo předtím, než jsi znal svoje jméno.“ Jmenoval se Smraďoch. Musí si to pamatovat. Smraďoch, Smraďoch, rýmuje se to se slaboch.

Když tudy jel tamten jiný člověk, blízko za ním následovala armáda, velké vojsko Seveřanů jedoucích do války pod šedobílými praporci rodu Starků. Smraďoch jel sám, svíral mírovou zástavu na žerdi z borového dřeva. Když tudy jel tamten jiný člověk, seděl na válečném oři, rychlém a živém. Smraďoch jel na rachitickém valachovi, samá kost a žebra, a jel na něm pomalu, ze strachu, aby nespadl. Tamten jiný muž byl dobrý jezdec, ale Smraďoch se na koňském hřbetě cítil nepohodlně. Bylo to již tak dávno. Nebyl žádný jezdec. Nebyl dokonce ani člověk. Byl tvor lorda Ramsayho, znamenal méně než pes, pouhý červ v lidské kůži. „Budeš předstírat, že jsi princ,“ řekl mu lord Ramsay minulého večera, zatímco se Smraďoch myl v kádi s vřelou vodou, „ale my známe pravdu. Jsi Smraďoch. Vždycky budeš Smraďoch, bez ohledu na to, jak sladce budeš vonět. Tvůj nos tě možná bude klamat. Pamatuj si své jméno. Pamatuj si, kdo si.“

„Smraďoch,“ řekl. „Tvůj Smraďoch.“

„Udělej pro mne tuhle maličkost a můžeš být můj pes a jíst každý den maso,“ slíbil mu lord Ramsay. „Budeš v pokušení zradit mne. Utéct nebo bojovat nebo se přidat k našim nepřátelům. Ne, mlč, nechci slyšet žádné námitky. Zalži mi a vezmu ti jazyk. Člověk by se proti mně na tvém místě otočil, jenže my víme, co jsi, že ano? Zraď mne, jestli chceš, na tom nesejde… ale nejdříve si spočítej prsty a uvědom si, jaká bude cena.“

Smraďoch cenu znal. Sedm, pomyslel si, sedm prstů. Člověk se sedmi prsty vystačí. Sedm je posvátné číslo. Vzpomněl si, jak strašlivě to bolelo, když nařídil lord Ramsay Stahovači, aby mu stáhl z kůže prsteník.

Vzduch byl vlhký a těžký, a krajina byla poseta mělkými jezírky. Smraďoch se opatrně proplétal mezi nimi, ubíral se po zbytcích cesty z klád a prken, kterou položil předvoj Robba Starka přes rozměklou půdu, aby uspíšili průchod jeho vojska. Tam, kde kdysi stála mocná parkánová zeď, zůstaly jen rozptýlené kameny, bloky černého čediče tak velké, že kdysi bylo zapotřebí stovky mužů, kteří je usazovali na místo. Některé klesly hluboko do bahna a byly vidět jen jejich rohy; jiné ležely rozsypané kolem jako hrací kostky nějakého boha, popraskané a drolící se, místy porostlé lišejníkem. Po dešti minulé noci se obrovské kameny vlhce leskly a ve světle ranního slunce vypadaly, jako by byly pokryty vrstvičkou jemného oleje.

Za nimi stály věže.

Opilcova věž se nakláněla, jako by měla každou chvíli spadnout, přesně jako tomu bylo před půl tisícem let. Věž dětí čněla do oblohy rovná jako kopí, ale její rozbořený vrcholek byl otevřený větru a dešti. Strážniční věž, zavalitá a široká, byla největší z těch tří, slizká mokrým mechem. Z kamenů na její severní straně vyrůstal pokroucený strom a na východní a západní straně stály kusy rozbité zdi. Karstarkové si pro sebe tehdy zabrali Opilcovu věž a Umberové Věž dětí, vzpomněl si. Robb sám si ponechal Strážniční věž.

Zavřel oči a spatřil před svým vnitřním zrakem praporce, vznešeně pleskající v prudkém severním větru. Všichni jsou pryč, všichni padli. Nyní mu vanul do tváře vítr z jihu, a na jediném praporci vlajícím nad zbytky Kailinské držby viděl zlatou krakatici na černém poli.

Pozorovali ho. Cítil na sobě jejich oči. Když se podíval vzhůru, zahlédl bledé obličeje vykukující zpoza cimbuří Strážniční věže a přes rozbité zdivo korunující Věž dětí, kde podle legendy kdysi děti lesa přivolaly na zem kladivo vod, aby rozlomilo země Západozemí vedví.

Jedinou cestou skrze Šíji byla hrázní cesta, a věže Kailinské držby uzavíraly její severní konec jako korková zátka láhev. Cesta byla úzká a ruiny situované tak, aby musel nepřítel od jihu projít pod nimi a mezi nimi. Pokud by hodlal dobýt kteroukoliv z věží, musel by mít útočník vystavená záda šípům z dvou dalších věží, zatímco by šplhal po vlhkých kamenných stěnách porostlých slizkými provazci bledého mechu. Bažinatý terén za hrázní cestou byl neschůdný, nekonečný močál plný bezedných tůní, pohyblivých písků a lesklých zelených trav, které připadaly nepozornému oku pevné, ale jakmile jste na ně vkročili, změnily se ve vodu, a všechny byly zamořené smrtonosnými hady, jedovatými květinami a obrovskými ještěrolvy se zuby ostrými jako dýky. Stejně nebezpeční byli tamní lidé, zřídkakdy viditelní, ale neustále číhající, obyvatelé mokřad, žabožrouti, blátolidé. Slatina a Rákos, Rašelina a Bažifták, Krák a Kvak, Zeleňoch a Černomočál, což byla jména, která hovořila sama za sebe. Železní muži jim všem říkali bažinní ďáblové.

Smraďoch projel kolem zetlelé koňské mršiny s šípem trčícím jí z krku. Když se k ní přiblížil, zajel do prázdného očního důlku mrtvoly dlouhý bílý had.

Za koněm spatřil jezdce, či spíš to, co z něj zbylo. Vrány mu ozobaly maso z obličeje a pod jeho tělem zřejmě hrabal divoký pes, který se snažil dostat k vnitřnostem. O něco dál zapadla další mrtvola tak hluboko do bahna, že z ní byla vidět jen tvář a prsty.

Blíž k věžím ležely na zemi mrtvoly ze všech stran. Z jejich zejících ran vyrašily krvokvěty, bledé květiny s okvětními lístky buclatými a vlhkými jako ženské rty.

Muži z posádky mne nepoznají. Někteří si možná vzpomenou na chlapce, kterým býval, než se naučil svoje jméno, ale Smraďoch pro ně bude cizincem. Bylo to již tak dlouho, co se na sebe naposledy díval do zhlížecího skla, ale věděl, jak staře vypadá. Vlasy mu zbělely; mnoho mu jich vypadalo a to, co zůstalo, bylo suché a tuhé jako sláma. Z žaláře vyšel slabý jako žena a tak hubený, že by jej silnější poryv větru odfoukl.

A jeho ruce… Ramsay mu dal rukavice, hezké rukavice z černé kůže, měkké a poddajné, vycpané vlnou, aby zamaskovaly chybějící prsty, ale kdyby se někdo zadíval pozorněji, brzy by zjistil, že se tři z jeho prstů nehýbou.

„Už ani o krok dál!“ zazvonil hlas. „Co chceš?“

„Slova.“ Pobídl svého koně dál, mávaje mírovou zástavou tak, že si jí nemohli nevšimnout. „Přijel jsem neozbrojen.“

Neozvala se žádná odpověď. Věděl, že se železní muži za zdmi domlouvají, jestli ho vpustit nebo mu probodat hruď šípy. Na tom nesejde. Rychlá smrt zde by byla stokrát lepší než se vrátit k lordu Ramsayovi s nezdarem.

Pak se dveře strážnice otevřely. „Rychle.“ Smraďoch se otočil po zvuku šípu. Přiletěl z místa odněkud po jeho pravici, kde ležely napůl ponořené v močále rozbořené kusy parkánové zdi. Šíp proletěl skrze záhyby jeho praporce a zůstal tam vězet, stěží stopu od jeho obličeje. Tak ho to vyděsilo, že praporec upustil a svezl se ze sedla.

„Dovnitř,“ vykřikl hlas, „pospěš si, blázne, pospěš.“ Smraďoch se po čtyřech škrábal do schodů, zatímco mu nad hlavou proletěl další šíp. Někdo jej popadl a vtáhl jej dovnitř, a pak už uslyšel, jak se za ním s hlasitým prásknutím zavřely dveře. Vytáhli ho na nohy a smýkli jím proti zdi. Pak měl na krku nůž a tak blízko před jeho obličejem, že by tomu muži mohl spočítat chlupy v nose, se ocitla vousatá tvář. „Kdo jsi? Proč jsi sem přijel? Rychle, nebo s tebou udělám to samé co s támhletím.“ Strážný trhl hlavou k mrtvole hnijící na podlaze vedle dveří. Její maso bylo zelené a hemžilo se larvami.

„Jsem ze železných,“ odpověděl Smraďoch lživě. Ten chlapec, jímž byl předtím, byl ze železných, to ano, jenže Smraďoch přišel na tento svět v žalářích pod Hrůzovem. „Podívej se na mou tvář. Jsem syn lorda Balona. Tvůj princ.“ Řekl by i jméno, ale slova mu nějak uvízla v hrdle. Smraďoch, jsem Smraďoch, rýmuje se to s kutloch. Akorát že na to musí na chvíli zapomenout. Žádný člověk by nikdy neuvěřil tvorovi jako Smraďoch, bez ohledu na to, v jak zoufalé by se nacházel situaci. Musí opět předstírat, že je princ.

Muž hleděl na jeho tvář, ústa měl zkřivená podezřením. Zuby měl hnědé a jeho dech páchl pivem a cibulí. „Synové lorda Balona padli.“

„Moji bratři. Já ne. Zajal mne lord Ramsay a odvedl mne na Hrůzov. Ty tady velíš?“

„Já?“ Muž mu sundal nůž z hrdla a ustoupil dozadu. Málem přitom zakopl o mrtvolu. „Já ne, můj pane.“ Jeho zbroj byla zrezivělá, kůže trouchnivěla. Z otevřené rány na hřbetě jedné ruky mu prosakovala krev. „Velením byl pověřen Ralf Kenning. Tak to říkal kapitán. Já jenom hlídám dveře, to je všechno.“

„A kdo je tohle?“ Smraďoch kopl do mrtvoly.

Strážný hleděl na mrtvého muže, jako by ho viděl poprvé. „Ten… pil vodu. Musel jsem mu podříznout krk, aby přestal řvát. Bolelo ho břicho. Ta voda se nedá pít. Proto tady máme pivo.“ Strážný si zamnul obličej. Oči měl rudé a zanícené. „Předtím jsme vždycky odtáhli mrtvého dolů do sklepení. Tam dole je všechno zatopené. Teď už se tím nechce nikdo obtěžovat, tak je prostě necháváme tam, kde padnou.“

„Sklepení by pro ně bylo lepším místem. Dejte je vodě. Potopenému bohu.“

Muž se dal do smíchu. „Tam dole žádní bohové nejsou, můj pane. Jen krysy a vodní hadi. Bílé věci, tlusté jako tvoje noha. Někdy se vyplazí po schodech a pokoušou tě ve spaní.“ Smraďoch si vzpomněl na kobky pod Hrůzovem, na krysu svíjející se mu mezi zuby, na chuť horké krve na jeho rtech. Jestli selžu, Ramsay mne tam pošle zpátky, ale nejdřív mi stáhne kůži z dalšího prstu. „Kolik mužů posádky tu zbylo?“

„Pár,“ odpověděl železný muž. „Já nevím. Je jich míň, než bylo předtím. Myslím, že někteří jsou taky v Opilcově věži. Ve Věži dětí není nikdo. Dagon Codd se tam šel před pár dny podívat. Říkal, že tam zbyli naživu jen dva muži a ti požírali mrtvé. Oba je zabil, jestli se tomu dá věřit.“

Kailinská držba padla, uvědomil si tehdy Smraďoch, ale zatím nikdo nepovažoval za vhodné říct jim to. Zamnul si ústa, aby zakryl svoje rozbité zuby a řekl: „Musím mluvit s tvým velitelem.“

„S Kenningem?“ Zdálo se, že strážného zmátl. „Ten už ti toho moc neřekne. Umírá. Možná už je mrtvý. Neviděl jsem ho od… už si ani nepamatuju, kdy…“

„Kde je? Odveď mne k němu.“

„A kdo bude hlídat dveře?“

„On.“ Smraďoch kopl do mrtvoly.

To muže rozesmálo. „Jo. Proč ne? Tak pojď se mnou.“ Sundal z držáku na zdi pochodeň a mával jí, dokud nevzplála jasným horkým ohněm. „Tudy.“ Strážný jej vedl dveřmi a vzhůru po točitém schodišti, kde se světlo pochodně odráželo od stěn z lesklého černého kamene.

Místnost na vrcholu schodiště byla tmavá, zakouřená a panovalo v ní dusivé horko. Přes úzké okno byla zavěšena otrhaná kůže, aby udržela venku vlhko, v železném koši se kouřilo z kusu rašeliny. Ve vzduchu se vznášel odporný puch, tíživá atmosféra plísně, moči a nočních výkalů, kouře a nemoci. Podlahu pokrývaly špinavé rohože, a místo postele tam byla hromada slámy v jednom rohu.

Ralf Kenning tam ležel celý roztřesený pod hromadou kožešin. Svoje zbraně měl položené vedle sebe – meč a sekeru, kroužkovou brni, železnou přilbici. Na jeho štítu byly oblačné ruce bouřkového boha, z jehož prstů šlehá blesk k běsnícímu moři, ale barva byla vybledlá a odlupovala se, a dřevo pod ní začínalo hnít.

Ralf hnil taky. Pod kožešinami byl nahý a rozpálený horečkou, jeho oteklé bledé maso pokrývaly mokvajícími boláky a strupy. Hlavu měl znetvořenou, jednu tvář groteskně napuchlou a krk tak nalitý krví, až hrozilo, že pohltí jeho obličej. Paži na téže straně měl velkou jako kláda a hemžila se bílými červy. Podle jeho vzhledu jej nikdo nemyl ani neholil již celé dny. Z jednoho oka mu vytékal hnis, a vous měl ztvrdlý uschlými zvratky. „Co se mu stalo?“ zeptal se Smraďoch.

„Byl na zídce a nějaký bažinář po něm střelil šíp. Bylo to jen škrábnutí, jenže… oni napouštějí dříky jedem, namáčejí hroty do výkalů a ještě horších věcí. Lili jsme do rány vroucí víno, ale nepomohlo to.“

S touhle troskou vyjednávat nemohu. „Zabij ho,“ řekl Smraďoch strážnému. „Rozum jej opustil. Je plný krve a červů.“

Muž na něj jen hleděl. „Kapitán mu svěřil velení.“

„Umírajícího koně bys zabil.“

„Jakého koně? Já nikdy žádného koně neměl.“

Já ho měl. Ta vzpomínka přišla náhle a nezvána. Nářek Usměvavého zněl téměř jako lidský. S hřívou v ohni se vzepjal na zadních, slepý bolestí bil do vzduchu kopyty. Ne, ne. Nebyl můj, Smraďoch nikdy neměl koně. „Zabiju ho místo tebe.“ Smraďoch sebral Kenningův meč z místa, kde ležel, opřený o jeho štít. Stále měl dost prstů, aby byl schopen sevřít jílec. Když mávl ostřím čepele proti napuchlému hrdla nebožáka na slámě, kůže praskla a vyvalil se z ní příliv černé krve a žlutého hnisu. Kenning sebou prudce škubl, pak znehybněl. Místnost zaplnil odporný puch. Smraďoch vyrazil ke schodům. Vzduch tam byl vlhký a studený, ale mnohem čistější než v místnosti. Železný muž klopýtal za ním, s obličejem bílým jako stěna se snažil nezvracet. Smraďoch jej popadl za paži. „Kdo byl zástupcem velitele? Kde jsou ostatní muži?“

„Nahoře na cimbuří nebo v síni. Spí, pijí. Odvedu tě tam, jestli chceš.“

„Udělej to. Hned.“ Ramsay mu dal pouhý den.

Síň byla z tmavého kamene, s vysokým stropem a vystavená průvanu, plná vznášejícího se kouře. Kamenné zdi byly porostlé skvrnami bledého lišejníku. V krbu zčernalém od mnohem větších výhní v dávno minulých letech nízko hořel rašelinový oheň. Místnost vyplňoval masivní stůl z tesaného kamene, tak jako tomu bylo po staletí. Právě tam jsem seděl, když jsem tady byl posledně, vzpomněl si. Robb byl v čele stolu, s Velkým Jonem po jeho pravici a Roosem Boltonem po levici. Gloverové seděli vedle Helmana Tallharta a proti nim byli Karstark a jeho synové.

Teď u stolu seděly a pily dva tucty železných mužů. Pár se jich na něj podívalo otupělýma prázdnýma očima. Ostatní jej ignorovali. Všichni ti muži pro něj byli cizinci. Někteří na sobě měli pláště připevněné brožemi ve tvaru stříbrné tresky. Na rod Coddů na Železných ostrovech nepohlíželi příliš dobře; říkalo se, že jejich muži jsou zloději a zbabělci a jejich ženy prostopášnice, které lehají se svými vlastními otci a bratry. Nepřekvapilo jej, že zde jeho strýc zanechal právě tyto muže, zatímco se Železná flotila vracela domů. To mi moji úlohu o hodně ulehčí. „Ralf Kenning je mrtvý,“ řekl. „Kdo tady velí?“

Pijáci na něj tupě hleděli. Jeden se dal do smíchu. Další si odplivl. Konečně jeden z Coddů řekl: „Kdo se ptá?“

„Syn lorda Balona.“ Smraďoch, jmenuji se Smraďoch, rýmuje se to se staroch. „Jsem zde na příkaz Ramsayho Boltona, lorda z Hornwoodu a dědice Hrůzova, který mne zajal na Zimohradu. Jeho armáda je severně od vás, jeho otec sem pochoduje od jihu, ale lord Ramsay je připraven být k vám milosrdný, jestliže mu Kailinskou držbu do západu slunce vydáte.“ Vyndal dopis, který mu dali a hodil jej na stůl před pijáky.

Jeden z nich jej vzal a obrátil jej v rukou, rýpl do růžového vosku, jímž byl zapečetěn. Po chvíli řekl: „Pergamen. K čemu je nám dobrý? My potřebujeme sýr a maso.“

„Chceš říct ocel,“ řekl muž vedle něho. Měl šedivý vous a jeho levá ruka končila pahýlem. „Meče. Sekery. Jo, a taky luky, stovky dalších luků a muže, co z nich budou střílet.“

„Železní muži se nevzdávají,“ ozval se třetí hlas.

„Povězte to mému otci. Lord Balon ohnul koleno, když Robert prolomil jeho hradby. Jinak by byl zemřel. Stejně jako zemřete vy, když se nevzdáte.“ Ukázal na pergamen. „Rozlomte pečeť. Přečtěte si slova. Je to záruka bezpečí, napsaná vlastní rukou lorda Ramsayho. Odhoďte své meče a pojďte se mnou a jeho lordstvo vás nakrmí a umožní vám odejít bez újmy na Kamenité pobřeží, kde si budete moci nalézt loď, která vás odveze domů. Jinak zemřete.“

„To má být výhružka?“ Jeden z Coddů se zvedl. Velký muž, ale s vypoulenýma očima a širokými ústy, s mrtvým bílým masem. Vypadal, jako by jej jeho otec byl zplodil s rybou, a přesto měl u boku zavěšený meč. „Dagon Codd se žádnému člověku nevzdá.“

Ne, prosím, musíte poslechnout. Pomyšlení na to, co mu Ramsay udělá, když se připlíží zpátky do jeho tábora, aniž by se posádka Kailinské držby vzdala, bylo tak strašlivé, že se z toho málem pomočil. Smraďoch, Smraďoch, rýmuje se to s tvaroh. „Tohle je vaše odpověď?“ Jeho vlastní slova mu zněla v uších chabě. „Tahle treska hovoří za vás za všechny?“

Strážný, který se s ním setkal u dveří, si zřejmě tak jistý nebyl. „Victarion nám nařídil, abychom to tu udrželi. Na vlastní uši jsem slyšel, když to říkal. Držte to zde, dokud se nevrátím, řekl Kenningovi.“

„Jo,“ přitakal jednoruký muž. „Přesně tak to říkal. Musel odsud odjet, ale přísahal, že se vrátí, s korunou z naplaveného dříví na hlavě a v čele tisícihlavého vojska.“

„Můj strýc se nikdy nevrátí,“ řekl jim Smraďoch. „Rada korunovala jeho bratra Eurona, a Vraní oko má jiné války, ve kterých bojuje. Vy si myslíte, že máte pro mého strýce cenu? Nemáte. Nechal vás tady, abyste zemřeli. Odškrábl vás stejným způsobem, jako si seškrabuje bláto z bot, když se vybrodí na břeh.“

Tato slova trefila hřebík na hlavičku. Viděl to v jejich očích, ve způsobu, jakým se dívali jeden na druhého nebo se mračili nad svými poháry. Všichni se báli, že zde zůstali opuštěni, ale teprve když jsem se objevil já, proměnil se jejich strach v jistotu. Nebyli to muži z rodu slavných kapitánů ani krev velkých rodů Železných ostrovů. Byli to synové nevolníků a solných žen.

„Když se vzdáme, budeme moci odejít?“ zeptal se jednoruký muž. „Takto to tady stojí napsáno?“ Strčil do ruličky pergamenu, jejíž růžová pečeť byla stále neporušená.

„Přečti si to sám,“ odpověděl, třeba si byl téměř jistý, že žádný z nich neumí číst. „Lord Ramsay se chová ke svým zajatcům čestně, dokud jsou mu loajální.“ Vzal mi jenom prsty na rukou a na nohou a ještě něco jiného, třebaže mi mohl nechat vytrhnout jazyk nebo mi stáhnout kůži z nohou, od pat až po kyčle. „vydejte mu svoje meče a budete žít.“

„Lháři.“ Dagon Codd tasil svůj meč. „Ty jsi ten, co mu říkají Přeběhlík. Proč bychom měli věřit tvým slibům?“

Je opilý, uvědomil si Smraďoch. Mluví z něj pivo. „Věřte si, čemu chcete. Přinesl jsem vám vzkaz od lorda Ramsayho. Teď se k němu musím vrátit. Budeme mít k večeři kance a řípu, a zapijeme to silným červeným vínem. Ti, kdo půjdou se mnou, budou na hostině vítáni. Vy ostatní během dne zemřete. Lord z Hrůzova přivede nahoru po hrázní cestě svoje rytíře, zatímco jeho syn proti vám povede svoje vlastní muže od severu. Žádné místo tady nebude bezpečné. Ti, kteří zemřou v boji, se budou moci považovat za šťastné. Ti, co přežijí, budou vydáni bažinným ďáblům.“

„Dost,“ zavrčel Dagon Codd. „Ty si myslíš, že můžeš zastrašit železné muže slovy! Odejdi. Utíkej zpátky ke svému pánovi, než ti rozpářu břicho, vytáhnu ti vnitřnosti a přinutím tě je sežrat.“ Možná by toho řekl i víc, ale najednou vytřeštil oči. Do středu čela se mu s hlasitým pfank zabodla vrhací sekera. Coddovi vypadl meč z prstů. Škubl sebou jako ryba na háčku, pak se zhroutil tváří napřed na stůl.

To jednoruký muž hodil sekeru. A když se zvedl na nohy, třímal v ruce druhou. „Kdo ještě chce zemřít?“ zeptal se ostatních pijáků. „Stačí slovo a já vám splním přání.“ Z louže krve na místě, kde na stole spočinula hlava Dagona Codda, se rozlévaly tenké rudé pramínky. „Já mám v úmyslu žít, a to znamená, že tady nezůstanu, abych tu shnil.“

Jeden muž si lokl piva. Další obrátil svůj pohár, aby zastavil krvavý prst, než dosáhne místa, kde seděl. Nikdo nepromluvil. A když si jednoruký muž zastrčil sekeru zpátky za opasek, Smraďoch věděl, že má vyhráno. Málem se znovu cítil jako muž. Lord Ramsay ze mne bude mít radost.

Vlastníma rukama stáhl dolů praporec s krakaticí, třebaže kvůli chybějícím prstům trochu neobratně, ale vděčný za prsty, které se mu lord Ramsay uvolil ponechat. Trvalo drahnou část odpoledne, než byli železní muži připraveni k odchodu. Nakonec jich bylo víc, než by byl hádal – čtyřicet sedm ve Strážniční věži a dalších osmnáct v Opilcově. Z těch měli dva tak blízko k smrti, že jim už nezbývala žádná naděje, a dalších pět bylo příliš zesláblých, než aby mohli chodit. I tak stále zbývalo dalších padesát osm v bojeschopném stavu. Třebaže byli slabí, pobili by třikrát tolik mužů, pokud by musel lord Ramsay na ruiny zaútočit. Udělal dobře, že mne sem poslal, pomyslel si Smraďoch, zatímco znovu vysedal do sedla svého koně, aby zaujal místo v čele kolony mířící přes bažinatou půdu k místu, kde tábořili seveřané. „Svoje zbraně ponechejte zde,“ řekl zajatcům. „Meče, luky, dýky. Ozbrojenci budou bez milosti zabiti.“

Trvalo jim třikrát déle než předtím Smraďochovi samotnému, než tu cestu urazili. Pro čtyři muže, kteří nebyli schopni jít sami, sbili hrubá nosítka; pátého nesl jeho syn na zádech. Byla to pomalá cesta a všichni železní muži si uvědomovali, jak jsou nechránění, na dostřel bažinných ďáblů a jejich otrávených šípů. Jestli zemřu, tak zemřu. Smraďoch se modlil jen o to, aby to byl dobrý lukostřelec, takže by smrt byla rychlá a čistá. Smrt muže, ne takový konec, jako potkal Ralfa Kenninga.

Jednoruký muž kráčel v čele procesí, ztěžka kulhal. Řekl, že se jmenuje Adrack Humble, že má doma na Velkém Wyku jednu kamennou ženu a tři solné. „Tři z těch čtyř měly velká břicha, když jsme vyplouvali,“ holedbal se, „a v našem rodu obvykle míváme dvojčata. První věcí, kterou budu muset udělat, až se vrátím, bude spočítat moje nové syny. Možná jednoho dokonce pojmenuji po tobě, můj pane.“

Ano, pojmenuj ho Smraďoch, pomyslel si, a když to bude špatný syn, můžeš mu usekat prsty a dát mu k jídlu krysy. Otočil hlavu a odplivl si. Napadlo ho, zda Ralf Kenning neměl přece jen štěstí.

Než se před nimi objevil tábor lorda Ramsayho, začal se z břidlicově šedivé oblohy snášet lehký déšť. Hlídka beze slova pozorovala, jak procházejí kolem. Ve vzduchu se vznášel kouř z varných ohňů uhášených deštěm. Za nimi se seřadil zástup jezdců, vedených mladým lordem, jenž měl na štítu koňskou hlavu. Jeden z Ryswellových synů, věděl Smraďoch. Roger, nebo možná Rickard. Nedokázal ty dva rozpoznat od sebe. „To jsou všichni?“ zeptal se jezdec ze hřbetu kaštanově hnědého oře. „Všichni, kteří nebyli mrtví, můj pane.“

„Myslel jsem, že jich bude víc. Útočili jsme na ně třikrát, a třikrát nás odrazili.“

Jsme železní muži, pomyslel si s náhlým záchvěvem pýchy, a na půl tepu srdce byl opět princ, syn lorda Balona, krev Štítu. Dokonce jen myšlenky však mohou být nebezpečné. Musí si pamatovat svoje jméno. Smraďoch Jmenuji se Smraďoch, rýmuje se to se slaboch.

Byli těsně před táborem, když štěkot psí smečky oznámil příjezd lorda Ramsayho. Byl s ním Děvkozhouba, společně s tuctem jeho oblíbenců, Stahovačem, Nevrlým Alynem a Damonem Tanči pro mne, a také Velký a Malý Walder. Kolem se hemžili psi, cenili zuby a vrčeli na cizince. Bastardovy holky, pomyslel si Smraďoch, než si vzpomněl, že nesmí nikdy, nikdy, nikdy použít toto slovo v pánově přítomnosti.

Smraďoch se zhoupl ze sedla a poklekl na koleno. „Můj pane, Kailinská držba je tvoje. Zde jsou poslední obránci.“

„Tak málo. Doufal jsem, že jich bude víc. Byli to tak tvrdošíjní nepřátelé.“ Lordu Ramsaymu se zaleskly bledé oči. „Jistě jste vyhladovělí. Damone, Alyne, postarejte se o ně. Víno a pivo a všechno jídlo, co budou schopni sníst. Stahovači, odveď raněné k našim mistrům.“

„Ano, můj pane.“

Pár železných mužů zamumlalo slova díků, než se odšourali k varným ohňům ve středu tábora. Jeden z Coddů se dokonce pokusil políbit prsten lorda Ramsayho, ale psi jej odehnali, než se stačil dostat blíž a Alison mu odsekl kousek ucha. Muži stékala po krku krev, a přesto pokyvoval hlavou, ukláněl se a velebil milosrdenství jeho lordstva.

Když odešli poslední z nich, Ramsay Bolton stočil svůj úsměv k Smraďochovi. Chytil ho vzadu za hlavu, přitáhl si jeho obličej k sobě, políbil jej na tvář a zašeptal: „Můj starý přítel Smraďoch. Oni tě opravdu považovali za svého prince? Co je to za zatracené blázny, tihle železní. Bohové se smějí.“

„Jediné, po čem touží, je odejít domů, můj pane.“

„A co chceš ty, můj milý Smraďochu?“ zamumlal Ramsay, něžně jako milenec. Jeho dech voněl svařeným vínem a hřebíčkem, tak sladce. „Taková chrabrá služba si zasluhuje odměnu. Nemohu ti vrátit prsty na rukou ani na nohou, ale určitě existuje něco, co bys po mně mohl chtít. Mám ti dát místo toho svobodu? Propustit tě z mých služeb? Chceš odejít s nimi, vrátit se na ty vaše chmurné ostrovy v chladném studeném moři, být opět princem? Nebo bys raději zůstal mým věrným služebníkem?“

Měl pocit, jako by mu jezdil po páteři ledový nůž. Buď opatrný, řekl si v duchu, buď velmi, velmi opatrný. Úsměv jeho lordstva se mu pranic nelíbil, ani to, jak se mu leskly oči a jak mu stékala slina z koutku úst. Takové známky viděl už předtím. Nejsi žádný princ. Jsi Smraďoch, jenom Smraďoch, rýmuje se to s vrtoch. Dej mu odpověď, jakou si přeje.

„Můj pane,“ řekl, „moje místo je zde, po tvém boku. Jsem tvůj Smraďoch. Jediné po čem toužím, je věrně ti sloužit. Nežádám nic jiného než… měch vína, to bude veškerá moje odměna… červené víno, to nejsilnější, co máš, tolik vína, kolik dokáže muž vypít…“

Lord Ramsay se dal do smíchu. „Ty nejsi muž, Smraďochu. Jsi jenom můj tvor. Svoje víno ale dostaneš. Waldere, postarej se o to. A neměj strach, nepošlu tě zpátky do kobky, máš moje slovo jako Boltona. Každý den maso a ponechám ti dost zubů, abys ho mohl jíst. Můžeš spát vedle mých holek. Bene, máš pro něho obojek?“

„Nechal jsem jeden udělat, můj pane,“ odpověděl Ben Kosti.

Starý muž mu toho dal mnohem víc. Té noci dostal kromě obojku i otrhanou houni a půlku kuřete. Musel svoje maso sice bránit proti psům, ale bylo to to nejlepší jídlo, které jedl od Zimohradu.

A víno… víno bylo tmavé a kyselé, ale silné. Dřepící mezi psy Smraďoch pil, dokud se mu netočila hlava, pak se vyzvracel, otřel si ústa a vypil další. Potom si lehl a zavřel oči. Když se probudil, pes mu olizoval zvratky z vousu, a přes srpek měsíce se honily tmavé mraky. Někde v noci křičeli muži. Odstrčil psa stranou, překulil se a znovu upadl do spánku.

Příštího rána vyslal lord Ramsay tři jezdce dolů po hrázní cestě, aby odnesli jeho lordu otci vzkaz, že je cesta čistá. Nad Strážniční věží, kde Smraďoch předchozího dnes strhl zlatou krakatici Štítu, byl vyvěšen praporec se staženým mužem rodu Boltonů. Podél tlející prkenné cesty byly hluboko do bažinaté půdy zaraženy dřevěné kůly; na nich hnily mrtvoly, rudé odkapávající krví. Šedesát tři, věděl jejich šedesát tři. Jedné scházela polovina ruky. Další měl mezi zuby vražený kus pergamenu, jehož růžová pečeť byla stále neporušená.

O tři dny později se proplétal ruinami a kolem řady příšerných strážců předvoj armády Roosea Boltona – čtyři stovky jezdců v modrých a šedých barvách Freyů, hroty jejichž kopí se zaleskly pokaždé, když mezi mraky vysvitlo slunce. Předvoj vedli dva ze starých synů lorda Waldera. Jeden byl robustní, s vyčnívajícími silnými čelistmi a mohutnými svaly na rukou. Ten druhý měl hladové oči posazené blízko u sebe nad špičatým nosem, řídký hnědý vous, který nestačil zakrýt nevýraznou bradu pod ním, a holou hlavu. Hosteen a Aenys. Pamatoval si je z doby předtím, než se dozvěděl svoje pravé jméno. Hosteen byl jako býk, nebylo ho snadné rozčilit, ale jakmile k tomu došlo, byl nesmiřitelný, a podle pověsti ten nejdivočejší bojovník ze všech potomků lorda Waldera. Aenys byl starší, krutější a chytřejší – velitel, nikoliv šermíř. Oba to byli zkušení vojáci.

Ihned za předvojem následovali Seveřané, jejichž otrhané praporce plápolaly ve větru. Smraďoch se díval, jak procházejí kolem. Většina jich šla pěšky a bylo jich tak málo. Vzpomínal si na početnou armádu, která pochodovala na jih s Mladým vlkem, pod praporci se zlovlkem Zimohradu. Do války odešlo s Robbem dvacet tisíc šermířů a kopiníků, nebo takřka tento počet, ale jen dva z deseti se vraceli zpět, a většinou to byli muži z Hrůzova.

V samém středu kolony, tam kde byl tlak nejhustější, jel na koni ozbrojenec v tmavošedé plátové zbroji oblečené na prošívané tunice z tmavorudé kůže. Jeho nárameníky byly vytvarované do podoby lidských hlav, s otevřenými ústy řvoucími v agónii. Z ramen mu splýval růžový vlněný plášť s vyšitými kapkami krve a z vrcholu jeho uzavřené přilbice vlály dlouhé pruhy rudého hedvábí. Žádný bažinář nezasáhne Roosea Boltona svým otráveným šípem, pomyslel si Smraďoch, když ho spatřil. Hned za ním jel uzavřený povoz tažený šesti těžkými koňmi a střežený zezadu i zepředu lučištníky. Závěsy z tmavomodrého sametu skrývaly jeho obyvatele před slídícíma očima.

Za krytým povozem jely vozy s bagáží – kymácející se vozíky obtížené zásobami a válečnou kořistí, a káry, na nichž se tísnili ranění a mrzáci. A vzadu další Freyové. Přinejmenším tisícovka, možná víc: lučištníci, kopiníci, sedláci vyzbrojení kosami a nabroušenými srpy, svobodní jezdci a jízdní lukostřelci, a pak další stovka rytířů.

S obojkem na krku, v řetězech a opět v cárech následoval Smraďoch s ostatními psy v patách lorda Ramsayho, když jeho lordstvo vyjelo v ústrety svému otci. Když si však jezdec v temné zbroji sňal přilbici, obličej pod ní nepatřil muži, jehož si Smraďoch pamatoval. Ramsayho úsměv při pohledu na něj zkysl a přes tvář mu přelétl hněvivý výraz. „Co má tohle znamenat, nějakou urážku?“

„Jen opatrnost,“ zašeptal Roose Bolton, jenž vyhlédl zpoza závěsů uzavřeného povozu.

Lord z Hrůzova se svému nemanželskému synovi nijak zvlášť nepodobal. Tvář měl čistě oholenou, hladkou, obyčejnou, ani pohlednou, ale ani bezvýraznou. Třebaže bojoval Roose Bolton v mnoha bitvách, neměl na sobě žádné jizvy. A třebaže mu bylo hodně přes čtyřicet, neměl ani vrásku, která by vypovídala o jeho věku. Jako by nestárl. Rty měl tak tenké, že když je stiskl k sobě, jako by úplně zmizely. V jeho obličeji se nezračilo vůbec nic; na tváři Roosea Boltona vypadaly hněv i radost zcela stejně. Jediné, co měli on a Ramsay společného, byly jejich oči. Jakoby měl oči z ledu. Smraďoch si říkal, zda Roose Bolton někdy v životě plakal. Pokud ano, jsou slzy na jeho tvářích studené?

Kdysi si jeden chlapec jménem Theon Greyjoy dělal z Boltona legraci, když spolu seděli na poradě u Robba Starka, napodoboval jeho tichý hlas a vtipkoval o jeho pijavicích. Dozajista to byl blázen. O tomhle muži se nežertuje. Stačilo se na Boltona podívat, aby věděl, že v jeho růžovém malíčku je víc krutosti, než mají všichni Freyové dohromady.

„Otče.“ Lord Ramsay poklekl před svým otcem.

Lord Roose jej chvíli pozoroval. „Můžeš vstát.“ Otočil se, aby pomohl z povozu dvěma mladým ženám.

Ta první byla malá a velmi tlustá, s kulatou rudou tváří a třemi bradami třesoucími se pod kápí ze soboliny. „Moje nová manželka,“ řekl Roose Bolton. „Lady Waldo, toto je můj syn. Polib své nevlastní matce ruku, Ramsay.“ Udělal to. „A jsem si jistý, že si vzpomeneš na lady Aryu. Jste spolu zasnoubeni.“

Dívka byla štíhlá a vyšší, než si pamatoval, ale to se dalo jen očekávat. Dívky rostou v tomto věku rychle. Měla na sobě oděv z šedé vlny lemované bílým saténem; na něm měla hermelínový plášť, sepjatý stříbrnou vlčí hlavou. Tmavohnědé vlasy jí spadaly do poloviny zad. A její oči…

Tohle není dcera lorda Eddarda.

Arya měla oči svého otce, šedé oči Starků. Dívka jejího věku si mohla nechat narůst dlouhé vlasy, přidat pár palců k výšce, mohly jí povyrůst ňadra, ale nikdy se nemohla změnit barva jejích očí. Je to ta Sansina malá kamarádka, dcera majordoma. Jeyne, tak se jmenovala. Jeyne Poole.

„Lorde Ramsay.“ Dívka se mu uklonila. To bylo taky špatně. Opravdová Arya Stark by mu plivla do obličeje. „Modlím se, abych ti byla dobrou manželkou a dala ti silné syny, aby byl zachován tvůj rod.“

„To se i stane,“ ujistil ji Ramsay, „a brzy.“

JON

Ze svíce stékal vosk, tuhnul v loužičce, ale mezi okenicemi jeho okna již prosvítalo ranní světlo. Jon opět usnul nad prací. Jeho stůl pokrývaly knihy, byly jich vysoké stohy. Sám si je sem vynesl, poté co strávil ve světle lucerny polovinu noci pátráním v zaprášeném sklepení. Sam měl pravdu, knihy zoufale potřebovaly roztřídit, sepsat a dát do pořádku, jenže to nebyla práce pro majordomy, kteří neuměli číst ani psát. Bude to muset počkat, dokud se Sam nevrátí.

Pokud se vrátí. Jon měl o Sama i o mistra Aemona strach. Cotter Pyke psal z Východní hlídky, že posádka Bouřlivé vrány zpozorovala u pobřeží Skagosu vrak galéry. Nebyli však schopni rozlišit, zda byla ztroskotaná loď Černý pták, jedna ze Stannisových žoldáckých lodí, nebo nějaký proplouvající kupec. Měl jsem v úmyslu poslat Fialku a dítě do bezpečí. Poslal jsem je místo toho na smrt?

U lokte měl ztuhlé jídlo z předchozího večera, skoro nedotčené. Bolestínský Edd mu naplnil chlebovou misku, až skoro přetékala, tak aby neblaze proslulá dušenina, kterou připravoval Tříprstý Hobb ze tří mas, okoralý chléb hezky změkčila. Bratři žertovali, že tři masa znamenají skopové, skopové a zase skopové, ovšem přesnější by spíš bylo mrkev, cibule a tuřín. Na zbytcích dušeniny se leskla vrstvička studeného tuku.

Bowen Marsh na něj naléhal, aby se přestěhoval do bývalých komnat Starého medvěda v Králově věži, poté co je Stannis vyprázdnil, ale Jon to odmítl. Přestěhování do králových komnat by si mohli leckteří vyložit jako známku, že již neočekává králův návrat.

Od té doby, co odtáhl Stannis na jih, se nad Černým hradem rozhostila podivná netečnost, jako by černí bratři i svobodný lid se zatajeným dechem čekali, co přijde dál. Nádvoří a jídelna zely po většinu času prázdnotou, věž lorda velitele byla pouhá skořepina, stará síň hromada zčernalých trámů a Hardinova věž vypadala, jako by se měla skácet při dalším poryvu větru. Jediným náznakem života, který Jon slyšel, byl slabý třeskot mečů z nádvoří před zbrojnicí. Železný Emmett křičel na Hopsavého Robina, aby držel svůj štít nahoře. Všichni bychom měli držet své štíty nahoře.

Jon se umyl, oblékl se a vyšel ze zbrojnice, zastavil se na nádvoří na tak dlouho, aby stačil říct pár povzbudivých slov Hopsavému Robinovi i ostatním Emmettovým svěřencům. Jako obvykle odmítl Tyovu nabídku dvou strážných jako doprovodu. Bude kolem sebe mít dost mužů; kdyby přišlo na krev, dva další by sotva znamenali rozdíl. Vzal si s sebou však Dlouhý dráp a v patách mu běžel Duch.

Než přišel ke stájím, Bolestínský Edd již měl jezdeckého koně lorda velitele připraveného; osedlaného a s ohlávkou přes hlavu. Pod bedlivým dozorem Bowena Marshe se řadily povozy. Lord majordomus procházel sem a tam podél kolony, ukazoval, co je kde třeba udělat, a rozčiloval se, tváře měl červené chladem. Když spatřil Jona, zrudl ještě víc. „Lorde veliteli. Stále ještě máš v úmyslu provést tuhle…?“

„… šílenost?“ dokončil to za něj Jon. „Řekni mi prosím, že jsi nechtěl říct šílenost, můj pane. Ano, mám. Už jsme to probírali. Východní hlídka chce další muže. Stínová věž chce další muže. Nepochybuji, že Šedá stráž a Ledobod rovněž, a máme čtrnáct dalších hradů, které jsou stále bez posádek, dlouhé ligy Zdi, které zůstávají nestřežené a nikým nebráněné.“

Marsh našpulil rty. „Lord velitel Mormont je mrtvý. A nezabili ho divocí, ale jeho vlastní bratři v přísaze, muži, jimž důvěřoval. Ani já, ani ty nemůžeme vědět, co by udělal či neudělal na mém místě.“ Jon otočil svého koně dokola. „Dost bylo řečí. Jedeme.“

Bolestínský Edd celý rozhovor slyšel. Když Bowen Marsh odkráčel, pokývl směrem k jeho zádům a řekl: „Granátová jablka. Kolik jen mají jadýrek. Člověk by se jimi málem zadusil. Raději bych si dal tuřín. Nikdy jsem neslyšel, že by mohl člověku nějak uškodit tuřín.“

Právě ve chvílích jako tyhle postrádal Jon mistra Aemona nejvíc. Clydas se staral vcelku obstojně o havrany, ale neměl ani desetinu znalostí či zkušeností Aemona Targaryena, a ještě méně z jeho moudrosti. Bowen byl svým způsobem dobrý člověk, ale zranění, které utržil na Mostě lebek, přitvrdilo jeho postoj a jedinou písničkou, kterou nyní neustále omílal, byl jeho již známý refrén, že by měli zapečetit bránu. Othell Yarwyckbyl flegmatický, bez fantazie a málomluvný, a první průzkumníci jako by umírali stejně rychle, jako byli jmenováni. Noční hlídka ztratila příliš mnoho ze svých nejlepších mužů, přemítal Jon, když se daly vozy do pohybu. Starého medvěda, Qhorina Půlrukého, Donala Noyeho, Jařmena Buckwella, mého strýce…

Z nebe se začal snášet lehký sníh. Kolona vyjela na jih po Královské cestě, dlouhá řada povozů proplétajících se kolem polí, říček a zalesněných úbočí, s tuctem kopiníků a tuctem lukostřelců jako ozbrojeným doprovodem. Při posledních pár výpravách zažili v Krtinci docela nepříjemné věci, něco strkání a vrážení, tiché nadávky a spoustu zachmuřených pohledů. Bowen Marsh měl pocit, že bude nejlépe neponechávat nic náhodě – a pro tentokrát se s Jonem shodli.

Lord majordomus jel v čele, Jon o pár yardů za ním, s Bolestínským Eddem po boku. Půl míle na jih od Černého hradu popohnal Edd svého koně blíž k Jonovu a řekl: „Milostpane? Podívej se tamhle. Ten velký opilec na kopci.“

Opilec byl jasan, zkroucený na stranu staletími větru. A nyní měl tvář. Vážná ústa, zlomenou větev místo nosu, dvě oči vyřezané hluboko do kmene, hledící na sever po Královské cestě, směrem k hradu a Zdi.

Divocí si přece jen vzali své bohy s sebou. Jona to nepřekvapilo. Lidé se nevzdávají svých bohů tak snadno. Celá ta podívaná, kterou zorganizovala lady Melisandra za Zdí, mu najednou připadala prázdná jako kejklířská fraška. „Vypadá tak trochu jako ty, Eddě,“ řekl, ve snaze zlehčit situaci.

„Ba, můj pane. Sice mi neroste listí z nosu, ale jinak… Lady Melisandra z toho šťastná nebude.“

„Je nepravděpodobné, že by to viděla. Postarej se, aby jí to nikdo neřekl.“

„Jenže ona vidí věci v těch svých plamenech.“

„Kouř a žhavé uhlí.“

„A hořící lidi. Pravděpodobně i mě. S listím, co mi roste z nosu. Vždycky jsem se bál, že shořím, ale doufal jsem, že předtím ještě stačím umřít.“

Jon se podíval zpátky na stromový obličej a v duchu si říkal, kdo ho asi vyřezal. Rozmístil kolem Krtince stráže, jednak aby zabránil svým vránám navštěvovat ženy divokých, ale také proto, aby znemožnil svobodnému lidu podnikat nájezdy na jih. Kdokoliv vyřezal tvář do kmene jasanu, musel se hlídkám nějak vyhnout. A pokud se jejich kordonem dokázal proplížit jeden člověk, mohli by i další. Mohl bych opět zdvojnásobit stráže, pomyslel si zachmuřeně. To ale znamená plýtvat dvojnásobným množstvím mužů, kteří by jinak mohli chodit po Zdi.

Vozy pokračovaly ve své pomalé cestě na jih; přes zmrzlé bláto a vanoucí sníh. O míli dál narazili na druhou tvář, vyřezanou do kmene kaštanu, který rostl vedle ledového potoka, odkud jeho oči sledovaly starý prkenný most, jenž se klenul nad vodou. „Dvakrát tolik problémů,“ oznámil Bolestínský Edd.

Kaštan byl jen kostra bez listí, ale jeho holé hnědé větve nebyly prázdné. Na větvi sklánějící se nízko přes vodní proud se hrbil havran, s peřím načechraným na ochranu proti chladu. Když spatřil Jona, roztáhl křídla a hlasitě zakrákal. Jon zvedl pěst a zapískal a velký černý pták slétl s křikem dolů. „Zrrmí, zrrrní, zrrrní.“

„Zrní je pro svobodný lid,“ řekl mu Jon. „Pro tebe nemám žádné.“ Napadlo ho, jestli nakonec nebudou všichni nuceni jíst havrany, než nadcházející zima skončí.

Jon nepochyboval, že strom viděli i bratři v povozech. Nikdo o tom nemluvil, ale ten vzkaz byl tak jasný, že jej snadno přečetl kterýkoliv člověk s vidoucíma očima. Jon kdysi slyšel, jak Mance Nájezdník prohlásil, že většina klekačů jsou ovce. „Stačí pes,“ řekl Král za Zdí, „a sežene stádo ovcí dohromady. Ale svobodný lid, nu, někteří jsou stínokočky a jiní jsou kameny. Jedni si chodí, kam chtějí, a roztrhají tvého psa na kusy. Jiní se nepohnou, dokud do nich nekopneš.“ Ani od stínokoček, ani od kamenů nemohl očekávat, že se vzdají bohů, jež ti lidé uctívali celý svůj život, a skloní se před nějakým, kterého sotva znají.

Kousek na sever od Krtince narazili na třetího strážce. Tento byl vyřezaný do obrovitého dubu, který značil obvod vesnice, a jeho hluboké oči se upíraly na Královskou cestu. Není to přátelský obličej, přemítal Jon Sníh. Tváře, které První lidé a děti lesa vyřezávali před celými věky do kmenů čarostromů, měly také přísné či divoké výrazy, ale velký dub vypadal obzvlášť nahněvaně, jako by nejraději vyrval své kořeny ze země a s řevem se pustil za nimi. Jeho rány jsou stejně čerstvé jako rány lidí, kteří jej vyřezali.

Krtinec byl vždycky větší, než se na první pohled zdálo; většina se jej skrývala v zemi, chráněná takto před chladem a sněhem. Teď to platilo víc než kdy předtím. Magnar Thennů vylidněnou vesnici podpálil, když tamtudy táhl, aby zaútočil na Černý hrad, a nad zemí zůstaly jen hromady zčernalých trámů a starých ožehnutých kamenů… ale dole, pod zmrzlou zemí, stále existovaly podzemní místnosti, tunely a hluboká sklepení… a právě tam nalezl svobodný lid útočiště, schoulený pospolu ve tmě jako krtkové, podle kterých dostala vesnice své jméno.

Povozy se seřadily do půlkruhu před zbytky vesnické kovárny. Opodál si stavěl houf rudolících dětí sněhovou pevnost, ale jakmile spatřily černě oděné bratry, rozprchly se, jako když do nich střelí, a zmizely v děrách v zemi. O okamžik později se začali ze země vynořovat dospělí. S nimi se dostavil zápach, pach nemytých těl a špinavého oblečení, nočních výkalů a moči. Jon si všiml, jak jeden z jeho mužů nakrčil nos a řekl něco muži vedle sebe. Nějaký vtip o vůni svobody, hádal. O zápachu divokých v Krtinci vtipkovalo až příliš mnoho z jeho bratří.

Hloupá nevědomost, pomyslel si Jon. Svobodný lid se od mužů Noční hlídky nijak nelišil; někteří byli čistí, jiní špinaví, ale většina jich byla v jednu dobu čistá, v jinou zase špinavá, podle okolností. Tenhle zápach byl prostě jen pach tisícovky lidí natěsnaných do sklepení a tunelů vykopaných v zemi, jež byly původně určeny pro necelou stovku osob.

Tanec, který následoval, tančili divocí již předtím. Beze slova se řadili do zástupů za povozy. Na každého muže tam byly tři ženy, mnohé s dětmi – bledými, kostnatými stvořeníčky, která se jich držela za sukně. Miminek chovaných v náručí tam viděl Jon velmi málo. Miminka zemřela během pochodu, uvědomil si, a ta, co přežila bitvu, zemřela v králově ohradě.

Bojovníci na tom byli lépe. Tři stovky mužů v bojeschopném věku, tvrdil Justin Massey při zasedání rady. Lord Harwood Fell je spočítal. Taky jsou mezi nimi kopinice. Padesát, šedesát… možná dokonce stovka. Jon věděl, že Fell počítal i ty, kteří utrpěli zranění. Viděl jich mezi nimi dobrou dvacítku – muže na hrubých berlách, muže s prázdnými rukávy a chybějícími dlaněmi, muže s jedním okem nebo bez půlky tváře, muže bez nohou, jehož mezi sebou nesli dva jeho přátelé. A všichni měli popelavě šedé tváře a byli vyhublí. Zlomení muži, pomyslel si. Mrtvoly Jiných nejsou jediní živí mrtví.

Ačkoliv ne všichni bojeschopní muži byli zlomení. Kolem schodů vedoucích do jednoho ze sklepů se shromáždilo půl tuctu Thennů ve zbroji z bronzových šupin, zamračeně si je měřili a ani se nepokusili přidat se k ostatním. V ruinách staré vesnické kovárny zahlédl Jon velkého holohlavého muže, v němž poznal Hallecka, bratra Harmy Psí hlavy. Harmina prasata však byla pryč. Nepochybně snědená. Ti dva v kožešinách byli Tvrdonožci, stejně divocí, jako byli vychrtlí, bosí dokonce i ve sněhu. Mezi těmito ovcemi jsou stále vlci.

To mu během jeho poslední návštěvy u ní připomněla i Val. „Svobodný lid a klekači se spíše podobají, než aby se lišili, Jone Sněhu. Muži jsou muži a ženy jsou ženy, bez ohledu na to, na které straně od Zdi jsme se narodili. Dobří lidé a špatní, hrdinové a padouši, muži čestní i lháři, zbabělci, surovci… máme jich spoustu, stejně jako vy.“

Nemýlila se. Trikem bylo rozpoznat jedny od druhých, oddělit ovce od koz.

Černí bratři začali vydávat jídlo. Přivezli pláty tvrdého nasoleného hovězího, sušenou tresku, suché fazole, tuřín, mrkev, pytle ječných krup a pšeničné mouky, naložená vejce a soudky s cibulí a jablky. „Můžeš si vzít cibuli nebo jablko,“ slyšel Jon Vlasatého Hala, jak říká jedné z žen, „ale ne oboje. Musíš si vybrat.“

Žena jako by mu nerozuměla. „Potřebuji dva kusy od každého. Jedno od každého pro mě a jedno od každého pro mého chlapce. Je nemocný, jablko mu udělá dobře.“

Hal zavrtěl hlavou. „Musí přijít a vyzvednout si svoje jablko sám. Nebo svoji cibuli. Ne oboje. Stejně jako ty. Tak co chceš, jablko nebo cibuli? Ale rychle, za tebou jsou další.“

„Jablko,“ řekla a on jí jedno dal, starý suchý plod, malý a scvrklý.

„Odejdi, ženská,“ vykřikl muž o tři místa za ní. „Tady venku je zima.“

Žena nevěnovala výkřiku pozornost. „Ještě jedno jablko,“ řekla Vlasatému Hálovi. „Pro mého syna. Prosím. Tohle je moc malé.“

Hal se podíval na jona. Ten zavrtěl hlavou. Takhle by jim jablka brzy došla. Kdyby začali dávat dvě každému, kdo chtěl dvě, nedostali by pozdě příchozí žádné.

„Uhni mi z cesty,“ řekla dívka za ženou. Pak ji strčila do zad. Žena se zapotácela, přišla o svoje jablko a upadla. Ostatní věci, co měla v náručí, se rozletěly. Fazole se rozsypaly, tuřín se odkutálel do blátivé louže, sáček s moukou se roztrhl a jeho cenný obsah se vysypal do sněhu.

Ozvaly se nahněvané hlasy, ve starém jazyce i ve společném. U jiného povozu rovněž došlo ke strkanicím. „To nestačí,“ zavrčel jakýsi stařec, „vy proklaté vrány nás tu vyhladovíte k smrti.“ Žena, která spadla na zem, se zvedla na kolena a šmátrala po svém jídle. Jonovi lučištníci si založili šípy do luků.

Otočil se v sedle. „Rory. Uklidni je.“

Rory si zvedl ke rtům svůj velký roh a zatroubil na něj.

AAAAhúúúúúúúúúúúúúúúúúúúúúúúúúúúúúúúúúúúúúúúúúúúúúúúúúúúú.

Vřava a strkanice ustaly. Hlavy se otočily. Nějaké dítě začalo plakat. Mormontův havran přešel z Jonova levého ramene na pravé, naklonil hlavu na stranu a řekl: „Sníh, sníh, sníh.“

Jon čekal, dokud neodezněly poslední ozvěny troubení, pak pobídl svého koně dopředu, na místo, kde na něj každý viděl. „Krmíme vás, jak nejlépe můžeme. Jablka, cibule, řípa, mrkev… všechny nás čeká dlouhá zima a naše zásoby nejsou nevyčerpatelné.“

„Vy vrány jíte dost.“ Halleck se prodral dopředu.

Zatím. „Bráníme Zeď. Zeď ochraňuje říši… a teď i vás. Znáte nepřítele, kterému čelíme. Víte, co na nás přichází. Někteří z vás jste proti nim už stáli. Nemrtví a bílí chodci, mrtvé bytosti s modrýma očima a černýma rukama. Já je viděl taky, bojoval jsem s nimi, poslal jsem jednoho do pekel. Zabíjejí a pak pošlou mrtvé proti vám. Nic s nimi nezmohli obři, ani vy, Thennové, klany od ledové řeky, Tvrdonožci, svobodný lid… a jak se dny krátí a noci jsou stále chladnější, jejich síla roste. Opustili jste své domovy a přišli jste na jih po stovkách, po tisícovkách… proč, když ne proto, abyste jim unikli? Abyste byli v bezpečí. Nu, je tu Zeď, a ta vás chrání. To my vás udržujeme v bezpečí, černé vrány, kterými opovrhujete.“

„V bezpečí a vyhladovělé,“ řekla podřeplá žena s větrem ošlehaným obličejem, podle vzhledu kopinice.

„Chcete víc jídla?“ zeptal se Jon. „Jídlo je pro bojovníky. Pomozte nám bránit Zeď a necháme vás jíst stejně dobře jako vrány.“ Anebo stejně mizerně, až jídlo dojde.

Rozhostilo se ticho. Divocí si vyměňovali obezřetné pohledy. „Jíst,“ zaskřehotal havran. „Zrrní, zrrní.“

„Bojovat pro vás?“ ozval se hlas se silným přízvukem. Sigorn, mladý magnar Thennů, hovořil společným jazykem přinejlepším lámaně. „Ne bojovat pro vás. Raději zabíjet. Zabít vás všechny.“ Havran zamával křídly. „Zabít, zabít.“

Sigornova otce, starého magnara, rozmačkalo schodiště, které se zřítilo během jeho útoku na Černý hrad. Stejné pocity bych měl i já, kdyby mne někdo požádal, abych se přidal k Lannisterům a bojoval za jejich věc, pomyslel si Jon. „Tvůj otec se nás pokoušel všechny zabít,“ připomněl Sigornovi. „Magnar byl statečný muž, ale přesto selhal. A kdyby se mu to podařilo… kdo by zůstal, aby bránil Zeď?“ Odvrátil se od Thennů. „Zdi Zimohradu byly rovněž silné, jenže ze Zimohradu jsou nyní ruiny, spálené a rozbořené. Zeď je jen tak dobrá, jako muži, kteří ji brání.“

Jakýsi stařec, který si tiskl tuřín k hrudi, řekl: „Zabíjíte nás, nutíte nás trpět hlady, a teď byste nás ještě chtěli zotročit.“ Robustní rudolící muž vykřikl na souhlas. „Raději bych chodil nahý, než bych nosil na hřbetě ty vaše černé hadry.“

Jedna z kopinic se zasmála. „Tebe nechce vidět nahého dokonce ani tvoje žena, Sude.“

Pak začal mluvit tucet hlasů najednou. Thennové vykřikovali ve starém jazyce. Jakýsi chlapeček se rozplakal. Jon Sníh čekal, dokud se opět neutišili, pak se otočil k Vlasatému Hálovi a řekl: „Hale, jak jsi to říkal té ženě?“

Hal se tvářil zmateně. „Myslíš to o jídle? Jablko nebo cibuli? To je všechno, co jsem řekl. Že si musí vybrat.“

„Musíte si vybrat,“ opakoval Jon Sníh. „Vy všichni. Nikdo po vás nechce, abyste odříkali naše sliby, a nestarám se o to, jaké bohy uctíváte. Mými bohy jsou staří bohové, bohové severu, ale vy si můžete ponechat Rudého boha nebo Sedm, nebo jakéhokoliv jiného boha, který vyslyší vaše modlitby. My potřebujeme kopí. Luky. Oči na Zdi.

Vezmu kteréhokoliv chlapce nad dvanáct let věku, který umí držet kopí nebo natáhnout luk. Vezmu vaše staré muže, vaše zraněné i vaše mrzáky, dokonce i ty, kteří již nemohou bojovat. Budou opeřovat šípy, dojit kozy, sbírat dříví, uklízet ve stájích… práce je nekonečné. A ano, vezmu taky vaše ženy. Nepotřebuji žádné uzardělé panny, které je třeba chránit, ale kopinic vezmu tolik, kolik se jich přihlásí.“

„A děvčata?“ zeptala se jedna holčička. Vypadala jako Arya, když ji viděl Jon naposledy.

„Šestnáctiletá a starší.“

„Chlapce bereš už od dvanácti.“

V Sedmi královstvích bývali dvanáctiletí chlapci často pážata nebo panoši; mnozí již za sebou měli několikaletý bojový výcvik. Dvanáctiletá děvčata byla dětmi. Jenže tohle jsou divocí. „Jak si přeješ. Chlapci i dívky od dvanácti let věku. Ale jen ti, kteří umí poslouchat a udržovat pořádek. To platí pro vás všechny. Nikdy po vás nebudu chtít, abyste přede mnou poklekali, ale budete nad sebou mít kapitány a seržanty, kteří vám řeknou, kdy máte vstávat a kdy máte jít spát, kdy budete jíst, pít, co budete nosit na sobě, kdy máte tasit meče a vypustit šípy. Muži Noční hlídky slouží na doživotí. To po vás chtít nebudu, ale dokud budete na Zdi, budete podléhat mému velení. Neuposlechnete a zkrátím vás o hlavu. Zeptejte se na to mých bratří. Už viděli, jak jsem to dělal.“

Zkrrátím,“ vykřikl havran Starého medvěda. „Zkrrátím, zkrrátím, zkrrátím.“

„Volba je jen na vás,“ řekl jim Jon Sníh. „Ti, kdo nám chtějí pomoci bránit Zeď, pojeďte se mnou do Černého hradu a já dohlédnu, abyste byli vyzbrojeni a nakrmeni, vy ostatní si seberte svoje tuříny a svoje cibule a zalezte zpátky do svých děr.“ Dívka byla první, kdo popošel dopředu. „Umím bojovat. Moje matka byla kopinice.“ Jon přikývl. Možná jí není ještě ani dvanáct, pomyslel si, když se protlačila mezi párem starých mužů, ale nebudu přece odmítat svého jediného rekruta.

Po ní následovali dva mladíci, chlapci ne víc než čtrnáctiletí. Pak zjizvený muž s jedním okem. „Já je viděl taky, ty mrtvé. Dokonce i vrány jsou lepší než oni.“ Vysoká kopinice, starý muž o berlích, chlapec s kulatými tvářemi a zakrnělou rukou, mladý muž, jehož vlasy připomněly Jonovi Ygritte.

A pak Halleck. „Nelíbíš se mi, vráno,“ zavrčel, „jenže mně se nikdy nelíbil ani Mance, o nic víc než mojí sestře. Přesto jsme za něj bojovali. Proč ne za tebe?“

Tehdy jako by se protrhla přehrada. Halleck byl známý muž. Mance se nemýlil. „Svobodný lid nenásleduje jména nebo malá látková zvířata našitá na kabátci,“ řekl mu Král za Zdí. „Netančí pro mince, nestará se o to, jak se nazýváš, co znamená tvůj řetěz nebo kdo byl tvůj předek. Svobodný lid následuje sílu. Následuje člověka.“

Po Halleckovi následovali jeho příbuzní, pak jeden z Harminých vlajkonošů, poté muži, kteří s ní bojovali, a další, kteří slyšeli příběhy o jejich chrabrosti. Muži šedovousí i nezkušení chlapci, bojovníci v nejlepším věku, zranění i mrzáci, dobrá desítka kopinic, dokonce tři Tvrdonožci.

Ale žádní Thennové. Magnar se otočil a zmizel zpátky do tunelů, se svými v bronzu oděnými stoupenci v patách.

Než bylo rozdáno poslední svraštělé jablko, byly povozy přeplněny divokými a do Černého hradu se vracelo o šedesát tři lidí víc, než z něj toho rána vyjelo. „Co s nimi budeš dělat?“ zeptal se Bowen Marsh Jona po cestě zpátky k Černému hradu.

„Vycvičím je, vyzbrojím je a rozdělím je. Pošlu je tam, kde jich bude třeba. Do Východní hlídky, Stínové věže, Ledobodu, Šedé stráže. Rovněž mám v úmyslu otevřít tři další pevnosti.“

Lord majordomus se ohlédl dozadu. „A co ty ženy? Naši bratři nejsou zvyklí mít mezi sebou ženy, můj pane. jejich přísaha… dojde k rvačkám, znásilněním…“

„Tyhle ženy mají nože a umí je používat.“

„A když poprvé podřízne nějaká z těch kopinic jednomu z našich bratří krk, co pak?“

„Přijdeme o jednoho muže,“ řekl Jon, „ale získali jsme jich třiašedesát. Jsi dobrý v počtech, můj pane. Oprav mne, jestli se mýlím, ale spočítal jsem, že nás stále bude o dvaašedesát víc.“ Marshe nepřesvědčil. „Znamená to dalších šedesát tři úst, můj pane… ale kolik z nich jsou bojovníci? A na čí straně budou bojovat? Pokud budou u brány Jiní, pravděpodobně budou bojovat na naší straně, to ano… jenže pokud se dostaví Tormund Obrozhouba nebo Plakač s deseti tisíci vyjícími divokými, co pak?“

„Pak se to dozvíme. Doufejme, že k tomu nikdy nedojde.“

TYRION

Zdálo se mu o jeho lordu otci a o Lordu v rubáši. Zdálo se mu, že ti dva jsou jeden a tentýž, a když jej jeho otec objal kamennýma rukama a sklonil se, aby mu dal svoje šedé políbeni, probudil se s vyschlými ústy, chutí krve na patře a srdcem splašeně mu bušícím v hrudi.

„Náš mrtvý trpaslík se nám vrátil zpátky,“ řekl Haldon. Tyrion zatřepal hlavou, aby ji zbavil pavučin snů. Strasti. Topil jsem se ve Strastech. „Já nejsem mrtvý.“

„To vidíme.“ Půlmistr stál nad ním. „Kachno, buď hodná drůbež a přines tady našemu malému příteli misku horké polévky. Určitě je vyhladovělý.“

Tyrion viděl, že je na Plaché děvě, pod škrábavou pokrývkou, která páchla octem. Strasti jsou za námi. Byl to jen sen. Zdál se mi sen o tom, že jsem se topil. „Proč tak smrdím octem?“

„Lemore tě jím omývala. Podle některých je to prevence proti šedému lupu. Já o tom sice pochybuji, ale nebylo na škodu vyzkoušet to. To Lemore ti vytlačila vodu z plic, jakmile tě Griff vytáhl. Byl jsi studený jako led a měl jsi promodralé rty. Yandry říkal, že tě máme hodit přes palubu, ale chlapec to zakázal.“ Princ. Všechno se k němu náhle přiřítilo zpátky: zkamenělý muž sápající se po něm popraskanýma šedýma rukama, krev prosakující mu mezi klouby na rukou. Byl těžký jako kámen, stáhl mne pod hladinu. „To Griff mne vytáhl?“ Zřejmě mne nenávidí, jinak by mne nechal zemřít. „Jak dlouho jsem spal? Co je tohle za místo?“

„Selhorys.“ Haldon vytáhl z rukávu malý nůž. „Tu máš,“ řekl a hodil jej spodem Tyrionovi.

Trpaslík sebou škubl. Nůž se zabodl mezi jeho chodidla a chvějící se zůstal stát ve dřevu paluby. „Co s tím?“

„Sundej si boty. Píchni se do každého z prstů na noze a na ruce.“

„To zní… bolestivě.“

„V to doufám. Udělej to.“

Tyrion si škubnutím stáhl jednu škorni, pak druhou, sroloval si punčochu a přimhouřil oči na prsty u nohou. Připadalo mu, že nevypadají o nic lepší ani horší než obvykle. Opatrně se bodl hrotem nože do palce.

„Víc,“ naléhal na něj Haldon Půlmistr.

„Mám se píchnout do krve?“

„Když to bude třeba.“

„Vždyť budu mít na každém prstě strup.“

„Účelem tohoto cvičení není spočítat si prsty. Chci vidět, jak sebou škubneš. Dokud bude bodnutí bolet, jsi v pořádku. Teprve když hrot nože neucítíš, budeš mít důvod k obavám.“

Šedý lupus. Tyrion se zamračil. Bodl se do prstu, zaklel, když zpod hrotu nože vytryskla krůpěj krve. „Bolí to. Jsi spokojen?“

„Tančím radostí.“

„Tobě smrdí nohy hůř než mně, Yollo.“ Kachna mu přinesl misku polévky. „Griff tě varoval, že nemáš na zkamenělé lidi sahat.“

„Jo, jenže jaksi zapomněl zkamenělé lidi upozornit, aby nesahali na mě.“

„Zatímco se budeš bodat do prstů, prohlédni se, jestli na sobě nemáš skvrny šedivé mrtvé kůže nebo jestli ti nezačínají černat nehty,“ řekl Haldon. „Pokud něco takového spatříš, neváhej ani na chvíli. Lepší přijít o prst než o celé chodidlo. Lepší ztratit ruku než trávit celé dny kvílením na Mostě snů. Teď druhé chodidlo, prosím. Pak prsty na rukou.“

Trpaslík zkřížil svoje zakrslé nohy a začal se bodat do prstů na druhé noze. „Mám se bodnout taky do ptáka?“

„Nebolelo by to.“

„Chceš říct, že by to nebolelo tebe. Napadlo mě, že bych si jej taky mohl uříznout, stejně mi k ničemu není.“

„Posluž si. Necháme ho opálit, vycpeme jej a prodáme pro štěstí. Trpasličí úd má magické schopnosti.“

„To říkám ženským už celé roky.“ Tyrion se bodl do bříška palce, díval se, jak se objevila krůpěj krve, pak ji vysál. „Jak dlouho musím sám sebe takto mučit? Kdy si mohu být jistý, že jsem se nenakazil?“

„Na sto procent?“ opáčil Půlmistr. „Nikdy. Spolykal jsi půlku řeky. Možná už šedivíš, obracíš se v kámen zevnitř, šedý lupus ti požírá srdce a plíce. Pokud je tomu tak, bodání do prstů a omývání octem tě nezachrání. Až s tím budeš hotový, vezmi si polévku.“

Polévka byla dobrá, třebaže si Tyrion všiml, že Půlmistr se při jídle posadil z druhé strany stolu. Plachá děva byla přivázaná k zvětralému molu na východním břehu Rhoyne. O dvě mola dál vycházeli vojáci z volantské říční galéry. Pod pískovcovou zdí se k sobě choulily krámy, Stánky a skladiště. Za zdí byly vidět věže a dómy města, zrudlé ve světle zapadajícího slunce.

Ne, tohle není město. Selhorys byl stále považován za pouhé městečko a vládli mu ze Starého Volantisu. Tohle nebylo Západozemí.

Na palubu vyšla Lemore s princem v závěsu. Když spatřila Tyriona, rozběhla se přes palubu k němu a objala ho. „Matka je milosrdná. Modlili jsme se za tebe, Hugore.“

Alespoň ty ses modlila. „To vám rozhodně nebudu mít za zlé.“

Pozdrav Mladého Griffa tolik citem nepřetékal. Princ byl v ponurém rozpoložení, hněval se, že musel zůstat na Plaché děvě, místo aby mohl jít na břeh s Yandrym a Ysillou. „Chceme tě prostě udržet v bezpečí,“ řekla mu Lemore. „Panují nepokojné časy.“

Zbytek mu řekl Haldon Půlmistr. „Cestou dolů od Strastí do Selhorysu jsme třikrát spatřili jezdce mířící na jih podél východního břehu řeky. Dothrakové. Jednou byli tak blízko, že jsme slyšeli cinkat zvonečky v jejich copech, a někdy za nocí vídáme za východními kopci jejich ohně. Také jsme míjeli nějaké válečné lodě, volantské říční galéry napakované otrockými vojáky. Trojvládci se zjevně obávají útoku na Selhorys.“

Tyrion to rychle pochopil. Jako jediné mezi hlavními říčními městy se Selhorys nacházel na východním břehu Rhoyne, což jej vůči pánům koní činilo mnohem zranitelnějším než jeho sesterská města za řekou. Přesto je to malá výhra. Kdybych já byl khal, předstíral bych, že chci zaútočit na Selhorys, ať se sem Volanťané přiřítí, aby jej bránili, a pak bych rychle ujížděl na Volantis.

„Já vím jak používat meč,“ nedal se odbýt Mladý Griff.

„Dokonce i ten nejchrabřejší z tvých předků si v nebezpečných časech držel kolem sebe královskou stráž.“ Lemore vyměnila svoje roucho septy za odění více příslušející manželce nebo dceři zámožného kupce. Tyrion ji bedlivě pozoroval. Snadno vycítil pravdu pod modře nabarvenými vlasy Griffa i Mladého Griffa – a zdálo se, že Yandry a Ysilla nejsou ničím víc, než o sobě tvrdili, zatímco Kachna byl spíš o něco méně. Jenže Lemore… Kdo to ve skutečnosti je? Proč je tady? Hádám, že ne pro zlato. Co pro ni princ znamená? Byla to někdy skutečná septa?

I Haldon si všiml změny jejího oblečení. „Co si máme myslet o téhle náhlé ztrátě víry? Víc ses mi líbila ve svém oblečení septy, Lemore.“

„Mně se nejvíc líbila nahá,“ poznamenal Tyrion.

Lemore jej zpražila káravým pohledem. „To proto, že máš zkaženou duši. Roucho septy vypovídá o Západozemí a mohlo by k nám přitáhnout nevítanou pozornost.“ Otočila se zpět k princi Aegonovi. „Nejsi jediný, kdo se musí skrývat.“

Zdálo se, že tím chlapce neuklidnila. Dokonalý princ, ale stále ještě napůl chlapec, s málo a ještě méně zkušenostmi o světě a všech jeho trápeních. „Princi Aegone,“ řekl Tyrion, „poněvadž jsme oba uvízli na palubě této lodi, možná bys mne poctil partičkou cyvasse, abychom si ukrátili chvíli?“

Princ si jej změřil obezřetným pohledem. „Z cyvasse už je mi nanic.“

„Chceš říct, že je ti nanic z trpaslíka?“ To popíchlo chlapcovu pýchu, jak Tyrion předem hádal. „Jdi přinést desku a figurky. Tentokrát tě porazím.“

Hráli na palubě, seděli se zkříženýma nohama za kabinou. Mladý Griff seřadil svoji armádu k útoku, s draky, slony a těžkými koňmi vpředu. Formace mladého muže, statečná jako pošetilá zároveň. Riskuje všechno pro rychlý útok. Nechal prince táhnout jako prvního. Haldon stál za nimi, pozoroval jejich hru.

Když sáhl princ pro svého draka, Tyrion si odkašlal. „To bych na tvém místě nedělal. Je chybou táhnout drakem vpřed příliš brzy.“ Nevinně se usmál. „Tvůj otec věděl, jak je nebezpečné být přespříliš smělý.“

„Ty jsi znal mého pravého otce?“

„Nu, viděl jsem ho dvakrát či třikrát, ale bylo mi teprve deset, když ho Robert zabil, a můj vlastní otec mne ukrýval pod Skálou. Ne, nemohu tvrdit, že bych prince Rhaegara znal. Ne tak, jako jej znal tvůj falešný otec. Lord Connington byl princův nejdražší přítel, je to tak?“

Mladý Griff si odhrnul z čela pramen modrých vlasů. „Sloužili spolu jako panoši v Králově přístavišti.“

„Pravý přítel, náš lord Connington. Musí být, když zůstal tak zaníceně oddán vnukovi krále, který mu sebral jeho pozemky a tituly a poslal jej do exilu. Což byla opravdu škoda. Jinak by mohl být přítel prince Rhaegara po ruce, když můj otec plenil Královo přístaviště, aby zachránil drahého synáčka prince Rhaegara předtím, než mu vymlátili jeho královský mozek o zeď.“ Chlapec se začervenal. „To jsem nebyl já. Už to víš. Byl to syn nějakého koželuha od Chcankovodého ohybu, jehož matka zemřela při porodu. Jeho otec jej prodal lordu Varysovi za džbán stromovinského zlatého. Měl již nějaké další syny, ale nikdy neochutnal stromovinské zlaté. Varys dal koželuhova syna mojí paní matce a mne odnesl pryč.“

„Ano.“ Tyrion táhl svými slony. „A když byl koželuhův syn bezpečně mrtvý, eunuch tě propašoval přes Úzké moře ke svému tlustému sýrařskému příteli, který tě ukryl na pramici a našel exilového lorda ochotného zvát sám sebe tvým otcem. Je to dokonalý příběh… a jakmile usedneš na Železný trůn, zpěváci na tebe budou skládat ódy. Za předpokladu, že tě bude naše krásná Daenerys chtít pojmout za svého chotě.“

„Bude. Musí.“

Musil“ Tyrion zamlaskal. „To není slovo, které by královna slyšela ráda. Jsi dokonalý princ, to ano; tak chytrý, statečný a pohledný, jak by si jen mohla kterákoliv panna přát. Daenerys Targaryen však není panna. Je to vdova po dothrackém khalovi, matka draků a plenitelka měst, Aegon Dobyvatel s cecky. Možná se ukáže, že není tak ochotná, jak by sis přál.“

„Bude ochotná.“ Princ Aegon zněl šokované. Bylo zřejmé, že jej nikdy ani ve snu nenapadlo, že by jej mohla jeho nastávající odmítnout. „Vždyť ji neznáš.“ Zvedl svého koně a s žuchnutím jej položil na desku.

Trpaslík pokrčil rameny. „Vím o ní, že strávila dětství v exilu, v chudobě, že žila ze snů a pletich, že prchala z jednoho města do druhého, stále ve strachu, nikdy v bezpečí, bez přátel kromě bratra, jenž prodal její panenství Dothrakovi za příslib armády. Vím, že někde cestou se zrodili její draci, a stejně tak i ona. Vím, že je hrdá. Co jiného jí zbývalo než její hrdost? Vím, že je silná. Jak by mohla nebýt? Dothrakové slabostí opovrhují. Kdyby byla Daenerys slabá, zahynula by s Viseiysem. Vím, že umí být nelítostná, čehož jsou důkazem Astapor, Yunkai a Meereen. Přešla travnaté planiny i rudou pustinu, přežila úkladné vraždy a spiknutí i kouzla a čáry, oplakala bratra, manžela a syna, zašlapala otrokářská města do prachu svými chodidly v hezoučkých sandálech.

A jak si teď představuješ, že bude tato královna reagovat, když se před ní objevíš se svou žebráckou miskou v ruce a řekneš: „Dobré ráno, tetičko. Já jsem tvůj synovec Aegon, vstal jsem z mrtvých. Po celý svůj život jsem se schovával na říční pramici, ale teď jsem si vymyl barvu z vlasů a rád bych dostal draka, prosím… a ach, zmínil jsem se už o tom, že mám na Železný trůn větší nárok než ty?“

Aegon hněvivě zkřivil ústa. Nepřijdu ke své tetě jako žebrák. Přijdu k ní jako příbuzný, s armádou.“

„S armádičkou.“ Tak vidíš, jak jsi najednou poslušný a rozhněvaný. Trpaslík si nemohl pomoci, ale musel myslet na Joffreyho. Mám talent na rozhněvávání princů. „Královna Daenerys má velkou armádu a nikoliv díky tobě.“ Tyrion táhl svými samostříly.

„Říkej si, co chceš. Bude to moje nevěsta, lord Connington to zařídí. Důvěřuji mu, jako by byl moje vlastní krev.“

„Možná bys měl být ty blázen, namísto mne. Nedůvěřuj nikomu, můj princi. Ani svému mistrovi bez řetězu, ani svému falešnému otci, ani galantnímu Kachnovi, ani půvabné Lemore, ani těm tvým dalším přátelům, co tě vypěstovali z fazole. Zvlášť pak nevěř pánovi sýrů, ani Pavoukovi, ani malé dračí královně, se kterou se hodláš oženit.

Pravda, ze vší té nedůvěry tě začne bolet žaludek a nebudeš moct v noci spát, ale je to lepši než dlouhý spánek, ze kterého se již neprobudíš.“ Trpaslík postrčil svého černého draka přes řadu hor. „Jenže co já vím? Tvůj falešný otec je velký lord a já jsem jen malý pokřivený opičí mužík. Přesto, já bych na to šel jinak.“

To vzbudilo chlapcovu pozornost. „Jak jinak?“

„Kdybych byl na tvém místě? Vydal bych se na západ místo na východ. Přistál bych v Dorne a vztyčil tam svoje korouhve. Sedm království nikdy nebylo zralejších k dobytí, než jsou právě teď. A na Železném trůnu sedí chlapecký král. Sever je jeden velký chaos, říční krajiny jedna velká zkáza, povstalci drží Bouřlivý konec i Dračí kámen. Přijde zima a říše bude hladovět. A kdo zůstane, aby si s tím vším poradil, kdo ovládá malého krále, jenž vládne Sedmi královstvím? Nu, moje vlastní milá sestra. Nikdo jiný tam není.

Můj bratr Jaime prahne po bitvě, ne po moci. Promeškal každou šanci dostat se k vládě. Můj strýc Kevan by byl ucházející regent, pokud by mu někdo tuto funkci udělil, ale nikdy po ní nesáhne sám. Bohové ho stvořili, aby následoval, ne aby vedl.“ Nu, bohové a můj lord otec. „Mace Tyrell by si žezlo rád vzal, jenže moji vlastní příbuzní neustoupí a nedají mu ho. A Stannise všichni nenávidí. Kdo tedy zbývá? Nu, jenom Cersei.

Západozemí je rozervané a krvácí, ale nepochybuji o tom, že dokonce i teď se moje drahá sestra snaží ošetřovat rány… solí. Cersei je stejně laskavá jako král Maegor, stejně nesobecká jako Aegon Nehodný, stejně moudrá jako Šílený Aerys. Nikdy nezapomene urážku, ať opravdovou či domnělou. Opatrnost považuje za zbabělost a nesouhlas za vzdorovitost. A je chamtivá. Lační po moci, po poctách, po lásce. Tommenova vláda je silná díky všem aliancím, které tak pečlivě vybudoval můj lord otec, jenže ona je brzy zničí, každou z nich. Přistaň a vztyč svoje korouhve a muži se budou shromažďovat pro tvoji věc. Lordi velcí i malí, a také prostý lid.

Ale neotálej příliš dlouho, můj princi. Ta chvíle nebude mít dlouhého trvání. Příliv, který tě nyní zvedne, brzy ustoupí. Musíš si zajistit, že se dostaneš do Západozemí, než moje sestra padne a její místo zaujme někdo schopnější.“

„Jenže,“ namítl princ, „jak mohu bez Daenerys a jejích draků doufat, že zvítězím?“

„Ty nepotřebuješ zvítězit,“ řekl mu Tyrion. „Jediné, co potřebuješ, je pozvednout svoje praporce, shromáždit svoje stoupence a udržet si je, dokud nepřijde Daenerys, aby spojila svoje síly s tvými.“

„Říkal jsi, že mne nebude chtít.“

„Možná jsem to přehnal. Možná by se nad tebou slitovala, kdybys přišel žebrat o její ruku.“ Trpaslík pokrčil rameny. „Chceš vsadit svůj trůn na ženský rozmar? Jenže když se vydáš do Západozemí… pak budeš rebel, ne žebrák. Chrabrý, horkokrevný, opravdový potomek z rodu Targaryenů, kráčející ve stopách Aegona Dobyvatele. Drak.

Už jsem ti to říkal, já naši malou královnu znám. Ať se doslechne, že údajně zavražděný syn jejího bratra Rhaegara stále žije, že tento statečný chlapec znovu pozvedl v Západozemí dračí korouhve svých předků, že bojuje zoufalou válku, aby pomstil svého otce a znovu získal Železný trůn pro rod Targaryenů, pod nesmírným tlakem ze všech stran… a přispěchá ti na pomoc tak rychle, jak ji jen budou vítr a voda nést. Jsi poslední z její linie, a tato Matka draků, tato Rozbíječka řetězů, je především zachránkyně. Dívka, která utopila otrokářská města v krvi, než aby ponechala pro ni cizí lidi v okovech, by stěží opustila syna svého vlastního bratra v hodině jeho nebezpečí. A když se dostane do Západozemí a poprvé se s tebou setká, sejdete se jako rovný s rovným, jako muž a žena, ne jako královna a prosebník. Jak by tě pak mohla nemilovat, ptám se tě?“ S úsměvem sebral svého draka, přelétl s ním desku. „Doufám, že mi Jeho Veličenstvo odpustí. Tvůj král je v pasti. Smrt po čtyřech.“

„Jenže jsi říkal –“

„Lhal jsem. Nedůvěřuj nikomu. A drž si blízko svého draka.“ Mladý Griff vyskočil na nohy a kopl do desky. Figurky cyvasse se rozlétly do všech stran, poskakovaly a kutálely se po palubě Plaché děvy. „Seber je,“ poručil chlapec.

Možná je to přece jen Targaryen. „Když to Tvoje Veličenstvo potěší.“ Tyrion klesl na všechny čtyři a pak lezl po palubě a sbíral figurky.

Než se na palubu Plaché děvy vrátili Yandry s Ysillou, již se smrákalo. V patách jim běžel nosič tlačící káru vysoko navršenou zásobami: solí a moukou, čerstvě stlučeným máslem, štůčky slaniny zabalenými v plátně, pytli s pomeranči, jablky a hruškami. Yandry nesl na rameni soudek s vínem, zatímco Ysilla měla přes svoje přehozenou štiku. Ryba byla velká jako Tyrion.

Když Ysilla spatřila trpaslíka stojícího na konci lodní lávky, zastavila se tak prudce, že do ní Yandry narazil a štika jí málem sklouzla ze zad do řeky. Kachna ji pomohl zachránit. Ysilla se na Tyriona zamračila a udělala zvláštní bodavé gesto se třemi vztyčenými prsty. Znamení k zažehnání ďábla. „Ukaž, pomohu ti s tou rybou.“

„Ne,“ vyštěkla Ysilla. „Ustup. Nedotýkej se žádného jídla kromě toho, co sám jíš.“

Trpaslík zvedl obě ruce. „Jak poroučíš.“

Yandry shodil vinný soudek na palubu. „Kde je Griff?“ zeptal se Haldona.

„Spí.“

„Tak ho vzbuď. Máme zprávy, které by si měl vyslechnout.

V Selhorysu nemluví o ničem jiném než o královně. Říkají, že stále sedí v Meereenu. Pokud lze věřit řečem na tržišti, Starý Volantis se brzy zapojí do války proti ní.“

Haldon našpulil rty. „Na klevety prodavaček ryb bych moc nespoléhal. Přesto si myslím, že by si to Griff rád vyslechl.“ Půlmistr odešel dolů.

Ta dívka se stále ještě nevydala do Západozemí. Nepochybně k tomu měla dobré důvody. Mezi Meereenem a Volantisem se prostíralo pět stovek lig pouští, hor, bažin a ruin, a kromě toho Mantarys se svou neblahou pověstí. Město zrůd, říkají, jenže když se vydá po souši, kam jinam by se mohla obrátit, aby doplnila zásoby jídla a vody? Po moři by to bylo rychlejší, ale pokud nemá lodě…

Než se na palubě objevil Griff, štika syčela a prskala nad železným košem, zatímco Ysilla nad ní stála s citronem, z něhož vymačkávala šťávu. Žoldák na sobě měl svoji zbroj a plášť z vlčí kůže, měkké kožené rukavice, tmavé vlněné kalhoty. Překvapilo ho, když viděl Tyriona vzhůru, ale nedal to na sobě znát, kromě svého obvyklého zamračení. Odvedl si Yandryho dozadu ke kormidlu, kde se spolu bavili tichými hlasy, příliš potichu, než aby to trpaslík slyšel.

Nakonec Griff pokynul Haldonovi. „Potřebujeme vědět, co je na těch řečech pravdy. Jdi na břeh a snaž se vyzvědět, co budeš moci. Qavo to bude vědět, pokud ho najdeš. Zkus Lodníka a Malovanou želvu. Ostatní místa, kde se vyskytuje, znáš.“

„Jo. Vezmu s sebou trpaslíka. Čtyři uši slyší víc než dvě. A víš, jak si Qavo zakládá na svém cyvasse.“

„Jak chceš. Vraťte se před západem slunce. Pokud byste se měli z jakéhokoliv důvodu zpozdit, vydejte se ke Zlatému společenstvu.“

Hovoří jako lord. Tyrion si tu myšlenku nechal pro sebe. Haldon si oděl plášť s kápí a Tyrion vyměnil svůj podomácku spíchnutý strakatý oděv za cosi šedivého a nenápadného. Griff jim každému přidělil váček stříbra z Illyriových truhlic. „Na rozvázání jazyků.“

Soumrak již ustupoval tmě, zatímco se ubírali podél nábřeží. Některé z lodí, které míjeli, vypadaly opuštěně, lodní lávky měly vytažené. Jiné se hemžily ozbrojenci, kteří je sledovali podezřívavými zraky. Pod městskými zdmi hořely nad Stánky lampy s pergamenovými svítidly a vrhaly na dlážděnou cestu jezírka barevného světla. Tyrion se díval, jak Haldonův obličej zezelenal, pak zrudl, zfialověl. Pod kakofonií cizích jazyků uslyšel podivnou hudbu, kterou vyluzoval někdo o kus dál vpředu, tenké pískání flétny provázené bubny. Také tam kdesi za nimi štěkal pes.

A venku byly nevěstky. Řeka či moře, přístav byl přístav. A kdekoli jste našli námořníky, našli jste i nevěstky. Tohle měl na mysli můj otec? Tam chodí děvky, k moři?

Nevěstky v Lannisportu či Králově přístavišti byly svobodné ženy. Jejich sestry v Selhorysu byly otrokyně, o jejichž stavu vypovídala slza, kterou měla každá vytetovanou pod pravým okem. Staré jako hřích a dvakrát tak ošklivé, všechny do jedné. Málem by to stačilo k tomu, aby to kteréhokoliv muže od špásování s děvkami odradilo. Tyrion na sobě cítil jejich oči, když šli kolem, a slyšel, jak si mezi sebou cosi šeptají a chichotají se za dlaněmi u úst. Člověk by si myslel, že nikdy předtím neviděly trpaslíka.

U říční brány stál na stráži oddíl volantských kopiníků. Světlo pochodní se odráželo od ocelových drápů, které trčely z jejich pěstnic. Na hlavě měli přilbice tvarované do podoby tygřích hlav a obličeje pod nimi byly označené zelenými pruhy vytetovanými na obou tvářích. Tyrion věděl, že otročtí vojáci Volantisu jsou na svoje tygří pruhy nesmírně hrdí. Touží po svobodě? napadlo ho. Co by dělali, kdyby jim ji dětská královna udělila? Čím by byli, když ne tygry? Co jsem já, když ne lev?

Jeden z tygrů spatřil trpaslíka a řekl něco, co ostatní rozesmálo. Když se přiblížili k bráně, sundal si svoji pěstnici s drápy i upocenou rukavici pod ní, zaklesl paži kolem trpaslíkova krku a hrubě jej podrbal na hlavě. Tyrion byl příliš ohromen, než aby se stačil vzepřít. Během okamžiku bylo po všem. „Co to mělo znamenat?“ zeptal se půlmistra.

„Říká, že podrbat na hlavě trpaslíka nosí štěstí,“ odpověděl Haldon, jakmile pohovořil se strážným v jeho vlastním jazyce.

Tyrion se přiměl usmát se na toho muže. „Řekni mu, že ještě větší štěstí nosí olízat trpaslíkovi ptáka.“

„Raději ne. O tygrech je známo, že mají ostré zuby.“

Jiní strážní jim pokynuli, aby prošli bránou, netrpělivě na ně mávali pochodní. Haldon Půlmistr vstoupil do srdce Selhorysu jako první, s trpaslíkem obezřetně se kolébajícím v jeho patách.

Otevřelo se před nimi velké náměstí. Dokonce i v tuto hodinu bylo hlučné a jasně osvětlené, přeplněné lidmi. Nade dveřmi hostinců a nevěstinců se na řetězech houpaly lampy, ale tady uvnitř, za branami, měly stínidla z barevných skel, ne z pergamenu. Po jejich pravici plápolal noční oheň před chrámem z rudého kamene. Na balkoně chrámu stál kněz v šarlatovém rouchu, kázal malému davu, jenž se shromáždil kolem plamenů. Jinde seděli cestovatelé a hráli před hostincem cyvasse, opilí vojáci vcházeli a vycházeli ze stavení, které zřejmě bylo nevěstincem, jakási žena mlátila venku před stájemi mezka. Kolem s rachotem projel dvoukolový vozík tažený zakrslým bílým slonem. Tohle je jiný svět, pomyslel si Tyrion, ale ne zas tak odlišný od světa, který znám.

Náměstí dominovala bílá mramorová socha bezhlavého muže v neskutečně ozdobném brnění, sedícího rozkročmo na podobně oděném koni. „Kdo je to?“ divil se Tyrion.

„Trojvládce Horonno. Volantský hrdina z Krvavého století. Volili jej za trojvládce každým rokem celých čtyřicet let, dokud nebyl z toho věčného volení unaven a neprohlásil sám sebe trojvládcem na doživotí. Volanťany tím nepotěšil. Brzy poté byl odsouzen k smrti. Uvázali ho mezi dva slony a ti ho roztrhli vpůli.“

„Zdá se, že jeho socha postrádá hlavu.“

„Byl to tygr. Když přišli k moci sloni, jejich stoupenci se rozběsnili a zuráželi hlavy sochám těch, jimž dávali vinu za všechny války a úmrtí.“ Pokrčil rameny. „To bylo v jiném věku. Pojď, raději si poslechneme, co povídá ten kněz. Přísahal bych, že jsem zaslechl jméno Daenerys.“

Přešli náměstí a připojili se k narůstajícímu davu před rudým chrámem. Kolem trpaslíka se ze všech stran tyčili místní, a tak stěží viděl víc než jejich pozadí. Slyšel většinu slov, která kněz říkal, což ale neznamenalo, že by jim rozuměl. „Ty rozumíš, co to říká?“ zeptal se Haldona ve společném jazyce.

„Rozuměl bych, kdyby mi nějaký trpaslík nepištěl do ucha.“

„Já nepištím.“ Tyrion si založil ruce na hrudi a podíval se za sebe, prohlížeje si tváře mužů a žen, kteří se zastavili, aby si poslechli kněze. Všude, kam se podíval, viděl tetování. Otroci. Čtyři z pěti jsou tu otroci.

„Kněz Volanťany vybízí, aby šli do války,“ řekl mu Půlmistr, ale na správné straně, jako bojovníci Pána světla, R’hllora, jenž stvořil slunce a hvězdy a bez ustání bojuje proti temnotě. Říká, že Nyessos a Malaquo se od světla odvrátili, že jejich srdce zatemnily žluté harpyje z východu. Říká…“

„Draci. Tomu slovu jsem rozuměl. Řekl draci“

„Ano. Draci přišli proto, aby ji odnesli ke slávě.“

„Ji. Daenerys?“

Haldon přikývl. „Benerro poslal vzkaz z Volantisu. Její příchod znamená naplnění prastarého proroctví. Narodila se z kouře a soli, aby stvořila nový svět. Je znovuzrozený Azor Ahai… a její vítězství nad temnotou přinese léto, které nikdy neskončí… smrt samotná před ní poklekne a všichni, kdo zemřou v boji za její věc, se znovu narodí…“

„Musím se narodit ve stejném těle?“ zeptal se Tyrion. Dav byl stále hustější. Cítil, jak se kolem něj mačkají lidé. „Kdo je to Benerro?“

Haldon zvedl obočí. „Nejvyšší kněz rudého chrámu ve Volantisu. Plamen pravdy, Světlo moudrosti, První služebník Pána světla, otrok R’hllorův.“

Jediným rudým knězem, kterého kdy Tyrion znal, byl Thoros z Myru, tělnatý, bodrý flamendr v rouchu plném skvrn od vína, který lelkoval u Robertova dvora, opíjel se královými nejlepšími víny a zapaloval svůj meč, kdykoliv se konaly veřejné pranice. „Kněze, co jsou tlustí, zkorumpovaní a cyničtí, beru,“ řekl Haldonovi, „takové, co sedí na měkkých saténových polštářích, uzobávají sladkosti a przní malé chlapce. Mnohem horší jsou ti pravověrní. Právě ti bývají zdrojem všech problémů.“

„Možná je tomu tak, že můžeme tento problém využít v náš prospěch. Vím, kde se možná dozvíme odpovědi.“ Haldon jej vedl kolem bezhlavého hrdiny tam, kde stála obrácená průčelím do náměstí velká kamenná hospoda. Nad jejími dveřmi visel hrbolatý krunýř obrovské želvy, pomalovaný nápadnými barvami. Uvnitř jako vzdálené hvězdy tlumeně hořela stovka červených svící. Ve vzduchu se vznášela vůně opékaného masa a koření, a mladá otrokyně s želvou vytetovanou na tváři nalévala bledé zelené víno.

Haldon se zastavil ve dveřích. „Tamhle. Ti dva.“

Ve výklenku seděli nad vyřezávaným stolkem na cyvasse dva muži, mhouřili ve světle rudé svíce oči na svoje figurky. Jeden byl vyzáblý, s nažloutlou pletí, řídnoucími černými vlasy a ostrým nosem. Druhý byl široký v ramenou, s kulatým břichem a s kučeravými vlasy spadajícími mu přes límec. Ani jeden z nich nevzhlédl od hry, dokud si k nim Haldon nepřetáhl židli a neřekl: „Můj trpaslík hraje cyvasse lépe než vy dva dohromady.“ Větší muž zvedl oči, znechuceně se podíval, kdo je to obtěžuje, a řekl cosi ve starém jazyce Volantisu, příliš rychle, než aby mohl Tyrion třeba jen doufat, že mu porozumí. Ten hubenější se opřel ve své židli. „Je na prodej?“ otázal se ve společném jazyce Západozemí. „V trojvládcově cirkusu hrůzy potřebují trpaslíka, co umí hrát cyvasse.“

„Yollo není otrok.“

„Škoda.“ Hubený muž táhl onyxovým slonem.

Muž za alabastrovou armádou na druhé straně hrací desky nesouhlasně našpulil rty. Táhl svým těžkým koněm.

„Chyba,“ řekl Tyrion. Hrál svou roli dobře.

„Přesně tak,“ přitakal hubený muž. Odpověděl svým vlastním těžkým koněm. Následovalo několik rychlých tahů a nakonec se hubený muž usmál a řekl svému protihráči: „Smrt, můj příteli.“

Velký muž se zamračil na desku, pak vstal a zabručel něco ve svém vlastním jazyce. Jeho protihráč se zasmál. „Tak pojď. Na trpaslíka zas tak hrozně nesmrdíš.“ Pokynul Tyrionovi, aby se posadil na uprázdněnou židli. „Posaď se, malý muži. vyndej na stůl svoje stříbro a uvidíme, jak dobře umíš hrát.“

Jakou hru? mohl by se otázat Tyrion. Vyšplhal na židli. „Lépe se mi hraje s plným břichem a číší vína po ruce.“ Hubený muž se úslužně otočil a zavolal na otrokyni, aby jim přinesla jídlo a pití.

„Vznešený Qavo Nogarys je zde v Selhorysu celníkem,“ řekl Haldon. „Nikdy jsem ho v cyvasse neporazil.“

Tyrion rozuměl. „Možná budu mít větší štěstí.“ Rozevřel svůj měšec a vyskládal mince na hromádku vedle hrací desky, hezky jednu na druhou, dokud se Qavo neusmál.

Zatímco si oba stavěli za zástěnou figurky na desku, Haldon se zeptal: „Nějaké zprávy od dolního toku? Bude válka?“

Qavo pokrčil rameny. „Yunkajci by ji chtěli. Nazývají sami sebe Moudří páni. O jejich moudrosti mluvit nemohu, zato vím, že jsou pěkně mazaní. Jejich vyslanec za námi přišel s truhlicemi zlata a drahého kamení a se dvěma stovkami otroků, vnadných dívek a chlapců s hladkou kůží, vycvičených ve způsobu sedmi vzdechů. Bylo mi řečeno, že jeho hostiny jsou nezapomenutelné a na úplatcích prý nešetří.“

„Yunkajci si koupili vaše trojvládce?“

„Jenom Nyessose.“ Qavo odstranil zástěnu a prohlížel si rozestavení Tyrionovy armády. „Malaquo je možná starý a bezzubý, ale je to stále tygr, a Donifos nebude opětovně zvolen za trojvládce. Tohle město lační po válce.“

„Proč?“ divil se Tyrion. „Meereen je dlouhé ligy za mořem. Čím urazila ona milá dětská královna Starý Volantis?“

„Milá?“ zasmál se Qavo. „Pokud je pravdivá jen polovina příběhů, které sem přicházejí ze Zálivu otrokářů, tak je to dítě zrůda. Povídá se, že je krvežíznivá, že ty, kdo mluví proti ní, nabodává na kůly, aby umírali co nejdéle. Prý je to čarodějka, která krmi svoje draky masem novorozenců. Také porušuje přísahy a uráží bohy, nerespektuje příměří, vyhrožuje vyslancům a obrací se proti těm, kdo jí věrně slouží. Říkají, že její chtíč je neukojitelný, že se páří s muži, ženami, eunuchy, dokonce se psy a dětmi, a běda milenci, kterému se ji nepodaří uspokojit. Dává mužům svoje tělo a bere do otroctví jejich duši.“

Och, výborně, pomyslel si Tyrion. Pokud mi dá svoje tělo Je do mé duše vítána, i když je maličká a zakrnělá.

„Říkají,“ řekl Haldon. „Tím myslíš otrokáře, exulanty, které vypudila z Astaporu a Meereenu. Obyčejné pomluvy.“

„Ty nejlepší pomluvy bývají vždycky okořeněny špetkou pravdy,“ podotkl Qavo, „ale opravdový hřích té dívky nelze popřít. To arogantní dítě si usmyslelo, že zruší otroctví, jenže tento obchod nebyl nikdy omezen jen na Záliv otrokářů. Obchod s otroky se rozpínal po moři přes celý svět, a dračí královna zakalila vodu. Páni za Černou zdí, ti s prastarou krví, špatně spí, naslouchají, jak si jejich kuchyňští otroci brousí dlouhé nože. Otroci pěstují naše jídlo, čistí naše ulice, učí naše děti. Hlídají naše zdi, veslují na našich galérách, bojují v našich bitvách. A nyní, když pohlédnou k východu, vidí už zdálky zářící mladou královnu, Rozbíječku řetězů. Stará krev tohle nemůže trpět. I chudí lidé ji nenávidí. Dokonce i ten nejubožejší žebrák tady znamená víc než otrok. Dračí královna by jej chtěla o tuhle útěchu okrást.“ Tyrion táhl svým kopiníkem. Qavo odpověděl lehkým koněm. Tyrion posunul po desce svého kušostřelce a řekl: „Mám takový dojem, že podle toho rudého kněze venku by Volantis měl bojovat za stříbrnou královnu, ne proti ní.“

„Rudí kněží by udělali dobře, kdyby raději drželi jazyk za zuby,“ opáčil Qavo Nogarys. „Již došlo k bitkám mezi jejími stoupenci a těmi, kdo uctívají jiné bohy. Benerrovo pokřikování slouží jen k tomu, že přivodí krutý hněv na jeho hlavu.“

„Jaké pokřikování?“ zeptal se trpaslík.

Volanťan mávl rukou. „Ve Volantisu se tisíce otroků i svobodný lid shromažďují každého večera na chrámovém náměstí, aby si poslechli, jak Benerro vykřikuje o krvácejících hvězdách a ohnivém meči, který očistí svět. Káže o tom, že pokud trojvládci pozvednou zbraně proti stříbrné královně, Volantis jistojistě shoří.“

„S takovým proroctvím bych dokázal přijít i já. Á, večeře.“ Večeře sestávala z tácu pečeného kozího masa podávaného na sekané cibuli. Maso bylo kořeněné a voňavé, zvenčí dokřupava opečené, uvnitř rudé a šťavnaté. Tyrion si kousek utrhl. Bylo tak horké, že si spálil prsty, ale tak dobré, že nedokázal odolat a musel se ihned natáhnout po dalším kousku. Zapil je bledězeleným volantským likérem, tou nejbližší věcí k vínu, jakou měl celé věky. „Velmi dobré,“ prohlásil, zatímco táhl svým drakem. „Nejsilnější figurka ve hře,“ prohlásil, když bral z desky jednoho z Qavových slonů. „A říká se, že Daenerys Targaryen má tři.“

„Tři,“ přitakal Qavo, „proti třikrát třem tisícům nepřátel. Grazdan mo Eraz nebyl jediný vyslanec, kterého sem poslali ze Žlutého města. Pokud vytáhnou Moudří páni proti Meereenu, legie Nového Ghisu budou bojovat po jejich boku. Tolosané, Elyrijci. Dokonce Dothrakové.“

„Dothraky máte před svými branami,“ řekl Haldon.

„Khal Pono.“ Qavo zamítavě mávl bledou rukou. „Páni koní přijedou, my jim dáme dary, a oni zase odjedou.“ Znovu táhl svým katapultem, sevřel pěst kolem Tyrionova alabastrového draka a sundal jej z desky.

Zbytek byl masakr, třebaže trpaslík odolával dalších tucet tahů. „Přišel čas na hořké slzy,“ řekl Qavo nakonec a sebral hromádku stříbra, „ještě jednu hru?“

„Není třeba,“ řekl Haldon. „Můj trpaslík dostal svou lekci v pokoře. Myslím, že nejlépe uděláme, když se vrátíme na pramici.“

Venku na náměstí stále hořel noční oheň, ale kněz byl pryč a dav se dávno rozptýlil. Za okny nevěstince se mihotala záře svící a zevnitř se ozýval zvuk ženského smíchu. „Noc je ještě mladá,“ řekl Tyrion. „Qavo nám možná neřekl všechno. A děvky toho slyší od mužů, jimž poslouží, hodně a ještě víc.“

„To tak zoufale potřebuješ ženu, Yollo?“

„Muže unaví, když nemá žádné milenky kromě svých prstů.“ Selhorys je určitě místo, kam chodí děvky. Možná je tu i Tyša, má na tváři vytetovanou slzu. „Málem jsem se utopil. Po takovém zážitku muž potřebuje ženu. Kromě toho se chci přesvědčit, zda se mi pták neproměnil v kámen.“

Půlmistr se zasmál. „Počkám na tebe v hostinci u brány. Ať ti to netrvá moc dlouho.“

„Och, neměj strach. Většina žen to se mnou chce mít odbyté, jak nejrychleji to jde.“

Ve srovnání s nevěstinci, do kterých trpaslík často chodíval v Lannisportu a v Králově přístavišti, byl tento velmi skrovný. Zdálo se, že majitel nehovoří žádným jiným jazykem kromě volantštiny, ale docela rozuměl cinkotu stříbra. Provedl Tyriona klenutým průchodem do dlouhé místnosti, kde to vonělo kadidlem a kde polehávaly v různých stadiích obnaženosti čtyři postelové otrokyně. Hádal, že dvě z nich již zažily přinejmenším čtyřicet příchodů a odchodů dnů jména; té nejmladší mohlo být patnáct či šestnáct let. Žádná nebyla tak ošklivá jako nevěstky, které viděl pracovat v přístavu, ale krásné rozhodně nebyly, jedna byla zjevně těhotná. Další byla prostě jen tlustá a měla obě bradavky protknuty železnými kruhy. Všechny čtyři měly pod okem vytetovanou slzu.

„Máš tady dívku, která hovoří jazykem Západozemí?“ zeptal se Tyrion. Majitel přimhouřil oči, nerozuměl mu, a tak Tyrion zopakoval svou otázku ve vznešené valyrijštině. Tentokrát se zdálo, že muž slovo či dvě pochopil, a odpověděl mu ve volantštině. „Dívka od zapadajícího slunce,“ bylo všechno, co trpaslík z jeho odpovědi pochopil. Pomyslel si, že to znamená dívku z Království zapadajícího slunce.

V domě byla jen jedna taková a nebyla to Tyša. Měla pihovaté tváře a prstýnky rudých vlasů, což byl příslib pihovatých ňader a rudých chloupků mezi nohama. „Postačí,“ řekl Tyrion, „a také bych chtěl džbán vína. Rudé víno s rudým masem.“ Nevěstka hleděla na jeho beznosou tvář s odporem v očích. „Urážím tě, drahá? Jsem pohoršlivý tvor, jak by ti milerád řekl můj otec, kdyby nebyl mrtvý a nehnil.“

Třebaže dívka vypadala západozemsky, neuměla ani slovo ze společného jazyka. Možná ji chytili nějací otrokáři ještě jako dítě. Komůrku měla malou, ale na podlaze byl myrský koberec a matrace byla vycpaná peřím, ne slámou. Už jsem viděl horší. „Povíš mi, jak se jmenuješ?“ zeptal si, když si od ní bral pohár vína. „Ne?“ Víno bylo silné a kyselé a překlad nepotřeboval. „Myslím, že se spokojím s tvou kundičkou.“ Otřel si ústa hřbetem ruky. „Už jsi někdy předtím souložila se zrůdou? Ted je stejně vhodná chvíle jako kdykoliv jindy. Svlékni si šaty a lehni si na záda, prosím. Anebo taky ne.“

Nechápavé na něj hleděla, dokud jí nevzal džbán z ruky a nezvedl jí sukně přes hlavu. Poté již chápala, co se od ní vyžaduje, třebaže se neprojevila jako právě nejživější partnerka. Tyrion byl bez ženy již tak dlouho, že do ní vyvrcholil po třetím přiražení.

Odkulil se od ní spíš s pocitem zahanbení než uspokojení. Tohle byla chyba. Co za mrzkého tvora se to ze mne stalo. „Neznáš ženu jménem Tyša?“ zeptal se, zatímco se díval, jak z ní jeho sémě vytéká na postel. Nevěstka neodpověděla. „Víš, kam chodí děvky?“ Ani na tohle neodpověděla. Její záda křižovaly podélné jizvy. To je stejné, jako by byla mrtvá. Právě jsem šoustal mrtvolu. Dokonce i její oči vypadaly mrtvě. Nemá v sobě sílu ani na to, aby mne nenáviděla.

Potřeboval víno. Spoustu vína. Popadl džbán oběma rukama a zvedl si jej ke rtům. Červené víno mu teklo dolů hrdlem a stékalo mu po bradě. Odkapávalo mu z vousu a vsakovalo do péřové postele. Ve světle svíce vypadalo stejně tmavé jako víno, které otrávilo Joffreyho. Když je vypil, hodil prázdný džbán stranou a napůl se skulil, napůl odpotácel na podlahu a zašmátral po nočníku. Žádný nenašel. Zvedl se mu žaludek a Tyrion se náhle ocitl na kolenou a zvracel na koberec, ten nádherný myrský koberec, stejně pohodlný jako lži.

Děvka znechuceně vykřikla. Budou to dávat za vinu jí, uvědomil si zahanbeně. „Uřízni mi hlavu a odnes ji do Králova přístaviště,“ naléhal na ni Tyrion. „Moje sestra z tebe udělá šlechtičnu a už nikdy tě nikdo nezbičuje.“ Ani tomuto nerozuměla, a tak jí rozdělal nohy od sebe, vylezl si mezi ně a vzal si ji ještě jednou. Alespoň tomuhle rozuměla.

Jakmile s ní skončil, sbalil dívčino oblečení a hodil je ke dveřím. Pochopila to a utekla, ponechala jej samotného ve tmě, klesajícího hlouběji do péřové postele. Jsem opilý až hrůza. Neodvažoval se zavřít oči, ze strachu, že by usnul. Za závojem snu jej očekávaly Strasti. Donekonečna stoupající kamenné schody, příkré, kluzké a zrádné… a někde na jejich konci Lord v rubáši. Já se nechci setkat s Lordem v rubáši. Tyrion se nasoukal do šatů a nahmatal si cestu ke schodišti. Gtiff mne stáhne z kůže.

Nu, proč ne? Pokud si někdy nějaký trpaslík zasluhoval stáhnout z kůže, tak jsem to já.

Napůl cesty dolů po schodech špatně šlápl. Nějak se mu podařilo zabrzdit svůj pád rukama a proměnit jej v neobratnou hlučnou hvězdu. Přistál u paty schodiště a nevěstky v místnosti dole udiveně vzhlédly. „Jak jsem jen čilý, když jsem opilý.“ Otočil se k majiteli. „Obávám se, že jsem zničil tvůj koberec. Zaplatím za něj.“ vytáhl plnou hrst mincí a hodil je po muži.

„Skřet,“ řekl hluboký hlas za ním.

V rohu místnosti seděl v jezírku stínu muž, s nevěstkou vrtící se mu na klíně. Téhle dívky jsem si vůbec nevšiml. Kdybych šijí všiml, vzal bych si ji nahoru místo pihatky. Byla mladší než ostatní, štíhlá a hezká, s dlouhými stříbřitými vlasy. Podle vzhledu Lysénka… ale muž, na jehož klíně seděla, byl ze Sedmi království. Urostlý a širokoplecí, čtyřicetiletý, možná i starší. Polovinu hlavy měl holou, ale tváře a bradu mu pokrývalo hrubé strniště a ruce měl hustě porostlé chlupy, které mu vyrůstaly dokonce i z kloubů.

Tyrionovi se vůbec nelíbil. A velký černý medvěd na jeho suknici se mu zamlouval ještě méně. Vlna. On na sobě má v tomhle horku vlnu. Kdo jiný než rytíř by byl takový zatracený blázen? „Jak je milé slyšet společný jazyk tak daleko od domova,“ přinutil se říci, „ale mám dojem, že sis mne s někým spletl. Jmenuji se Hugor Kopec. Mohu ti koupit pohár vína, můj příteli?“

„Už jsem ho vypil dost.“ Rytíř odstrčil nevěstku stranou a vstal. Na kolíčku vedle něho visel jeho opasek s mečem. Sundal jej a tasil. Ocel tiše zašeptala o kůži. Nevěstky celý výjev dychtivě pozorovaly, v očích se jim odráželo světlo svící. Majitel někam zmizel. „Jsi můj, Hugore.“

Tyrion mu nebyl schopen utéci a nedokázal se mu ubránit. A přitom, jak byl opilý, nemohl nad ním zvítězit dokonce ani rozumem. Roztáhl ruce. „A co se mnou máš v úmyslu udělat?“

„Odvést tě,“ řekl rytíř. „Ke královně.“

DAENERYS

Galazza Galare se dostavila do Velké pyramidy v doprovodu tuctu Bílých milostí, dívek urozeného původu, které byly ještě příliš mladé, než aby si mohly odsloužit svůj rok v chrámových zahradách rozkoše. Byl to pěkný obrázek; hrdá stará žena celá v zeleném obklopená děvčátky v bílých oděvech a závojích, ozbrojených svou nevinností.

Královna je vřele uvítala, pak požádala Missandei, aby dohlédla na to, že děvčátka dostanou občerstvení a budou zabaveny, zatímco ona v soukromí povečeří se Zelenou milostí.

Její kuchaři jim připravili úchvatnou krmi sestávající z beránka na medu, ovoněného drcenou mátou a podávaného s malými zelenými fíky, které měla tak ráda. Během jídla je obsluhovala a dolévala jim poháry dvě z Danyiných oblíbených rukojmí – děvčátko s očima laně, jménem Oezza a hubený chlapec, který se jmenoval Grazhar. Byli to bratr a sestra a příbuzní Zelené milosti, která je po příchodu přivítala polibky a zeptala se jich, zda nezlobí.

„Jsou velmi milí, oba dva,“ ujistila ji Dany. „Qezza mi někdy zpívá, má půvabný hlas. A ser Barristan učí Grazhara a další chlapce způsobům západozemské dvornosti.“

„Jsou z mé krve,“ řekla Zelená milost, zatímco jí Oezza nalévala do poháru temně rudé víno. „Ráda se dozvídám, že je jimi Tvoje Zářivost potěšena. Doufám, že totéž se podaří i mně.“ Stará žena měla bílé vlasy a kůži tenkou jako pergamen, ale roky jí nikterak nezakalily oči. Byly stejně zelené jako její šat, plné moudrosti. „Snad mi promineš, že to říkám, ale Tvoje Zářivost vypadá… unaveně. Spíš dobře?“

Dany měla co dělat, aby se nedala do smíchu. „Moc dobře ne. Minulou noc připluly pod příkrovem temnoty vzhůru po Skahazadhanu tři qarthénské galéry. Matčini muži vypustili na jejich plachty letky zápalných šípů a metali jim na paluby soudky s hořící smůlou, ale galéry jim proklouzly, aniž by přišly k újmě. Qarthéňané mají v úmyslu uzavřít pro nás řeku, tak jako uzavřeli záliv. A již nejsou sami. Připojily se k nim tři galéry z Nového Ghisu a karaka z Tolosu.“ Tolosané odpověděli na její žádost o spojenectví tím, že ji prohlásili za běhnu a chtěli po ní, aby vrátila Meereen jeho Velkým pánům. Dokonce i to bylo lepší než odpověď z Mantarysu, kterou jí doručila karavana v truhlici z cedrového dřeva. Uvnitř nalezla naložené hlavy svých tří vyslanců.

„Snad by nám mohli tvoji bohové pomoci. Požádej je, aby seslali vichřici a smetli galéry ze zálivu.“

„Budu se modlit a přinesu oběti. Možná mne bohové Ghisu vyslyší.“ Galazza Galare si usrkla ze svého vína, ale její oči ani na okamžik neopustily Danyinu tvář. „Bouře zuří nejenom mimo zdi, ale také uvnitř. Dozvěděla jsem se, že minulé noci zahynuli další osvobození.“

„Tři.“ Když to říkala, cítila hořkou pachuť v ústech. „Ti zbabělci zaútočili na tkadleny, osvobozené ženy, které nikdy nikomu neublížily, jen vyráběly krásné věci. Mám od nich tapiserii, kterou mi darovaly, visí mi nad postelí. Synové Harpyje rozbili jejich stav, znásilnili je a pak jim podřízli hrdla.“

„Tohle jsme slyšeli. A přesto v sobě našla Tvoje Zářivost odvahu odpovědět na toto krveprolití milosrdenstvím. Neublížila jsi jedinému z urozených dětí, které zde držíš jako rukojmí.“

„Ne, to zatím ne.“ Dany si svoje mladé svěřence oblíbila. Někteří byli plaší a jiní bez ostychu, někteří milí a jiní zasmušilí, ale všichni byli nevinní. „Když nechám zabít svoje šenky, kdo mi bude nalévat víno a obsluhovat mne u večeře?“ řekla, snažíc se o lehký tón.

Kněžka se neusmála. „Říká se, že Holotemenný by jimi nakrmil tvoje draky. Život za život. Za každé Mosazné zvíře by nechal zemřít jedno dítě.“

Dany postrkovala svoje jídlo po talíři. Neodvážila se pohlédnout tam, kde stáli Grazhar a Qezza, ze strachu, že by se mohla rozplakat. Holotemenný má tvrdší srdce než já. Kvůli rukojmím se spolu dohadovali už nesčetněkrát. „Synové Harpyje se ve svých pyramidách smějí,“ řekl jí Skahaz dnešního rána. „K čemu jsou dobrá rukojmí, když nejsi ochotna zkrátit je o hlavu?“

V jeho očích byla Daenerys jen slabá žena. Hazzea stačila. K čemu je dobrý mír, pokud je nutno kupovat si jej krví malých dětí?

„Ty děti za ty vraždy nemohou,“ řekla Dany chabě Zelené milosti. „Já nejsem žádná řeznická královna.“

„A za to je ti Meereen vděčný,“ řekla Galazza Galare. „Slyšeli jsme, že Řeznický král Astaporu je mrtev.“

„Zabitý svými vlastními vojáky, když jim nařídil dát se na pochod a zaútočit na Yunkajce. Sotva stačil vychladnout a na jeho místo nastoupil další, který si říkal Cleon Druhý. Ten vydržel vládnout osm dnů, než mu podřízli hrdlo. Pak si korunu zabral pro sebe ten, co ho zabil. Totéž učinila Cleonova první konkubína. V Astaporu jim říkají král Hrdlořez a královna Běhna. Jejich stoupenci vedou bitvy v ulicích, zatímco Yunkajci a jejich žoldáci čekají venku před zdmi města.“

„Panují žalostné časy. Tvoje Zářivosti, mohla bych se odvážit poskytnout ti radu?“

„Dobře víš, jak si cením tvé moudrosti.“

„Pak dej na mne a provdej se.“

„Ach.“ Dany to očekávala.

„Často jsem tě slyšela říkat, že jsi jenom mladá dívka. Když se tak na tebe dívám, připadáš mi stále ještě jako napůl dítě, příliš mladá a křehká, než abys čelila takovým zkouškám sama. Potřebuješ vedle sebe krále, aby ti pomohl nést tato břemena.“ Dany si nabodla kousek jehněčího, ukousla si a pomalu přežvykovala. „Pověz mi, dokázal by takový král nafouknout tváře a odvát Xarovu galéru zpátky do Qarthu? Mohl by tlesknout rukama a prolomit obléhání Astaporu? Byl by schopen naplnit jídlem bříška mých dětí a nastolit mír v mých ulicích?“

„A ty to dokážeš?“ zeptala se Zelená milost. „Král není bůh, ale stále je toho hodně, co by dokázal silný muž zvládnout. Když moji lidé pohlédnou na tebe, vidí dobyvatelku zpoza moře, která nás přišla povraždit a nadělat otroky z našich dětí. Král by to mohl změnit. Díky urozenému králi z čisté ghiskarské krve by se město smířilo s tvou vládou. Obávám se, že jinak skonči tvoje vláda stejně, jako začala, v krvi a ohni.“

Dany opět postrkovala svoje jídlo po talíři. „A koho by mi bohové Ghisu doporučili za mého krále a manžela?“

„Hizdahra zo Loraq,“ odpověděla Galazza Galare pevným hlasem.

Dany se neobtěžovala předstírat překvapení. „Proč Hizdahra? Skahaz je také urozeného původu.“

„Skahaz je Kandaq, Hizdahr Loraq. Tvoje Zářivost mi promine, ale pouze ten, kdo sám není z Ghisu, nepochopí rozdíl. Často jsem slýchala, že tobě koluje v žilách krev Aegona Dobyvatele, Jaeaeryse Moudrého a Daerona Draka. Vznešený Hizdahr je z krve Mazdhana Velkolepého, Hazraka Pohledného a Zharawa Osvoboditele.“

„Jeho předkové jsou stejně mrví jako moji. Pozvedne snad Hizdahr jejich stíny, aby bránily Meereen proti jeho nepřátelům? Já potřebuji muže, jenž má lodě a meče. Ty mi nabízíš předky.“

„Jsme starý lid, předkové jsou pro nás důležití. Provdej se za Hizdahra zo Loraq a dej mu syna, syna, jehož otec je harpyje a jeho matka drak. V něm se naplní proroctví a tvoji nepřátelé roztají jako sníh.“

Bude to hřebec, který si osedlá svět. Dany již věděla, jak to s proroctvími chodí. Byla utkaná ze slov, ale slova byla vítr. Žádný syn pro Loraqa nebude, žádný dědic, který by spojil draka a harpyji. Až bude slunce vycházet na západě a zapadat na východě, až moře vyschnou a vítr rozfouká hory jako listy. Teprve pak její lůno opět ožije…

… jenže Daenerys Targaryen měla jiné děti, desítky tisíc, které ji zdravily jako svou matku, když rozbila jejich řetězy. Pomyslela na Věrný štít, na Missandeina bratra, na Rylonu Rhee, která hrála tak krásně na harfu. Žádný sňatek je nikdy nevzkřísí zpátky k životu, ale pokud by jí manžel mohl pomoci ukončit krveprolévání, pak ten sňatek dlužila svým mrtvým.

Když si vezmu Hizdahra, poštve to proti mně Skahaze? Důvěřovala Skahazovi víc, než věřila Hizdahrovi, jenže Holotemenný byl jako král nepřijatelný. Rychle se rozzlobil, pomalu odpouštěl. Neviděla žádný smysl v tom, že by se provdala za muže stejně nenáviděného, jako byla sama. Hizdahra si podle toho, co věděla, vážili. „Co si o tomhle můj případný manžel myslí?“ zeptala se Zelené milosti. Co si myslí o mně?

„Stačí, když se ho na to Tvoje Veličenstvo zeptá. Vznešený Hizdahr čeká dole. Stačí pro něj poslat, potěší-li tě to.“ Předpokládáš příliš mnoho, kněžko, pomyslela si královna, ale spolkla svůj hněv a přiměla se na ni usmát. „Proč ne?“ Poslala pro sera Barristana a požádala starého rytíře, aby k ní Hizdahra přivedl. „Je to dlouhý výstup. Ať mu nahoru pomohou Neposkvrnění.“

Než vystoupil šlechtic nahoru, Zelená milost dojedla. „Pokud Tvá Velkolepost dovolí, vzdálím se. Nepochybuji, že ty a vznešený Hizdahr máte spoustu věcí, které spolu budete chtít probrat o samotě.“ Stará žena si otřela šmouhu od medu ze rtů, dala polibek na rozloučenou Oezze a Grazharovi a zvedla si na obličej svůj zelený závoj. „Vrátím se do Chrámu milostí a budu se modlit k bohům, aby ukázali mé královně stezku moudrosti.“

Když byla pryč, nechala si Dany od Oezzy opět dolít pohár, propustila děti a nařídila, aby k ní vpustili Hizdahra zo Loraq. A jestli se opováží pronést jediné slovo o těch jeho drahých bojových jámách, shodím jej dolů z terasy.

Hizdahr na sobě měl prostou zelenou róbu pod prošívanou vestou. Když vstoupil, hluboce se jí uklonil. Tvář měl vážnou. „Nemáš pro mne úsměv?“ zeptala se jej Dany. „To ze mne jde takový strach?“

„V přítomnosti takové krásy vždycky zvážním.“

To byl dobrý začátek. „Napij se se mnou.“ Dany mu sama nalila pohár. „Víš, proč jsi zde. Zdá se, že si Zelená milost myslí, že pokud tě pojmu za manžela, všechny moje strasti zmizí jako mávnutím proutku.“

„Sám bych nikdy s tak odvážným tvrzením nepřišel. Lidé se rodí proto, aby se namáhali a trpěli. Naše strasti zmizí, až zemřeme. Přesto bych ti mohl být ku pomoci. Mám zlato, přátele a vliv… a v žilách mi proudí krev Starého Ghisu. Ačkoliv jsem se nikdy neoženil, mám dvě děti, chlapce a dívku, takže dědice bych ti mohl dát. Mohu smířit město s tvou vládou a učinit přítrž nočnímu vraždění v ulicích.“

„Můžeš?“ Dany pozorovala jeho oči. „Proč by kvůli tobě měli Synové Harpyje odložit nože? Jsi snad jedním z nich?“

„Ne.“

„Řekl bys mi to, kdybys byl?“

Dal se do smíchu. „Ne.“

„Holotemenný zná způsoby, jak z lidí dostat pravdu.“

„Nepochybuji o tom, že Skahaz by ze mne brzy dostal přiznání. Den s ním a budu jedním ze Synů Harpyje. Dva dny a budu Harpyje. Tři, a ukáže se, že jsem jako malý chlapec zabil tvého otce v Královstvích zapadajícího slunce. Pak mne nabodne na kůl a ty se můžeš dívat, jak umírám… jenže vraždění bude pokračovat.“ Hizdahr se naklonil blíž. „Nebo se za mne můžeš provdat a nechat mne, abych se je pokusil zastavit.“

„Proč bys mi měl chtít pomáhat? Pro korunu?“

„Koruna by mi slušela, to nepopírám. Jenže tady jde o něco víc. Je tak udivující, že bych mohl chtít ochraňovat svoje lidi, tak jako ty chráníš svoje osvobozené? Meereen nemůže přežít další válku, Tvoje Zářivosti.“

To byla dobrá odpověď, a upřímná. „Já jsem válku nikdy nechtěla. Jednou jsem porazila Yunkajce a ušetřila jsem jejich město, třebaže jsem je mohla vyplenit. Odmítla jsem se připojit ke králi Cleonovi, když proti nim vytáhl. Dokonce i nyní, když je obléhán Astapor, zůstávám na místě. A Qarth… Qarthéňanům jsem nikdy ničím neublížila…“

„Ne úmyslně, jenže Qarth je město obchodníků, a ti milují cinkot stříbrných mincí a lesk žlutého zlata. Když jsi zničila obchod s otroky, byl ten úder cítit od Západozemí až po Ašaj. Qarth je na svých otrocích závislý. Stejně tak Tolos, Nový Ghis, Lys, Tyroš, Volantis… ten seznam je dlouhý, moje královno.“

„Ať přijdou. Ve mně najdou tvrdšího nepřítele, než byl Cleon, Raději přetrpím další boje, než bych navrátila svoje děti do okovů.“

„Možná existuje další volba. Věřím, že Yunkajce lze přesvědčit, aby ponechali tvým osvobozeným svobodu, pokud by Tvoje Ctihodnost souhlasila s tím, aby Žluté město ode dneška obchodovalo s otroky a cvičilo je, aniž by jim jakkoliv ubližovali. Už by netekla žádná další krev.“

„Až na krev těch, které Yunkai prodá a vycvičí řekla Dany, ale přesto viděla v jeho slovech pravdu. Možná je to ten nejlepší konec, v jaký můžeme doufat. „Neřekl jsi, že mne miluješ.“

„Budu, pokud to Tvou Zářivost potěší.“

„Tak nezní odpověď zamilovaného muže.“

„Co je to láska? Touha? Žádný muž, který má vše, co muži náleží, by nedokázal pohlédnout na tebe a nezatoužit po tobě, Daenerys. Kvůli tomu bych se s tebou ale neoženil. Než jsi přišla, Meereen umíral. Naši vladaři byli staří muži se scvrklými údy a stařeny, jejichž svraštělé pochvy byly suché jako prach. Seděli na vrcholcích svých pyramid, usrkávali meruňkové víno a hovořili o slávě Starého impéria, zatímco staletí míjela a samotné cihly města se kolem nich rozpadaly. Zvyky a opatrnost nás držely v železném stisku, dokud jsi nepřišla ty a neprobudila nás ohněm a krví. Přišel nový čas a jsou možné nové věci. Provdej se za mne.“

Není nepříjemné spočinout na něm pohledem, pomyslela si Dany, a má jazyk krále. „Polib mne,“ nařídila mu.

Vzal ji za ruku a políbil jí prsty.

„Takhle ne. Polib mne, jako bych byla tvoje žena.“

Hizdahr ji vzal za ramena, něžně, jako by byla ptačí mláďátko. Naklonil se dopředu a přitiskl svoje rty na její. Jeho polibek byl lehký, suchý a rychlý. Dany nepocítila žádné vzrušení.

„Mám… mám tě políbit znovu?“ zeptal se, když bylo po všem. „Ne.“ V jezírku na její terase žily rybky, které jí jemně oždibovaly nohy pokaždé, když se koupala. Dokonce i jejich doteky byly vášnivější než Hizdahrovy. „Nemiluji tě.“

Hizdahr pokrčil rameny. „To možná přijde, časem. Je známo, že se to takto stává.“

Ne s námi, pomyslela si. Ne dokud je tak blízko Daario. já chci jeho, ne tebe. „Jednoho dne se budu chtít vrátit do Západozemí, abych si pro sebe zabrala Sedm království, která kdysi patřila mému otci.“

„Jednoho dne musí všichni lidé zemřít, ale nemá smysl zabývat se smrtí. Já raději beru každý den tak, jak přichází.“

Dany spletla dlaně. „Slova jsou vítr, dokonce i slova jako láska a mír. Já vkládám větší důvěru v činy. V mých Sedmi královstvích se rytíři vydávají na výpravy, aby dokázali, že jsou hodni dívek, jež milují. Hledají kouzelné meče, truhlice plné zlata, koruny ukradené z dračích zásob.“

Hizdahr zvedl obočí. „Jediní draci, které znám, jsou ti tvoji, a kouzelných mečů je ještě méně. Rád ti přinesu prsteny, koruny a truhlice plné zlata, jestli po nich toužíš.“

„Já toužím po míru. Pravil jsi, že mi můžeš pomoci ukončit noční krveprolévání v mých ulicích. A tak ti říkám, udělej to. Ukonči tuto stínovou válku, můj pane. Taková bude tvoje výprava. Dej mi devadesát dnů a devadesát nocí bez vraždění a budu vědět, že jsi hoden trůnu. Myslíš, že to dokážeš?“

Hizdahr se tvářil zamyšleně. „Devadesát dnů a devadesát nocí bez jediné mrtvoly a devadesátého prvního dne se vezmeme?“

„Možná,“ odpověděla Dany s ostýchavým pohledem. „Třebaže je známo, že mladé dívky jsou vrtkavé. Možná pak budu chtít ještě kouzelný meč.“

Hizdahr se zasmál. „Tak dostaneš i ten, Zářivosti. Tvoje přání je mi rozkazem. Nejlépe uděláš, když nařídíš svému senešalovi, aby začal činit přípravy k svatbě.“

„Nic by vznešeného Reznaka nepotěšilo víc.“ Pokud by Meereen věděl, že je na obzoru svatba, možná by už jen to učinilo přítrž nočnímu násilí, i kdyby bylo Hizdahrovo úsilí zbytečné. Holotemenný tím nebude nadšen, ale Reznak se roztančí radostí. Dany nevěděla, co z toho jí dělá větší starosti. Potřebovala Skahaze a jeho Mosazná zvířata… a přestala důvěřovat všem Reznakovým radám. Dávej si pozor na navoněného senešala. Spolčil se Reznak s Hizdahrem a Zelenou milostí a narafičil na ni past, do které se měla chytit?

Hizdahr zo Loraq ještě ani neodešel, když se za ní objevil ser Barristan ve svém dlouhém bílém plášti. Léta služby v Královské gardě naučila bílého rytíře, jak zůstat nenápadný, když někoho zabavovala, ale nikdy nebyl daleko. On to ví, viděla na něm hned, a nesouhlasí s tím. Vrásky kolem jeho úst se prohloubily. „Tak,“ řekla mu, „zdá se, že se možná znovu vdám. Máš z toho radost, sere?“

„Pokud je to tvůj rozkaz, Veličenstvo.“

„Hizdahr není manžel, kterého bys pro mne vybral.“

„Nepřísluší mi, abych ti vybíral manžela.“

„To ne,“ souhlasila, „ale je pro mne důležité, abys to pochopil.

Moji lidé krvácejí. Umírají. Královna nepatří sama sobě, ale říši. Sňatek nebo krveprolévání, to jsou moje možnosti. Svatba či válka.“

„Tvoje Veličenstvo, mohu mluvit upřímně?“

„Ty vždycky.“

„Existuje ještě třetí možnost.“

„Západozemí?“

Přikývl. „Přísahal jsem, že budu sloužit Tvému Veličenstvu a ochraňovat tě, aby se ti nic nestalo, kamkoliv se vydáš. Moje místo je po tvém boku, ať zde či v Králově přístavišti… ale tvoje místo je zpátky v Západozemí, na Železném trůnu, jenž patřil tvému otci. Sedm království nikdy nepřijme Hizdahra zo Loraq za svého krále.“

„O nic víc než přijme Meereen Daenerys Targaryen za královnu. Zelená milost má v tomto ohledu pravdu. Já vedle sebe potřebuji krále, krále ze staré ghiskarské krve. Jinak ve mně budou stále vidět mladou barbarku, která vtrhla do jejich bran, nabodala jejich příbuzné na kůly a ukradla jim jejich bohatství.“

„V Západozemí budeš ztraceným dítětem, které se vrací, aby potěšilo srdce svého otce. Tvoji lidé tě budou pozdravovat, když pojedeš kolem, a všichni dobří lidé tě budou následovat.“

„Západozemí je daleko.“

„Budeš-li setrvávat zde, nikdy se k němu blíž nedostaneš. Čím dříve toto místo opustíme „Já vím. Já to vím.“ Dany nevěděla, jak ho přimět, aby to pochopil. Chtěla Západozemí stejně usilovně jako on, jenže nejdříve musela zahojit Meereen. „Devadesát dnů je dlouhá doba. Hizdahr možná selže. A pokud ano, jeho snaha mi kupuje čas. Čas navázat spojenectví, posílit obranu a „A co když se mu to podaří? Co udělá Jeho Veličenstvo pak? „Splním si svou povinnost.“ To slovo bylo cítit na jejím jazyku chladně. „Viděl jsi, jak se oženil můj bratr Rhaegar. Pověz mi, ženil se z lásky či z povinnosti?“

Starý rytíř zaváhal. „Princezna Elia byla dobrá žena, Tvoje Veličenstvo. Byla laskavá a chytrá, s něžným srdcem a sladkým úsměvem. Vím, že ji princ měl velmi rád.“

Rád, pomyslela si Dany. To slovo hovořilo za vše. Já bych také mohla mít Hizdahra zo Loraqa ráda, časem. Možná.

Ser Barristan pokračoval. „Viděl jsem také, jak se vzali tvůj otec a matka. Odpusť, ale ti dva se rádi neměli… a říše za to draze zaplatila.“

„Proč se vzali, když se navzájem nemilovali?“

„Nařídil to tvůj praotec. Jakási lesní čarodějka mu řekla, že podle příslibu se z jejich linii narodí princ.“

„Lesní čarodějka?“ Dany byla ohromena.

„Přišla ke dvoru s Jenny ze Starokamenů. Zakrnělá ženuška, groteskní na pohled. Podle většiny lidí trpaslice, třebaže drahá lady Jenny vždycky tvrdila, že je jedna z dětí lesa.“

„Co se s ní stalo?“

„Létohrad.“ To slovo znamenalo zkázu.

Danny si povzdechla. „Nechej mne teď o samotě. Jsem unavená.“

„Jak poroučíš.“ Ser Barristan se uklonil a otočil se k odchodu. U dveří se ale zastavil. „Odpusť. Tvoje Veličenstvo má návštěvu. Mám mu říci, aby přišel zítra?“

„Kdo je to?“

„Naharis. Do města se vrátily Bouřovrány.“

Daario. Srdce jí poskočilo v hrudi. „Jak dlouho… kdy se…?!“ Jako by ze sebe nemohla vypravit slovo.

Zdálo se, že to ser Barristan chápe. „Tvoje Veličenstvo bylo s kněžkou, když přijel. Věděl jsem, že by sis nepřála být vyrušována. Kapitánovy zprávy mohou počkat do zítřka.“

„Nemohou. Jak bych kdy mohla doufat, že usnu, když mám svého kapitána tak nablízku? „Okamžitě ho pošli nahoru. A… dnes večer tě již nebudu potřebovat. S Daariem budu v bezpečí. Och, a pošli mi sem Irri a Jhiqui, budeš-li tak laskav. A Missandei.“ Musím se převléknout, učinit se krásnou.

Totéž řekla svým služebným, když k ní přišly. „Co si přeje vzít Její Veličenstvo na sebe?“ zeptala se Missandei.

Světlo hvězd a mořskou pěnu, pomyslela si Dany, kousek hedvábí, který ponechá odhalený můj prs, aby se mohl Daario pokochat. Och, a květiny do vlasů. Když se poprvé potkali, přinášel jí kapitán květiny každý den, celou cestu z Yunkai až do Meereenu. „Přineste mi šedý lněný šat s perlami na živůtku. Och, a moji bílou lví kůži.“ V Drogově lví kůži si vždycky připadala v bezpečí.

Daenerys přijala kapitána na své terase, usazená na kamenné lavičce pod hrušni. Na obloze nad městem plul poloviční měsíc a provázela jej tisícovka hvězd. Daario Naharis vstoupil svou kymácivou chůzí. Ten se kymácí, i když stojí v klidu. Kapitán na sobě měl pruhované kalhoty zastrčené do škorní z purpurové kůže, bílou hedvábnou košili, vestu z pozlacených prstenců. Svůj trojitě rozvětvený vous měl purpurový, jeho okázalý knír byl zlatý, dlouhé vlasy měl stejným dílem obarvené napůl jednou, napůl druhou barvou. Na jednom boku měl dýku, na druhém dothracký arakh. „Jasná královno,“ řekl, „během mé nepřítomnosti jsi ještě zkrásněla. jak je to vůbec možné?“

Královna byla na takovou chválu zvyklá, a přesto pro ni ten kompliment znamenal víc, když pocházel od Daaria, než od takových jako Reznak, Xaro nebo Hizdahr. „Kapitáne. Pověděli nám, že jsi nám prokázal v Lhazaru dobrou službu.“ Tolik jsi mi chyběl

„Tvůj kapitán žije jen proto, aby sloužil své kruté královně.“

V jeho očích se zalesklo měsíční světlo. „Uháněl napřed před všemi svými muži, aby spatřil její tvář dříve, jen aby se pak musel soužit, zatímco ona jedla beránka a fíky s jakousi vyschlou starou ženštinou.“

Vůbec mi neřekli, že jsi zde, pomyslela si Dany Jinak bych se určitě zachovala jako blázen a poslala pro tebe okamžitě. „Večeřela jsem se Zelenou milostí.“ Připadalo jí nejlepší nezmiňovat se o Hizdahrovi. „Naléhavě jsem potřebovala její moudrou radu.“

„Já naléhavě potřebuji jediné: Daenerys.“

„Mám poslat pro jídlo? Určitě máš hlad.“

„Nejedl jsem dva dny, ale teď, když jsem zde, stačí mi, když hoduji na tvé kráse.“

„Moje krása ti žaludek nenaplní.“ Utrhla hrušku a hodila ji po něm. „Sněz tohle.“

„Když moje královna poroučí.“ Zakousl se do hrušky, jeho zlatý zub se zaleskl. Do purpurového vousu mu stekla sladká šťáva.

Dívka v jejím nitru ho tak hrozně chtěla políbit, až ji to bolelo. Jeho polibky by byly tvrdé a dobyvačné, říkala si v duchu, a nestaral by se, kdybych vykřikla nebo mu poručila, aby přestal.

Jenže královna v ní věděla, jaká by to byla pošetilost. „Pověz mi o své cestě.“

Nenuceně pokrčil rameny. „Yunkajci poslali nějaké žoldáky, aby uzavřeli Khyzaiský průsmyk. Dlouhá kopí, tak sami sobě říkají. Přepadli jsme je za noci a poslali jich pár do pekel. V Lhazaru jsem zabil dva svoje vlastní seržanty za to, že měli v úmyslu ukrást drahé kameny a zlatý plát, který mi svěřila moje královna jako dar pro Ovčí lid. Jinak všechno proběhlo tak, jak jsem slíbil.“

„O kolik mužů jsi během bojů přišel?“

„O devět,“ odpověděl Daario, „jenže tucet mužů z Dlouhých kopí se rozhodl, že budou raději Bouřovrány než mrtvoly, takže nás nakonec bylo o tři víc. Pověděl jsem jim, že budou žít déle, budou-li bojovat s tvými draky než proti nim, a oni pochopili moudrost mých slov.“

To v ní probudilo obezřetnost. „Možná jsou to yunkajští špehové.“

„Na zvědy jsou příliš stupidní. Neznáš je.“

„Ty taky ne. Důvěřuješ jim?“

„Já důvěřuji všem svým mužům. Jen tak daleko, kam až doplivnu.“ Vyplivl jadýrko a usmál se při pohledu na její podezřívavý výraz. „Mám ti přinést jejich hlavy? Udělám to, když mi to poručíš. Jeden je holohlavý, dva mají copy a jeden si barví vous čtyřmi odlišnými barvami. Jaký zvěd by nosil takový vous, ptám se tě? Vrhač dokáže vyrazit kamenem oko komárovi na čtyřicet kroků a ten ošklivý umí zacházet s koňmi, ale pokud moje královna řekne, že musejí zemřít…“

„Nic takového jsem neřekla. Jen jsem… dávej si na ně pozor, to je všechno.“ Cítila se pošetile, když to řekla. V Daariově přítomnosti si vždycky připadala tak trochu pošetile. Nešikovná, dětinská a nechápavá. Co si o mně asi myslí? Změnila téma. „Pošlou nám Ovčí lidé jídlo?“

„Obilí sem dorazí po Skahazadhanu v říčních člunech, moje královno, a ostatní potraviny v karavanách přes Khyzai.“

„Po Skahazadhanu ne. Řeku pro nás uzavřeli. Moře také. Venku v zálivu jsou lodě. Qarthéňané zahnali třetinu naší rybářské flotily a další třetiny se zmocnili. Ostatní jsou příliš vystrašeni, než aby se pohnuli z přístavu. Jsme odříznuti od toho mála obchodu, co jsme ještě měli.“

Daario odhodil stopku z hrušky. „Qarthéňané mají v žilách mléko. Ukaž jim svoje draky a uprchnou.“

Dany nechtěla mluvit o dracích. Farmáři k ní stále přicházeli s ohořelými kostmi, stěžovali si na ztracené ovce, třebaže Drogon se do města nevrátil. Někteří hlásili, že jej viděli severně od řeky, nad travinami Dothrackého moře. Viserion dole v jámě přetrhl jeden z řetězů; on i Rhaegal byli den ode dne divočejší. Jednou se železné dveře rozžhavily doruda, jak jí řekli její Neposkvrnění, a nikdo se jich neodvážil dotknout po celé dny. „Astapor je rovněž obléhán.“

„Tohle jsem věděl. Jeden muž z Dlouhých kopí žil dostatečně dlouho, aby nám řekl, že v Rudém městě se lidé pojídají navzájem. Řekl, že brzy přijde na řadu Meereen, tak jsem mu vyřízl jazyk a nakrmil jím žlutého psa. Žádný pes nesežere jazyk lháře. Jenže žlutý pes jeho jazyk sežral, takže jsem poznal, že mluvil pravdu.“

„Válka zuří i zde ve městě.“ Pověděla mu o Synech Harpyje a o Mosazných zvířatech, o krvi na cihlách. „Moji nepřátelé jsou všude kolem mne, ve městě i mimo ně.“

„Zaútoč,“ řekl okamžitě. „Člověk obklopený nepřáteli se nemůže bránit. Zkus to, a do zad se ti zatne sekera, zatímco budeš odrážet meč. Ne. Když čelíš mnoha nepřátelům, vyber si toho nejslabšího, zabij ho, přejeď přes něj a uteč.“

„Kam bych měla utéci?“

„Do mého lože. Do mé náruče. Do mého srdce.“ Jílce Daariova arakhu a dýky byly utvářeny do podoby pozlacených žen, nahých a smyslných. Přejel po nich bříšky palců, způsobem, jenž jí připadal mimořádně obscénní, a usmál se na ni prohnaným úsměvem.

Dany cítila, jak se jí hrne krev do tváří. Bylo to téměř, jako by laskal ji. Považoval by i mne za smyslnou, kdybych ho vzala do postele? Probouzel v ní touhu být prostopášná. Neměla jsem ho přijmout o samotě. Je příliš nebezpečný, než aby mohl prodlévat v mé blízkosti. „Zelená milost tvrdí, že musím pojmout za manžela ghiskarského krále,“ řekla znepokojeně. „Naléhá na mne, abych se provdala za vznešeného Hizdahra zo Loraq.“

„Za toho?“ uchechtl se Daario. „Proč ne rovnou za Šedého červa, pokud chceš v posteli eunucha? Ty chceš krále?“

Chci tebe. „Chci mír. Dala jsem Hizdahrovi lhůtu devadesát dní, aby učinil přítrž zabíjení. Pokud se mu to podaří, vezmu si ho za manžela.“

„Vezmi si mne, pokud to dokáži za devět dnů.“

To nemohu udělat, vyhrkla málem.

„Bojuješ proti stínům, zatímco bys měla bojovat proti lidem, kteří je vrhají,“ pokračoval Daario. „Pozabíjej je a zaber si veškeré jejich bohatství, říkám já. Pošeptej příkaz a tvůj Daario pro tebe navrší hromadu z jejich hlav, vyšší než tato pyramida.“

„Kdybych věděla, kdo to je

„Zhak a Pahl a Merreq. Ti a všichni ostatní. Velcí páni. Kdo jiný by to byl?“

Je stejně smělý, jako je krvežíznivý. „Nemáme žádný důkaz jejich konání. Ty bys chtěl, abych nechala povraždit svoje vlastní poddané?“

„Tvoji vlastní poddaní by milerádi zavraždili tebe.“

Byl pryč tak dlouho, že Dany málem zapomněla, jaký je. Žoldáci jsou povahou zrádní, připomněla si v duchu, Nestálí, neloajální, brutální. Nikdy nebude ničím víc. Nikdy nebude člověkem vhodným k tomu, aby se stal králem. „Pyramidy jsou silné,“ vysvětlovala mu. „Mohli bychom je dobýt jen za velkou cenu. V okamžiku, kdy zaútočíme proti jedné, ostatní proti nám povstanou.“

„Tak je tedy dostaň z jejich pyramid pod nějakou záminkou. Posloužit by mohla třeba svatba. Proč ne? Slib svou ruku Hizdahrovi a všichni Velcí páni přijdou, aby se podívali, jak se vdáváš. Jakmile se shromáždí v Chrámu milostí, vypustíš nás na ně.“

Dany byla zděšena. Je to monstrum. Galantní monstrum, ale přesto monstrum. „Považuješ mne snad za řeznického krále?“

„Raději za řezníka než za maso. Všichni králové jsou řezníci. Královny se snad liší?“

„Tato královna ano.“

Daario pokrčil rameny. „Většina královen nemá jiný cíl než zahřívat postel nějakému králi a rodit pro něj syny. Pokud chceš být takovou královnou, vezmi si Hizdahra.“

V očích se jí zableskl hněv. „Zapomněl jsi, kdo jsem?“

„Ne. Ty ano?“

Viserys by tě nechal za takovou neomalenost zkrátit o hlavu. „Jsem krev draka. Neodvažuj se mne poučovat.“ Když Dany vstala, lví kůže jí sklouzla z ramen a dopadla na podlahu. „Odejdi.“

Daario se jí květnatě uklonil. „Žiji, abych poslouchal.“

Když byl pryč, zavolala Daenerys nazpět sera Barristana. „Chci mít Bouřovrány zpátky v poli.“

„Tvoje Veličenstvo? Ti muži se teprve vrátili…“

„Chci, aby byli pryč. Ať provádějí průzkum yunkajského vnitrozemí a poskytují ochranu všem karavanám procházejícím přes Khyzaiský průsmyk. Od teďka bude Daario posílat hlášení tobě. Uděl mu jakoukoliv poctu, které je hoden, a postarej se, aby byli jeho muži dobře placeni, ale v žádném případě ho nepouštěj do mé blízkosti.“

„Jak si přeješ, Tvoje Veličenstvo.“

Té noci nemohla spát, jen se nepokojně otáčela a převracela na loži. Dokonce zašla tak daleko, že nechala zavolat Irri, v naději, že by ji mohlo její laskání pomoci upokojit se, ale po chvíli poslala dothrackou dívku pryč. Irri byla milá, něžná a ochotná, ale nebyla Daario.

Co jsem to udělala? pomyslela si, schoulená ve své prázdné posteli. Čekala jsem tak dlouho, než se ke mně vrátil, a pak ho pošlu pryč. „Udělal by ze mne zrůdu,“ zašeptala, „řeznickou královnu.“ Jenže pak si vzpomněla na Drogona, kdesi daleko od ní, a na draky v jámě. I já mám krev na rukou, a na svém srdci. Vůbec se nelišíme, Daario a já. Oba jsme zrůdy.

ZTRACENÝ LORD

Nemělo by to trvat tak dlouho, pomyslel si Griff, zatímco rázoval sem a tam po palubě Plaché děvy. Přišli nejenom o Tyriona Lannistera, ale také o Haldona? Že by jej zajali Volanťané? Měl jsem s ním poslat Kachnu. Haldonovi samotnému se nedalo věřit; ukázalo se to v Selhorysu, když nechal uprchnout trpaslíka.

Plachá děva byla uvázaná v jedné z nuznějších částí dlouhého, chaotického říčního nábřeží, mezi bidlovým člunem, který neodrazil od mola již celé roky, a vesele pomalovanou kejklířskou bárkou. Kejklíři byli hlasitá a živá cháska, neustále na sebe vyřvávali svoje divadelní repliky a většinou byli opilí.

Den byl horký a ulepený, tak jako byly všechny dny od chvíle, co vypluli ze Strastí. Na přeplněné říční nábřeží Volon Therys pražilo žhavé jižní slunce, jenže horko bylo tou poslední a nejmenší z Griffových starostí. Zlaté společenstvo tábořilo tři míle na jih od města, hodně na sever od místa, kde je očekávali, a trojvládce Malaquo přijel na sever s pěti tisíci pěšáky a tisícovkou jezdců, aby jim v deltě odřízli cestu. Daenerys Targaryen byla stále půl světa daleko a Tyrion Lannister… nu, ten může být prakticky kdekoliv. Pokud jsou bohové dobří, je Lannisterova uťatá hlava již napůl cesty do Králova přístaviště, ale spíš je tomu tak, že je trpaslík živ a zdráv a někde blízko, páchne vínem a kuje nějakou novou neplechu.

„Kde ten Haldon u sedmi pekel je?“ postěžoval si Griff lady Lemore. „Jak dlouho mu mohlo trvat, než koupí tři koně?“

Pokrčila rameny. „Můj pane, nebylo by bezpečnější nechat chlapce zde na palubě?“

„Bezpečnější ano. Moudřejší určitě ne. Je to už dospělý muž a narodil se k tomu, aby kráčel touto cestou.“ Griff neměl na tohle dohadování trpělivost. Bylo mu už na nanic z neustálého skrývání, nanic z čekání, nanic z věčné opatrnosti. Na opatrnost nemám čas.

„Tolik jsme se snažili, abychom prince Aegona udrželi všechny ty roky v bezpečí,“ připomněla mu Lemore. „Já vím, že již nastal čas umýt mu vlasy a dát o něm světu vědět, jenže ten čas není teď. Ne v blízkosti žoldáckého vojska.“

„Pokud má Harry Strickland v úmyslu ublížit mu, schovávání na Plaché děvě mu nepomůže. Strickland velí deseti tisícům šermířů. My máme Kachnu. Aegon je vším, co by mohl člověk od prince žádat. Potřebují to vidět, Strickland a ostatní. Jsou to jeho vlastní muži.“

„Jeho, protože byli koupeni a bylo jim zaplaceno. Deset tisíc ozbrojených cizinců, plus následovníků tábora a nevěstek. Stačí jeden a všechno bude zničeno. Pokud má Hugorova hlava cenu povýšení do šlechtického stavu, kolik by zaplatila Cersei Lannister za hlavu právoplatného dědice Železného trůnu? Neznáš ty muže, můj pane. Je tomu již dobrý tucet let, co jsi naposledy jezdil se Zlatým společenstvem, a tvůj starý přítel je mrtvý.“ Černé srdce. Myles Toyne byl tak plný života, když se s ním Griff loučil… bylo těžké smířit se s tím, že již nežije. Zbyla po něm zlatá hlava na konci kopí a na jeho místě je teď Bezdomovec Harry Strickland. Věděl, že Lemore má pravdu. Jacíkoliv možná byli jejich otcové a dědové zpátky v Západozemí před exilem, muži Zlatého společenstva byli nyní žoldáci. A takovým nebylo radno důvěřovat. Přesto…

Minulou noc se mu opět zdálo o Kamenném septu. Sám, s mečem v ruce, přebíhal od domu k domu, rozrážel dveře, vybíhal nahoru po schodech, přeskakoval ze střechy na střechu, a v uších mu přitom zvonil zvuk vzdálených zvonů. V lebce mu zvučelo hluboké bronzové dunění a stříbrné odbíjení, šílená kakofonie hluku, který byl stále hlasitější, dokud nakonec neměl pocit, jako by se mu měla rozskočit hlava.

Od Bitvy zvonů uplynulo sedmnáct let, a přesto jako by byl ten zvuk zvonů svázaný do těsného uzlu v jeho útrobách. Jiní by mohli tvrdit, že říše byla ztracena, když princ Rhaegar podlehl smrtícímu úderu Robertova bojového kladiva na Trojzubci, jenže k bitvě na Trojzubci by nikdy nedošlo, kdyby byl gryf zabil jelena tam v Kamenném septu. Zvony pro nás tehdy vyzváněly celý den. Pro Aeryse a jeho královnu, pro Eliu z Dome a její malou dcerku, pro každého spravedlivého muže a poctivou ženu v Sedmi královstvích. A pro mého stříbrného prince.

„Původně jsme měli v plánu odmaskovat prince Aegona teprve tehdy, až se dostaneme ke královně Daenerys,“ říkala Lemore.

„To bylo tehdy, když jsme se domnívali, že dívka míří na západ. Naše dračí královna spálila tento plán na popel a my jsme díky tomu tlustému bláznovi v Pentosu uchopili dračici za ocas a spálili jsme si prsty až na kost.“

„Illyrio nemohl vědět, že se ta dívka rozhodne zůstat v Zálivu otrokářů.“

„O nic víc než věděl, že Žebrácký král zemře mladý nebo že jej khal Drogo bude brzy následovat do hrobu. Velmi málo z toho, co tlustý muž očekával, se opravdu stalo.“ Griff popleskal jílec svého meče rukou v rukavici. „Celé roky jsem tančil podle toho, jak onen muž pískal, Lemore. Co nám to přineslo dobrého? Princ je nyní dospělý muž. Jeho čas „Griffe,“ zvolal hlasitě Yandry nad klinkáním kejklířského zvonu. „Je tu Haldon.“

A taky byl. Půlmistr vypadal vyprahle a umolousaně, jak se tak ubíral podél říčního nábřeží k začátku mola. V podpaždí svého lehkého plátěného oděvu měl skvrny od potu a na dlouhé tváři měl stejný mrzutý pohled jako v Selhorysu, když se vrátil k Plaché děvě a byl nucen přiznat, že se mu trpaslík ztratil. Vedl však tři koně a to bylo vše, na čem záleželo.

„Přiveď chlapce,“ řekl Griff. „Postarej se, aby byl připraven.“

„Jak pravíš,“ odpověděla nešťastně.

Přesně tak. Oblíbil si Lemore, což ovšem neznamenalo, že by potřeboval její souhlas. Jejím úkolem bylo vzdělat chlapce v doktrínách víry, a to udělala. Žádné množství modliteb jej však nedosadí na Železný trůn. To byla Griffova úloha. Jednou zklamal prince Rhaegara. Nezklame jeho syna, ne dokud nevyprchá život z jeho těla.

Haldonovi koně jej nepotěšili. „Tohle jsou ti nejlepší, co jsi dokázal sehnat?“ postěžoval si Půlmistrovi.

„Ano,“ odpověděl Haldon podrážděným tónem, „a raději se neptej, kolik nás stáli. S Dothraky za řekou se polovina obyvatel Volon Therysu rozhodla odjet, takže cena koní den ode dne stoupá.“

Měl jsem tam jít sám. Po Selhorysu zjistil, že důvěřovat Haldonovi stejně jako předtím je těžké. Nechal trpaslíka, aby jej obelstil tím svým výmluvným jazykem. Nechal ho odejít samotného do nevěstince, zatímco sám lelkoval jako nějaký moula na náměstí. Majitel nevěstince se dušoval, že trpaslík byl nucen odejít pod hrotem meče, jenže Griff si nebyl jistý, zda tomu může věřit. Trpaslík byl natolik mazaný, že by klidně dokázal zinscenovat svůj vlastní útěk. Děvky mluvily o opilém muži, který ho zajal, jenže to mohl klidně být nějaký kumpán v jeho službách. Vina je i na mé straně. Poté, co se trpaslík vrhl mezi Aegona a zkamenělého muže, jsem ho přestal tak hlídat. Měl jsem mu podříznout hrdlo, hned jak jsem ho poprvé spatřil.

„Myslím, že nám poslouží,“ řekl Haldonovi. „Tábor je jen tři míle na jih odsud.“ Plachá děva by je tam dostala rychleji, jenže nechtěl, aby Harry Strickland věděl, kde se s princem až dosud skrýval. Ani se mu dvakrát nezamlouvala vyhlídka, že by se měl brodit nějakými mělčinami a šplhat do blátivého břehu. Takový příchod by možná postačil žoldákovi a jeho synovi, ovšem nikoli významnému lordovi a jeho princi.

Když se chlapec vynořil s Lemore po boku z kajuty, Griff si ho pečlivě prohlédl od hlavy až k patě. Princ měl meč a dýku, vysoké černé boty vyblýskané do vysokého lesku, černý plášť lemovaný krvavě rudým hedvábím. S umytými ostříhanými vlasy, čerstvě nabarvenými temnou modří – a modře vypadaly i jeho oči. Na krku měl tři velké, do čtverce vybroušené rubíny na řetězu z černého železa, dar od magistra Illyria. Rudá a černá, dračí barvy. Vypadalo to dobře. „Vypadáš jako pravý princ,“ řekl chlapci. „Tvůj otec by byl hrdý, kdyby tě teď viděl.“

Mladý Griff si prohrábl prsty vlasy. „Z téhle tmavomodré je mi už nanic. Měli jsme ji vymýt.“

„Na to je ještě brzy.“ Griff by se také rád vrátil ke svým vlastním barvám, třebaže jeho kdysi rudé vlasy již zešedivěly.

Poplácal chlapce po rameni. „Půjdeme? Tvoje armáda očekává tvůj příchod.“

„Líbí se mi, jak to zní. Moje armáda.“ Přes tvář mu přelétl úsměv, pak zmizel. „Je tomu tak i ve skutečnosti? Jsou to žoldnéři. Yollo mi říkal, abych nikomu nedůvěřoval.“

„To zní moudře,“ připustil Griff. Situace by možná byla jiná, kdyby společenstvu stále velel Černé srdce, jenže Myles Toyne byl již čtyři léta mrtev a Bezdomovec Harry Strickland byl úplně jiný člověk. To však chlapci říci nehodlal. „Ne každý člověk je tím, čím se jeví, a zvlášť princ má dobrý důvod být obezřetný… jenže zajdi po této cestě příliš daleko a nedůvěra tě může otrávit, učinit tě zatrpklým a vystrašeným.“ Takový byl i král Aerys. „Nejlépe bude ubírat se zlatou střední cestou. Ať si muži zaslouží tvou důvěru věrnou službou… ale jakmile to udělají, buď k nim štědrý a dobrý.“

Chlapec přikývl. „Budu si to pamatovat.“

Dali princi toho nejlepšího ze tří koní, velkého šedého valacha, tak bledého, až byl skoro bílý. Griff a Haldon jeli vedle něj na menších koních. Dobré půl míle běžela cesta na jih pod vysokými bílými zdmi Volon Tnerysu. Pak nechali město za sebou a ubírali se dál podél klikatého toku Rhoyne, skrze vrbové háje a maková pole a kolem vysokého dřevěného mlýna, jehož otáčející se lopatky skřípaly jako staré kosti.

A když se slunce sklánělo k západu, narazili vedle řeky na Zlaté společenstvo. Byl to tábor, který by se možná líbil i Arthuru Dayneovi – kompaktní, uspořádaný, obranyschopný. Kolem byl vykopán hluboký příkop s naostřenými kůly uvnitř. Latríny byly umístěny vedle řeky, aby proud smýval veškeré výkaly. Koňské řady byly na severu a za nimi se pásly vedle vody dva tucty slonů, kteří vytahovali choboty ze země rákosí. V Západozemí neexistuje válečný oř, který by se jim mohl rovnat.

Z vysokých žerdí podél obvodu tábora plápolaly bojové praporce ze zlatého brokátu. Pod nimi chodily na hlídkách stráže ve zbroji, vyzbrojené kopími a kušemi, hlídaly všechny přístupové cesty. Griff se obával, že disciplína společenstva se pod vedením Harryho Stricklanda možná uvolnila; ale zdálo se, že jeho starosti byly neopodstatněné.

U brány řekl Haldon cosi veliteli stráží a ten poslal běžce, aby vyhledal kapitána. Když se objevil, byl stejně ošklivý, jako když jej Griff viděl naposledy. Šourající se tělnatý muž s velkým břichem a tváří, kterou křižovaly staré jizvy. Jeho pravé ucho vypadalo, jako by mu jej sežvýkal pes, a levé mu chybělo celé. „Oni tě jmenovali kapitánem, Květino?“ řekl Griff. „Já myslel, že Zlaté společenstvo má vyšší měřítka.“

„Je to horší, než si myslíš, ty zmetku,“ řekl Franklyn Květina. „Taky mě pasovali na rytíře.“ Popadl Griffa za předloktí a přitáhl ho k sobě do kosti drtícího objetí. „Vypadáš příšerně, dokonce i na chlapa, co už je celé roky mrtvý. Modré vlasy, jo? Když mi Harry řekl, že přijedeš, málem jsem se posral. A Haldone, ty ledová kundo, tebe taky vidím rád. Pořád máš ten klacek v prdeli?“ Otočil se k Mladému Griffovi. „A toto je…?“

„Můj panoš. Chlapče, toto je Franklyn Květina.“

Princ mu pokývl. „Květina je jméno pro bastardy. Jsi z Roviny.“

„Jo. Moje matka byla pradlena v Cidrově, dokud ji neznásilnil jeden z lordových synů. Takže jsem tak trochu hnědé jablko Fossowayů, aspoň tak to vidím já.“ Květina je mávnutím poslal přes bránu. „Pojďte se mnou. Strickland svolal všechny důstojníky do svého stanu. Válečná porada. Ti proklatí Volanťané řinčí oštěpy a chtějí vědět, jaké máme úmysly.“

Muži Zlatého společenstva byli venku před svými stany, hráli v kostky, pili a pleskali po mouchách. Griff si říkal, kolik z nich ví, kdo je. Jen málo. Dvanáct let je dlouhá doba. Dokonce i muži, kteří jezdili s ním, by možná nepoznali ve vrásčité, čistě oholené tváři a modrých vlasech žoldáka Griffa onoho exilového lorda Jona Conningtona s ohnivě rudým vousem. Podle většiny z nich se Connington upil k smrti v Lysu, poté, co jej s hanbou vyhnali od společenstva za to, že kradl z truhlice s válečnou kořistí. Ostuda z té lži mu stále ležela v žaludku, ale podle Varyse to bylo nezbytné. „Nechceme žádné písně o galantním exilovém lordovi,“ zašvitořil eunuch tím svým roztomilým hlasem. „Na ty, kdo zemřou hrdinskou smrtí, dlouho vzpomínají; na zloděje, opilce a zbabělce brzy zapomenou.“

Co může vědět eunuch o mužské cti? Griff souhlasil s Pavoukovým plánem jen kvůli chlapci, což ovšem neznamenalo, že by se mu zamlouval. Nechte mne žít tak dlouho, abych viděl sedět chlapce na Železném trůnu, a Varys zaplatí za tuto urážku… i za mnohem víc. Pak uvidíme, kdo bude brzy zapomenut.

Stan kapitána-generála byl ušitý ze zlatého brokátu a obklopený prstencem kopí zakončených pozlacenými lebkami. Jedna lebka byla větší než ostatní, groteskně znetvořená. Pod ní byla druhá, ne větší než dětská pěst. Maelys Obludný a jeho bezejmenný bratr. Ostatní lebky byly stejné, třebaže některé z nich byly popraskané a rozštípané od úderů, které utržily, a jedna měla opilované špičaté zuby. „Který z nich je Myles?“ zeptal se bezmyšlenkovitě Griff.

„Tamten. Na konci.“ Květina tam ukázal. „Počkejte tady. Ohlásím vás.“ Vklouzl do stanu a nechal Griffa, aby přemítal nad pozlacenou lebkou svého starého přítele. Když ještě žil, byl Myles Toyne ošklivý jako noc. Jeho slavný předek, tmavý a elegantní Terrence Toyne, o němž zpívali zpěváci, měl tak pohlednou tvář, že mu nedokázala odolat dokonce ani králova milenka; jenže Myles měl uši jako konvice, křivou bradu a ten největší nos, jaký kdy Jon Connington viděl. Když se na vás ale usmál, na ničem z toho nezáleželo. Černé srdce, tak mu říkali jeho muži, kvůli znaku na jeho štítu. Myles měl to jméno rád, i všechno, co mohlo znamenat. „Kapitána-generála by se měli bát, přátelé i protivníci,“ řekl mu jednou. „Když mne budou muži považovat za krutého, tím lépe.“ Ve skutečnosti tomu bylo jinak. Toyne, voják až do morku kostí, byl divoký, ale vždy spravedlivý, ke svým mužům se choval jako otec a k exilovému lordu Jonu Conningtonovi byl vždy štědrý.

Smrt jej připravila o uši i o nos; o všechnu jeho vřelost. Jen jeho úsměv zůstal, proměněný v lesknoucí se pozlacenou grimasu. Všechny lebky se usmívaly, dokonce i Hořkoocelova na vysokém kopí ve středu. Na co se ten měl co usmívat? Zemřel opuštěný a sám, zlomený muž v cizí zemi. Ser Aegor Řeka na svém smrtelném loži jako první poručil svým mužům, aby ovařili maso z jeho lebky, namočili ji do zlata a pak ji nesli před sebou, až překročí moře, aby opětovně dobyli Západozemí. Jeho nástupci následovali jeho odkazu.

Jon Connington mohl být jedním z těchto nástupců, kdyby bylo jeho vyhnanství dopadlo jinak. Strávil u společenstva pět let, pozvedl se z řad obyčejných vojáků na čestné místo po Toyneově pravici. Kdyby byl zůstal, je docela možné, že by muži zvolili po Mylesově smrti za svého velitele jeho namísto Harryho Stricklanda. Griff ale cesty, kterou si zvolil, nelitoval. Až se vrátím do Západozemí, nebude to v podobě lebky na kopí.

Květina vyšel ze stanu. „Pojďte dál.“

Jakmile vstoupili, vstali vysocí důstojníci Zlatého společenstva ze svých stoliček a táborových židliček. Staří přátelé pozdravili Griffa úsměvy a objetími, noví muži formálněji. Ne všichni z nich jsou tak potěšeni, jak bych byl věřil. Zdi některými z úsměvů vycítil nože. Až donedávna většina z nich věřila, že lord Jon Connington bezpečně odpočívá ve svém hrobě, a mnozí to nepochybně považovali za vhodné místo pro muže, jenž okrádal své bratry ve zbrani. Griff by možná cítil na jejich místě totéž.

Ser Franklyn je vzájemně představil. Někteří z žoldáckých kapitánů měli stejně jako Květina jména bastardů: Řeka, Kopec, Kámen. Jiní si ponechali význačná jména z historie Sedmi království; Griff napočítal dva Strongy, tři Peaky, Mudda, Mandrakea, Lothstona, pár Coleů. Ne všechna byla pravá, jak věděl. Ve svobodných společenstvích si mohl každý muž říkat, jak chtěl. Ať se jmenovali jakkoliv, představovali žoldáci přehlídku drsné nádhery. Stejně jako mnozí z jejich řemesla nosili svoje světské statky na sobě; Griff kolem sebe viděl hojně drahými kameny zdobených mečů, vykládaných zbrojí, těžkých prstenců kolem krku… a každý muž nosil panské výkupné ve zlatých pažních prstencích. Každý prstenec znamenal jeden rok služby u Zlatého společenstva. Marq Mandrake, na jehož neštovicemi zjizvené tváři zela díra v místě, kde mu byla upálena otrocká značka, na sobě měl rovněž řetěz ze zlatých lebek.

Ne každý z kapitánů byl západozemské krve. Černý Balaq, bělovlasý obyvatel Letních ostrovů, měl kůži černou jako saze a velel lučištníkům společenstva; stejně jako za časů Černého srdce. Měl na sobě plášť ze zeleného a oranžového peří, nádherný na pohled. Na kost vyzáblý Volanťan, Gorys Edoryen, nahradil Stricklanda v roli správce pokladny. Přes rameno měl přehozenu leopardí kůži a na záda mu spadaly v naolejovaných prstýncích vlasy rudé jako krev, třebaže jeho špičatý vous byl černý. Velitel zvědů byl pro Griffa nový; Lyséňan jménem Lysono Maar, s šeříkovýma očima a bílozlatými vlasy a rty, které by mu záviděla každá děvka. Na první pohled jej Griff málem považoval za ženu. Nehty na rukou měl rudě nalakované a v ušních lalůčcích měl zavěšeny perly a ametysty.

Duchové a prolhaná, pomyslel si Griff, když pozoroval jejich tváře. Přízraky z dávno zapomenutých válek, k záhubě odsouzených věcí, poražených rebelií, bratrstvo zkrachovalých a zapomenutých, pošpiněných a vyděděných. Tohle je moje armáda. Tohle je naše nejlepší naděje.

Otočil se k Harrymu Stricklandovi.

Bezdomovec Harry málo připomínal válečníka. Strickland, statný, s velkou kulatou hlavou, mírnýma šedýma očima a řídnoucími vlasy, které si česal přes lebku, aby zakryl pleš, seděl na táborové židli a máchal si nohy v míse se slanou vodou. „Promineš mi, když nevstanu,“ řekl místo pozdravu. „Náš pochod byl únavný a mně na palcích rychle naskakují puchýře. Je to prokletí.“

Je to známka slabosti. Mluvíš jako nějaká stará bába. Stricklandové byli součástí Zlatého společenstva od doby jeho založení. Harryho prapraotec přišel o svoje pozemky, když povstal s Černým drakem během první Černohňovy rebelie. „Jsme u Zlatého společenstva již čtyři generace,“ vychloubal se Harry, jako by byly čtyři generace exilu a porážky něčím, čím by se mohl člověk pyšnit.

„Mohu ti na to vyrobit mast,“ řekl Haldon, „a existují určité minerální soli, které ti zpevní kůži.“

„To je od tebe laskavé.“ Strickland pokývl svému panoši. „Watkyne, víno pro naše přátele.“

„Děkuji, ale raději ne,“ řekl Griff. „Budeme pít vodu.“

„Jak si přeješ.“ Kapitán-generál se usmál na prince. „A toto je zřejmě tvůj syn.“

On to ví? podivil se Griff. Kolik mu toho Myles řekl? Varys byl ohledně potřeby utajení neústupný. Plány, které dělali on a Illyrio s Černým srdcem, znali pouze oni a nikdo jiný. Zbytek společenstva byl ponechán v nevědomosti. Co nevěděli, nemohli nikomu prozradit.

Ty časy ale minuly. „Žádný člověk by nemohl žádat cennějšího syna,“ řekl Griff, „ale ten hoch není z mé krve a nejmenuje se Griff. Moji páni, představuji vám Aegona Targaryena, prvorozeného syna prince Rhaegara z Dračího kamene a princezny Elii z Dorne… brzy, s vaší pomocí, budoucího Aegona, šestého svého jména, krále Andalů, Rhoynů a Prvních lidí… a pána Sedmi království.“

Jeho oznámení uvítalo jen ticho. Kdosi si odkašlal, jeden z Coleů si dolil do poháru víno ze džbánu. Gorys Edoryen si hrál s prstýnkem svých vlasů a mumlal cosi v jazyce, který Griff neznal. Laswell Peake si odkašlal, Mandrake a Loathstone si vyměnili pohled. Oni to vědí, uvědomil si Griff tehdy. Věděli to po celou dobu. Otočil se a podíval se na Harryho Stricklanda. „Kdy jsi jim to řekl?“

Kapitán-generál zavrtěl svými zpuchýřovatělými chodidly v míse s vodou. „Když jsme přišli k řece. Společenstvo bylo nepokojné a mělo k tomu dobré důvody. Zanechali jsme snadné tažení ve Svárlivých zemích… a kvůli čemu? Abychom se potili v tomhle strašlivém horku, dívali se, jak se rozpouštějí naše mince a rezivějí naše meče, zatímco já odmítám lukrativní nabídky?“

Griffovi přejel při té zprávě mráz po zádech. „Kdo?“

„Yunkajci. Vyslanec, kterého vypravili, aby zlákal Volantis, již vyslal tři svobodná společenstva do Zálivu otrokářů. Nás si přeje mít jako čtvrté a nabízí dvakrát tolik, co nám platí Myr, a k tomu navíc otroka pro každého muže ze společenstva, deset pro každého důstojníka… a stovku vybraných panen jen pro mne.“

U sedmi pekel. „To by vyžadovalo tisíce otroků. Kde si Yunkajci myslí, že jich tolik najdou?“

„V Meereenu.“ Strickland pokynul svému panošovi. „Watkyne, ručník. Ta voda již chladne a mně se svraštila kůže na chodidlech jako rozinky. Ne, ten ručník ne, chci ten měkký.“

„Odmítl jsi ho,“ řekl Griff.

„Řekl jsem mu, že budu o jeho návrhu přemýšlet.“ Harry s sebou škubl, když mu jeho panoš utíral nohy. „Opatrně s těmi prsty. Představuj si, že jsou to hrozny s velmi tenkou slupkou, chlapče. Chceš je osušit, aniž bys je rozmačkal. Jemně poťukávej, nedři. Ano, přesně tak.“ Otočil se zpátky ke Griffovi. „Přímé odmítnutí by nebylo moudré. Muži by se mohli oprávněně ptát, zda jsem náhodou nepozbyl rozumu.“

„Brzy budete mít pro svoje meče práci.“

„Budeme?“ otázal se Lysono Maar. „Předpokládám, že víš, že se to děvče z Targaryenů ještě ani nevydalo na západ?“

„Slyšeli jsme tu povídačku v Selhorysu.“

„To není povídačka. Prostá pravda. Příčinu je těžší pochopit. Vyplenit Meereen, jo, proč ne? Já bych na jejím místě udělal totéž. Otrokářská města páchnou zlatém a dobývání si vyžaduje mince. Jenže proč teď otálí? Ze strachu? Z šílenství? Z nečinnosti?“

„Na příčině nezáleží.“ Harry Strickland rozmotal pár pruhovaných vlněných punčoch. „Ona je v Meereenu a my jsme tady, kde jsou Volanťané den ode dne kvůli naší přítomnosti nešťastnější. Přišli jsme sem, abychom pozvedli krále a královnu, kteří nás dovedou domů do Západozemí, jenže se zdá, že tahle dívka z Targaryenů má spíš v úmyslu sázet olivovníky než si pro sebe zabrat trůn svého otce. Její nepřátelé mezitím postupují. Yunkai, Nový Ghis, Tolos. V poli proti ní stane jak Krvavovous, tak Otrhaný princ… a brzy na ni zaútočí také flotily Starého Volantisu. Co vlastně má? Postelové otroky s holemi?“

„Neposkvrněné,“ odpověděl Griff. „A draky.“

„Draky, jo,“ řekl kapitán-generál, „jenže ti jsou ještě mladí, stěží víc než mláďata.“ Strickland si uhladil punčochu přes puchýře a nahoru po kotníku. „Nakolik jí budou nápomocní, když se tyhle armády sevřou kolem jejího města jako pěst?“ Tristan Řeka si zabubnoval prsty do kolene. „O to větší důvod, abychom se k ní co nejrychleji dostali, říkám já. Pokud nepřijde Daenerys za námi, musíme jít my za Daenerys.“

„Copak dokážeme kráčet po vlnách, sere?“ otázal se Lysono Maar. „Znovu ti říkám, že po moři se ke stříbrné královně nedostaneme. Sám jsem vklouzl do Volantisu, předstíraje, že jsem obchodník, abych se dozvěděl, kolik lodí bychom mohli získat. Přístav je plný galér, kog a karak všech možných druhů a velikostí, a přesto jsem brzy zjistil, že se paktuji s pašeráky a piráty.

V našem společenstvu máme deset tisíc mužů, což si lord Connington ze svých let služby s námi zřejmě pamatuje. Pět set rytířů, každý se třemi koňmi. Pět stovek panošů, s koněm na jednoho. A sloni, nesmíme zapomínat na slony. Pirátská loď by nestačila. My bychom potřebovali pirátskou flotilu… a i kdybychom takovou našli, ze Zálivu otrokářů k nám dorazil vzkaz, že Meereen je odříznutý blokádou.“

„Mohli bychom předstírat, že yunkajskou nabídku přijímáme,“ navrhl Gorys Edoryen. „Nechejme se od Yunkajců přepravit na východ, pak jim pod zdmi Meereenu vraťme jejich zlato.“

„Již jen jedna porušená smlouva by znamenala velkou poskvrnu na cti společenstva.“ Bezdomovec Harry Strickland se zarazil se svou bolavou nohou v ruce. „Dovolte mi připomenout vám, že to byl Myles Toyne, kdo otiskl pečeť na tuto tajnou úmluvu, ne já. Já bych jeho dohodě rád dostál, kdybych mohl, jenže jak? Dospěl jsem k uvědomění, že ta targaryenská dívka se na západ nikdy nevydá. Západozemí bylo království jejího otce. Jejím královstvím je Meereen. Jestliže se jí podaří porazit Yunkajce, bude královnou celého Zálivu otrokářů. Pokud ne, zemře dlouho předtím, než můžeme doufat, že se k ní dostaneme.“

Jeho slova Griffa nepřekvapila. Harry Strickland byl vždycky laskavý člověk, lepší ve vyjednávání smluv než v porážení nepřátel. Měl čich pro zlato, ale zda měl žaludek na bitvu, to byla jiná otázka.

„Existuje cesta po zemi,“ navrhl Franklyn Květina.

„Cesta zlých duchů znamená smrt. Jestliže se pokusíme jít tamtudy, přijdeme o polovinu společenstva v důsledku dezercí a polovinu z těch, co přežijí, pohřbíme vedle cesty. Rmoutí mne, že to musím říci, ale magistr Illyrio a jeho přátelé byli nemoudří, když vložili do dětské královny tolik naděje.“

Ne, pomyslel si Griff, byli nanejvýš nemoudři, když vložili svoje naděje do vás.

A pak promluvil princ Aegon. „Pak tedy vložte své naděje do mne,“ řekl. „Daenerys je sestra prince Rhaegara, ale já jsem Rhaegarův syn. Jsem jediný drak, kterého potřebujete.“

Griff položil ruku v černé rukavici princi Aegonovi na rameno. „Chrabře vysloveno,“ řekl, „ale zamysli se nad tím, co říkáš.“

„Zamyslel jsem se,“ nedal se odbýt chlapec. „Proč bych se měl utíkat ke své tetě, jako bych byl nějaký žebrák? Můj nárok na trůn je větší než její. Ať přijde ona za mnou… do Západozemí.“ Franklyn Květina se zasmál. „To se mi líbí. Vyplujme na západ, ne na východ. Nechejme malou královnu jejím olivám a dosaďme na Železný trůn prince Aegona. Na tom, co chlapec říká, něco je.“

Kapitán-generál se tvářil, jako by mu někdo vyťal políček.

„Uškvařil se ti v tom horku rozum, Květino? My potřebujeme tu dívku. Potřebujeme sňatek. Pokud Daenerys přijme naše princátko a učiní ho svým manželem, Sedm království udělá to samé. Bez ní budou lordi jeho nárok jen urážet a označí ho za podvodníka a uchvatitele. A jak se podle tebe máme do Západozemí dostat? Slyšel jsi Lysona. Nemáme lodě.“

Tenhle muž se bojí bojovat, uvědomil si Griff. Jak si jej mohli vybrat za nástupce Černého srdce? „Nemáme lodě, které by nás přepravily do Zálivu otrokářů. Západozemí je něco jiného. Východ je pro nás zavřený, ale moře ne. Trojvládci by určitě byli rádi, kdyby viděli naše záda. Snad by nám mohli dokonce pomoci zorganizovat cestu zpátky do Sedmi království. Žádné město nestojí o armádu na svém prahu.“

„Nemýlí se,“ řekl Lysono Mar.

„Doteďka již lev určitě zachytil dračí pach,“ řekl jeden z Coleů, „jenže Cerseina pozornost bude upřena na Meereen a tu druhou královnu. O našem princi vůbec neví. Jakmile přistaneme a vztyčíme korouhve, mnoho a ještě víc se jich shromáždí, aby se k nám připojili.“

„Někteří,“ připustil Bezdomovec Harry, „ne mnoho. Rhaegarova sestra má draky. Rhaegarův syn je nemá. Nejsme dost početní, abychom dobyli říši bez Daenerys a její armády. Bez jejích Neposkvrněných.“

„První Aegon dobyl Západozemí bez eunuchů,“ řekl Lysono Maar. „Proč by nemohl Aegon Šestý udělat totéž?“

„Podle plánu.“

„Podle jakého plánu?“ opáčil Tristan Řeka. „Podle plánu tlustého muže? Toho, který se mění pokaždé, když se obrací měsíc? Nejdříve se k nám měl přidat Visetys Targaryen s padesáti tisíci Dothraky v zádech. Pak byl žebrácký král mrtvý a měla to být jeho sestra, poddajná mladá dětská královna, která byla na cestě do Pentosu se svými třemi čerstvě vylíhlými draky. Místo toho se dívka obrátí do Zálivu otrokářů a zanechá ve své stopě šňůru hořících měst. Tlustý muž rozhodne, že bychom se s ní měli setkat u Volantisu. A teď se rozpadl dokonce i tento plán.

Už mám těch Illyriových plánů dost. Robert Baratheon získal Železný trůn bez pomoci draků. My můžeme udělat totéž. A pokud se mýlím a říše pro nás nepovstane, vždycky můžeme ustoupit zpátky přes Úzké moře, jako to jednou udělal Hořkoocel a ostatní po něm.“

Strickland umíněně zavrtěl hlavou. „Riziko“

„– už není takové, jako bylo, když ještě žil Tywin Lannister. Sedm království nikdy nebylo zralejších pro dobytí. Na Železném trůnu sedí další chlapecký král, tento ještě mladší než ten poslední, a rebelů je po celé zemi stejně hustě jako spadaného podzimního listí.“

„Přesto,“ nedal se odbýt Strickland, „nemůžeme doufat, že bychom mohli samotní –“

Griff už měl Stricklandovy zbabělosti dost. „My ale sami nebudeme. Připojí se k nám Dorne, musí se k nám připojit. Princ Aegon je syn princezny Elii, stejně jako Rhaegarův.“

„Přesně tak,“ řekl chlapec, „a kdo zbývá v Západozemí, aby se proti nám postavil. Žena?“

„Žena z Lannisterů,“ trval na svém kapitán-generál. „Ta děvka bude mít po svém boku Králokata, na to vemte jed, a za sebou budou mít veškeré bohatství Casterlyovy skály. A Illyrio říká, že ten chlapecký král je zasnoubený s Tyrellovou dcerou, což znamená, že bychom museli čelit rovněž vojsku Vysoké zahrady.“ Laswell Peake zaklepal prsty do stolu. „Dokonce i po století stále mají někteří z nás přátele v Rovině. Moc Vysoké zahrady možná nebude taková, jak si Mace Tyrell představuje.“

„Princi Aegone,“ řekl Tristan Řeka, „jsme tvoji muži. Přeješ si, abychom se plavili na západ místo na východ?“

„Přeji,“ odpověděl Aegon dychtivě. „Pokud chce moje teta Meereen, ať si ho má. Já si pro sebe zaberu Železný trůn, s vašimi meči a vaším spojenectvím. Pohněte se rychle a zaútočte tvrdě a dobudeme snadná vítězství, ještě než si Lannisterové vůbec uvědomí, že jsme se vylodili. To přitáhne ostatní na naši stranu.“

Řeka se souhlasně usmíval. Ostatní si vyměňovali zamyšlené pohledy. Pak Peake řekl: „Já bych raději zemřel v Západozemí než na Cestě zlých duchů,“ a Marq Mandrake se zasmál a řekl: „To já bych raději žil, získal pozemky a nějaký velký hrad,“ a Franklyn Květina poplácal jílec svého meče a řekl: „Pokud si budu moci zabít nějaké ty Fossowaye, jsem pro.“

Když začali mluvit všichni najednou, Griff věděl, že se příliv

Otočil. Tuhle Aegonovu stránku jsem nikdy předtím neviděl Nebyl to prozíravý směr, jenže on už byl z prozíravosti unavený, unavený z tajností, unavený z čekání. Ať zvítězí či prohraje, uvidí ještě před smrtí Gryfův hřad a bude pohřben v hrobě vedle svého otce.

Jeden po druhém muži Zlatého společenstva vstávali, poklekali a pokládali své meče k nohám mladého prince. Posledním, který to udělal, byl Harry Strickland, i se svými puchýři a vším.

Když odcházeli ze stanu kapitána-generála, na západní obloze rudlo slunce, vykreslovalo šarlatové stíny na pozlacených lebkách na vrcholcích jejich kopí. Franklyn Květina se nabídl, že vezme prince na obhlídku tábora a představí jej některým z těch, které nazýval chlapci. Griff mu dal svolení. „Ale pamatuj, co se společenstva týče, musí zůstat Mladým Griffem, dokud nepřeplujeme Úzké moře. V Západozemí mu umyjeme vlasy a necháme ho obléknout jeho zbroj.“

„Ano, rozumím.“ Květina poplácal Mladého Griffa po zádech. „Pojď se mnou. Začneme u kuchařů. Jsou to dobří muži, uvidíš.“

Když byli pryč, otočil se Griff k Půlmistrovi. „Ujížděj zpátky k Plaché děvě a vrať se s lady Lemore a šerem Rollym. Budeme potřebovat rovněž Illyriovy truhlice. Všechny mince a zbroj. Poděkuj Yandrymu a Ysílle. Jejich část je u konce. Nebude na ně zapomenuto, jakmile se Jeho Veličenstvo dostane do svého království.“

„Jak poroučíš, můj pane.“

Griff ho tam nechal a vklouzl do stanu, který mu přidělil Bezdomovec Harry…

Věděl, že cesta před nimi je plná úskalí, ale co s tím? Všichni musí zemřít. Jediné, oč žádal, byl čas. Čekal tak dlouho, bohové mu jistě udělí ještě dalších pár let, dost času, aby viděl, jak chlapec, jehož zval svým synem, usedne na Železný trůn. Aby si zabral svoje území, svoje jméno, svoji čest. Aby utichly zvony, které tak hlasitě vyzváněly v jeho snech, kdykoliv zavřel oči a chtěl spát.

Samotný ve stanu, zatímco skrze otevřenou plentu dopadaly zlaté a šarlatové paprsky zapadajícího slunce, ze sebe Jon Connington pokrčením ramen shodil svůj plášť z vlčí kůže, sundal si přes hlavu drátěnou košili, posadil se na táborovou židličku a stáhl rukavici z pravé ruky. Viděl, že nehet na jeho prostředníku zčernal jako granát a šeď se rozšířila až skoro k prvnímu kotníku, začínal tmavnout rovněž koneček jeho ukazováku, a když se jej dotkl hrotem dýky, nic necítil.

Smrt, věděl, ale pomalá. Rok. Dva roky. Pět. Někteří zkamenělí lidé žili dokonce deset. Dost času, abych se dostal přes moře, abych znovu spatřil Gryfův hřad. Abych jednou provždy ukončil Uchvatitelovu linii a dosadil na Železný trůn Rhaegarova syna.

Pak bude moci lord Jon Connington spokojeně zemřít.

VĚTREM HNANÍ

Ta zvěst se rozšířila táborem jako horký vítr. Již přichází. Její armáda se vydala na pochod. Uhání na jih do Yunkai, chce město podpálit a jeho lid povraždit a my se vydáváme na sever, abychom se s ní setkali.

Žába to slyšel od Dicka Slámy, který to slyšel od Starého Billa Kosti, a ten se to dozvěděl od Pentosana jménem Myrio Myrakis, jenž měl bratrance, který sloužil jako šenk u Otrhaného prince. „Bratránek to slyšel ve velitelském stanu, z Caggových vlastních úst,“ tvrdil Dick Sláma. „Než den skončí, vydáme se na pochod, však uvidíte.“

Ukázalo se, že je to pravda. Rozkaz přišel od Otrhaného prince přes jeho kapitány a seržanty: zbořte stany, naložte mezky, osedlejte koně, než den skončí, vydáváme se na pochod směrem k Yunkai. „Ne že by nás ti yunkajští bastardi chtěli uvnitř svého Žlutého města, čenichající kolem jejich dcer,“ nechal se slyšet Baqq, šilhavý myrský kušostřelec, jehož jméno znamenalo Fazole. „V Yunkai nabereme zásoby, možná čerstvé koně, pak budeme pokračovat na Meereen, abychom si zatančili s dračí královnou. Tak rychle skoč, Žábo, a hezky naostři meč svého pána. Možná jej bude brzy potřebovat.“

V Dorne byl Quentyn Martell princ, ve Volantisu kupcův muž, ale na březích Zálivu otrokářů byl jenom Žába, panoš velkého plešatého dornského rytíře, kterému žoldáci říkali Zelenostřevo. Muži z Větrem hnaných používali jména dle libosti a měnili je podle rozmaru. Jemu začali říkat Žába, protože vždycky tak rychle skákal, když tlustý muž vykřikl rozkaz.

Dokonce i velitel Větrem hnaných si nechával svoje pravé jméno pro sebe. Některá ze svobodných společenství se zrodila během staletí krve a chaosu, jenž následoval po zkáze Valyrie. Jiná se zformovala včera a zítra se rozpadnou. Větrem hnaní existovali třicet let a po celou tu dobu měli jediného velitele, jemným hlasem hovořícího smutnookého pentoského šlechtice zvaného Otrhaný princ. Vlasy a zbroj měl stříbřité šedé, ale jeho otrhaný plášť byl ušitý z proužků látky mnoha barev; modré, šedé a purpurové, rudé, zlaté a zelené, fialové, rumělkové a blankytné, všech vybledlých od slunce. Dick Sláma vyprávěl, že když bylo Otrhanému princi třiadvacet let, magistrové Pentosu si jej vybrali, aby byl jejich novým princem, jen pár hodin poté, co zkrátili o hlavu toho starého. On si místo toho připjal meč, nasedl na svého oblíbeného koně a uprchl do Svárlivých zemí, aby se už nikdy nevrátil. Jezdil s Druhými syny, s Železnými štíty a Panninými muži, pak se spolčil s pěti bratry ve zbrani a společně založili Větrem hnané. Z oněch šesti zakladatelů přežil do dnešní doby jen on.

Žába neměl ponětí, zda je cokoliv z toho pravda. Od té doby, co se nechal ve Volantisu naverbovat k Větrem hnaným, viděl Otrhaného prince jen zdálky. Dornové byli nové ruce, čerství rekruti, potrava pro šípy, tři mezi dvěma tisíci. Jejich velitel si kolem sebe udržoval vznešenější společnost. „Já nejsem žádný panoš,“ protestoval Quentyn, když Gerris Drinkwater – zde známý jako Dornský Gerrold, aby jej odlišili od Gerrolda Rudohřbeta a Černého Gerrolda, a někdy jako Drink, protože to Velkému muži uklouzlo a oslovil ho tak – přišel s tímto plánem. „V Dorne jsem si vysloužil svoje ostruhy. Jsem stejně tak rytíř jako vy.“

Jenže Gerris měl v tomto ohledu pravdu; on i Arch zde byli proto, aby Quentyna ochraňovali, a to znamenalo udržovat jej po boku Velkého muže. „Arch je nejlepší bojovník z nás tří, poukázal Drinkwater, „ale jen ty můžeš doufat, že se oženíš s dračí královnou.“

Ať už se s ní ožením, nebo s ní budu bojovat, již brzy jí budu stát tváří v tvář. Čím více se toho Quentyn o dračí královně dozvídal, tím víc se nadcházejícího střetnutí obával. Yunkajo tvrdili, že krmí svoje draky lidským masem a koupe se v krvi panen, aby si udržela hladkou a pružnou pokožku. Fazole se tomu smál, ale zato se mu líbily řeči o promiskuitě stříbrné královny. „Jeden z jejích kapitánů pochází z rodu, kde mají muži stopu dlouhé údy,“ řekl jim, „avšak ani to jí nestačí. Jezdila s Dothraky a zvykla si na šoustání s hřebci, takže ji teď žádný muž dostatečně nevyplní.“ A podle Knihomola, chytrého volantského žoldnéře, jenž měl nos neustále zabořený do nějakého drolícího se svitku, byla dračí královna vražedná a šílená dohromady. „Její khal zabil jejího bratra, aby ji mohl učinit svou královnou. Jenže ona pak svého khala zabila, aby se sama mohla stát khaleesi. Praktikuje krvavé oběti, lhaní a přetvářka jsou pro ni stejně přirozené jako dýchání, z rozmaru se obrací proti svým vlastním. Porušuje úmluvy… i její otec byl šílený. Má to v krvi.“

Má to v krvi. Král Aerys II. byl šílený, to vědělo celé Západozemí. Dva svoje pobočníky poslal do vyhnanství a toho třetího upálil. Pokud je Daenerys stejně krvelačná jako její otec, musím se sní přesto oženit? Princ Doran o této možnosti nikdy nehovořil.

Žába by byl rád, kdyby už měli Astapor za sebou. Doufal, že nikdy nepozná nic, co by se víc blížilo peklu, než toto Rudé město. Yunkajci zapečetili rozbité brány, aby udrželi mrtvé a umírající uvnitř, ale výjevy, které viděl, když projížděl ulicemi z červených cihel, budou strašit Quentyna Martella nadosmrti. Řeka dusící se mrtvolami. Kněžka v rudém rouchu, nabodnutá na kůl a obletovaná mračnem lesklých černých much. Umírající lidé potácející se ulicemi, zakrvácení a pokálení. Děti peroucí se o napůl uvařená štěňata. Poslední svobodný král Astaporu, řvoucí nahý v jámě, kde na něj útočila smečka vyhladovělých psů. A oheň, všude oheň. Když zavřel oči, stále je v duchu viděl před sebou: plameny šlehající z cihlových pyramid větších než jakýkoliv hrad, co kdy viděl, oblaka šedivého kouře vinoucí se vzhůru k obloze jako velcí černí hadi.

Když vanul vítr od jihu, byl vzduch cítit kouřem dokonce i tady, tři míle od města. Astapor za svými drolícími se červenými cihlami stále doutnal, třebaže ty největší z ohňů již dohořely. Popel se líně vznášel v mírném vánku, jako tučné šedé sněhové vločky. Bude dobré odejít odsud.

Velký muž souhlasil. „Nejvyšší čas,“ řekl, když za ním Žába přišel a našel jej, jak hraje kostky s Fazoli, Knihomolem a Starým Billem Kostí. Jako vždycky prohrával. Žoldáci Zelenostřeva milovali; sázel se stejné odvážné, jako bojoval, třebaže s mnohem menším úspěchem. „Budu chtít svoje brnění, Žábo. Vydrhnul jsi tu krev z plechu?“

„Ano, pane.“ Přední i zadní plechy Zelenostřeva byly staré a těžké, zas a znovu vyspravované, hodně nošené. Totéž platilo o jeho přilbici, jeho límci, holenicích a rukavicích, jakož i o zbytku nesourodého plátového brnění. Žábova zbroj byla jen o maličko lepší a zbroj sera Gerrise zas o poznání horší. Ocel společenstva, říkal tomu zbrojíř. Quentyn se neptal, kolik mužů ji nosilo před ním, kolik mužů v ní zemřelo. Svoje vlastní nádherné zbroje zanechali ve Volantisu; společně se svým zlatém a svými pravými jmény. Zámožní rytíři ze starých rodů nepřekračovali Úzké moře proto, aby prodali své meče, pokud ovšem nebyli vyhoštěni za nějaký ostudný čin. „Raději budu vystupovat jako chudý než jako zkažený,“ prohlásil Quentyn, když jim Gerris vysvětlil svůj plán.

Větrem hnaným trvalo necelou hodinu, než sbalili svůj tábor. „A nyní pojedeme!“ zvolal Otrhaný princ ze svého velkého šedého válečného oře vzornou vznešenou valyrijštinou, která byla tím nejbližším ke společnému jazyku společenstva. Zadek jeho oře pokrývaly proužky látky utržené ze suknic mužů, které jeho pán pozabíjel. Princův plášť byl sešitý z většího množství hadrových proužků. Byl to již starý muž, přes šedesát, a přesto stále seděl v sedle rovně a vzpřímeně a jeho hlas byl natolik silný, že se nesl i do nejvzdálenějších konců pole. „Astapor byl jenom ochutnávka,“ řekl. „Meereen bude hostina.“ Načež propukli žoldáci v divoký jásot. Z jejich kopí vlály stuhy bleděmodrého hedvábí, zatímco nad jejich hlavami plápolaly vidlicovitě rozvětvené modrobílé praporce, korouhve Větrem hnaných.

Tři Domové jásali s ostatními. Jejich mlčení by přitáhlo nevítanou pozornost. Ale jak Větrem hnaní ujížděli na sever po pobřežní cestě, blízko za Krvavovousem a Kočičím společenstvem, Žába se zařadil vedle Dornského Gerrolda. „Brzy,“ řekl společným jazykem Západozemí. Ve společenstvu byli i jiní Západozemci, ale nebylo jich mnoho a nebyli poblíž. „Musíme to udělat brzy.“

„Ne tady,“ varoval jej Gerris se strojeným prázdným úsměvem. „Promluvíme si o tom dnes večer, jakmile se utáboříme.“

Z Astaporu do Yunkai to bylo po staré ghiskarské pobřežní cestě sto mil, a dalších padesát z Yunkai do Meereenu. Tři společenstva s dobrými koňmi byla schopná dorazit do Yunkai za šest dnů rychlé jízdy, anebo za osm, pojedou-li mírnějším tempem. Legiím Starého Ghisu, pochodujícím pěšky, by to trvalo o polovinu času déle a Yunkajcům a jejich otrockým vojákům… „Divím se, že s těmi jejich generály nevpochodují rovnou do moře,“ nechal se slyšet Fazole.

Yunkajci nedostatkem velitelů netrpěli. Vrchním velením byl pověřen starý hrdina Yurkhaz zo Yunzak, třebaže muži z Větrem hnaných jej zahlédli jen zdálky, jak vychází a zachází do palankýnu tak rozměrného, že jej muselo nést čtyřicet otroků.

Jeho podřízené však viděli všude. Yunkajská lorďátka se hemžila kolem jako švábi. Zdálo se, že polovina z nich se jmenuje Ghazdan, Grazdan, Mazdhan nebo Ghaznak; rozlišit jedno ghiskarské jméno od druhého bylo umění, které zvládalo jen pár z Větrem hnaných, a tak jim dávali urážlivé přezdívky, které si sami vymysleli.

Především mezi nimi vynikal Žlutá velryba; obscénně tlustý muž, který neustále nosil žluté hedvábné tokary se stříbrným lemováním. Byl příliš těžký, než aby dokázal stát bez pomoci, a nedokázal v sobě udržet moč, takže neustále páchl od toho, jak se samovolně pomočoval, pachem tak pronikavým, že jej nedokázaly zamaskovat ani těžké parfémy. Říkalo se o něm však, že je tím nejbohatším mužem v Yunkai, a měl slabost pro abnormality; mezi jeho otroky byl chlapec s kozíma nohama a kopyty, žena s plnovousem, dvouhlavé monstrum z Mantarysu, hermafrodit, který mu zahříval lože za nocí. „Má ptáka i kundu,“ řekl jim Dick Sláma. „Velryba vlastnil i obra, rád se díval, jak šuká s jeho mladými otrokyněmi. Pak mu umřel. Slyšel jsem, že prý Velryba nabízí měšec stříbra tomu, kdo mu opatří nového.“ Pak tam byla Dívčí generálka, která jezdila kolem na bílém koni s rudou hřívou a velela stovce urostlých otrockých vojáků, které sama vychovala a vycvičila a všichni byli mladí, štíhlí, samý sval a šlacha, a kromě bederních zástěrek, žlutých plášťů a dlouhých bronzových štítů zdobených erotickými výjevy byli nazí. jejich paní nemohlo být víc než šestnáct a ráda sama sebe považovala za něco na způsob yunkajské Daenerys Targaryen.

Holoubek nebyl tak docela trpaslík, ale v nedostatečném světle by se za něj mohl vydávat. A přesto si na svých zavalitých nožkách roztažených doširoka a s vystrčeným otylým hrudníčkem vykračoval kolem, jako by byl obr. Jeho vojáci byli ti nejvyšší, které kdy jakýkoliv muž z Větrem hnaných viděl; ti nejmenší měřili sedm stop, ti nejvyšší měli blízko k osmi. Všichni měli protáhlé tváře a dlouhé nohy a chůdy napevno zabudované do nohavic jejich ozdobné zbroje je činily ještě vyššími. Jejich trupy pokrývaly růžově lakované šupiny; na hlavách jim seděly protažené přilbice doplněné špičatými ocelovými zobáky a hřebeny z pohupujících se růžových per. Každému muži visel po boku dlouhý zaoblený meč a každý třímal kopí stejně vysoké, jako byl sám, s čepelí ve tvaru listu na konci.

„Holoubek je vychovává,“ informoval je Dick Sláma. „Skupuje vysoké otroky z celého světa, páří vzrostlé muže s vysokými ženami a ty nejvyšší chlapce pak ponechává pro Volavky. Doufá, že jednoho dne bude sám schopen chodit na chůdách.“

„Pár dní na skřipci by mu k tomu možná dopomohlo,“ navrhl Velký muž.

Gerris Drinkwater se zasmál. „Děsivá cháska. Nic mne nevystraší víc než chůdochodci v růžových šupinách a peří. Kdyby šel některý z nich po mně, dal bych se do takového smíchu, až by mi z toho možná povolil močový měchýř.“

„Někteří říkají, že Volavky jsou majestátné.“

„Pokud tvůj král žere žáby, zatímco stojí na jedné noze.“

„Volavky jsou zbabělci,“ vložil se do hovoru Velký muž. „Jednou jsme já, Drink a Cletus byli na lovu a narazili jsme na tyhle volavky brodící se na mělčinách, hodující na pulcích a malých rybkách. Byl na ně pěkný pohled, to jo, jenže pak nad nimi přelétl jestřáb a všechny před ním uletěly, jako by to byl drak. Udělaly přitom takový vítr, že to málem odfouklo mého koně, ale Cletus přiložil šíp k tětivě a jednu sestřelil. Chutnala jako kachna, jen nebyla tak mastná.“

Dokonce i Holoubek a jeho Volavky bledli vedle pošetilosti bratrů, jež žoldnéři zvali Řinčiví lordi. Posledně, když stáli tito yunkajští otročtí vojáci proti Neposkvrněným dračí královny, tak se rozutekli. Řinčiví lordi vymysleli strategii, aby tomu zabránili; spoutali svoje oddíly do skupin po deseti, zápěstí k zápěstí a kotník ke kotníku. „Žádný z těch mizerných bastardů nemůže utéct, pokud neutečou všichni,“ vysvětloval Dick Sláma se smíchem. „A pokud se dají na útěk všichni, nebudou utíkat moc rychle.“

„Oni ani tak nepochodují moc rychle,“ poznamenal Fazole. „Člověk je slyší řinčet na deset lig daleko.“

A byli tam další, skoro stejně blázniví nebo ještě horší: lord Klátivá tvář, Opilý dobyvatel, Pán šelem, Pudinkotvář, Králík, Vozataj, Navoněný rek. Někteří měli dvacet vojáků, jiní dvě stovky nebo dva tisíce… a všechno to byli otroci, které vycvičili a vyzbrojili. Každý z nich byl bohatý, každý byl arogantní a každý měl hodnost kapitána nebo velitele, jenž se nezodpovídal nikomu jinému než jen Yurkazovi zo Yunzak, pohrdal obyčejnými žoldnéři a rád se dohadoval kvůli tomu, kdo má před kým větší přednost, což bylo stejně nekonečné jako nesrozumitelné.

Než urazili Větrem hnaní tři míle, byli Yunkajci o dvě a půl míle pozadu. „Smečka smradlavých žlutých psů,“ stěžoval si Fazole. „Stále nejsou schopní pochopit, proč přešli Bouřovrány a Druzí synové k dračí královně.“

„Domnívám se, že pro zlato.“ řekl Knihomol. „Proč myslíte, že nás tak dobře platí?“

„Zlato je milé, ale život je milejší,“ řekl Fazole. „V Astaporu jsme tančili s mrzáky. Copak vy se chcete postavit opravdovým Neposkvrněným s touhle cháskou po vašem boku?“

„V Astaporu jsme přece bojovali s Neposkvrněnými,“ namítl Velký muž.

„Říkal jsem s opravdovými Neposkvrněnými. Useknout klukovi kulky řeznickým sekáčkem a nasadit mu na hlavu špičatou čepičku z něj nedělá Neposkvrněného. Dračí královna má opravdové bojovníky; ty, co nenaruší svoje řady a nerozutečou se, když si prdnete jejich směrem.“

„Má Neposkvrněné a taky draky.“ Dick Sláma vzhlédl k obloze, jako by si myslel, že by pouhá zmínka o dracích mohla stačit k tomu, aby se snesli dolů na společenstvo. „Mějte svoje meče nabroušené, hoši, brzy nás čeká opravdový boj.“

Opravdový boj, pomyslel si Žába. To slovo mu sedělo v žaludku. Boj pod zdmi Astaporu mu připadal opravdový až dost, i když věděl, že žoldnéři to vidí jinak. „To byla řezničina, ne bitva,“ prohlásil potom válečnický bard Denzo D’han. Denzo byl kapitán, veterán stovky bitev. Žábovy zkušenosti byly omezeny na cvičební nádvoří a turnajový pozemek, a tak si nemyslel, že by mu příslušelo zpochybňovat verdikt tak zkušeného válečníka.

Ale když to začalo, vypadalo to jako opravdová bitva. Vzpomněl si, jak se mu sevřely útroby, když jej Velký muž za svítání kopnutím probudil. „Do zbraně, lenochu,“ zaburácel. „Řezník vytáhl proti nám, chce se s námi utkat. Vstávej, pokud se nechceš stát masem na jeho špalku.“

„Řeznický král je mrtvý,“ protestoval Žába ospale. Tak to aspoň všichni slyšeli, když vystupovali z lodí, které je dopravily ze Starého Volantisu. Korunu převzal druhý král Cleon, který údajně rovněž zemřel, takže nyní prý Astaporcům vládla děvka a šílený holič, jejichž stoupenci bojovali mezi sebou navzájem o nadvládu nad městem.

„Možná lhali,“ odpověděl velký muž. „Nebo je to nějaký další řezník. Možná se ten první vrátil s řevem z hrobu, aby pozabíjel pár Yunkajců. Na tom ale sakra nezáleží, Žábo. Nandej si svoji zbroj.“ Ve stanu jich spalo deset a všichni již byli do té doby na nohou, soukali se do nohavic a škorní, navlékali si přes hlavy dlouhé kroužkové brně, zapínali si hrudní pláty, utahovali řemínky holenic a náloketnic, natahovali se po přilbicích, štítech a opascích s meči. Gerris, rychlý jako vždy, byl v plné zbroji jako první. Arch hned za ním. Společně pak pomohli Quentynovi odít si jeho vlastní zbroj.

O tři stovky yardů dál se z Astaporu hrnuli bránou jeho noví Neposkvrnění, formovali se do řad pod drolícími se červenými zdmi města. Světlo úsvitu se odráželo od jejich bronzových čepiček s hroty a od čepelí jejich dlouhých kopí.

Tři Domové vyšli ze svého stanu, aby se připojili k bojovníkům běžícím ke koňským řadám. Bitva. Quentyn se cvičil v boji s kopím, mečem a štítem od chvíle, kdy byl tak stár, že se naučil chodit, ale to teď nic neznamenalo. Válečníku, učiň mne statečným, modlil se Žába, zatímco v dálce bily bubny, BUM bum, BUM bum, BUM bum. Velký muž si to namířil rovnou k Řeznickému králi, jenž seděl strnulý a vysoký na koni ve zbroji, sám oděn v brnění z měděných šupin, které se jasně blýskalo v ranním slunci. Těsně před tím, než začal boj, si vzpomněl na Gerrise jedoucího za ním. „Drž se blízko Arche, ať se bude dít cokoliv. Nezapomeň, že jsi jediný z nás, kdo může to děvče dostat.“

Mrtvý či živý, Řeznický král v každém případě zastihl Moudré pány nepřipravené. Yunkajci stále pobíhali kolem ve vlajících tokarech, snažili se dostat svoje napůl vycvičené otrocké vojáky do jakéhos takéhos zdání pořádku, zatímco jejich obléhacími liniemi prolétala kopí Neposkvrněných. Nebýt jejich spojenců a jejich opovrhovaných prodejných vojáků, byli by možná docela dobře ihned rozprášeni, ale Větrem hnaní a Kočičí společenstvo byli během pár minut na koních a hřmotně se přivalili dolů na křídla astaporské armády, zatímco z druhé strany se yunkajským táborem prodírala legie z Nového Ghisu, jejíž bojovníci se střetávali s Neposkvrněnými kopí na kopí a štít na štít.

Zbytek byla řezničina, ale tentokrát byl na opačném konci sekáčku Řeznický král. A tím, kdo jej nakonec skolil, byl Caggo. Prosekal se na svém obrovském válečném oři skrze královy ochránce a rozsekl Cleona Velkého od ramene k boku jediným úderem svého zaobleného valyrijského arakhu. Žába to neviděl, ale ti, kdo ano, tvrdili, že se Cleonova měděná zbroj rozevřela jako hedvábí a zevnitř se vyvalil odporný puch a stovka svíjejících se mrtvolných červů. Cleon byl tedy přece jen mrtvý. Zoufalí Astaporci jej vytáhli z hrobu, zaklapli do zbroje a uvázali ho na koně, v naději, že tím dodají odvahy svým Neposkvrněným.

Pád mrtvého Cleona všechno ukončil. Noví Neposkvrnění zahodili svoje kopí a štíty a rozutekli se, jen aby zjistili, že za nimi zavřeli astaporskou bránu. V následném masakru odvedl svůj díl práce i Žába, který pronásledoval vystrašené eunuchy s ostatními Větrem hnanými. Jel blízko po boku Velkého muže, sekal napravo i nalevo, zatímco jejich klín projížděl skrze Neposkvrněné jako hlavice kopí. Když jimi projeli na druhé straně, Otrhaný princ je otočil dokola a vedl je skrze ně znovu. Teprve, když projížděli nazpět, viděl Žába do tváří pod bronzovými čepičkami s hroty a uvědomil si, že většina jich není starší než on. Nezkušení hoši naříkající po svých matkách, pomyslel si, ale přesto je zabíjel. Než opustil bitevní pole, byl jeho meč zbrocený krví a ruce jej tak bolely, že je byl stěží schopen zvednout.

A přesto to nebyl opravdový boj, pomyslel si. Opravdový boj nás brzy čeká a než k němu dojde, musíme být pryč, jinak zjistíme, že bojujeme na špatné straně.

Toho večera se Větrem hnaní utábořili blízko pobřeží Zálivu otrokářů. Žába si vylosoval první hlídku a poslali ho, aby střežil koňské řady. Gerris se tam s ním setkal těsně po západu slunce, když nad vodami zazářil poloviční měsíc.

„Velký muž tu měl být taky,“ řekl Quentyn.

„Šel navštívit Starého Billa Kost a utratit zbytek svého stříbra,“ řekl Gerris. „vynechej ho z toho. Udělá, co řekneme, i když se mu to zamlouvat nebude.“

„Ne.“ Hodně a ještě víc se toho nelíbilo i Quentynovi samotnému. Plavba na přeplněné lodi zmítané větrem a vlnami, pojídání tvrdého chleba prolezlého brouky a popíjení rumu černého jako dehet až do sladkého bezvědomí, spaní na hromadách zatuchlé slámy s pachem cizinců útočícím na jeho chřípí… všechno, co mohl očekávat, když napsal svoji značku na kus pergamenu ve Volantisu, čímž upsal svůj meč i svůj život na celý rok do služeb Otrhaného prince. Byly to útrapy, které bylo třeba přetrpět.

Teď však měla následovat čirá zrada. Yunkajci je přivedli ze Starého Volantisu, aby bojovali za Žluté město, jenže Dornové měli nyní v úmyslu převléknout pláště a přeběhnout ke druhé straně. To rovněž znamenalo opustit svoje nové bratry ve zbrani. Větrem hnaní nebyli druh společníků, které by si Quentyn sám vybral, ale přeplul s nimi moře, dělil se s nimi o jídlo a pití, bojoval vedle nich, vyměňoval si příběhy s těmi, jejichž řeči rozuměl. A pokud i všechny jeho příběhy byly jedna velká lež, nu, byla to cena za jejich cestu do Meereenu.

To, co chceme udělat, rozhodně nelze zvát čestným, varoval je Gerris tehdy v Kupeckém domě.

„Daenerys je nyní již možná napůl cesty do Yunkai, s armádou v zádech,“ řekl Quentyn, zatímco kráčeli mezi koňmi.

„Možná,“ řekl Gerris, „jenže není. Takové řeči jsme už slyšeli. Astaporci byli přesvědčení, že Daenerys pochoduje na jih se svými draky, aby prolomila obléhání. Nepřišla tehdy, a nepřijde ani teď.“

„To nemůžeme s jistotou vědět. Musíme se odsud dostat, než to nakonec dopadne tak, že budeme bojovat proti ženě, o kterou jsem se přijel ucházet.“

„Počkej až do Yunkai.“ Gerris ukázal ke kopcům. „Tyto země patři Yunkajcům. Pochybuji, že by někdo chtěl krmit tři dezertéry nebo jim poskytnout přístřeší. Na sever od Yunkai je země nikoho.“

Měl pravdu. Quentyn přesto pociťoval neklid. „Velký muž si tu nadělal až příliš mnoho přátel. Ví, že jsme měli v plánu uprchnout odsud a pokračovat v cestě k Daenerys, jenže nebude mít dobrý pocit, když bude muset opustit muže, se kterými bojoval. Pokud budeme čekat příliš dlouho, bude to vypadat, jako bychom je opouštěli v předvečer bitvy. A to on nikdy neudělá. Znáš ho stejně dobře jako já.“

„Bude to dezerce, ať to uděláme kdykoliv,“ namítl Gerris, „a Otrhaný princ na dezertéry nepohlíží zrovna laskavě. Pošle za námi lovce… a Sedm nám pomáhej, jestli nás dopadnou. Pokud budeme mít štěstí, tak nám jen useknou chodidlo, aby si zajistili, že už nikdy neutečeme. A pokud štěstí mít nebudeme, dají nás Pěkné Meris.“

Při tom posledním se Quentyn zarazil. Pěkná Meris jej děsila. Západozemská žena, jenže vyšší než on, jen palec pod šest stop. Po dvaceti letech u svobodných společenství v ní nebylo vůbec nic pěkného. Ani na ní.

Gerris jej vzal za paži. „Počkej. Aspoň ještě pár dní, to je všechno. Přešli jsme polovinu světa, měj trpělivost ještě dalších pár lig. Někde na sever od Yunkai přijde naše šance.“

„Když myslíš,“ pravil Žába pochybovačně…

… a protentokrát bohové zřejmě poslouchali, takže jejich šance přišla ještě dřív.

Bylo to o dva dny později. Vedle jejich varného ohně zastavil Hugh Hungerford a řekl: „Dorn. Do velitelského stanu.“

„Který z nás?“ zeptal se Gerris. „My jsme všichni Dornové.“

„Tak tedy všichni.“ Hungerford, mrzutý a zasmušilý, se zmrzačenou rukou, byl nějaký čas pokladníkem společenstva, dokud jej Otrhaný princ nepřistihl, jak krade z jeho truhlic, a nepřipravil jej za to o tři prsty. Nyní byl jen seržant.

O co jde? Až dosud neměl Žába ponětí, že jeho velitel vůbec ví o jeho existenci. Hungerford však již odjel, takže nebyl čas na otázky. Nezbývalo jim než vyzvednout Velkého muže a jít se ohlásit. „K ničemu se nepřiznávejte a buďte připraveni bojovat,“ řekl Quentyn svým přátelům.

„Já jsem vždycky připraven bojovat,“ prohlásil Velký muž. Velký šedý altán z lodní plachty, o němž se Otrhaný princ rád vyjadřoval jako o svém plátěném hradu, byl přeplněný, když tam Dornové dorazili. Quentynovi trvalo jen okamžik, než si uvědomil, že většina shromážděných je ze Sedmi království anebo se může chlubit západozemskou krví. Exulanti nebo synové exulantů. Dick Sláma tvrdil, že ve společenstvu jsou tři stovky Západozemců; dobrá třetina z nich byla nyní zde, včetně Dicka samotného, Hugha Hungerforda, Pěkné Meris a zlatovlasého Lewise Lanstera, nejlepšího lučištníka společenstva.

Byl tam rovněž Denzo D’han, s obrovitým Caggem vedle sebe. Caggo Mrtvolobijec říkali mu nyní, třebaže ne do očí; rychle se rozčílil a ten jeho zaoblený černý meč byl stejně zlý jako jeho majitel. Na světě existovaly stovky valyrijských mečů, ale jen hrstka valyrijských arakhů. Ani Caggo ani D’han nebyli Západozemci, ale oba to byli kapitáni a Otrhaný princ si jich velmi vážil. Jeho pravá ruka a jeho levá. Děje se něco velkého.

Mluvil Otrhaný princ sám. „Dostali jsme příkazy od Yurkhaze,“ říkal. „Zdá se, že Astaporci, ti stále živí, vylézají z děr, kde se dosud schovávali. V Astaporu nezbylo nic než mrtvoly, takže se hrnou z města do krajiny, jsou jich stovky, možná tisíce, všichni jsou vyhladovělí a nemocní. Yunkajci je vedle svého Žlutého města nechtějí. Dostali jsme rozkaz, abychom proti nim vyjeli, otočili je a zahnali je zpátky do Astaporu nebo na sever od Meereenu. Pokud se jich chce dračí královna ujmout, a i si je vezme. Polovina z nich má krvavý průjem a dokonce i zdraví znamenají další ústa, která je třeba krmit.“

„Yunkai je blíž než Meereen,“ namítl Hugh Hungerford. „Co když se neotočí, můj pane?“

„Od toho máte meče a kopí, Hughu. Ačkoli šípy by možná posloužily lépe. Držte se co nejdál od těch, co vykazují příznaky onemocnění. Posílám do kopců polovinu naší síly. Padesát patrol, každou po dvaceti mužích. Krvavovous dostal stejný rozkaz, takže Kočky budou v poli také.“

Muži si vyměnili pohledy a pár jich cosi zamumlalo pod vousy. Třebaže jak Větrem hnaní, tak Kočičí společenstvo měli nyní smlouvu s Yunkai, ještě před rokem, ve Svárlivých zemích, byli na opačných stranách bitevních linií a stále mezi nimi přetrvávala zlá krev. Krvavovous, divoký velitel Koček, byl uřvaný obr s nesmírným záluskem na krveprolévání, který se nijak netajil svým opovržením vůči „starému šedivousovi v cárech“.

Dick Sláma si odkašlal. „Prosím za prominutí, ale my všichni tady pocházíme ze Sedmi království. Můj pán nikdy předtím nerozbil společenstvo krví ani jazykem. Proč nás neposíláš všechny dohromady?“

„Dobrá otázka. Máte jet na východ, hluboko do kopců, pak v širokém oblouku kolem Yunkai a zamířit do Meereenu. Kdybyste měli narazit na nějaké Astaporce, zažeňte je na sever nebo je zabte… ale vězte, že toto není účel vaší výpravy. Za Žlutým městem pravděpodobně narazíte na hlídky dračí královny. Druhé syny nebo Bouřovrány. Poslouží obojí. Přejděte k nim.“

„Přejít k nim?“ opáčil rytíř nemanželského původu, ser Orson Kámen. „Ty z nás chceš udělat přeběhlíky?“

„Ano, chci,“ přitakal Otrhaný princ.

Quentyn Martell se málem začal smát nahlas. Bohové se zbláznili.

Západozemci se začali nepokojně ošívat. Někteří hleděli do svých vinných pohárů, jako by doufali, že tam naleznou nějakou moudrost. Hugh Hungerford se mračil. „Ty myslíš, že královna Daenerys nás přijme za své?“

„Ano, myslím.“

„… jenže když to udělá, co pak? Jsme zvědové? Nájemní vrazi? Vyslanci? To jako máme změnit strany?“

Caggo se zamračil. „To rozhodne královna, Hungerforde. Tvým úkolem je udělat to, co ti bylo nařízeno.“

„Vždycky.“ Hungerford zvedl svoji dvouprstou ruku.

„Buďme upřímní,“ řekl Denzo D’han, válečnický bard. „Yunkajci zrovna důvěru nevzbuzují. Ať bude výsledek této války jakýkoliv, Větrem hnaní by měli dostat podíl z kořisti vítězů. Náš princ je moudrý, když chce držet otevřené všechny cesty.“

„Velet vám bude Meris,“ řekl Otrhaný princ. „Zná v tomto ohledu moje názory… a Daenerys Targaryen možná bude více nakloněna přijmout jinou ženu.“

Quentyn se podíval dozadu na Pěknou Meris. Její chladné mrtvé oči se setkaly s jeho a Quentyn se zachvěl. Tohle se mi nelíbí.

Dick Sláma o tom také měl své pochybnosti. „Ta dívka by byla blázen, kdyby nám důvěřovala. Dokonce i s Meris. Především s Meris. Sakra, Meris nedůvěřuji ani já, a to jsem ji několikrát ošoustal.“ Zakřenil se, ale nikdo se nesmál. Především ne Pěkná Meris.

„Myslím, že se mýlíš, Dicku,“ řekl Otrhaný princ. „Všichni jste Západozemci. Přátelé z domova. Mluvíte stejným jazykem, uctíváte její bohy. Co se týče motivu, všichni jste se měli pod mým vedením zle. Dicku, tebe jsem nechával zmrskat častěji než kteréhokoliv jiného muže ze společenstva a můžeš ukázat záda, abys to dokázal. Hugh přišel kvůli mé kruté disciplíně o tři prsty. Meris znásilnila polovina společenstva. Pravda, ne tohoto společenstva, ale o tom není třeba se zmiňovat. Wille z Lesů, nu, ty jsi jen špína. Ser Orson mi dává za vinu, že jsem poslal jeho bratry do Strastí, a ser Lucifer stále běsní kvůli té otrokyni, co mu sebral Caggo.“

„Mohl mi ji dát zpátky, jakmile si s ní užil,“ postěžoval si Lucifer Long. „Neměl důvod zabíjet ji.“

„Byla ošklivá,“ řekl Caggo. „To je dostatečný důvod.“ Otrhaný princ pokračoval, jako by nikdo nebyl promluvil. „Webbere, ty si hýčkáš nárok na ztracené pozemky v Západozemí. Lanstere, zabil jsem toho chlapce, kterého jsi měl tak rád. Vy tři Domové si myslíte, že jsme vám lhali. Vaše kořist z Astaporu byla mnohem menší, než jsme vám ve Volantisu slíbili, a já si z ní vzal lví podíl.“

„Ta poslední část je pravdivá,“ řekl ser Orson.

„Ty nejlepší lži v sobě vždycky mají semínko pravdy,“ přitakal Otrhaný princ. „Každý z vás měl dostatečný důvod chtít mne opustit. A Daenerys Targaryen ví, jací jsou žoldnéři proradná cháska. Její vlastní Druzí synové a Bouřovrány si vzali yunkajské zlato, ale neváhali se k ní připojit, když se začala bitva vyvíjet v její prospěch.“

„Kdy máme odjet?“ zeptal se Lewis Lanster.

„Okamžitě. Dávejte si pozor na Kočky a Dlouhá kopí, které možná potkáte. Nikdo kromě těch, kdo jsou v tomto stanu, nebude vědět, že vaše zběhnutí je lest. Odkryjte svoje karty příliš brzy a budete označeni za dezertéry, zbabělce nebo přeběhlíky.“ Když vycházeli tři Dornové z velitelského stanu, byli zticha. Dvacet jezdců, všichni hovořící společným jazykem, pomyslel si Quentyn. Šeptání se právě stalo mnohem nebezpečnějším.

Velký muž jej prudce plácl po zádech. „Tak. Tohle je milé, Žábo. Začíná lov na draky.“

VZPURNÁ NEVĚSTA

Aša Greyjoy seděla v hradní síni Galbarta Glovera a pila víno Galbarta Glovera, když jí mistr Galbarta Glovera přinesl list.

„Moje paní,“ pravil mistr úzkostlivým hlasem, jímž hovořil vždy, když se nacházel v její přítomnosti. „Pták z Mohylová.“ Vrazil k ní ruku s pergamenem, jako by se nemohl dočkat, až se ho zbaví. Byl těsně srolovaný a zapečetěný hrudkou tvrdého růžového vosku.

Mohylov. Aša se snažila vzpomenout si, kdo vládne v Mohylově. Nějaký severský lord, rozhodně ne můj přítel. A ta pečeť… Boltonové z Hrůzova šli do bitvy s růžovými praporci potřísněnými kapkami krve. Dávalo rozum, že používali také růžový pečetní vosk.

Držím v rukou jed, pomyslela si. Měla bych jej spálit. Místo toho rozlomila pečeť. Do klína se jí snesl kousek kůže. Když si přečetla suchá hnědá slova, její černá nálada ještě potemněla. Temná křídla, temná slova. Havrani nikdy nepřinášeli dobré zprávy. Poslední vzkaz poslaný do Pahorku v Hlubokém lese přišel od Stannise Baratheona, jenž požadoval, aby jej uznala za krále. Tohle bylo horší. „Seveřané se zmocnili Kailinské držby.“

„Bastard z Boltonů?“ zeptal se Qarl vedle ní.

„Podepisuje se jako Ramsay Bolton, pán Zimohradu. Ale jsou tu i jiná jména.“ Pod jeho podpis připojili svoje lady Dustin, lady

Cerwyn a čtyři Ryswellové. Vedle podpisů byl neuměle namalován obr, značka nějakého Umbera.

Podpisy byly napsány inkoustem vyrobeným ze sazí a uhelného dehtu, ale vzkaz nad nimi byl naškrábán hnědě, velkým, špičatým rukopisem. Hovořilo se v něm o pádu Kailinské držby, o triumfálním návratu Strážce severu na jeho panství, o nadcházejícím sňatku. Začínal slovy: „Tento list píši krví železných mužů,“ a končil dodatkem: „Posílám Ti kousek prince. Setrvej na mém území a potká Tě stejný osud.“

Aša si myslela, že je její malý bratr mrtvý. Lepší mrtvý než tohle. Cár kůže jí spadl do klína. Přidržela jej u plamene svíce a dívala se, jak se krabatí, dokud nebyl stráven poslední kousek a plamen jí neolizoval prsty.

Mistr Galbarta Glovera s očekáváním otálel u jejího lokte. „Odpověď posílat nebudeme,“ informovala jej.

„Mohu sdělit obsah zprávy lady Sybelle?“

„Jestli chceš.“ Aša netušila, zda bude mít Sybelle Glover ze zprávy o pádu Kailinské držby radost. Lady Sybelle trávila skoro všechen svůj čas v božím háji, kde se modlila za svoje děti a za šťastný návrat svého manžela. Další modlitba bude pravděpodobně nevyslyšena. Její strom srdce je stejně hluchý a slepý jako náš Potopený bůh. Robett Glover a jeho bratr Galbart odjeli na jih s Mladým vlkem. Pokud byly zvěsti, které se doslechli o Rudé svatbě, byť jen napůl pravdivé, se vší pravděpodobností se na Sever již nikdy nevrátí. Aspoň že jsou naživu její děti, a to díky mně. Aša je ponechala v Deseti věžích, v péči svých tet. Maličká dcerka lady Sybelle byla stále děťátko u prsu a ona usoudila, že děvčátko je příliš křehké, než aby mohlo být vystaveno útrapám další bouřlivé plavby. Aša strčila dopis mistrovi do ruky. „Tu máš. Ať v něm nalezne aspoň nějakou útěchu, je-li to možné. Máš moje svolení odejít.“

Mistr sklopil hlavu a odešel. Jakmile byl pryč, k Aše se otočil Tris Botley. „Jestliže padla Kailinská držba, brzy bude následovat Torrhenův dvůr. Pak přijde řada na nás.“

„To ještě nějaký čas potrvá. Rozseklý jim dá krvavou lekci.“ Torrhenův dvůr nebyla ruina jako Kailinská držba a Dagmer byl železný až do morku kosti. Raději by padl, než by se vzdal. Kdyby můj otec stále žil, Kailinská držba by nikdy nepadla.

Balon Greyjoy věděl, že Držba je klíčem k udržení Severu. Euron to věděl také; jednoduše se o to nestaral. Stejně jako se nestaral, co se stane s Pahorkem v Hlubokém lese nebo s Torrhenovým dvorem. „Euron se o Balonový dobyvačné výpravy nezajímá. Strýček je pryč, honí kdesi draky.“ Vraní oko svolal všechnu sílu Železných ostrovů na Starý Wyk a vyplul na hlubiny Moře zapadajícího slunce, se svým bratrem Victarionem, následujícím za ním jako zbitý čokl. Na Štítu nezbyl nikdo, na koho by se mohla obrátit, s výjimkou jejího vlastního pana manžela. „Zůstali jsme sami.“

„Dagmer je rozdrtí,“ trval na svém Cromm, který nikdy nepotkal ženu, již by miloval aspoň z poloviny tak jako bitvu. „Jsou to jenom vlci.“

„Všichni vlci jsou mrtví.“ Aša odrýpla nehtem na palci kousek růžového vosku. „To tihle stahovači je pobili.“

„Měli bychom se vydat do Torrhenova dvora a připojit se k boji,“ naléhal Ouenton Greyjoy, vzdálený bratranec a kapitán Slané holky.

„Jo,“ přitakal Dagon Greyjoy, její ještě vzdálenější příbuzný. Muži mu říkali Dagon Opilec, ale ať byl opilý či střízlivý, miloval boj. „Proč by měl Rozseklý slíznout všechnu slávu sám?“

Dva ze sluhů Galbarta Glovera přinesli maso z roštu, ale ten kousek suché kůže vzal Aše chuť do jídla. Moji muži se vzdali veškeré naděje na vítězství, uvědomila si zachmuřeně. Jediné, oč jim nyní jde, je dobrá smrt. Vlci by jim ji dali, o tom nepochybovala. Dříve nebo později přijdou, aby si tento hrad sebrali zpět.

Když Aša vystupovala po dřevěných schodech do ložnice, která kdysi patřila Galbartu Gloverovi, slunce již zapadalo za vysoké sosny Vlčího lesa. vypila příliš mnoho vína a v hlavě jí bušilo. Aša Greyjoy milovala svoje muže, kapitány i posádku, ale polovina z nich byli blázni. Stateční blázni, to ano, ale přesto blázni. Odejít za Rozseklým. Hmm, jako by to bylo tak snadné…

Mezi Pahorkem a Dagmerem se prostíraly dlouhé ligy, rozeklané kopce, husté lesy, divoké řeky a víc Seveřanů, než by se namáhala spočítat. Aša měla čtyři veslice a necelé dvě stovky mužů… včetně Tristifera Botleyho, na kterého se nedalo spolehnout. Navzdory všem jeho řečem o lásce si nedokázala představit, jak Tris pospíchá k Torrhenovu dvoru, aby tam zemřel s Dagmerem Rozseklým.

Qarl ji následoval do ložnice Galbarta Glovera. „Vypadni,“ řekla mu. „Chci být sama.“

„Chceš mne.“ Pokusil se ji políbit.

Aša jej odstrčila. „Ještě jednou se mě dotkni a „A co?“ Tasil svou dýku. „Svlíkni se, holka.“

„Ošukej se sám, holobrádku.“

„Já bych raději šukal tebe.“ Jedním rychlým seknutím jí rozšněroval kabátec. Aša sáhla po své sekeře, ale Qarl mezitím upustil dýku a chytil ji za zápěstí, které jí zkroutil za zády, dokud jí zbraň nevypadla z prstů. Odstrkal ji na Gloverovu postel, tvrdě ji políbil a škubl za její tuniku, až jí z ní vypadla prsa. Když se jej pokusila kopnout kolenem do rozkroku, otočil ji a rozdělal jí nohy koleny. „Teď si tě vezmu.“

„Udělej to,“ odplivla si, „a zabiju tě ve spánku.“

Když do ní vnikl, vzlykla. „Proklínám tě,“ řekla. „Proklínám, proklínám, proklínám.“ Sál jí bradavky, dokud nevykřikla, napůl bolestí a napůl rozkoší. Celý svět se smrskl na její kundičku. Zapomněla na Kailinskou držbu i na Ramsayho Boltona a jeho kousek kůže, zapomněla na královolbu, zapomněla na svoje nezdary, na svůj exil, svoje nepřátele i svého manžela. Záleželo jen na jeho rukou, na jeho ústech, na jeho pažích kolem ní, jen na jeho údu v ní. Souložil s ní, dokud nekřičela, a pak znovu, dokud neplakala, než konečně uvolnil své sémě do jejího lůna.

„Jsem vdaná žena,“ připomněla mu potom. „Zneuctil jsi mne, holobrádku. Můj pan manžel ti za to odřízne koule a oblékne tě do ženských šatů.“

Qarl se z ní odkulil. „Pokud dokáže vstát ze svého křesla.“

V místnosti bylo chladno. Aša vstala z postele Galbarta Glovera a vzala si svoje potrhané šaty. Kabátec bude potřebovat nové tkanice, ale její tunika byla zničená. Stejně se mi nelíbila. Hodila ji do plamenů. Zbytek ležel v hromádce u jejích chodidel. Prsa ji bolela a dolů po stehně jí stékalo Qarlovo sémě. Bude si muset uvařit měsíční čaj, jinak riskuje, že přivede na svět další krakatici. Co na tom záleží? Můj otec je mrtvý, matka umírá, mého bratra stahují z kůže a neexistuje nic, co bych s tím mohla udělat. A jsem vdaná… Vdala jsem se a spávám s mužem… třebaže ne se stejným.

Než vklouzla zpátky pod kožešiny, Qarl již spal. „Teď je tvůj život můj. Kam jsem si dala tu dýku?“ Aša se přitiskla k jeho zádům, vklouzla pod něj paži a objala ho. Na ostrovech byl znám jako Qarl Panna, částečně proto, aby jej odlišili od Qarla Pastýře, Divného Qarla Kenninga, Qarla Rychlosekery a Qarla Nevolníka, ale spíš pro jeho hladké tváře. Když se s ním Aša setkala poprvé, Qarl se pokoušel nechat si narůst vous. „Broskvové chmýří,“ říkala tomu a smála se. Qarl se přiznal, že nikdy v životě broskev neviděl, a tak mu řekla, že se k ní musí připojit, až bude příště vyplouvat na jih.

Tehdy bylo ještě léto; Robert seděl na Železném trůnu, Balon přemítal na Trůnu z mořského kamene a v Sedmi královstvích panoval mír. Aša se plavila na Černém větru dolů podél pobřeží a obchodovala. Navštívili Krásný ostrov, Lannisport a pár menších přístavů, než nakonec dorazili do Stromoviny, kde vždycky měli velké, sladké broskve. „Vidíš,“ řekla mu, když ji poprvé přidržela Qarlovi u tváře. Když jej přiměla, aby se do ní zkusil zakousnout, šťáva mu stékala dolů po bradě a ona ho musela políbit, aby mu ji očistila.

Tu noc pak strávili tím, že hltali broskve i sebe navzájem a než přišlo svítání, byla Aša nasycená a uspokojená, tak jako nikdy předtím. Kdy to bylo, přeš šesti lety? Před sedmi? Léto bylo blednoucí vzpomínkou a uplynuly tři roky od doby, kdy měla Aša naposledy broskev. Stále však měla Qarla. Kapitáni a králové ji možná nechtěli, ale on ji chtěl.

Aša poznala i jiné milence; někteří s ní sdíleli lože půl roku, jiní polovinu noci. Qarl ji dokázal potěšit víc než všichni ostatní dohromady. Stačilo mu, aby se holil jednou za čtrnáct dní, ale hustý vous muže nedělal. Ráda cítila jeho hladkou, měkkou kůži pod svými prsty. Líbilo se jí, jak mu splývají rovné dlouhé vlasy v barvě písku na ramena. Líbilo se jí, jak ji líbá, jak se usmívá, když mu přejela prsty přes bradavky. Ochlupení mezi nohama měl o odstín tmavší než vlasy, ale tak jemné ve srovnání s hrubou černou houštinou kolem jejího vlastního pohlaví. I to se jí líbilo. Měl tělo plavce, dlouhé a štíhlé, bez jediné jizvy, která by je hyzdila.

Plachý úsměv, silné paže, šikovné prsty a dva jisté meče. Co víc by si mohla kterákoliv žena přát? Provdala by se za Qarla, a ráda, jenže byla dcera lorda Balona, zatímco Qarl byl prostého původu, pravnuk nevolníka. Příliš nízkého původu, než aby se za něj mohla provdat, ale dostačujícího k tomu, aby mu mohla sát pyj. Opilá a s úsměvem na tváři si vlezla pod kožešiny a vzala jej do úst. Qarl se zavrtěl ve spánku a po chvíli začal jeho úd tvrdnout. Než byl opět ztopořený, byl vzhůru a ona byla vlhká. Aša si přehodila kožešinu kolem ramen a vysedla na něho, vtáhla ho tak hluboko do sebe, že by nedokázala říci, kdo má pochvu a kdo penis. Tentokrát dosáhli vyvrcholení společně.

„Moje sladká paní,“ zamumlal potom, hlasem stále zastřeným spánkem. „Moje sladká královno.“

Ne, pomyslela si Aša. Já nejsem královna, a nikdy jí nebudu. „Spi.“ Políbila jej na tvář, přešla ložnici Galbarta Glovera a otevřela okenice. Měsíc byl téměř v úplňku a noc byla tak jasná, že viděla hory s vrcholky olemovanými sněhem. Studené, pusté a nehostinné, ale za měsíčního svitu tak krásné. Jejich vrcholky se bledě leskly a byly rozeklané jako řada obroušených zubů. Úbočí kopců a menší vrcholy tonuly ve stínu.

Moře bylo blíž, jen pět lig na sever, ale Aša je neviděla. V cestě stálo příliš mnoho kopců. A stromů, tolik stromů. Vlčí les, tak Seveřané ten les pojmenovali. Po většinu nocí vlky slyšela, jak táhle volají tmou jedni na druhé. Oceán listoví. Kéž by to tak byl oceán vody.

Pahorek v Hlubokém lese byl k moři možná blíž než Zimohrad, ale na její vkus bylo i to příliš daleko. Vzduch byl cítit borovicemi namísto mořem. Na severovýchod od těch ponurých šedých hor stála Zeď, kde vztyčil svoje korouhve Stannis Baratheon. Nepřítel mého nepřítele je můj přítel, říkalo se, jenže druhou stranou té mince bylo, nepřítel mého přítele je můj nepřítel. Železní muži byli nepřátelé severských lordů, které tento baratheonský uchvatitel zoufale potřeboval. Mohla bych mu nabídnout svoje krásné mladé tělo, pomyslela si, odhrnujíc si z čela pramen vlasů, jenže Stannis byl ženatý a ona rovněž, a on a železní byli odvěcí nepřátelé. Během první rebelie jejího otce rozdrtil Stannis Železnou flotilu u Krásného ostrova a podmanil si Velký Wyk ve jménu svého bratra.

Mechem porostlé zdi Pahorku obkružovaly široký oblý kopec s plochým vrcholem, korunovaný obrovskou hradní síní se strážní věží na jednom konci. Věž se zvedala padesát stop nad vrchol kopec. Pod kopcem se prostíral hrad samotný, s jeho stájemi, výběhem pro koně, kovárnou, studnou a ovčínem, bráněný hlubokým příkopem, navršeným hliněným válem a palisádou z naostřených kůlů. Vnější opevnění mělo tvar oválu, jenž opisoval kontury terénu. Byly tam dvě brány, každou střežila dvojice čtvercových dřevěných věží, a ochozy podél vrcholu stěn. Na jižní straně hradu hustě obrůstal palisádu mech, jenž šplhal napůl cesty vzhůru po věžích. Na východ a na západ se prostírala prázdná pole. Když se Aša zmocnila hradu, rostl na nich oves a ječmen, jenže ty byly během útoku zašlapány. Úrodu vysázenou poté zahubil sled krutých mrazů, ponechal na místě jen bláto, popel a povadlé tlející stonky.

Byl to starý hrad, ale ne moc silný. Vzala si jej od Gloverů, stejně jako si jej vezme Bastard z Boltonů od ní. Z kůže ji ale nestáhne. Aša Greyjoy neměla v úmyslu nechat se zajmout živá. Zemře tak, jako žila, se sekerou v ruce a se smíchem na rtech.

Její otec jí dal třicet válečných veslic, aby s nimi dobyla Pahorek. Zůstaly jen čtyři, včetně jejího vlastního Černého větru a jedné z těch, co patřily Trisu Botleymu, který se k ní připojil, když všichni její ostatní muži uprchli. Ne. To není spravedlivé. Odpluli domů, aby odpřísáhli věrnost svému králi. Jestliže někdo uprchl, byla jsem to já. Ta vzpomínka ji stále zahanbovala.

„Jdi,“ naléhal na ni Čtec, zatímco kapitáni snášeli jejího strýce Eurona dolů z Naggova kopce, aby mu posadili na hlavu korunu z naplaveného dříví.

„Jak řekl havran vráně. Pojď se mnou. Potřebuji tě, abys zverboval muže na Harlawu.“ Tehdy měla v úmyslu bojovat.

„Muži z Harlawu jsou zde. Ti, se kterými se dá počítat. Někteří volali Euronovo jméno. Nepoštvu Harlawa proti Harlawovi.“

„Euron je šílenec. A nebezpečný. Ten proklatý pekelný roh…“

„Já ho slyšel. Jdi, Ašo. Jakmile Eurona korunují, začne se shánět po tobě. Nechtěj, aby na tebe padly jeho oči.“

„Když budu stát po boku svých dalších strýců…“

„…zemřeš jako vyvrhel, se všema rukama vztaženýma proti tobě. Když jsi přednesla svoje jméno před kapitány, vystavila jsi sama sebe jejich soudu. Nyní se nemůžeš tomuto soudu vzepřít. Jen jednou byl výsledek královolby zvrácen. Přečti si Haerega.“

Pouze Rodrik Čtec by hovořil o nějaké staré knize, zatímco jejich životy balancovaly na ostří meče. „Zůstaneš-li ty, zůstanu i já,“ řekla mu umíněně.

„Nebuď blázen. Euron dnes večer ukazuje světu usměvavou tvář, ale přijde zítřek a… Ašo, jsi dcera Balona Greyjoye, a máš na trůn větší nárok než on. Dokud budeš dýchat, znamenáš pro něj hrozbu. Když zůstaneš, zabije tě nebo provdá za Rudého veslaře. Nevím, co z toho by bylo horší. Jdi. Druhou šanci nedostaneš.“

Aša zakotvila s Černým větrem na druhé straně ostrova, právě pro takový případ. Starý Wyk nebyl moc velký. Mohla být zpátky na palubě své lodi, než slunce vyjde, na cestě na Harlaw, než si Euron uvědomí, že tam není. Přesto váhala, dokud její strýc neřekl: „Udělej to pro lásku, kterou ke mně chováš, dítě. Nechci se dívat, jak umíráš.“

A tak šla. Nejdříve do Deseti věží, aby se rozloučila se svou matkou. „Možná potrvá dlouho, než se opět vrátím,“ upozornila ji. Lady Alannys jí nerozuměla. „Kde je Theon?“ zeptala se. „Kde je můj chlapeček?“ Lady Gwynesse chtěla jen vědět, zda se vrátí lord Rodrik. „Jsem od něj o sedm let starší, Deset věží by mělo patřit mně.“

Aša byla stále v Deseti věžích, nabírala zásoby, když ji dostihly zprávy o jejím sňatku. „Moje vzpurná neteř potřebuje zkrotit,“ prohlásil prý Vraní oko, „a já znám muže, kterému se to podaří.“ Provdal ji za Erika Železotvůrce a stanovil, že Kovadlinolamač bude vládnout Železným ostrovům, zatímco on sám bude honit draky. Erik byl za svých časů velký muž, neohrožený nájezdník, jenž se mohl chlubit tím, že se plavil s dědem jejího děda, stejným Dagonem Greyjoyem, po němž dostal své jméno Dagon Opilec. Staré ženy na Krásném ostrově strašily svá vnoučata povídačkami o lordu Dagonovi a jeho mužích. Ranila jsem Erikovu pýchu na královolbě, uvědomila si Aša. Sotva na to zapomene.

Musela svému strýci uznat, že to provedl šikovně. Euron jedním šmahem proměnil svého rivala ve stoupence, zajistil ostrovy během své nepřítomnosti a odstranil Ašu jako hrozbu.

A také se přitom pořádně nasmál Tris Botley říkal, že Vraní oko sám stál místo ní při obřadu vedle ženicha. „Doufám, že Erik netrval na zpečetění sňatku na loži,“ poznamenala.

Já nemohu jít domů, pomyslela si, ale ani se neodvažuji setrvávat déle zde. Pokojnost hvozdu ji zneklidňovala. Aša strávila svůj život na ostrovech a na lodích. Moře nebylo nikdy pokojné.

V krvi měla zvuk vln pleskajících proti skalnatému břehu, jenže v Pahorku žádné vlny nebyly… jen stromy, nekonečné stromy, vzpřímené borovice, buky, jasany a prastaré kaštany, smrky a jedle. Zvuk, který vydávaly, byl tišší než moře, a slyšela jej, jen když foukal vítr; tehdy jako by šum přicházel ze všech strach, jako by si stromy šeptaly mezi sebou navzájem v jazyce, jemuž nerozuměla.

Dnes v noci šeptaly hlasitěji než kdy předtím. Ševelení mrtvého hnědého listoví, říkala si Aša v duchu, skřípot holých větví ve větru. Odvrátila se od okna, od lesa. Potřebuji mít pod nohama zase palubu. Anebo, když nemohu tohle, tak aspoň nějaké jídlo v břiše. Vypila dnes tolik vína, ale snědla příliš málo chleba a nic z té zatracené krvavé pečeně.

Měsíční světlo bylo tak jasné, že snadno našla svoje šatstvo. Oblékla si silné černé nohavice, prošívanou tuniku a zelený kožený kabátec pošitý překrývajícími se ocelovými destičkami. Qarla ponechala jeho snům a sešla dolů po vnějším schodišti věže, kde jí vrzaly pod bosými chodidly staré schody. Jeden z mužů chodících na hlídce po zdech zpozoroval její sestup a zvedl na ni v pozdravu kopí. Aša zapískala v odpověď. Když přecházela přes vnitřní nádvoří do kuchyně, rozštěkali se psi Galbarta Glovera. To je dobře, pomyslela si. Aspoň v jejich štěkotu zanikne šum stromů.

Krájela si klínek žlutého sýra z kusu velkého jako kolo od vozu, když do kuchyně vstoupil Tris Botley zachumlaný v silném kožešinovém plášti. „Moje královno.“

„Neurážej mne.“

„Vždycky budeš vládnout mému srdci. A žádné množství bláznů řvoucích na královolbě to nemůže změnit.“

Co mám s tímhle chlapcem dělati Aša nemohla o jeho oddanosti pochybovat. Nejenže stál jako její šampión na Naggově kopci a provolával její jméno, ale dokonce pak přeplul moře, aby se k ní připojil, opustil svého krále, svoji rodinu i domov. Ne že by se odvážil vzepřít Euronovi otevřeně. Když vyplul Vraní oko se svou flotilou na moře, Tris se jednoduše držel pozadu, změnil kurz až tehdy, když se ostatní lodě ztratily z dohledu. Dokonce i to si však žádalo určitou odvahu; už nikdy se nebude moci vrátit na ostrovy. „Sýr?“ zeptala se ho. „Je tu také šunka a hořčice.“

„Já netoužím po jídle, moje paní. A ty to víš.“ Tris si nechal narůst v Pahorku hustý hnědý vous. Tvrdil, že je mu aspoň tepleji na tváře. „Viděl jsem tě ze strážní věže.“

„Pokud máš hlídku, co děláš tady?“

„Tam nahoře je Cromm a Hagen Roh. Kolik očí potřebujeme, aby pozorovaly listí ševelící v měsíčním svitu? Musíme si promluvit.“

„Už zase?“ povzdechla si. „Znáš Hagenovu dceru, tu s rudými vlasy. Řídí loď stejně dobře jako jakýkoliv muž a má pěknou tvář. Sedmnáct, a viděla jsem ji, jak se po tobě dívá.“

„Já nestojím o Hagenovu dceru.“ Málem se jí dotkl, než si to raději rozmyslel. „Ašo, je čas pohnout se z místa. Kailinská držba byla jediná věc zadržující příliv. Když zůstaneme tady, Seveřané nás zabijí, a ty to víš.“

„Chceš po mně, abych utekla?“

„Chci, abys žila. Miluji tě.“

Ne, pomyslela si, miluješ nějakou nevinnou pannu, která žije jen v tvé hlavě, vystrašené dítě, jež potřebuje tvou ochranu. „Já tě nemiluji,“ řekla neomaleně, „a neuteču.“

„Co tě tady tak pevně drží, kromě borovic, bláta a nepřátel? Máme svoje lodě. Odpluj se mnou a začneme nově žít na moři.“

„Jako piráti?“ Znělo to téměř lákavě. Ať si Seveřané nechají svoje ponuré lesy a my si opětovně zabereme otevřené moře.

„Jako obchodníci,“ nedal se odbýt, „vyplujeme na východ, tak jako to udělal Vraní oko, ale vrátíme se s hedvábím a kořením, místo s dračím rohem. Jedna cesta na Nefritové moře a budeme zámožní jako sami bohové. Mohli bychom si zřídit sídlo ve Starém městě nebo v některém ze Svobodných měst.“

„Ty a já a Qarl.“ Viděla, jak sebou při zmínce o Qarlovi škubl. „Hagenova dcera s tebou možná ráda na Nefritové moře popluje. Já jsem stále dcera krakatice. Moje místo je –“

„– ale na ostrovy se vrátit nemůžeš. Ne, pokud se nepoddáš svému lordu manželovi.“

Aša se pokusila představit si sama sebe v posteli s Erikem Železotvůrcem, rozdrcenou pod jeho tíhou, snášející jeho objetí. Lepší on než Rudý veslař nebo Levoruký Lucas Codd. Kovadlinolamač byl kdysi řvoucí obr, děsivě silný, zaníceně loajální, naprosto beze strachu. Možná by to nebylo tak zlé. Pravděpodobně vydechne naposledy, když se bude poprvé snažit splnit si svoji manželskou povinnost. To by z ní učinilo vdovu po Erikovi namísto Erikovy manželky, což byl úděl o hodně lepší nebo horší, v závislosti na jeho vnucích. A na mém strýčkovi. Nakonec mne všechny větry odnesou zpátky k Euronovi. „Mám na Harlawu rukojmí,“ připomněla mu. „A je zde stále Výběžek mořského draka… pokud nemohu mít království svého otce, proč si nezřídit svoje vlastní?“ Výběžek mořského draka nebyl vždy tak řídce osídlen, jako tomu bylo nyní. Mezi jeho kopci a močály se stále daly nalézt staré ruiny, zbytky prastarých pevností Prvních lidí. Na vyvýšených místech byly kruhy z čarostromů, které tam zanechaly děti lesa.

„Lpíš na Výběžku mořského draka stejně, jako se drží tonoucí trosky vraku. Co ti vůbec má Mořský drak co nabídnout? Nejsou tam žádné doly, žádné zlato, stříbro, dokonce ani cín nebo železo. A pro pšenici či kukuřici je tam příliš mokrá půda.“

Já nemám v úmyslu pěstovat tam pšenici či kukuřici. „Co mi může nabídnout? Já ti to povím. Dvě dlouhá pobřeží, stovku skrytých jeskyní, vydry v jezerech, lososy v řekách, mlže na pobřeží, kolonie tuleňů blízko břehu, vysoké borovice potřebné ke stavbě lodí.“

„A kdo ty lodě postaví, moje královno? Kde najde Její Veličenstvo poddané pro svoje království, pokud ti Seveřané vůbec dovolí ponechat si je? Anebo máš v úmyslu vládnout říši tuleňů a vyder?“

Drsně se zasmála. „Jsem si jistá, že vydrám by se možná vládlo lépe než lidem. A tuleni jsou chytřejší. Ne, možná máš pravdu. Mou nejlepší volbou možná stále zůstává návrat na Štít. Na Harlawu jsou tací, kteří by můj příchod možná uvítali. Na Štítu rovněž. A Euron si nezískal žádné přátele na Černopřílivu, když zabil lorda Baelora. Mohla bych vyhledat svého strýčka Aerona, pozvednout ostrovy.“ Mokrého vlasa neviděli od královolby, ale Potopení muži tvrdili, že se schovává na Velkém Wyku a brzy vyjde ze svého úkrytu, aby svolal hněv Potopeného boha na Vraní oko a jeho přisluhovače.

„Mokrého vlasa hledá i Kovadlinolamač. Pořádá štvanice na potopené muže. Slepého Berona Blacktyda zajali a vyslýchali ho. Dokonce i Starého Šedivého Racka vsadili do okovů. Jak bys mohla kněze najít, když se to všem Euronovým mužům dohromady nepodařilo?“

„Je to moje krev. Bratr mého otce.“ Byla to chabá odpověď a Aša to věděla.

„Víš, co si myslím?“

„Tuším, že ano.“

„Myslím si, že je Mokrý vlas mrtvý. Domnívám se, že mu Vraní oko podřízl hrdlo. Pátrání vedou jen proto, abychom uvěřili, že kněz unikl. Euron se bojí, aby jej neobvinili z vraždy příbuzného.“

„Tohle nikdy neříkej v přítomnosti mého strýce. Řekni Vranímu oku, že se bojí zavraždit příbuzného, a on zabije svého vlastního syna, aby ti dokázal, že se mýlíš.“ Do té doby již Aša vystřízlivěla. Tristifer Botley na ni měl takový vliv.

„Dokonce i kdybys svého strýce Mokrého vlasa našla, vy dva nic nezmůžete. Oba jste byli na královolbě, takže nemůžete říct, že byla svolána neoprávněně, jako to udělal Torgon. Podle všech zákonů bohů i lidí jste povinni respektovat její výsledek. A ty Aša se zamračila. „Počkat. Torgon? Jaký Torgon?“

„Torgon Pozděpřišelec.“

„To byl král během Věku hrdinů.“ Tohle si o něm pamatovala, ale jinak velmi málo. „Co s ním?“

„Torgon Greyiron byl králův nejstarší syn. Jenže král byl starý a Torgon nepokojný, a tak se stalo, že když jeho otec zemřel, pořádal zrovna ze své pevnosti na Šedoštítu nájezdy na Klikatici. Jeho bratři mu neposlali jediný vzkaz, ale svolali místo toho narychlo královolbu, mysleli si, že jeden z nich bude vybrán, aby nosil korunu z naplaveného dříví. Jenže kapitáni a králové si místo toho zvolili Urragona Goodbrothera. První věcí, kterou nový král udělal, bylo, že vydal rozkaz, aby všechny syny starého krále zabili, a tak se i stalo. Potom mu lidé říkali Zlobratr, i když se ve skutečnosti o jeho příbuzné nejednalo. Vládl téměř dva roky.“

Aša si už vzpomněla. „Torgon se vrátil domů…“

„…a prohlásil, že je královolba neplatná, poněvadž tam nebyl, aby vznesl svůj nárok. Ukázalo se, že Zlobratr je stejné ničemný, jako byl krutý, a na ostrovech mu zůstalo jen málo přátel. Kněží ho odsoudili, lordi povstali proti němu a jeho vlastní kapitáni jej rozsekali na kousky. Králem se stal Torgon Pozděpřišelec, jenž pak vládl celých čtyřicet let.“

Aša chytila Trise Botleyho za ucho a políbila jej naplno na rty. Než ho pustila, byl rudý a bez dechu. „Co to bylo?“ zeptal se.

„Říká se tomu polibek. Promiň, Trisi, jsem blázen, zapomněla jsem se Náhle se odmlčela, utišila ho, naslouchajíc větru. „To byl válečný roh. Hagen.“ Nejdříve ze všeho pomyslela na svého manžela. Že by Erik Železotvůrce urazil celou tu dlouhou cestu, aby si vzal svoji vzpurnou manželku? „Potopený bůh mne přece jen miluje. Já se tady divím, co mám dělat, a on mi pošle nepřátele, se kterými mohu bojovat.“ Aša vstala a zastrčila svůj nůž zpátky do pochvy. „Přišla sem za námi bitva.“

Než se dostala s Trisem v patách k hradnímu opevnění, běžela, ale i tak přišla pozdě. Již bylo po boji. U východní stěny leželi v krvi dva Seveřané, s Lorrenem Dlouhosekerou, Šestiprstým Harlem a Chmurojazykem stojícími nad nimi. „Cromm a Hagen je viděli lézt přes zeď,“ vysvětloval Chmurojazyk.

„Jen tyhle dva?“ zeptala se Aša.

„Bylo jich pět. Dva jsme zabili, než stačili přelézt, a třetího sejmul Harl nahoře na zdi. Těmhle dvěma se podařilo dostat až na nádvoří.“

Jeden muž byl mrtvý, jeho krev a mozek usychaly na Lorrenově sekyře, ale druhý stále přerývaně dýchal, přibodnutý v rozšiřujícím se jezírku krve k zemi Chmurojazykovým kopím. Oba byli oděni ve vařené kůži a strakatých pláštích hnědozelenočerné barvy, s větvičkami a listy vyšitými kolem krku a ramen. „Kdo jsi?“ zeptala se Aša.

„Flint. A kdo jsi ty?“

„Aša z rodu Greyjoyů. Tohle je můj hrad.“

„Pahorek je sídlo Galbarta Glovera. Olihně tu nemají co pohledávat.“

„Je vás tu víc?“ zeptala se Aša. Když neodpovídal, uchopila Chmurojazykovo kopí a otočila jím, až Seveřan zmučeně vykřikl, zatímco z rány se vyřinula další krev. „Co jste tady dělali?“

„Paní,“ odpověděl mezi záchvěvy třesu. „Bohové, skončete to. Přišli jsme pro paní. Za-zachránit ji. Bylo nás jenom pět.“

Aša se mu podívala do očí. Když v nich spatřila faleš, opřela se o kopí a zakroutila jím. „Kolik ještě?“ zeptala se. „Pověz mi to, nebo tady budeš takto umírat až do svítání.“

„Mnoho,“ zachroptěl nakonec mezi výkřiky. „Tisíce. Tři tisíce… čtyři… oooooooch… prosím…“ vytrhla z něj kopí a držíc je oběma rukama, prohnala je jeho prolhaným hrdlem. Mistr Galbarta Glovera tvrdil, že horské klany jsou příliš rozhádané, než aby se kdy mohly scelit bez Starka, jenž by je vedl. Možná nelhal. Možná se jen mýlil. Chuť něčeho podobného poznala už na královolbě svého strýčka. „Těchto pět poslali, aby jim otevřeli bránu před hlavním útokem,“ řekla. „Lorrene, Harle, přiveďte mi sem lady Glover a jejího mistra.“

„Celé nebo na kousky?“ zeptal se Lorren Dlouhosekera.

„Celé a bez újmy. Chmurojazyku, vyjdi na tu třikrát proklatou věž a pověz Crommovi a Hagenovi, aby sledovali ostřížím zrakem okolí. Stačí, když uvidí třeba jen zajíce, a chci o tom vědět.“

Dolní hrad byl brzy plný vystrašených lidí. Její vlastní muži se oblékali do zbroje nebo šplhali vzhůru na ochozy. Lidé Galbarta Glovera s vystrašenými tvářemi přihlíželi a šeptali si mezi sebou navzájem. Gloverova majordoma museli přinést ze sklepa, poněvadž přišel během Ašina dobývání hradu o nohu. Mistr hlasitě protestoval, dokud jej Lorren tvrdě neudeřil do tváře pěstí v železné rukavici. Lady Glover se vynořila z božího háje zavěšená do rámě své komorné. „Já tě varovala, že tento den přijde, moje paní,“ řekla, když spatřila mrtvoly na zemi.

Mistr popošel dopředu, s krví odkapávající mu ze zlomeného nosu. „Lady Ašo, prosím tě, stáhni svoje korouhve a dovol mi vyjednávat o tvůj život. Povím jim, že ses k nám chovala spravedlivě a se ctí.“

„Vyměníme tě za děti.“ Sybelle Glover měla rudé oči, od slz a bezesných nocí. „Gawenovi jsou teď čtyři. Promeškala jsem jeho den jména. A moje sladká holčička… vrať mi moje děti a nic se ti nestane. Ani tvým mužům.“

Aša věděla, že ta poslední část je lží. Ji by možná vyměnili, poslali by ji na lodi na Železné ostrovy, do milující náruče jejího manžela. Její bratranci by byli rovněž vykoupeni, stejně jako Tris Botley a pár dalších z její družiny, jejichž rodiny byly dostatečně zámožné, aby za ně mohly zaplatit. Pro zbytek by to byla sekera, oprátka nebo Zeď. Přesto, mají právo si vybrat.

Aša si vylezla na sud, tak aby ji všichni viděli. „Blíží se sem na nás vlci s vyceněnými zuby. Než slunce vyjde, budou u naší brány. Odhodíme svá kopí a sekery a budeme je prosit, aby nás ušetřili?“

„Ne.“ Qarl Panna tasil svůj meč. „Ne,“ řekl v ozvěně Lorren Dlouhosekera. „Ne,“ zaburácel Rolfe Trpaslík, muž zvící medvěda, o hlavu vyšší než kterýkoliv jiný muž z její posádky. „Nikdy.“ A z výšky znovu zazněl Hagenův roh, rozléhající se přes hrad.

Ahúúúúúúúúúúúúúúúúúúúú, volal válečný roh, táhle a hluboce, zvukem, při němž tuhla krev v žilách. Aša začala zvuk rohů nenávidět. Na Starém Wyku troubil pekelný roh jejího strýce umíráček pro její sny… a ten Hagenův nyní zněl, jako by měla nastat její poslední hodina na zemi. Pokud musím zemřít, bude to se sekerou v ruce a s kletbou na rtech.

„Na zdi,“ řekla Aša Greyjoy svým mužům. Svoje vlastní kroky otočila ke strážní věži, s Trisem Botleym následujícím hned za ní.

Dřevěná strážní věž byla tou nejvyšší stavbou na této straně hor, zvedala se dvacet stop nad nejvyšší smrky a borovice v okolním hvozdu. „Tam, kapitánko,“ řekl Cromm, když vystoupila na plošinu. Aša viděla jen stromy a stíny, měsícem osvětlené kopce a sněhem pokryté vrcholy za nimi. Pak si uvědomila, že stromy se kradou blíž. „Oho,“ zasmála se, „horské kozy se oděly do borových větví.“ Les se hýbal, v pomalém zeleném přílivu se valil k hradu. Vzpomněla si na příběhy, které slýchala jako dítě, o dětech lesa a Prvních lidech, o době, kdy zelenověštci dokázali měnit stromy v bojovníky.

„Proti takovému množství bojovat nemůžeme,“ řekl Tris Botley.

„Můžeme bojovat proti tolika, kolik jich přijde, štěně,“ odbyl ho Cromm. „Čím víc jich bude, tím větší sláva. Ještě se o nás bude zpívat.“

Ano Jenže budou zpívat o mé odvaze nebo mém bláznovství? Moře bylo pět dlouhých lig daleko. Povede se jim lépe, když budou stát a bojovat za hlubokými příkopy a dřevěnými palisádami Pahorku? Dřevěné palisády Pahorku prokázaly Gloverům pramálo dobrého, když jsem na jejich hrad zaútočila já, připomněla si v duchu. Proč by měly o něco lépe posloužit mně?

„Zítra již budeme hodovat pod hladinou moře.“ Cromm pohladil svoji sekeru, jako by se toho již nemohl dočkat.

Hagen spustil svůj roh. „Když zemřeme se suchými chodidly, jak nalezneme cestu do vodních síní Potopeného boha?“

„Tyhle lesy jsou plné malých potůčků,“ ujistil jej Cromm. „Všechny vedou k řekám a všechny řeky vedou do moře.“

Aša nebyla připravená zemřít, ne tady, ne teď. „Živý člověk nalezne moře snáz než mrtvý. Ať si vlci svoje ponuré lesy nechají. Jdeme k lodím.“

Říkala si, kdo asi velí jejím nepřátelům. Kdybych byla na jeho místě, zamířila bych ke břehu… a než bych zaútočila na Pahorek, podpálila bych naše veslice. Vlci je ale tak snadno nenajdou, ne pokud nemají svoje vlastní lodě. Aša nikdy nezakotvila u břehu víc než polovinu svých lodí. Druhá polovina byla v bezpečí na moři, s příkazy zvednout plachty a vyplout k Výběžku mořského draka, kdyby k pobřeží zamířili Seveřané. „Hagene, zatrub na roh, ať se celý les chvěje. Trisi, ty se oblékni do zbroje, je načase, abys vyzkoušel ten svůj sladký meč.“ Když uviděla, jak zbledl, štípla ho do tváře, „vyšplíchni se mnou na měsíc nějakou tu krev a dám ti polibek za každého zabitého.“

„Moje královno,“ řekl Tristifer, „tady máme zdi, jenže pokud se dostaneme k moři a zjistíme, že si vlci zabrali naše lodě nebo je zahnali pryč…“

„… tak zemřeme,“ dořekla to za něj veselým tónem, „ale aspoň zemřeme s mokrými chodidly. Železní bojují lépe se slanou tříští v chřípí a za zvuku vln v zádech.“

Hagen třikrát po sobě krátce zatroubil na roh, což byl smluvený signál pro ústup železných zpátky k lodím. Zezdola se ozvaly výkřiky, řinčení kopí a mečů a ržání koní. Příliš málo koní a příliš málo jezdců. Aša zamířila ke schodišti. Dole našla

Qarla Pannu, který tam čekal s její kaštanově hnědou klisnou válečnou přilbici a vrhací sekerou. Železní muži vyváděli koně z Gloverových stájí.

„Beranidlo,“ vykřikl hlas zezdola ze zdí. „mají beranidlo!“

„Která brána?“ zeptala se Aša, zatímco nasedala.

„Severní.“ Zpoza mechem obrostlých dřevěných zdí Pahorku se ozval náhlý zvuk trubek.

Trumpety? Vlci s trumpetami? To jí na tom nějak nesedělo, ale Aša neměla čas o tom přemýšlet. „Otevřete jižní bránu,“ nařídila, zatímco se severní brána otřásla pod náporem beranidla. Z pásu, který měla přes rameno, vytáhla vrhací sekeru s krátkým topůrkem. „Hodina sovy uplynula, moji bratři. Nyní přichází hodina kopí, meče, sekery. Zformujte se. Vracíme se domů.“

Ze stovky hrdel se ozvalo volání „Domů!“ a „Aša!“ Tris Botley cválal vedle ní na vysokém grošovaném koni. Její muži se v prostoru mezi vnějším a vnitřním opevněním semkli blízko k sobě, zvedli kopí a štíty. Qarl Panna, který to na koni neuměl, zaujal místo mezi Chmurojazykem a Lorrenem Dlouhosekerou. Zatímco se Hagen škrábal dolů po schodech strážnice, zasáhl jej do břicha vlčí šíp. Muž sletěl hlavou napřed dolů, kam se za ním s kvílením rozběhla jeho dcera. „Přiveď ji,“ nařídila Aša. Tentokrát nebyl na truchlení čas. Rolfe Trpaslík vytáhl dívku s rozevlátými rudými vlasy na svého koně. Aša slyšela, jak zasténala severní brána, když do ní opět udeřilo beranidlo. Možná se jimi budeme muset prosekat, pomyslela si, když se před nimi se zhoupnutím otevřela jižní brána. Cesta byla čistá. Na jak dlouho?

„Jedeme!“ Aša zabodla svému koni paty do slabin.

Než dosáhli stromů na vzdálené straně prosáklého pole, kde ve svitu měsíce tlely výhonky zimní pšenice, již uháněli jako o život. Aša držela svoje jezdce vzadu jako zadní stráž, aby poháněli opozdilce a dohlédli na to, že nenechají nikoho za sebou. Kolem nich se semkly vysoké borovice a pokroucené staré duby. Pahorek v Hlubokém lese byl pojmenován opravdu výstižně. Stromy byly obrovské a tmavé, vypadaly hrozivě. Jejich větve se navzájem proplétaly, praskaly a skřípaly při každém poryvu větru a nejvyšší větve škrábaly do tváře měsíce. Čím dříve se dostaneme odsud, tím budu spokojenější, pomyslela si Aša. Ty stromy nás hluboko ve svých dřevěných srdcích všechny nenávidí.

Pospíchali na jih a jihovýchod, dokud se jim dřevěné věže Pahorku neztratily z očí. Zvuky trumpet pohltil les. Vlci mají svůj hrad zpátky, pomyslela si, snad budou spokojeni a nechají nás jít.

K jejímu boku přijel Tris Botley. „Jedeme špatným směrem,“ řekl a ukázal na měsíc, který na ně shlížel přes baldachýn listoví. „Musíme se stočit na sever, k lodím.“

„Nejdříve na západ,“ trvala na svém Aša. „Na západ, dokud nevyjde slunce. Pak na sever.“ Otočila se k Rolfu Trpaslíkovi a Roggonu Rudovousovi, svým nejlepším jezdcům. „Jeďte napřed a postarejte se, aby byla čistá cesta. Nestojím o žádná překvapení. Jestliže narazíte na vlky, přijeďte mi to říct.“

„Když to bude nutné,“ slíbil Roggon přes svůj obrovitý rezavý vous.

Jakmile průzkumníci zmizeli mezi stromy, zbytek železných mužů se dal znovu na pochod, ale postup byl pomalý. Stromy před nimi skrývaly měsíc i hvězdy a země pod jejich nohama byla temná a zrádná. Neušli ještě ani půl míle, když klisna jejího bratrance Ouentona klopýtla o díru v zemi a roztříštila si přední nohu. Quenton jí musel podříznout hrdlo, aby učinil přítrž jejímu nářku. „Měli bychom si vyrobit pochodně,“ naléhal Tris.

„Oheň by k nám přilákal Seveřany.“ Aša tiše zaklela, říkala si, zda nebyla chyba odejít z hradu. Ne, kdybychom tam zůstali a bojovali, už bychom možná byli všichni mrtví. Jenže klopýtat tmou také nebylo k ničemu dobré. Tyhle stromy by nás zabily, kdyby mohly. Sundala si přilbici a odhrnula si potem zmáčené vlasy. „Za pár hodin vyjde slunce. Tady zastavíme a do svítání si odpočineme.“

Zastavit bylo jednoduché; odpočinout si bylo mnohem těžší. Nikdo nespal, dokonce ani Ospalý Dále, o němž bylo známo, že si vždycky mezi útoky zdřímne. Někteří z mužů se dělili o měch jablečného vína ze zásob Galbarta Glovera, podávali si jej z ruky do ruky. Ti, kteří si přinesli jídlo, se o ně podělili s těmi, co žádné neměli. Jezdci nakrmili a napojili svoje koně. Její bratranec Quenton Greyjoy poslal tři muže vzhůru na stromy, aby pátrali po známkách pochodní v lesích. Cromm si ostřil sekeru a Qarl Panna svůj meč. Koně okusovali mrtvou hnědou trávu a plevel. Hagenova rudovlasá dcera vzala Trise Botleyho za ruku, a chtěla si ho odvést mezi stromy. Když ji odmítl, odešla místo toho s Šestiprstým Harlem.

Kéž bych mohla udělat do samé. Bylo by milé ztratit se ještě jednou naposledy v Qarlové náruči. Aša měla divný pocit v žaludku. Ucítí ještě vůbec někdy pod nohama palubu Černého větru? A pokud ano, kam s ním odpluje? Ostrovy jsou pro mne zapovězené, pokud nebudu ochotná pokleknout a trpět objetí Erika Železotvůrce… a žádný přístav v Západozemí by dceru krakatice jistě nepřivítal. Mohla by začít obchodovat, jak navrhoval Tris, anebo zamířit ke Kamenoschodům a přidat se tam k pirátům. Nebo…

„Posílám vám každému kousek prince,“ zamumlala.

Qarl se usmál. „Já bych raději dostal kousek z tebe,“ zašeptal, „ten přesladký kousek, co máš

Z podrostu něco vyletělo a přistálo to s tichým žuchnutím v jejich středu. Bylo to kulaté, tmavé a mokré, s dlouhými vlasy šlehajícími kolem té kutálející se věci. Když se to nakonec zastavilo mezi kořeny dubu, Chmurojazyk řekl: „Rolfe Trpaslík už není tak vysoký, jako býval.“ Polovina jejích mužů byla do té doby na nohou a všichni sahali pro svoje štíty, kopí a sekery. Ani nezapálili pochodně, měla Aša ještě čas pomyslet si, znají tyhle lesy mnohem lépe, než bychom kdy mohli my. Pak jako by stromy všude kolem nich explodovaly a s vytím se z nich vyřinuli Seveřané. Vlci, pomyslela si, vyjí jako ti proklatí vlci. Válečný pokřik Severu. Její železní na ně začali křičet v odpověď. Boj začal.

Žádný zpěvák nikdy nesloží píseň o té bitvě. Žádný mistr nikdy nenapíše její vylíčení do jedné z Čtecových oblíbených knih. Nevlály žádné praporce, netroubily válečné rohy, žádný velký lord nesvolával svoje muže k sobě, aby si vyslechli jeho poslední zvonivá slova. Bojovali v šeru, které předchází úsvitu; stín proti stínu, zakopávali přes kořeny a kameny, s blátem a tlejícím listím pod nohama. Železní muži byli odění v plátové zbroji a vařené kůži, Seveřané v kožešinách, kůžích a borových větvích. Hvězdy a měsíc shlížely na jejich boj, jejich bledé světlo probleskovalo skrze propletenec holých větví, které se jim splétaly nad hlavami.

První muž, jenž zaútočil na Ašu Greyjoy, zemřel u jejích nohou s její vrhací sekerou mezi očima. To jí poskytlo dostatek času, aby si mohla nasadit na ruku štít. „Ke mně,“ zavolala, ale zda volala na svoje vlastní muže nebo na nepřátele, to by nemohla s jistotou říci ani sama Aša. Před ní se zhmotnil obrovitý Seveřan se sekerou v ruce, máchl jí oběma rukama a vydal ze sebe bezeslovný zuřivý výkřik. Aša zvedla svůj štít, odrazila jeho úder a přitočila se k němu tak blízko, aby mu mohla zabodnout svůj dirk do břicha. Jeho řev na sebe vzal odlišný tón a muž se zhroutil k zemi. Otočila se jako na obrtlíku, jen aby za sebou našla dalšího Seveřana. Sekla jej přes čelo pod přilbicí. Jeho vlastní úder ji zasáhl pod prso, ale sekera se odrazila od její zbroje, a tak mu prohnala hrot svého dirku hrdlem a nechala ho utonout ve vlastní krvi. Za vlasy ji popadla čísi ruka, ale poněvadž byl útočník malého vzrůstu, nebyl ji schopen sevřít tak, aby jí zvrátil hlavu dozadu. Aša mu dupla vší silou podpatkem své škorně na nárt, a když zařval bolestí, vykroutila se z jeho sevření. Než se otočila, byl muž na zemi a umíral, stále svíraje v hrsti chumáč jejích vlasů. Nad ním stál Qarl, z jeho meče odkapávala krev a oči se mu leskly ve svitu měsíce.

Chmurojazyk Seveřany, které zabil, rovnou počítal, zrovna volal „Čtyři,“ zatímco jeden padal k zemi, a o chvíli později „Pět.“ Koně řičeli, kopali a kouleli v hrůze očima, šíleli z té řezničiny a pachu krve všude kolem… všichni, kromě velkého bělouše Trise Botleyho. Tris si předtím opatřil sedlo a jeho oř se vzpínal na zadních a otáčel se, zatímco Tris mával kolem sebe svým mečem. Možná mu budu dlužit polibek či dva, než dnešní noc skončí, pomyslela si Aša.

„Sedm,“ zvolal Chmurojazyk, jenže Lorren Dlouhosekera ležel vedle něj roztažený na zemi, s jednou nohou zkroucenou pod sebou, a stíny stále přicházely, vykřikovaly a šustily kolem. Bojujeme proti křoví, pomyslela si Aša, když zabila muže, jenž na sobě měl víc listoví než většina okolních stromů. To ji rozesmálo. Její smích k ní přitáhl další vlky, ale ty také zabila a říkala si, zda je nemá taky začít počítat. Jsem vdaná žena a toto je moje kojeňátko. Zabodla svůj dirk do Seveřanovy hrudi, přes kožešinu, vlnu a vařenou kůži. Jeho tvář se ocitla tak blízko její, že cítila kyselý pach jeho dechu. Jeho ruka jí sevřela hrdlo. Aša ucítila, jak železo škráblo o kost, když hrot sklouzl přes žebro. Pak se muž zachvěl a vypustil duši. Když ho pustila, byla tak slabá, že se málem zhroutila na jeho mrtvolu.

O něco později stála zády k zádům s Qarlem, naslouchala mručení a kletbám všude kolem nich, nářku chrabrých mužů plazících se skrze stíny a naříkajících po svých matkách. Řítil se k ní keř s kopím dost dlouhým na to, aby jí projelo břichem a zároveň i Qarlovi zády, aby je spojilo ve smrti. Lepší než zemřít samotná, pomyslela si, ale její bratranec Quenton kopiníka zabil, než se k nim stačil dostat. O okamžik později jakýsi jiný keř zabil Ouentona, zabořil mu sekeru zezadu do lebky.

Chmurojazyk za ní vykřikl: „Devět, a do pekla s vámi všemi.“ Mezi stromy vyběhla Hagenova dcera, nahá, se dvěma vlky v patách. Aša vyprostila svoji vrhací sekeru a hodila ji po jednom z nich. Když se zhroutil k zemi, Hagenova dcera se zvedla na kolena, popadla jeho meč, probodla druhého muže, pak znovu vstala, celá od krve a od bláta, s nespoutanými rudými vlasy vlajícími jí kolem hlavy, a vrhla se do boje.

Někde v přílivu a odlivu bitvy ztratila Qarla, ztratila Trise, ztratila je všechny. Přišla také o svůj dirk a všechny vrhací sekery; místo toho měla v ruce meč, krátkou zbraň s tak širokou silnou čepelí, že vypadala skoro jako řeznický sekáček. Ani za svůj život by nedokázala říci, kde k té čepeli přišla. Paže ji bolela, v ústech cítila chuť krve, nohy se jí chvěly a mezi stromy šikmo prosvítaly pásy bledého ranního světla. To už svítá? Jak dlouho bojujeme?

Jejím posledním protivníkem byl Seveřan se sekerou, velký muž, holohlavý a vousatý, oděný ve vyspravované zrezivělé zbroji, což mohlo znamenat jen to, že to je nějaký náčelník nebo šampión. Nepotěšilo ho, že má bojovat se ženou. „Kurvo!“ zařval pokaždé, když na ni zaútočil, a kapénky jeho slin dopadaly na její tvář. „Kurvo! Kurvo!“

Aša na něj chtěla něco křiknout v odpověď, ale měla hrdlo tak vyschlé, že ze sebe nevypravila víc než zamručení. Jeho sekera rozechvěla její štít, zabořila se v mocném dolním seku do dřeva, a když ji z něj muž vytrhl, ze štítu odpadly dlouhé bledé štěpiny. Takto jí na ruce brzy zbude jen změť dříví na podpal. Ustoupila dozadu a setřásla ze sebe poničený štít, pak couvla ještě dál a tančila doleva a doprava a zase doleva, aby se vyhnula sekeře, která na ni útočila.

A pak její záda tvrdě narazila do stromu a dál už tančit nemohla. Vlk zvedl svou sekeru vysoko nad hlavu, aby jí rozštípl lebku vedví. Aša se pokusila proklouznout na pravou stranu, ale chodidla se jí zapletla do změti kořenů, která ji uvěznila. Uhnula, ztratila půdu pod nohama a hlavice sekery škrábla se skřípotem oceli o ocel o její spánek. Svět zrudl a zčernal a opět zrudl. Nohou vzhůru jí jako blesk vyšlehla bolest a odkudsi zdálky slyšela Seveřanův hlas. „Ty proklatá kurvo,“ řekl a zvedl svou sekeru k úderu, kterým ji vyřídí nadobro.

Ozvalo se zatroubení trubky.

To je špatně, pomyslela si. Ve vodních síních Potopeného boha žádné trumpety nejsou. Tam pod vlnami zdraví mořští muži svého pána troubením na lastury.

Zdálo se jí o planoucích rudých srdcích a černém jelenovi ve zlatém lese, s plameny šlehajícími z jeho paroží.

TYRION

Než dosáhli Volantisu, byla obloha na západě purpurová a na východě černá a vycházely hvězdy. Stejné hvězdy jako v Západozemí, přemítal Tyrion Lannister.

Snad by mu to i bylo určitou útěchou, kdyby ovšem nebyl svázaný jako husa a připoutaný k sedlu. Již dávno se přestal zmítat. Uzle, které ho svazovaly, byly příliš těsné. Místo toho ochabl jako pytel pšenice. Šetřím si síly, říkal si v duchu, ačkoliv by nemohl říct na co.

Ve Volantisu zavírali po setmění brány a strážní u severní brány netrpělivě bručeli na opozdilce. Zařadili se do fronty za povoz naložený citrony a pomeranči. Strážní mávli pochodněmi a poslali povoz dál, ovšem velkému Andalovi na jeho válečném oři, ve zbroji a s dlouhým mečem, věnovali důkladnější pozornost. Zavolali kapitána. Zatímco si kapitán a rytíř vyměňovali pár slov ve volantštině, stáhl si jeden ze strážných rukavici s drápy a podrbal Tyriona na hlavě. „Ani nevíš, kolik v sobě nosím štěstí,“ řekl mu trpaslík. „Rozvaž mne, příteli, a postarám se o to, abys dostal tučnou odměnu.“

Jeho věznitel to slyšel. „Nechej si svoje lži pro ty, kdo hovoří tvým jazykem, Skřete,“ řekl, když je Volanťané poslali dál.

Projeli bránou a pod masivními městskými zdmi. „Ty hovoříš mým jazykem. Dokázal bych tě zlákat sliby nebo jsi odhodlaný koupit si za moji hlavu šlechtický titul?“

„Já jsem podle svého původu byl lord. O žádné prázdné tituly nestojím.“

„To je taky všechno, čeho se ti od mé drahé sestry dostane.“

„A to jsem slyšel, že Lannister vždycky splácí svoje dluhy.“

„Och, do posledního groše… ale nikdy ani o haléř víc, můj pane. Dostaneš jídlo, které si usmlouváš, ale vděkem okořeněno nebude, a nakonec tě ani nezasytí.“

„Možná mi jde jen o to, abych viděl, jak ty zaplatíš za všechny svoje zločiny. Královrah je proklatý v očích bohů i lidí.“

„Bohové jsou slepí. A lidé vidí jen to, co chtějí vidět.“

„Tebe vidím docela zřetelně, Skřete.“ Do rytířova tónu se vkradlo cosi zlověstného. „Sám jsem spáchal věci, na které nejsem hrdý, věci, které pošpinily můj rod a jméno mého otce… ale abych svého vlastního otce zabil? Jak toho vůbec může být jakýkoliv člověk schopen?“

„Dej mi kuš, stáhni si kalhoty a já ti ukážu jak.“ Rád.

„Ty o tom ještě žertuješ?“

„Podle mne je celý život jeden velký žert. Tvůj, můj, všech.“ Uvnitř městských zdí projížděli kolem cechovních domů, tržišť a lázní. Uprostřed širokých náměstí šplouchaly a zpívaly fontány a na náměstích samotných seděli u kamenných stolků muži, pohybovali figurkami na cyvasse a popíjeli víno ze skleněných fléten, zatímco otroci zapalovali ozdobné lampy, aby zahnali tmu. Podél dlážděné cesty rostly palmy a cedry a na každém nároží stál nějaký pomník. Mnohým sochám chyběly hlavy, jak si trpaslík všiml, avšak i bezhlavé vypadaly v purpurovém světle impozantně.

Jak válečný oř klapotal na jih podél řeky, byly krámky stále menší a chudobnější a stromy podél ulice se změnily v řadu pahýlů. Dlažební kameny ustoupily pod kopyty jejich koně ostřici, pak měkkému vlhkému blátu v barvě dětských výkalů. Malé mostky, které se klenuly nad potůčky napájejícími Rhoyne znepokojivě praskaly pod jejich tíhou. Tam, kde kdysi přehlížela řeku pevnost, stála nyní jen rozbořená brána, zející jako bezzubá ústa starého muže. Za zídkami zahlédli pasoucí se kozy.

Starý Volantis, první dcera Valyrie, přemítal trpaslík. Hrdý Volantis, královna Rhoyne a milenka Letního moře, domov vznešených pánů a půvabných dam té nejstarší krve. Co na tom, že tam viděli hordy nahých dětí pobíhajících uličkami a pokřikujících vysokými ječivými hlásky… pověstné rváče stojící ve dveřích vinných krámků a pohrávající si s jílci svých mečů… otroky s ohnutými hřbety a potetovanými tvářemi, kteří se všude hemžili jako švábi. Mocný Volantis, nejmajestátnější a nejzalidněnější z devíti Svobodných měst. Staré války město nicméně vylidnily a velké plochy Volantisu začaly klesat zpátky do bahna, na němž stály. Krásný Volantis, město fontán a květin. Jenže polovina fontán byla vyschlá, polovina jezírek popraskaná a opuštěná. Z každičké praskliny ve zdi nebo dláždění vyrůstaly šlahouny popínavých rostlin a ve zdech opuštěných krámků a chrámů bez střech zakořenily mladé stromky.

A navíc tam byl ten pach. Visel v horkém vlhkém vzduchu, hutný, odpudivý, všudypřítomný. Cítím v tom rybinu, květiny a taky sloní trus. Něco sladkého, něco zemitého a něco mrtvého a shnilého. „Tohle město páchne jako stará děvka,“ prohlásil Tyrion. „Jako nějaká letitá, vyschlá běhna, která si nastříkala intimní části parfémem, aby potlačila zápach mezi svýma nohama. Ne že bych si stěžoval. Co se nevěstek týče, mladé sice voní daleko lépe, jenže ty staré zase znají víc triků.“

„Ty o tom víš víc než já.“

„Ach, samozřejmě. Ten nevěstinec, kde jsme se potkali, ten jsi považoval za septum? A ta holka, co se ti vrtěla na klíně, to byla tvoje panenská sestra?“

Rytíř se zamračil. „Nechej ten svůj jazyk v klidu, pokud nechceš, abych ti na něm uvázal uzel.“

Tyrion svoji uštěpačnou odpověď raději spolkl. Ret měl stále oteklý a napuchlý od toho, jak naposledy zašel ve své konverzaci s rytířem příliš daleko. Tvrdé pěsti a nedostatek smyslu pro humor vytváří špatnou kombinací… jak se ke své lítosti dozvěděl cestou ze Selhorysu. Jeho myšlenky zalétly k jeho botě, k houbičkám ukrytým ve špičce. Jeho věznitel jej neprohledal tak důkladně, jak možná měl. I tohle je forma úniku. Alespoň mne Cersei nedostane živého.

O něco dál na jih se opět začaly objevovat známky zámožnosti. Opuštěných budov bylo stále méně, nahé děti zmizely, rváči ve dveřích mu připadali okázaleji oblečení. Pár z hostinců, které míjeli, ve skutečnosti vyhlíželo jako místa, kde by se dalo přespat beze strachu, že tam člověku podříznou krk. Na železných sloupcích podél říční cesty visely lampy pohupující se v poryvech větru. Ulice tu byly širší, budovy impozantnější. Na vrcholcích některých z nich čněly rozměrné kopule z barevných skel. S ohni zapálenými pod nimi vydávaly v hromadícím se soumraku modrou, červenou, zelenou a fialovou záři.

Přesto tam bylo ve vzduchu něco, z čeho měl Tyrion nepříjemný pocit. Věděl, že na západ od řeky se přístavní hráze Volantisu hemží námořníky, otroky a kupci, kteří jsou vítáni ve vinných krámech, hostincích i nevěstincích. Na východ od řeky byli cizinci zpoza moře vidět zřídkavěji. Tady nás nechtějí, uvědomil si trpaslík.

Ve chvíli kdy poprvé míjeli slona, si nemohl Tyrion pomoci, ale zíral na něj s otevřenými ústy. Když byl malý chlapec, měli slona ve zvěřinci v Lannisportu, jenže ten uhynul, když bylo Tyrionovi sedm… a tento obrovitý šedý kolos vypadal dvakrát tak velký jako ten lannisportský.

O něco dál spatřili menšího slona, bílého jako stará kost a táhnoucího zdobený vozík. „Je volský povoz bez vola volským povozem?“ zeptal se Tyrion svého věznitele. Když se nedočkal na svoji vtipnou otázku odpovědi, upadl do mlčení, prohlížeje si komíhající se zadek zakrslého bílého slona před nimi.

Volantis byl zakrslými bílými slony přímo zamořen. Jakmile se dostali blíž k Černé zdi a přeplněným čtvrtím v blízkosti Dlouhého mostu, spatřili jich celý tucet. Neobvyklým jevem zde nebyli ani velcí šedí sloni – obrovská zvířata, která nesla na zádech celé hrady. A v šerém světle večera se vyrojily hnojové vozíky, obsluhované polonahými otroky, jejichž úkolem bylo zametat kouřící hromádky zanechané na ulicích slony, velkými i malými. Vozíky doprovázely roje much, a tak měli hnojoví otroci vytetovány mouchy na tvářích, aby bylo na první pohled patrné, co jsou zač. Tohle by bylo zaměstnání pro mou drahou sestru, přemítal Tyrion. Jak by byla půvabná s tou malou lopatkou v ruce a mouchami vytetovanými na jejích sladkých růžových tvářích.

Do té doby se již jen ploužili, poněvadž říční cesta byla přecpaná lidmi, téměř všemi mířícími k jihu. Rytíř jel s nimi, jako kláda polapená v proudu. Tyrion pozoroval procházející davy. Devět lidí z deseti mělo na tváři vytetovanou značku. „Takové množství otroků… kam všichni jdou?“

„Rudí kněží zapalují po západu slunce svoje ohně. Promluví Nejvyšší kněz. Vyhnul bych se tomu, kdyby to šlo, jenže abychom se dostali k Dlouhému mostu, musíme projet kolem rudého chrámu.“

O tři bloky později vyústila ulice před nimi do obrovského, pochodněmi osvětleného náměstí, kde stál chrám. Sedm, chraňte mne, ten je nejmíň třikrát tak velký jako Velké Baelorovo septum. Chrám Pána světla, nezměrnost sloupů, schodišť, opěrných pilířů, kopulí a věží splývajících jedna s druhou, jako by byly vytesány z jedné obrovité skály, se tyčil před nimi jako Aegonův Vysoký kopec. Stovka odstínů červené, žluté, zlaté a oranžové splývala a rozpouštěla se v sobě navzájem jako mraky při západu slunce. Jeho štíhlé věže se vinuly vzhůru do oblohy, ztuhlé roztančené plameny natahující se k nebeské báni. Oheň se proměnil v kámen. Vedle chrámového schodiště hořely obrovské noční ohně a mezi nimi začal hovořit Nejvyšší kněz Benerro. Kněz stál na vrcholku rudého kamenného sloupu, spojeného štíhlým kamenným mostem s vyvýšenou terasou, kde stáli shromážděni nižší kněží a akolyté. Ti byli oděni v róbách světle žluté a jasně oranžové barvy, kněží a kněžky v rudých.

Velké náměstí před nimi bylo přeplněno do posledního místečka. Mnoho a ještě více věřících mělo přišpendlený k rukávům nebo uvázaný kolem čel kousek rudé látky. Každé oko se upíralo na Nejvyššího kněze. Kromě jejich. „Ustupte,“ vrčel rytíř, zatímco se jeho kůň prodíral davem. „Vykliďte cestu.“ Volanťané s mumláním a hněvivými pohledy neochotně ustupovali.

Benerrův vysoký hlas se nesl do dáli. Byl vysoký a hubený, měl ostře řezanou tvář a kůži bílou jako mléko. Na tvářích, bradě a oholené hlavě měl vytetované plameny, které se mu svrašťovaly do vějířků kolem očí a v závitech splývaly dolů kolem úst bez rtů. „To je otrocké tetování?“ zeptal se Tyrion.

Rytíř přikývl. „Rudý chrám je kupuje jako děti a dělá z nich kněze, chrámové prostitutky nebo válečníky. Podívej se tamhle.“ Ukázal na schody, kde stála před chrámovými dveřmi řada mužů v ozdobné zbroji a oranžových pláštích, třímajících kopí, jejichž hroty měly tvar svíjejících se plamenů. „Plamenná ruka. Svatí vojáci Pána světla, obránci chrámu.“

Ohniví rytíři. „A kolik má tahle ruka prstů, smím-li vědět?“

„Tisícovku. O nic víc, o nic méně. Za každý plamen, který zhasne, je zapálen nový.“

Benerro bodl prstem k měsíci, sevřel ruku v pěst, roztáhl dlaň doširoka. Když jeho hlas zesílil v crescendo, z prstů mu s náhlým vhůůůš vyšlehly plameny. Shromáždění věřící zalapali po dechu. Kněz rovněž dokázal malovat ohnivá písmena do vzduchu. Valyrijské piktografy. Tyrion rozpoznal snad dva z deseti; jeden znamenal Zkázu, další Temnotu.

Z davu zazněly výkřiky. Ženy plakaly a muži mávali pěstmi. Tohle se mi nelíbí. Tyrion si vybavil den, kdy Myrcella vyplula do Dorne a dav začal během jejich cesty zpátky k Rudé baště běsnit.

Vzpomněl si, jak Haldon Půlmistr hovořil o tom, že by mohli využít rudého kněze pro dobro Mladého Griffa. Nyní, když toho muže viděl na vlastní oči a slyšel na vlastní uši, mu to připadalo jako velmi špatný nápad. Doufal, že si to Griff ještě rozmyslí. Někteří spojenci jsou nebezpečnější než nepřátelé. Jenže tohle si bude muset lord Connington rozhodnout sám. Ze mne se pravděpodobně stane hlava nabodnutá na kopí.

Kněz ukazoval na Černou zeď vedle chrámu, mířil prstem nahoru na nízké zídky ochozů, za kterými stála hrstka ozbrojených strážných shlížejících dolů. „Co to říká?“ zeptal se Tyrion rytíře.

„Že je Daenerys v nebezpečí. Padlo na ni temné oko a posluhovači tmy plánují její zničení, modlí se v podvodných chrámech ke svým falešným bohům… kují zrádné pikle s bezvěreckými jinozemci…“

Tyrionovi se začaly ježit vlasy vzadu na krku. Zde princ Aegon žádné přátele nenajde. Rudý kněz hovořil o dávném proroctví, o věštbě, která předpověděla příchod hrdiny, jenž spasí svět před temnotou. O jednom hrdinovi, ne o dvou. Daenerys má draky, Aegon je nemá. Trpaslík nepotřeboval být prorokem, aby předpověděl, jak by asi Benerro a jeho stoupenci reagovali na příchod druhého Targaryena. Griff to jistě pochopí také, pomyslel si, zaskočen zjištěním, jak hodně mu na tom záleží.

Rytíř se prodíral tím největším tlakem v zadní části náměstí, ignoroval kletby, které k nim zalétaly. Jeden muž jim zastoupil cestu, ale Tyrionův věznitel sevřel jílec svého meče a povytáhl jej tak, aby se objevila obnažená ocel. Muž se ztratil v davu a najednou se před nimi rozevřela ulička. Ještě nějaký čas za nimi Tyrion slyšel slábnoucí Benerrův hlas a burácení davu, které vyprovokovala jeho slova, náhlá jako hromobití.

Přijeli ke stáji. Rytíř sesedl, pak bušil na dveře, dokud nepřiběhl ztrhaný otrok s koňskou hlavou na tváři. Trpaslík byl hrubě stažen ze sedla a uvázán ke sloupu, zatímco jeho věznitel probudil majitele stáje a začal se s ním dohadovat o ceně koně a sedla. Je levnější koně prodat než ho vláčet na lodi přes půl světa. Tyrion jaksi věděl, že jej v bezprostřední budoucnosti čeká plavba na lodi. Možná byl koneckonců přece jen prorok.

Když skončili se smlouváním, rytíř si zavěsil svoje zbraně, štít a sedlový vak přes rameno a zeptal se na směr k nejbližší kovárně. Ukázalo se, že i ta je zavřená, ale na rytířův výkřik rychle otevřeli. Kovář si změřil přimhouřenýma očima Tyriona, přikývl a přijal hrst plnou mincí. „Pojď sem,“ řekl rytíř svému zajatci. Vytáhl dýku a rozřízl Tyrionovi pouta. „Děkuji,“ řekl trpaslík, zatímco si mnul zápěstí, ale rytíř se jen zasmál a řekl: „Svůj vděk si nechej pro někoho, kdo si jej zasluhuje, Skřete. Tohle se ti líbit nebude.“

Nemýlil se.

Okovy byly z černého železa, silné a těžké, každý vážil podle trpaslíkova odhadu dobré dvě libry. Řetězy k nim dodávaly další váhu. „Zřejmě jsem děsivější, než jsem se domníval,“ připustil Tyrion, když kovář skul poslední články. Při každém úderu kladiva pocítil náraz až téměř v rameni. „Nebo sis myslel, že bych ti mohl na těch svých zakrslých nožkách utéct?“

Kovář ani na okamžik nevzhlédl od své práce, ale rytíř se temně zachechtal. „Mně dělá starosti spíš tvůj jazyk než tvoje nohy. V okovech jsi otrok. Nikdo si nevyslechne jediné tvoje slovo, dokonce ani ti, kdo hovoří jazykem Západozemí.“

„Tohle není zapotřebí,“ protestoval Tyrion. „Budu hodný malý vězeň, budu, budu.“

„Tak to dokaž a zavři hubu.“

A tak sklopil hlavu a kousl se do jazyka, zatímco mu spojovali pouta, zápěstí k zápěstí, zápěstí ke kotníku, kotník ke kotníku. Ty zatracené okovy váží víc než já. Přesto si vydechl úlevou. Jeho věznitel mu mohl docela dobře uříznout hlavu. Tak to aspoň Cersei chtěla. To, že mu ji neusekl rovnou, byla jeho první chyba. Mezi Volantisem a Královým přístavištěm se prostírá půl světa a po cestě se může ledacos přihodit, sere.

Zbytek cesty šli pěšky, Tyrion řinčící a rachotící, jak se snažil udržet tempo s dlouhými, netrpělivými kroky svého věznitele. Kdykoliv hrozilo, že se opozdí, rytíř popadl jeho okovy a hrubě jimi škubl, přitáhl klopýtajícího a hopkajícího trpaslíka k sobě. Mohlo to být horší. Mohl mě hnát před sebou bičem.

Volantis se roztahoval přes jedno z ústí Rhoyne, tam kde se řeka setkávala s mořem, a jeho dvě poloviny spojoval Dlouhý most. Nejstarší, nejbohatší část města se nalézala na východ od řeky, ale žoldnéři, barbaři a jiní neotesaní cizinci tam vítáni nebyli, a tak museli přejít na západ.

Na Dlouhý most vedla brána ve tvaru klenutého průchodu z černého kamene ozdobeného vytesanými sfingami, mantikorami, draky a ještě podivnějšími tvory. Za bránou se klenul velký oblouk, který postavili Valyrijci na vrcholu své slávy, cesta ze slinutého kamene podepřená masivními pilíři. Cesta byla právě tak široká, aby po ní mohly jet dva povozy vedle sebe, takže kdykoliv míjel nějaký povoz jedoucí na západ ten, co mířil na východ, museli oba zpomalit takřka v chůzi.

Z obou stran se zvedaly budovy: krámky a chrámy, krčmy a hostince, herny a nevěstince. Většina jich byla tři nebo čtyři patra vysoká… a každé patro přesahovalo to pod ním, takže se horní podlaží téměř dotýkala. Přecházet po mostě bylo skoro totéž, jako by procházeli tunelem osvětleným pochodněmi. Po celé jeho délce byly krámky a Stánky s všemožným zbožím; tkalci a krajkáři vystavovali svoje výrobky těsně vedle foukačů skla, svíčkařů a prodavaček ryb, které nabízely úhoře a ústřice. Každý zlatník měl u svých dveří strážného a každý kořenář měl dva, protože jejich zboží mělo dvojnásobnou cenu. Tu a tam mohl poutník zahlédnout mezi krámky řeku, přes kterou přecházel. Na severu byla Rhoyne široká černá stuha živá odleskem hvězd, pětkrát širší než Černovodý proud v Králově přístavišti. Na jih od mostu se řeka otvírala, splývala se slaným mořem.

Uprostřed mostního oblouku visely z železných sloupů podél cesty jako šňůry cibulí usekané ruce zlodějů a kapsářů. Také tam byly vystaveny tři hlavy – dvě mužské a jedna ženská – a jejich zločiny byly vypsány na cedulkách pod nimi. Hlídal je tam pár kopiníků, oděných v naleštěných přilbách a košilích ze stříbrných kroužků. Přes tváře se jim táhly tygří pruhy v barvě nefritové zeleni. Čas od času mávli strážní svými kopími, aby odehnali poštolky, racky a vrány mrchožroutky věnující pozornost mrtvým. Ptáci se během okamžiku k hlavám vraceli.

„Co udělali?“ zeptal se Tyrion nevinně.

Rytíř se podíval na nápisy. „Žena byla otrokyně, která vztáhla ruku na svou paní. Staršího muže obvinili z podněcování revoluce a špehování pro dračí královnu.“

„A ten mladý?“

„Zabil svého otce.“

Tyrion se podíval na tlející hlavu podruhé. Nu, vždyť to téměř vypadá, jako by se jeho rty usmívaly.

O něco později se rytíř krátce zastavil, aby si prohlédl drahokamy zdobený diadém vystavený na podložce z rudého sametu. Prošel kolem něj, ale o pár kroků dál se zastavil a začal smlouvat nad párem rukavic u kožedělcova krámku. Tyrion byl za ten odpočinek vděčný. Z bezhlavého tempa byl udýchaný a zápěstí již měl od okovů rozedřená.

Od vzdáleného konce Dlouhého mostu to byla již jen krátká chůze přes hemžící se nábřežní oblasti západního břehu, dolů po pochodněmi osvětlených ulicích přeplněných námořníky, otroky a opilými baviči. Jednou kymácivě prošel kolem slon s tuctem polonahých mladých otrokyň mávajících z hradu na jeho zádech. Škádlily kolemjdoucí obnažováním svých ňader a volaly: „Malaquo, Malaquo.“ Byl to tak úchvatný pohled, že Tyrion málem šlápl rovnou do kouřící hromady trusu, kterou zanechal slon ve své stopě. V posledním okamžiku jej zachránil rytíř, který jej strhl stranou – škubl za jeho řetěz tak prudce, že Tyrion málem zavrávoral a zakopl.

„Jak je to ještě daleko?“ zeptal se trpaslík.

„Už jsme tam. Rybářské náměstí.“

Ukázalo se, že cílem jejich cesty je Kupecký dům, čtyři patra vysoká obludná stavba, která dřepěla mezi skladišti, nevěstinci a hostinci na nábřeží jako nějaký obrovský tlustý muž obklopený svými dětmi. Jeho jídelna byla větší než hradní síně poloviny lordů v Západozemí; šeře osvětlená změť se stovkou soukromých výklenků a skrytých zákoutí, jejíž zčernalé trámy a popraskané stropy zvonily hlomozem námořníků, kupců, kapitánů, penězoměnců, loďařů a otroků, kteří lhali, kleli a podváděli jedni druhé v půl stovce odlišných jazyků.

Tyrion výběr krčmy schvaloval. Plachá děva se musí dříve nebo později dostat do Volantisu. Tohle byl ten největší hostinec ve městě, první volba pro loďaře, kapitány a kupce. V té jeskyňovité změti jídelny se uzavírala spousta obchodů. Znal toho o Volantisu dost, aby tohle věděl. Až se tady objeví Griff s Kachnou a Haldonem, bude opět svobodný.

Mezitím bude trpělivý. Jeho šance přijde.

Pokoje pro hosty nijak okázalé nebyly, zvlášť ty levné až nahoře. Vklíněný do rohu budovy pod šikmou střechu měl pokoj jeho věznitele nízký strop, nepříjemně páchnoucí proleželou péřovou postel a svažující se prkennou podlahu, která Tyrionovi připomněla jeho přechodný pobyt na Orlím hnízdě. Tenhle pokoj má aspoň stěny. Také měl okna; ta byla jeho hlavní předností, společně s železným kruhem zasazeným ve zdi, užitečným k připoutání otroků. Jeho věznitel se zastavil jen na tak dlouho, aby zapálil lojovou svíci, a hned nato připoutal Tyriona ke kruhu.

„Je to nutné?“ protestoval trpaslík chabým hlasem. „Kam bych odsud mohl utéct, z okna?“

„Mohl bys.“

„Jsme čtyři patra vysoko, létat neumím.“

„Mohl bys spadnout. Chci tě živého.“

Ano, ale proč? Cersei je to jedno. Tyrion zařinčel řetězy. „Já vím, kdo jsi, sere.“ Nebylo tak těžké přijít na to. Medvěd na jeho suknici, znak na jeho štítu, panský titul, o který přišel. „Vím, co jsi. A pokud víš ty, kdo jsem já, víš také, že jsem byl pobočník krále a sedával jsem na poradách s Pavoukem. Zajímalo by tě, kdybys věděl, že to byl eunuch, kdo mne vypravil na tuto cestu?“ On a Jaime, ale svého bratra z toho vynechám. „Jsem stejně tak jeho tvor, jako jsi ty. Neměli bychom být nepřátelé.“

Jeho slova rytíře nepotěšila. „Vzal jsem si od Pavouka peníze, to nepopírám, ale nikdy jsem nebyl jeho tvor. A moje loajalita teď náleží jinam.“

„Cersei? Jsi větší blázen, než jsem si myslel. Jediné, co moje sestra požaduje, je moje hlava – a ty máš pěkný ostrý meč. Proč tu frašku neukončíš hned, ušetřil bys nám oběma námahu?“ Rytíř se zasmál. „To má být nějaký trpasličí trik? žebrat o smrt, v naději, že tě nechám žít?“ Zamířil ke dveřím. „Přinesu ti nějaké jídlo z kuchyně.“

„Jak je to od tebe laskavé. Počkám tady.“

„Já vím, že počkáš.“ Přesto za sebou rytíř na odchodu zamkl dveře těžkým železným klíčem. Kupecký dům byl svými zámky proslulý. Pokoj bezpečný jako žalář, pomyslel si, ale aspoň že tu jsou okna.

Tyrion věděl, že jeho šance na únik z řetězů jsou mizivé, ale přesto se cítil povinen aspoň to vyzkoušet. Jeho úsilí provléknout ruku okovem posloužilo jen k tomu, že si sedřel další kůži a docílil toho, že měl zápěstí kluzké od krve, ale ať se snažil jakkoliv tahat a kroutit, železný kruh ze zdi nevytáhl. Do prdele práce, zaklel a zhroutil se tak daleko, jak mu to řetězy dovolily. Do nohou se mu daly křeče. Tohle bude zatraceně nepohodlná noc. První z mnoha, o tom nepochybuji.

V místnosti bylo dusno, a tak rytíř otevřel okenice, aby dovnitř vpustil vánek. Vtěsnaná do rohu budovy pod okapy měla místnost to štěstí, že v ní byla okna dvě. Z jednoho byl výhled na Dlouhý most a Černou zdí obehnané srdce Starého Volantisu za řekou. Druhé se otvíralo na náměstí dole. Rybářské náměstí, nazval je Mormont. Přestože byly jeho řetězy těsné, Tyrion zjistil, že když se nakloní stranou a opře se veškerou svou vahou do okovů v kruhu, vidí z druhého okna aspoň něco. Nebyl by odsud tak dlouhý pád jako z nebeské cely Lysy Arryn, ale i tak bych byl mrtvý, než bych dopadl. Možná kdybych byl opilý…

Dokonce i v tuto hodinu bylo náměstí přeplněné hýřícími námořníky, nevěstkami hledajícími zákazníky a kupci jdoucími si za svými obchody. Kolem proběhl rudý kněz provázený tuctem akolytů s pochodněmi, v róbách vířících jim kolem kotníků. Jinde si dal pár hráčů cyvasse partičku venku před hostincem. Vedle jejich stolku stál otrok, držel lampu nad hrací deskou. Tyrion slyšel zpívat ženu. Slova mu nedávala smysl, ale melodie byla něžná a smutná. Kdybych věděl, o čem to zpívá, možná bych se rozplakal. O něco blíž se shromáždil dav kolem páru žongléřů, kteří metali zapálené pochodně mezi sebou navzájem.

Jeho věznitel se po chvíli vrátil, nesl dva korbely a pečenou kachnu. Kopnutím za sebou zavřel dveře, roztrhl kachnu vpůli a polovinu hodil Tyrionovi. Trpaslík zvedl ruce a byl by ji chytil ve vzduchu, jenže řetězy byly příliš krátké. Místo toho jej pták uhodil do spánku a sklouzl mu horký a mastný dolů po tváři, a Tyrion si musel dřepnout a natáhnout se po něm s řinčícími řetězy. Dostal se k němu až při třetím pokusu a hned jej začal radostně rvát zuby. „Nějaké pivo na spláchnutí?“

Mormont mu podal korbel. „Většina Volantisu je opilá, proč ne ty?“

Pivo bylo sladké, vonělo po ovoci. Tyrion se zhluboka napil a spokojeně si říhl. Korbel byl cínový, velmi těžký. Vyprázdni jej a hoď mu jej po hlavě, pomyslel si. Když budu mít štěstí, praskne mu lebka. Když budu mít velké štěstí, netrefím a on mne pak utluče k smrti pěstmi. Znovu se napil. „Dnes je nějaký významný den?“

„Třetí den jejich voleb. Trvají deset dnů. Deset dnů šílenství. Pochody za svitu pochodní, proslovy, herci, zpěváci a tanečníci, rváči bojující proti sobě v soubojích o čest svých kandidátů, sloni se jmény potenciálních trojvládců namalovanými na zádech. Tamti žongléři se předvádějí pro Methysa.“

„Připomeň mi, abych hlasoval pro někoho jiného.“ Tyrion si olízl mastnotu z prstů. Dav pod okny házel žongléřům mince. „To pořádají všichni potenciální trojvládci taková představení?“

„Dělají cokoliv, co by jim mohlo získat hlasy,“ odpověděl Mormont. „Jídlo, pití, představení… Alios poslal do ulic stovku pěkných mladých otrokyň, aby se zdarma nabízely jeho voličům.“

„Dávám mu svůj hlas,“ řekl Tyrion. „Přiveď mi sem nějakou.“

„Jsou jen pro svobodné Volanťany s majetkem dostačujícím k tomu, aby mohli volit. Vzácných pár voličů na západ od řeky.“

„A tohle trvá celých deset dní?“ zasmál se Tyrion. „To by se mi možná líbilo, akorát že tři králové jsou o dva víc, než je třeba. Snažím se představit si, že bych vládl Sedmi královstvím s mojí milou sestrou a udatným bratrem po svém boku. Než by se rok s rokem sešel, jeden z nás by ty druhé dva zavraždil. Překvapuje mne, že to tak není i u trojvládců.“

„Pár se jich o to pokoušelo. Možná, že to Volanťané jsou ti chytří… a my Západozemci blázni. Volantis poznal svůj díl pošetilostí, ale nikdy by nestrpěl za trojvládce nedospělého chlapce. Kdykoliv zvolili nějakého šílence, jeho druhové ve vládě jej drželi na uzdě, dokud neuplynul rok jeho vlády. Jen pomysli na mrtvé, kteří by možná stále žili, kdyby měl Šílený Aerys dva spoluvládce, jež by se s ním dělili o vládu.“

Měl místo toho mého otce, pomyslel si Tyrion.

„Někteří lidé ve Svobodných městech si myslí, že na naší straně Úzkého moře jsme všichni divoši,“ pokračoval rytíř. „Ti, co nás nepovažují za děti naříkající po silné ruce otce.“

„Anebo matky?“ To se Cersei bude líbit. Zvlášť když jí přinese moji hlavu. „Zdá se, že tohle město dobře znáš.“

„Strávil jsem zde bezmála rok.“ Rytíř vyšplíchl usazeninu ze dna svého korbele. „Když mne Starkové vyhnali do exilu, uprchl jsem se svou druhou ženou do Lysu. Braavos by mi byl vyhovoval lépe, ale Lynesse chtěla někam do tepla. Místo abych sloužil Braavosanům, bojoval jsem proti nim na Rhoyne, ale za každý stříbrňák, který jsem vydělal, jich moje žena deset utratila. Než jsem se dostal zpátky do Lysu, pořídila si milence, který mi radostně zvěstoval, že pokud se jí nevzdám a neodejdu z města, upadnu kvůli svým dluhům do otroctví. Tak jsem se dostal do Volantisu… jeden krok před otroctvím a neměl jsem nic kromě svého meče a šatů na hřbetě.“

„A teď by ses rád dostal domů.“

Rytíř vypil poslední zbytky svého piva. „Nazítří pro nás najdu loď. Postel je moje. Ty si zaber kterýkoliv kousek podlahy, kam se na svém řetězu dostaneš, Spi, jestli můžeš. Pokud ne, počítej svoje zločiny. Měl bys s tím vystačit až do rána.“

Ty nemáš žádné zločiny, ze kterých by ses měl zodpovídat, Jorahu Mormonte, pomyslel si trpaslík, ale připadalo mu moudřejší nechat si tu myšlenku pro sebe.

Ser Jorah pověsil svůj meč na sloupek vedle postele, skopl z nohou škorně, přetáhl přes hlavu kroužkovou brni, svlékl svou vlnu, kůži a propocenou spodní halenu a odhalil zjizvené svalnaté tělo porostlé tmavými chlupy. Kdybych jej mohl stáhnout z kůže, prodal bych ji někomu na kožešinový plášť, pomyslel si, zatímco se Mormont svalil do mírně páchnoucího pohodlí své proleželé péřové postele.

Zakrátko rytíř chrápal, ponechal svého zajatce samotného v jeho řetězech. Obě okna byla otevřená a ložnice byla zalita světlem ubývajícího měsíce. Z náměstí dole zaznívaly zvuky: úryvky opileckých písní, zamňoukání kočky v horku, vzdálené třesknutí oceli o ocel. Někdo brzy zemře, pomyslel si Tyrion.

Zápěstí mu v místě, kde si sedřel kůži, bolestně cukalo, a okovy mu znemožňovaly sedět, natožpak se natáhnout. Nejlepší co mohl udělat, bylo zkroutit se stranou a opřít se o zeď. Jenže netrvalo dlouho a začal ztrácet cit v rukou. Když se pohnul, aby jim ulevil, cit se mu do nich vrátil v podobě bolesti tak silné, že musel zatít zuby, aby se nedal do křiku. Napadlo ho, jaké měl asi bolesti jeho otec, když se mu zabodl šíp z kuše do slabin, co cítila Šae, když jí zakroutil řetěz kolem jejího prolhaného hrdla, a co Tyša, když ji znásilňovali. Jeho utrpení nebylo nic ve srovnání s jejich, což ovšem neznamenalo, že by jej to bolelo o něco méně. Hlavně ať už to skončí.

Ser Jorah se překulil na bok a jediné, co z něj Tyrion nyní viděl, byla jeho široká, chlupatá, svalnatá záda. I kdybych vyklouzl z řetězů, musel bych přes něj přelézt, abych dosáhl na jeho opasek s mečem. Možná kdybych dokázal vytáhnout dýku… Anebo by se mohl pokusit zmocnit se klíče, odemknout dveře, odplížit se dolů po schodech a přes nálevnu… a jít kam? Nemám tu žádné přátele, v kapse ani vindru… a dokonce nehovořím místním jazykem.

Vyčerpání konečně převážilo jeho bolest a Tyrion odplul do nepokojného snění. Ale pokaždé, když jej popadla křeč do lýtka, vykřikl ze spánku, chvějící se ve svých řetězech. Probudil se se všemi svaly bolavými a ztuhlými, až když do oken proudilo ranní světlo, jasné a zlatavé jako lev Lannisterů. Zezdola slyšel výkřiky prodavačů ryb a rachot železem pobitých kol na dlažebních kamenech. Jorah Mormont stál nad ním. „Když tě sundám z toho kruhu, uděláš, co ti řeknu?“

„Budeš po mě chtít, abych ti zatančil? Možná to pro mne bude obtížné. Nějak necítím nohy, asi mi upadly. Jinak jsem samozřejmě tvůj tvor. Na mou lannisterskou čest.“

„Lannisterové žádnou čest nemají.“ Ser Jorah přesto uvolnil jeho řetězy. Tyrion udělal dva vratké kroky a upadl. Krev vracející se mu zpátky do rukou mu vehnala slzy do očí. Kousl se do rtu a řekl: „Kamkoliv máš namířeno, budeš mne tam muset odkutálet.“

Velký rytíř jej místo toho zvedl za řetěz mezi jeho zápěstími a jednoduše ho odnesl.

Jídelna Kupeckého domu byla temným labyrintem výklenků a jeskyní, postavená kolem středového nádvoří, jehož laťková mříž porostlá kvetoucí révou vrhala složité obrazce na podlahu z dlažebních kamenů, kde ve spárách mezi kameny rostl zelený a purpurový mech. Otrokyně pospíchaly skrze světlo a stín, roznášely džbány s pivem, vínem a jakýmsi zeleným nápojem, který byl cítit mátou. V tuto ranní hodinu byl obsazen jeden stůl ze dvaceti.

U jednoho z nich spatřil Tyrion trpaslíka. Hladce oholený, s růžovými tvářemi, čupřinou kaštanově hnědých vlasů, mohutným čelem a rozpláclým nosem seděl na vysoké stoličce s dřevěnou lžící v ruce, pozoroval misku nafialovělé kaše zarudlýma opuchlýma očima. Ošklivý malý bastard, pomyslel si Tyrion.

Druhý trpaslík na sobě ucítil jeho pohled. Když zvedl hlavu a uviděl Tyriona, lžíce mu vypadla z prstů.

„On mne viděl,“ varoval Tyrion Mormonta.

„No a co?“

„On mě zná. Ví, kdo jsem.“

„To tě mám nacpat do pytle, aby tě nikdo neviděl?“ Rytíř se dotkl jílce svého meče. „Pokud má v úmyslu pokusit se tě ukrást, ať to klidně zkusí.“

Ať klidně zemře, chtěl jsi říct, pomyslel si Tyrion. Jakou hrozbu by mohl znamenat pro muže jako ty? Je to jen trpaslík.

Ser Jorah si zabral stůl v tichém koutku a objednal jídlo a pití. Posnídali teplé měkké chlebové placky, růžový kaviár, medové klobásy a smažené kobylky a všechno to spláchli hořkosladkým černým pivem. Tyrion jedl jako člověk napůl vyhladovělý k smrti. „Tobě ale dnes ráno chutná,“ poznamenal rytíř.

„Slyšel jsem, že jídlo v pekle je mizerné.“ Tyrion pohlédl ke dveřím, kterými právě vešel jakýsi muž: vysoký a ohnutý, se špičatým vousem nabarveným skvrnitou červení. Nějaký tyrošský obchodník. Při jeho příchodu se ozval zvuk zvenčí; křik racků, ženský smích, hlasy prodavaček ryb. Tyrion měl na okamžik dojem, že zahlédl Illyria Mopatise, ale byl to jen další z bílých zakrslých slonů, který procházel kolem předních dveří.

Mormont si nandal kaviár na krajíc chleba a zakousl se do něj. „Čekáš někoho?“ Tyrion pokrčil rameny. „Nikdy nevíš, koho může dovnitř zavát poryv větru. Moji jedinou pravou lásku, ducha mého otce, kachnu.“ Hodil si do úst kobylku a rozdrtil ji mezi zuby. „Není to tak zlé. Na to, že je to hmyz.“

„Minulou noc se tady mluvilo jen o Západozemí. Nějaký lord v exilu si najal Zlaté společenstvo, aby pro něj získali nazpět jeho pozemky. Polovina kapitánů ve Volantisu uhání vzhůru po řece do Volon Therys, aby mu nabídli svoje lodě.“ tyrion právě spolkl další kobylku. Málem se jí zadusil. Uráží mne snad! Kolik by toho mohl vědět o Griffovi a Aegonovi! „Do prdele,“ řekl. „Zlaté společenstvo jsem si chtěl najmout já, aby pro mne dobyli Casterlyovu skálu.“ Že by tohle byla nějaká Griffova lest. Úmyslně rozšiřované falešně zprávy. Pokud ovšem… Že by to pěkné princátko spolklo návnadu? Otočilo se na západ místo na východ, vzdalo se své naděje, že se ožení s Daenerys? Naděje na draky… dovolil by to Griff? „Tebe také klidně najmu, sere. Křeslo mého otce náleží po právu mně. Dej svůj meč do mých služeb a jakmile je získám zpátky, utopím tě ve zlatě.“

„Jednou jsem viděl, jak se člověk utopil ve zlaté. Nebyl to pěkný pohled. Jestli ti někdy dám svůj meč, pak jedině prohnaný tvými útrobami.“

„Spolehlivý lék na zácpu,“ poznamenal Tyrion. „Jen se zeptej mého otce.“ Natáhl se po svém korbelu a pomalu si lokl piva, aby tím zamaskoval cokoliv, co se mu zračilo ve tváři. Určitě je to nějaká lest, určená k tomu, aby odvrátila podezření Volanťanů. Dostat muže pod falešnou záminkou na palubu a jakmile bude flotila na moři, zmocnit se lodí. Že by měl tohle Griff v plánu! Mohlo by to fungovat? Zlaté společenstvo čítalo deset tisíc mužů, zkušených a disciplinovaných. Třebaže žádný z nich není námořník. Grif bude muset držet meč na hrdle každého z nich, a kdyby přišli do Zálivu otrokářů a potřebovali bojovat…

Vrátila se k nim obsluhovačka. „Vdova tě přijme jako dalšího, vznešený sere. Přinesl jsi pro ni dar?“ •

„Ano. Děkuji ti.“ Ser Jorah strčil dívce do dlaně minci a poslal ji pryč.

Tyrion se zamračil. „Po kom je to vdova?“

„Vdova z říčního nábřeží. Na východ od Rhoyne jí stále říkají Vogarrova vdova, třebaže by jí to nikdy neřekli do očí.“ Trpaslík nebyl o nic moudřejší. „A ten Vogarro byl…?“

„Slon, sedmkrát po sobě trojvládce, velmi bohatý, představoval veškerou moc v docích. Zatímco jiní lidé stavěli lodě a plavili se na nich, on stavěl mola a skladiště, dojednával náklady, měnil peníze, pojišťoval majitele lodí proti nebezpečím číhajícím na moři. Také se zabýval obchodem s otroky. Když se do jedné z nich zbláznil, postelové otrokyně vycvičené v Yunkai ve způsobu sedmi vzdechů, byl z toho velký skandál… a ještě větší, když ji osvobodil a pojal ji za manželku. Když zemřel, pokračovala v jeho podnikání. Za Černou zdí nesmí prodlévat žádný osvobozený, a tak byla donucena prodat Vogarrovo sídlo. Ubytovala se zde v Kupeckém domě. To bylo před třiceti dvěma roky, a od té doby zde stále bydlí. Sedí tamhle, za tebou, vzadu u nádvoří, dává audienci u svého obvyklého stolu. Ne, nedívej se tam. Teď tam s ní někdo je. Až odejde, bude řada na nás.“

„A v čem ti má být ta stará čarodějnice nápomocná?“

Ser Jorah vstal. „Dívej se a uvidíš. Už odchází.“

Tyrion seskočil ze své židle, provázen řinčením řetězů. Tohle možná bude poučné.

Na způsobu, jakým žena seděla ve svém rohu u nádvoří, bylo něco liščího a v jejích očích bylo cosi z plaza. Bílé vlasy měla tak řídké, že jimi prosvítala růžová pokožka její hlavy. Pod jedním okem, tam, kde jí nožem odřezali vytetované slzy, měla stále slabé jizvy. Na stole se povalovaly zbytky její snídaně – hlavičky sardinek, pecky z oliv, kousky chlebových placek. Tyrion si nemohl nevšimnout, jak dobře je její „obvyklý stolek“ vybrán; pevný kámen za jejími zády, z jedné strany olistěný výklenek, kudy se přicházelo a odcházelo, dokonalý výhled na vnitřní dveře hostince, ale přesto místo tak utopené ve stínu, že sama byla takřka neviditelná.

Při pohledu na něj se žena usmála. „Trpaslík,“ zavrněla hlasem stejně zlověstným, jako byl hebký. Hovořila společným jazykem, jen se slabou stopou přízvuku. „Zdá se, že Volantis je poslední dobou trpaslíky přeplněný. Umí tenhle nějaké triky?“ Ano, chtěl odpovědět Tyrion. Dej mi kuš a ukážu ti svůj oblíbený. „Ne,“ odpověděl ser Jorah.

„Škoda. Kdysi jsem měla opici, která uměla předvádět všechny možné šikovné kousky. Ten tvůj trpaslík mi ji připomíná. Je to dar?“

„Ne. Přinesl jsem ti tohle.“ Ser Jorah vyndal pár rukavic a pleskl jimi dolů na stolek vedle ostatních darů, které vdova toho rána přijala: stříbrného koflíku, ozdobného vějíře z ne fritových lístků tak tenkých, že byly skoro průhledné, a starobylé bronzové dýky ozdobené runami. Vedle takových pokladů vypadaly rukavice levně a nevkusně.

„Rukavice na moje ubohé staré zvrásněné ruce. Jak milé.“ Vdova neudělala sebemenší pohyb, aby se jich dotkla.

„Koupil jsem je na Dlouhém mostě.“

„Člověk si může na Dlouhém mostě koupit takřka cokoliv. Rukavice, otroky, opice.“ Léta vdově ohnula páteř a vytvořila ježibabí hrb na zádech, ale oči měla jasné a černé. „A teď pověz staré vdově, čím by ti mohla být nápomocná.“

„Potřebujeme se rychle dostat do Meereenu.“

Jediné slovo. Svět Tyriona Lannistera se převrátil vzhůru nohama.

Jediné slovo. Meereen. Nebo se přeslechl?

Jediné slovo. Meereen, řekl Meereen, bere mne do Meereenu. Meereen znamenal život. Anebo přinejmenším naději na život.

„Proč jsi přišel za mnou?“ otázala se vdova. „Já žádné lodě nemám.“

„Máš kapitány, co jsou tvými dlužníky.“

Chce mne odvést ke královně. Ano, jenže ke které? Cersei mne prodat nehodlá. Chce mne dát Daenerys Targaryen. Proto mi neusekl hlavu. Poplujeme na východ, zatímco Griff a jeho princ táhnou na západ, zatracení blázni.

Najednou toho na něj bylo příliš. Úklady uvnitř úkladů, ale nakonec všechny cesty vedou dolů dračím chřtánem. Ze rtů mu vytryskl smích a najednou se Tyrion Lannister nemohl přestat řehtat.

„Ten tvůj trpaslík má záchvat,“ poznamenala vdova.

„Můj trpaslík bude zticha, nebo mu nasadím roubík.“

Tyrion si přikryl ústa rukama. Meereen!

Vdova z říčního nábřeží se jej rozhodla ignorovat. „Napijeme se?“ zeptala se. Ve vzduchu poletovala zrníčka prachu, zatímco obsluhující dívka naplnila dvě zelené skleněné číše pro sera Joraha a vdovu. Tyrion měl vyschlé hrdlo, ale jemu nenalili nic. Vdova si usrkla, převalila víno v ústech a polkla. „Všichni ostatní exulanti vyplouvají na západ, jak to aspoň moje staré uši slyšely. A všichni ti kapitáni, co jsou mými dlužníky, zakopávají jeden o druhého, jak se hrnou dopravit je tam a odčerpat trochu zlata z truhlic Zlatého společenstva. Naši vznešení trojvládci přislíbili pro jejich věc tucet válečných lodí, aby flotilu bezpečně doprovodili až ke Kamenoschodům. Dokonce i starý Donifos udělil svůj souhlas. Tak nádherné dobrodružství. A ty se přesto hodláš vydat na opačnou stranu, sere.“

„Mám svoje záležitosti na východě.“

„A co je to za záležitosti, říkám si? Otroci určitě ne, tomu učinila stříbrná královna přítrž. Také uzavřela bojové jámy, takže kvůli zálusku na krev to rovněž nebude. Co jiného by mohl Meereen nabídnout západozemskému rytíři? Cihly? Draky? Á, tak je to.“ Úsměv staré ženy se změnil v krutý škleb. „Slyšela jsem, že je stříbrná královna krmí masem nemluvňat, zatímco sama se koupe v krvi panen a každou noc si bere na lože jiného milence.“

Ústa sera Joraha ztvrdla. „Yunkajci ti lijí jed do uší. Moje paní by neměla věřit tak mrzkým pomluvám.“

„Já nejsem žádná paní, ale dokonce i Vogarrova děvka pozná chuť falše. Tohle je však pravda… dračí královna má nepřátele… Yunkai, Nový Ghis, Tolos, Qarth… ano, a brzy i Volantis. Ty chceš cestovat do Meereenu? vyčkej ještě chvíli, sere. Brzy budou zapotřebí meče, jakmile válečné lodě stočí svoje vesla na východ, aby svrhly dračí královnu. Tygři rádi tasí drápy a dokonce i sloni umí zabíjet, když se ocitnou v ohrožení. Malaquo lační po chuti slávy a Nyessos hodně vděčí za svoje bohatství obchodu s otroky. Ať Alios nebo Parquello či Belicho získají trojvládu, flotily vyplují.“

Ser Jorah se zamračil. „Pokud se vrátí Donifos…“

„To se spíš vrátí Vogarro… a můj milý pán je mrtvý již třicet let.“

Nějaký námořník za nimi hlasitě zařval. „Tomuhle říkají pivo? Do prdele. I opice by chcala lepší pivo.“

„A ty bys ho pil,“ odpověděl jiný hlas.

Tyrion se otočil, aby se podíval, doufaje proti své vůli, že to jsou Kachna a Haldon, koho slyšel. Místo toho spatřil dva cizince… a trpaslíka, který stál pár stop od něj a upřeně na něj hleděl. Připadal mu nějak povědomý.

Vdova delikátně usrkávala své víno. „Někteří z prvních slonů byly ženy,“ řekla, „ty, co porazily tygry a ukončily staré války. Trianna byla zvolena čtyřikrát. To však bylo před třemi stovkami let, běda. Od té doby neměl Volantis trojvládkyni, třebaže některé ženy mají hlasovací právo. Ženy dobrého původu, které prodlévají v prastarých palácích za Černými zdmi, ne tvorové jako já. Stará krev by raději nechala volit svoje psy a děti než jakéhokoliv osvobozeného. Ne, bude to Belicho nebo možná Alios, ale v každém případě bude válka. Anebo si to tak aspoň všichni myslí.“

„A co si myslíš ty?“ zajímal se ser Jorah.

Výborně, pomyslel si Tyrion. Správná otázka.

„Och, já si také myslím, že bude válka, ale ne taková válka, jakou chtějí.“ Stará žena se naklonila dopředu, černé oči se jí zaleskly. „Myslím, že ten rudý R’hllor má v tomto městě víc věřících než všichni ostatní bohové dohromady. Slyšel jsi kázat Benerra?“

„Včera večer.“

„Benerro vidí ve svých plamenech zítřek,“ řekla vdova. „Věděl jsi, že se trojvládce Malaquo pokoušel najmout Zlaté společenstvo? Měl v úmyslu vyčistit rudý chrám a nechat Benerra zabít. Neodvažoval se použít tygří pláště. Polovina z nich rovněž uctívá Pána světla. Och, ve Starém Volantisu panují hrozné časy, dokonce i pro vrásčité staré vdovy. Ale ne tak hrozné jako v Meereenu, jak si aspoň myslím. Tak mi pověz pane… proč chceš ke stříbrné královně?“

„To je moje věc. Mohu za cestu zaplatit a zaplatím dobře. Mám stříbro.“

Blázne, pomyslel si Tyrion. Ona nechce mince, ona chce úctu. Copak jsi neslyšel ani slovo z toho, co řekla? Znovu se ohlédl přes rameno. Trpaslík popošel blíž k jejich stolu. A zdálo se, že má v ruce nůž. Tyrionovi se začaly ježit vlasy vzadu na krku.

„Nechej si svoje stříbro. Já mám zlato. A ušetři mne svých temných pohledů, sere. Jsem příliš stará, než abych se nechala zastrašit zamračenou tváří. Jsi tvrdý muž, to vidím, a nepochybně zkušený v zacházení s tím dlouhým mečem, co nosíš po boku, jenže tohle je moje říše. Stačí, když ohnu prst a možná zjistíš, že cestuješ do Meereenu připoutaný k veslu v břiše galéry.“ Zvedla nefritový vějíř a rozevřela jej. Ozvalo se zašustění listů a z obrostlého klenutého průchodu po její levici vyklouzl muž. Jeho tvář byla změtí jizev a v jedné ruce držel meč, krátký a silný jako sekáček. „Vyhledej vdovu na nábřeží, řekl ti někdo možná, ale měl té také varovat, dej si pozor na vdoviny syny. Dnes je ale tak krásné ráno, a tak se tě znovu ptám. Proč chceš jít k Daenerys Targaryen, kterou chce mít polovina světa mrtvou?“ Obličej sera Joraha byl temný hněvem, ale přesto odpověděl. „Abych jí sloužil. Abych ji bránil. Abych pro ni zemřel, bude-li to třeba.“

To vdovu rozesmálo. „Ty ji chceš zachránit, je to tak? Před více nepřáteli, než bych dokázala vyjmenovat, s tolika meči, že ani nejdou spočítat… tohle ti má ubohá vdova uvěřit? Že jsi opravdový a galantní západozemský rytíř, který přeplul polovinu světa, jen aby pomohl této… nu, už to sice není panna, ale možná je stále krásná.“ Znovu se zasmála. „Myslíš si, že jí trpaslík udělá radost? Myslíš, že se vykoupe v jeho krvi nebo se spokojí s tím, že mu usekne hlavu?“

Ser Jorah zaváhal. „Ten trpaslík je –“

„Já vím, kdo ten trpaslík je, a co je.“ Její černé oči se stočily k Tyrionovi, tvrdé jako kámen. „Otcovrah, královrah, zabiják, přeběhlík. Lannister.“ To poslední vyslovila jako kletbu. „Co máš ty v úmyslu nabídnout dračí královně, malý muži?“

Svou nenávist, chtěl Tyrion říci. Místo toho roztáhl ruce do takové šíře, jak mu to jeho pouta dovolovala. „Cokoliv ze mne může mít. Moudré rady, pronikavý rozum, trochu toho padání. Mého ptáka, pokud po něm zatouží. Můj jazyk, pokud ne. Povedu její armády nebo jí budu masírovat nohy. A jedinou odměnou, kterou za to žádám, je, aby mi dovolila znásilnit a zabít moji sestru.“

To vyčarovalo staré ženě úsměv na tváři. „Aspoň to poslední bylo upřímné,“ prohlásila, „ale ty, sere… poznala jsem tucet západozemských rytířů a tisíc dobrodruhů stejného ražení, ale ani jeden nebyl tak počestný, jako mi tu maluješ sám sebe. Muži jsou zvířata, sobečtí a brutální. Ať jsou jejich slova jakkoliv laskavá, vždy se pod nimi skrývají temnější motivy. Já ti nevěřím, sere.“ Mávla jejich směrem svým vějířem, jako by nebyli ničím víc než jen mouchami bzučícími jí nad hlavou. „Jestli chceš jít do Meereenu, tak si plav. Ode mě se ti pomoci nedostane.“ Tehdy se rozpoutalo všech sedm pekel najednou.

Ser Jorah začal vstávat, vdova s lupnutím zavřela svůj vějíř, její zjizvený syn vyklouzl ze stínů… a za nimi se rozlehl dívčí výkřik. Tyrion se otočil právě včas, aby zjistil, že se na něj trpaslík řítí. Je to holka, uvědomil si najednou, děvče oblečené do mužských šatů. A má v úmyslu vykuchat mne tím svým nožem.

Ser Jorah, vdova a zjizvený muž tam na půl zabušení srdce zůstali nehybní jako kámen. Od okolních stolků přihlíželi zevlouni, usrkávali pivo a víno, ale nikdo se ani nepohnul, aby zasáhl. Tyrion musel zvednout obě ruce najednou, ale s řetězy se mu stěží podařilo dosáhnout jen ke džbánu na stole. Sevřel kolem něj pěst, otočil se, vychrstl jeho obsah do obličeje útočící trpaslice, pak se sám vrhl stranou, aby se vyhnul jejímu noži. Džbán se pod ním rozbil a Tyrion dopadl na podlahu a prudce se udeřil do hlavy. To už se na něj dívka znovu vrhla. Tyrion se odkulil stranou, zatímco trpaslice zabodla nůž do prken podlahy, vytrhla jej a znovu jej zvedla…

… a najednou se vznášela nad podlahou, divoce kopala nohama a zmítala se v sevření sera Joraha. „Ne!“ kvílela ve společném jazyce Západozemí. „Pusť mne!“ Tyrion slyšel, jak jí praskla tunika, zatímco se snažila osvobodit.

Mormont ji držel rukou za límec. Druhou vykroutil dýku z jejího sevření. „Dost.“

To už se tam objevil hostinský s klackem v ruce. Když uviděl rozbitý džbán, ošklivě zaklel a chtěl vědět, co se stalo. „Trpaslíci se poprali,“ odpověděl Tyrošan s purpurovým vousem a zachechtal se.

Tyrion mžoural vzhůru na mokrou dívku zmítající se ve vzduchu. „Proč?“ chtěl vědět. „Co jsem ti udělal?“

„Oni ho zabili.“ Tehdy ji opustila veškerá bojechtivost. Ochable visela v Mormontově sevření, oči se jí zaplnily slzami. „Můj bratr. Odvedli ho a zabili ho.“

„Kdo ho zabil?“ zeptal se Mormont.

„Námořníci. Námořníci ze Sedmi království. Bylo jich pět a byli opilí. Viděli nás, jak pořádáme klání na náměstí a sledovali nás. Když si uvědomili, že jsem děvče, nechali mě jít, ale mého bratra si nechali a zabili ho. Uřízli mu hlavu.“

Tyrion pocítil náhlý šok z poznání. Viděli nás, jak pořádáme kláni na náměstí. Tehdy pochopil, kdo ta dívka je. „Ty jsi jela na praseti?“ zeptal se jí. „Nebo na psovi?“

„Na psovi,“ štkala. „Na psovi vždycky jezdil Oppo.“ Trpaslíci z Joffreyho svatby. Právě jejich představení bylo začátkem všech problémů té noci. Jak zvláštní, setkat se s nimi znovu o půl světa dál. Ačkoliv to možná zas tak zvláštní nebylo. Pokud měli jen polovinu rozumu co to jejich prase, uprchli z Králova přístaviště ještě té noci, kdy Joff zemřel, než na ně mohla Cersei hodit díl z viny za smrt jejího syna. „Pusť ji, sere,“ řekl Jorahu Mormontovi. „Neublíží nám.“

Ser Jorah spustil dívku na podlahu. „Je mi líto tvého bratra… ale my jsme se na jeho vraždě nijak nepodíleli.“

„On ano.“ Dívka se zvedla na kolena, svírajíc si svou potrhanou, vínem zmáčenou tuniku na malých bledých prsou. „To jeho chtěli. Mysleli si, že Oppo je on.“ Dívka plakala, prosila o pomoc kohokoliv, kdo zrovna naslouchal. „Měl by zemřít, stejným způsobem jako zahynul můj bratr. Prosím. Pomozte mi. Zabijte ho někdo.“ Hostinský ji hrubě popadl za paži a zvedl ji na nohy, křičel ve volantštině, chtěl vědět, kdo zaplatí napáchané škody.

Vdova z říčního nábřeží si Mormonta změřila chladným pohledem. „Říká se, že rytíři brání slabé a ochraňují nevinné. A já jsem ta nejkrásnější panna ve Volantisu.“ Její smích byl plný opovržení. „Jak ti říkají, dítě?“

„Grešle.“

Stará žena zavolala na hostinského v jazyce Starého Volantisu. Tyrion rozuměl dost, aby pochopil, že mu říká, ať odvede dívku nahoru do jejích pokojů, dá jí víno a najde pro ni nějaké ošacení.

Když byli pryč, vdova upřela svoje lesklé černé oči na Tyriona. „Mám dojem, že zrůdy by měly být větší. V Západozemí máš cenu šlechtického stavu, malý muži. Obávám se, že zde je tvoje cena o dost nižší. Ale myslím, že bych vám přece jen měla pomoci. Zdá se, že Volantis není bezpečné místo pro trpaslíky.“

„Jsi příliš laskavá.“ Tyrion ji obdařil svým nejmilejším úsměvem. „Snad bys mi mohla také sundat moje okouzlující náramky? Tahle zrůda má polovinu nosu a pahýl příšerně svědí. Řetězy jsou příliš krátké, než abych se mohl poškrábat. Daruji ti je, a rád.“

„Jak velkomyslné. Ale sama jsem svého času nosila železo a nyní zjišťuji, že se mi víc zamlouvá zlato a stříbro. A, ačkoliv je to smutné, tohle je Volantis, kde jsou okovy a řetězy levnější než včerejší chléb a kde panuje přísný zákaz pomoci otrokovi k útěku.“

„Já žádný otrok nejsem.“

„Každý člověk, kterého kdy otrokáři zajali, zpívá stejnou smutnou písničku. Neodvažuji se ti pomoci… tady.“ Naklonila se dopředu. „Za dva dny ode dneška vyplouvá na cestu do Qarthu přes Nový Ghis koga Selaesori Qhoran, která poveze cín a železo, balíky vlny a krajky, padesát myrských koberců, mrtvolu naloženou v slaném roztoku, dvacet džbánů dračích papriček a jednoho rudého kněze. Buďte na ní, až bude vyplouvat.“

„Budeme,“ řekl Tyrion, „a děkujeme ti.“

Ser Jorah se zamračil. „Qarth není cíl naší cesty.“

„Ta loď se do Qarthu nikdy nedostane. Benerro to viděl ve svých plamenech.“ Stará žena se usmála supím úsměvem.

„Jak pravíš.“ Tyrion se usmál. „Kdybych byl Volanťan, svobodný a urozené krve, dostala bys můj hlas do trojvlády, moje paní.“

„Já nejsem žádná paní,“ odpověděla vdova, „jen Vogarrova vdova. A vy odsud chcete být pryč, než přijdou tygři. Kdybyste se dostali ke své královně, vyřiďte jí vzkaz od otroků ve Volantisu.“ Dotkla se vybledlé jizvy na své vrásčité tváři, odkud jí vyřízli její slzy. „Řekněte jí, že čekáme. Řekněte jí, ať přijde brzy.“

JON

Ser Alliser si vyslechl rozkaz a zkřivil ústa do napodobeniny úsměvu, ale jeho oči zůstaly chladné a studené jako křemen. „Takže mladý bastard mne posílá zemřít.“

„Zemřít“ vykřikl Mormonův havran, „zemřít, zemřít, zemřít.“

Tím mi nepomáháš. Jon ptáka plácnutím odehnal. „Mladý bastard tě posílá na průzkum. Abys našel nepřátele, a bude-li to třeba, abys je zabil. Jsi zkušený v zacházení s mečem. Býval jsi zbrojmistrem, zde a ve Východní hlídce.“

Thorne se dotkl jílce svého meče. „Ba. Promarnil jsem polovinu života tím, že jsem se snažil vysvětlit základy boje s mečem buranům, skopovým hlavám a gaunerům. Málo dobra mi to v těch lesích prokáže.“

„Pojede s tebou Dywen a další zkušený průzkumník.“

„Naučíme tě, co potřebuješ znát, sere,“ řekl Dywen Thornovi štěbetavě. „Naučíme tě, jak si utírat tu svoji urozenou prdel listím, přesně jako správný průzkumník.“

Bělooký Kedge se tomu zasmál, ale Černý Janek Bulwer si odplivl. Ser Alliser řekl jen: „Určitě bys byl rád, kdybych to odmítl. Pak bys mi aspoň mohl useknout hlavu, jako jsi to udělal Slyntovi. Já ti to potěšení ale neposkytnu, bastarde. Raději by ses ale měl modlit, ať mne zabije čepel divokého. Ti, co je zabijí Jiní, mrtví nezůstanou… a pamatuji si. Já se vrátím, lorde Sněhu.“

„Modlím se, aby tomu tak bylo.“ Jon nikdy nepočítal sera Allisera Thorna mezi své přátele, ale přesto to byl bratr. Nikdo nikdy neřekl, že musíš mít svoje bratry rád.

Nebylo snadné poslat muže do divočiny, když věděl, že se se vší pravděpodobností nemusí už nikdy vrátit. Všechno jsou to zkušení muži, ujišťoval se Jon v duchu… jenže jeho strýc Benjen a jeho průzkumníci byli rovněž zkušení, a přesto je Začarovaný hvozd beze stopy pohltil. Když se dva z nich konečně dopotáceli zpátky ke Zdi, byli z. nich nemrtví. Nebylo to poprvé ani naposledy, co Jon Sníh zjistil, že přemítá, co se asi stalo s Benjenem Starkem. Možná po nich průzkumníci najdou nějaké stopy, říkal si v duchu, i když tomu ve skutečnosti nevěřil.

Dywen povede jednu průzkumnou výpravu, Černý Janek Bulwer a Bělooký Kedge další dvě. Alespoň ti byli ze svého úkolu nadšení. „Je to dobrý pocit mít pod sebou opět koně,“ řekl Dywen u brány a začal si sát svoje dřevěné zuby. „Prosím za prominutí, můj pane, ale z toho ustavičného sezení tady v hradu už máme třísky v zadnici.“ Žádný muž z Černého hradu neznal hvozd tak dobře jako Dywen, stromy a potoky, jedlé rostliny, chování dravců i kořisti. Thorne je v lepších rukou, než si zasluhuje.

Jon pozoroval odjíždějící jezdce z vrcholu Zdi – tři skupiny, každá po třech mužích, každá s sebou nesoucí pár havranů. Odsud z výšky nebyli jejich koně větší než mravenci, a Jon nedokázal rozpoznat jednoho průzkumníka od druhého. Znal je ale, všechny do jednoho, a jejich jména byla vyryta v jeho srdci. Osm dobrých mužů, pomyslel si, a jeden… nu, uvidíme.

Poslední z jezdců zmizel mezi stromy a Jon Sníh sjel v rumpálové kleci společně s Bolestínským Eddem dolů. Zatímco pomalu klesali, k zemi se snášelo pár rozptýlených sněhových vloček a tančilo v poryvech větru. Jedna klesala společně s klecí, vznášela se těsně za mřížemi. Padala rychleji, než sjížděla klec a tu a tam zmizela pod nimi. Pak ji opět zachytil poryv větru a vynesl ji zpátky vzhůru. Jon by mohl prostrčit ruku mřížemi a chytit ji do dlaně, kdyby chtěl.

„Minulou noc se mi zdál děsivý sen, můj pane,“ přiznal se Bolestínský Edd. „Byl jsi můj majordomus, přinášel jsi mi jídlo a čistil po mně nepořádek. Já jsem byl lord velitel a neměl jsem ani na chvíli klid.“

Jon se neusmál. „Tvoje noční můra, můj každodenní život.“ Z galér Cottera Pyka přicházela hlášení o stále se zvyšujícím počtu svobodného lidu podél zalesněných břehů severně a východně od Zdi. Viděli tábory, napůl postavené vory, dokonce i trup rozbité kogy, kterou začal někdo opravovat. Divocí se vždycky rozprchli do lesů, když viděli, že je pozorují, nepochybně aby se opětovně vynořili ihned, jakmile Pykovy lodě zmizely. Ser Denys Mallister zase vídal za nocí ohně severně od Strže. Oba velitelé po něm žádali další muže.

A kde mám další muže sehnat? jon poslal každému z nich deset divokých z Krtince: nezkušené chlapce, staré muže, některé z nich raněné a slabé, ale všechny schopné vykonávat tu či onu práci. Jak Pyke, tak Mallister, zdaleka nespokojeni, mu napsali v odpověď vzkazy, ve kterých si stěžovali. „Když jsem žádal o muže, měl jsem na mysli bratry Noční hlídky, vycvičené a disciplinované, o jejichž loajalitě bych neměl důvod pochybovat,“ napsal ser Denys. Cotter Pyke byl neomalenější. „Mohl bych je pověsit ze Zdi, jako varování ostatním divokým, aby se nepřibližovali, ale jiné využití pro ně nevidím,“ napsal za něj mistr Harmun. „Takovým nedůvěřuji ani natolik, aby je pověřil vynesením mého nočníku, a navíc desítka mi rozhodně nestačí.“ Železná klec klesala na konci svého dlouhého řetězu, skřípala a rachotila, dokud nakonec s trhnutím nezastavila stopu nad zemí u úpatí Zdi. Bolestínský Edd otevřel dveře a seskočil dolů, jeho boty narušily škraloup nového sněhu. Jon jej následoval.

Železný Emmett stále honil před zbrojnicí svoje svěřence. Třeskot oceli o ocel probudil v Jonovi dychtivost. Připomnělo mu to teplejší, jednodušší časy, když byl chlapcem na Zimohradu a měřil pod dohledem sera Rodrika Casella síly s Robbem. Ser Rodrik rovněž padl, zabit Theonem Přeběhlíkem a jeho železnými muži, když se pokoušel opětovně dobýt Zimohrad. Nyní byla velká pevnost Starků sežehlou pustinou. Všechny moje vzpomínky jsou otrávené.

Když jej Železný Emmett spatřil, zvedl ruku a souboj ustal. „Lorde veliteli. Čím ti mohu posloužit?“

„Vyber pro mne svoje tři nejlepší.“

Emmett se usmál. „Arron. Emrick. Jace.“

Kůň a Hopsavý Robin přinesli lordu veliteli vycpávky, společně s kroužkovým hauberkem, který si navlékl přes ně, holenicemi, límcem a polopřílbou. Černý štít lemovaný železem na levou paži, dlouhý meč s otupenou čepelí do pravé ruky. Meč se v ranním světle zaleskl stříbřitou šedí; byl takřka nový. Jeden z posledních, co vzešly z Donalovy kovárny. Škoda, že nežil dost dlouho, aby jej mohl nabrousit. Meč byl kratší než Dlouhý dráp, ale vyrobený z obyčejné oceli, takže byl těžší. Jeho údery budou o něco pomalejší. „Vyhovuje mi.“ Jon se otočil tváří ke svým soupeřům. „Tak pojďte.“

„Kterého chceš prvního?“ zeptal se Arron.

„Všechny tři. Najednou.“

„Tři na jednoho?“ nechtěl věřit Jace. „To nebude spravedlivé.“ Byl jedním z poslední Conwyho skupiny, ševcův syn z Krásného ostrova, což možná hovořilo za všechno.

„Přesně tak. Pojď sem.“

Když to udělal, Jonova čepel jej udeřila ze strany po hlavě. Chlapec ztratil rovnováhu a během okamžiku měl Jonovo chodidlo na hrudníku a čepel jeho meče u krku. „Válka nikdy není spravedlivá,“ řekl mu Jon. „Dostaneš se do situace, kdy proti tobě budou dva na jednoho, a jsi mrtvý.“

Když uslyšel křupání štěrku, věděl, že se na něj blíží dvojčata. Z těch dvou ještě budou průzkumníci. Otočil se jako na obrtlíku, zablokoval Arronův výpad okrajem svého štítu a svým mečem odrazil Emrickův. „Tohle nejsou kopí,“ vykřikl. „Pojďte blíž.“ Zaútočil, aby jim ukázal, jak se to dělá. Na Emricka jako na prvního. Sekl po jeho hlavě a ramenou, doprava a doleva a znovu doprava. Hoch zvedl svůj štít a pokusil se o neobratný protiútok. Jon praštil svým vlastním štítem do Emrickova a poslal ho k zemi úderem do spodní části nohy… ale jen tak tak, protože to už u něj byl Arron, s drtivým sekem po zadní straně jeho stehna, který ho srazil na koleno. Po tomhle mi zůstane modřina. Další úder zachytil svým štítem, pak se zvedl zpátky na nohy a začal hnát Arrona přes nádvoří. Je rychlý, pomyslel si, když třeskly jejich meče o sebe, jednou, dvakrát, třikrát, ale potřebuje větší sílu. Tehdy spatřil v Arronových očích výraz úlevy a uvědomil si, že je za ním Emrick. Otočil se a uštědřil mu zásah do zadní části ramen, po kterém hoch narazil do svého bratra. Jace se ani nestačil postavit a Jon jej znovu srazil k zemi. „Nesnáším, když mrtvi muži vstávají. Stejné se budeš cítit ty v den, kdy potkáš nemrtvého.“ Ustoupil dozadu a spustil svůj meč.

„Velká vrána umí klovat do malých vran,“ zavrčel hlas za ním, „ale má dost odvahy, aby se postavila muži?“

Chřestivá košile se opíral o zeď. Propadlé tváře mu pokrývalo hrubé strniště a do malých žlutých očí mu spadaly tenké hnědé vlasy.

„Lichotíš si,“ řekl Jon.

„Jo, jenže tebe bych složil.“

„Stannis upálil nesprávného muže.“

„Ne.“ Divoký se na něj zašklebil ústy plnými dolámaných hnědých zubů. „Spálil muže, kterého musel spálit, aby to viděl celý svět. Všichni děláme to, co musíme, Sněhu. Dokonce i králové.“

„Emmette, najdi pro něj nějakou zbroj. Chci ho mít v oceli, ne ve starých kostech.“

Jakmile byl oděn ve zbroji, jako by najednou byl Pán kostí o něco vzpřímenější. Také vypadal vyšší a ramena měl mohutnější a silnější, než by si Jon byl myslel. To ta zbroj, ne člověk, řekl si v duchu. Dokonce i Sam by vypadal silnější, kdyby byl oděn od hlavy až k patě v Donalově oceli. Divoký mávnutím ruky odmítl štít, který mu Kůň nabídl. Místo toho požádal o obouruční meč. „To je krásný zvuk,“ pochvaloval si, když jím sekl do vzduchu. „Tak poleť, blíž, Sněhu. Mám v úmyslu vyškubat ti pár pírek.“

Jon se na něj divoce vrhl.

Chřestivá košile udělal krok dozadu a zablokoval jeho výpad obouručním sekem. Kdyby Jon nezvedl svůj štít, mohl jej zasáhnout do hrudního plátu a přerazit mu polovinu žeber. Síla úderu jej na chvíli připravila o rovnováhu a divoce mu škubla rukou. Útočí prudčeji, než bych si byl myslel. Jeho rychlost pro něj byla nepříjemným překvapením. Kroužili kolem sebe navzájem, vyměňovali si úder za úder. Pán kostí rozdával stejně dobré, jako dostával. Obouruční velký meč by měl být správně mnohem neobratnější než Jonův jednoruční, ale divoký jím kupodivu vládl oslepující rychlostí.

Svěřenci Železného Emmetta svého lorda velitele zpočátku povzbuzovali, ale neochabující rychlost útoku Chřestivé košile je umlčela. Tohle nemůže vydržet příliš dlouho, říkal si Jon v duchu, když se silným heknutím odrazil jeho další úder. Dokonce i otupený mu velký meč rozbil jeho štít z borového dřeva a ohnul železný okraj. Brzy se unaví. Musí. Sekl po tváři divokého a Chřestivá košile ucukl hlavou. Sekl po lýtku divokého, jen aby Chřestivá košile jeho čepel šikovně přeskočil. Pak udeřil velký meč do Jonova ramene, tak prudce, až zazvonil nárameník a paže pod ním znecitlivěla. Jon ustupoval. Pán kostí jej s chechtáním pronásledoval. Nemá štít, připomněl si Jon v duchu, a ten obrovský meč je na krytí příliš nemotorný. Měl bych mu uštědřovat dva údery na každý jeden, co zasadí on mně.

Ve skutečnosti tomu tak nebylo a údery, které zasadil on, se míjely účinkem. Divoký jako by neustále tančil pryč nebo klouzal stranou, a tak Jonův meč vždycky jen sklouzl po jeho rameni nebo paži. Netrvalo dlouho a zjistil, že se musí stále víc bránit, že se snaží vyhýbat drtivým úderům toho druhého a polovinu času se mu to nedaří. Jeho štít se změnil v třísky. Setřepal jej z paže. Po tváři mu stékal pot a štípal jej pod přilbicí do očí. Je příliš silný a příliš rychlý, uvědomil si, a s tím jeho obrovitým mečem na mne dosáhne. Něco jiného by to bylo, kdyby byl Jon ozbrojen Dlouhým drápem, ale takto…

Jeho šance přišla s příštím zadním sekem Chřestivé košile. Jon se vrhl dopředu, narazil do druhého muže a společně šli k zemi, nohy spletené. Ocel udeřila do oceli. Oba muži přišli o svoje meče, zatímco se kutáleli po tvrdé zemi. Divoký zabořil koleno Jonovi do rozkroku. Jon máchl okovanou pěstí. Dopadlo to tak, že Chřestivá košile skončil nahoře, s Jonovou hlavou v rukou. Udeřil jí o zem, pak si zvedl hledí. „Kdybych měl svoji dýku, měl bys teď o oko míň,“ zavrčel, než jej Kůň a Železný Emmett stáhli z hrudníku lorda velitele. „Pusťte mě, vy proklaté vrány,“ zařval.

Jon se zvedl na koleno. V hlavě mu zvonilo a ústa měl plná krve. Vyplivl ji a řekl: „Dobře jsi bojoval.“

„Lichotíš si vráno. Ani jsem se nezapotil.“

„Příště se zapotíš,“ řekl Jon. Bolestínský Edd mu pomohl vstát a rozepnul mu přilbici. Přibylo na ní několik hlubokých promáčklin, které tam nebyly, když si ji nasazoval na hlavu. „Pusťte ho.“ Jon hodil přilbici Hopsavému Robinovi, který ji upustil.

„Můj pane,“ řekl Železný Emmett, „všichni jsme slyšeli, jak ti vyhrožoval. Řekl, že kdyby měl dýku „On má dýku. Visi mu u pasu.“ Vždycky existuje někdo rychlejší a silnější, řekl kdysi ser Rodrik Jonovi a Robbovi. Je to muž, proti kterému byste měli chtít stát na cvičebním nádvoří, než se budete muset postavit takovému jako on na bitevním poli. „Lorde Sněhu?“ řekl tichý hlas.

Otočil se a zjistil, že pod rozbitým klenutým průchodem stojí Clydas s pergamenem v ruce. „Od Stannise?“ Jon již nějaký čas doufal, že dostane vzkaz od krále. Jistě, věděl, že Noční hlídka se žádných válek neúčastní a že by mu tedy nemělo záležet na tom, který král z toho nakonec vyjde jako vítěz. Jaksi mu na tom ale záleželo. „Jde o Pahorek v Hlubokém lese?“

„Ne, můj pane.“ Clydas k němu natáhl ruku s pergamenem. Byl těsně srolovaný a zapečetěný kolečkem tvrdého růžového vosku. Růžový pečetní vosk používají jen v Hrůzově. Jon si strhl železnou rukavici, vzal dopis, rozlomil pečeť. Když uviděl podpis, zapomněl na nářez, jenž utržil od Chřestivé košile.

Ramsay Bolton, lord z Hrůzova, četl podpis napsaný velkým rozježeným rukopisem. Hnědý inkoust se ve vločkách odlupoval, když po něm přejel palcem. Pod Boltonovo jméno připojili svoje podpisy a značky lord Dustin, lady Cerwyn a čtyři Ryswellové. Neobratnější ruka namalovala obra rodu Umberů. „Mohl bych vědět, co v tom listu stojí, můj pane?“ zajímal se Železný Emmett.

Jon neviděl důvod proč mu to nepovědět. „Dobyli Kailinskou držbu. Mrtvoly železných mužů stáhli z kůže a přibili je na kůly podél Královské cesty. Roose Bolton svolává všechny vazaly do Mohylová, aby potvrdili svoje sliby věrnosti Železnému trůnu a aby oslavili svatbu jeho syna s…“ Srdce jako by se mu na okamžik zastavilo v hrudi. Ne, to není možné. Vždyť přece zemřela v Králově přístavišti, s otcem.

„Lorde Sněhu?“ Clydas jej upřeně pozoroval svýma kalnýma rudýma očkama. „Je ti… dobře? Mám dojem, jako bys…“

„Má se oženit s Aryou Stark. Mojí malou sestrou.“ Jon ji v tom okamžiku téměř viděl, s dlouhým obličejem a nemotornou, s vyboulenými koleny a ostrými lokty, s její umouněnou tváří a zacuchanými vlasy. To první umyjí a to druhé učešou, ale jaksi si nedokázal Aryu představit ve stavebních šatech, ani v posteli

Ramsayho Boltona. Bez ohledu na to Jaký má strach, nedá jej na sobě znát. Jestli na ni jen zkusí položit ruku, začne se s ním prát.

„Tvoje sestra,“ řekl Železný Emmett, „jak je stará…“

Ted už by jí mělo být jedenáct, pomyslel si Jon. Je to ještě dítě. „Já žádnou sestru nemám. Jenom bratry. Jenom vás.“ Věděl, že lady Catelyn by se zaradovala, kdyby tato slova slyšela. Ne že by se mu proto říkala o něco snáz. Sevřel pergamen v prstech. Kéž bych tak snadno mohl zmáčknout hrálo Ramsaymu Boltonovi.

Clydas si odkašlal. „Budeme posílat odpověď?“

Jon zavrtěl hlavou a odešel.

Než přišla noc, vzaly na sebe modřiny, které mu nadělal Chřestivá košile, fialovou barvu. „Než se ztratí, zežloutnou,“ řekl Mormontovu havranovi. „Budu vypadat stejně žlutě jako Pán kostí.“

„Kostí,“ souhlasil pták. „Kostí, kostí“

Slyšel slabé mumlání hlasů ozývajících se zvenčí, třebaže byly příliš slabé, než aby rozlišil slova. Zní to, jako by byli tisíc lig daleko. Byla to lady Melisandra a její následovníci u jejich nočního ohně. Každého večera za soumraku vedla rudá žena svoje stoupence při večerní modlitbě, žádala rudého boha, aby je bezpečně provedl tmou. Protože noc je temná a plná hrůz. Ted, když byl Stannis a většina královniných mužů pryč, se její stádečko o hodně zmenšilo; půl stovky svobodného lidu z Krtince, hrstka strážných, které jí tu král zanechal, možná tucet černých bratří, kteří přijali jejího rudého boha za svého.

Jon se cítil ztuhlý, jako by mu bylo šedesát let. Temné sny, pomyslel si, a vina. Jeho myšlenky se neustále stáčely k Arye. Neexistuje způsob Jak bych jí mohl pomoci. Všech svých příbuzných jsem se zřekl v den, kdy jsem odříkal přísahu. Kdyby mi některý z mých mužů řekl, že je jeho sestra v nebezpečí, odbyl bych jej s tím, že to není jeho starost. Jakmile muž odříkal slova, jeho krev zčernala. Černá jako bastardovo srdce. Kdysi si nechal u Mikkena vykovat pro Aryu meč, čepel jako pro braavoského rváče, jen menší, aby jí pasovala do ruky Jehlu. Říkal si, zda ji stále má. Bodej ostrým koncem, řekl jí, jenže kdyby se jí pokusila bodnout Bastarda, možná by kvůli tomu přišla o život.

„Sníh,“ zamumlal havran lorda Mormonta. „Sníh, sníh.“

Najednou to nemohl vydržet ani o chvíli déle.

Venku před svými dveřmi nalezl Ducha, ohlodávajícího volskou kost, aby se dostal na morek. „Kdy ses vrátil?“ Zlovlk vstal nechal kost na místě a přešel k Jonovi.

Uvnitř stáli u dveří Muloš a Keggs, opírali se o svá kopí. „Tam venku je ukrutná zima, můj pane,“ varoval ho Muloš přes svůj zacuchaný oranžový vous. „Budeš venku dlouho?“

„Ne. Jen se potřebuji nadechnout čerstvého vzduchu.“ Jon vystoupil do noci. Obloha byla plná hvězd a podél Zdi vál v poryvech vítr. Dokonce i měsíc vypadal prochladle; po celé tváři jako by měl husí kůži. Pak jej zasáhl první poryv větru, prořízl se skrze vrstvy vlny a kůže a rozcvakal mu zuby. vydal se přes nádvoří, rovnou do zubů větru. Plášť mu hlasitě pleskal z ramen. Duch jej následoval. Kam jdu? Co to dělám? Černý hrad byl tichý a spal, jeho síně a věže byly temné. Moje sídlo, pomyslel si Jon. Moje síň, můj domov, moje velení. Ruina.

Ve stínu Zdi se mu zlovlk otřel o prsty. Noc ožila na půl zabušení srdce tisícem pachů a Jon Sníh slyšel zapraskání škraloupu na kusu starého sněhu. Najednou si uvědomil, že je někdo za ním. Někdo, kdo byl cítit teple jako letní den.

Otočil se a spatřil Ygritte.

Stála pod sežehlými kameny věže lorda velitele, oděná ve tmě a ve vzpomínkách. Ve vlasech políbených ohněm měla světlo měsíce. Když to spatřil, Jonovi skočilo srdce do úst. „Ygritte,“ řekl.

„Lorde Sněhu.“ Hlas patřil Melisandře.

Překvapením od ní odskočil. „Lady Melisandro.“ Udělal krok zpátky. „S někým jsem si tě spletl.“ V noci jsou všechny oděvy šedé. Ale ten její byl najednou rudý. Nechápal, jak si ji mohl splést s Ygritte. Byla vyšší, štíhlejší, starší, třebaže měsíční světlo jí smývalo z tváře léta. Z chřípí jí šla pára a také z bledých rukou, otevřených noci. „Zmrznou ti prsty,“ varoval ji Jon.

„Jestliže je to R’hllorova vůle. Síly noci se nedotknou těch, jejichž srdce zalévá svátý boží oheň.“

„Tvoje srdce mi starosti nedělá. Jen tvoje ruce.“

„Srdce je vším, na čem záleží. Nezoufej, Jone Sněhu. Zoufalství je zbraň nepřítele, jehož jméno nesmí být vysloveno. O svoji sestru jsi nepřišel.“

„Já žádnou sestru nemám.“ Ta slova byla jako nůž. Co ty víš o mém srdci, kněžko! Co ty víš o mé sestře! Zdálo se, že se Melisandra dobře baví. „Jak se jmenuje, ta tvoje malá sestra, kterou nemáš?“

„Arya,“ odpověděl ochraptělým hlasem. „Ve skutečnosti je to moje nevlastní sestra…“

„Protože ty ses narodil jako bastard. Já na to nezapomněla. Viděla jsem tvou sestru v mých plamenech, prchající před sňatkem, který pro ni přichystali. Jedoucí sem za tebou. Dívku v šedém, na umírajícím koni. Viděla jsem to jasně jako den. Ještě se to nestalo, ale stane se.“ Hleděla na Ducha. „Mohla bych se dotknout tvého… vlka?“

Jon z toho pomyšlení neměl příjemný pocit. „Raději ne.“

„Neublíží mi. Říkáš mu Duch, je to tak?“

„Ano, ale…“

„Duchu.“ Z Melisandřiných úst to znělo jako píseň.

Duch k ní zamířil. Opatrně ji obcházel dokola, čichal ve vzduchu. Když k němu natáhla ruku, očichal i tu, pak se jí otřel čenichem o prsty.

Jon ze sebe vypustil bílý obláček dechu. „Nebývá vždy tak.

„… vřelý? Vřelost volá po vřelosti, Jone Sněhu.“ Její oči byly dvě rudé hvězdy zářící ve tmě. Na krku se jí leskl její rubín, jako třetí oko, zářící ještě víc než ty druhé dvě. Jon viděl, že Duchovi svítí oči úplně stejně, když se od nich správným způsobem odrazilo světlo. „Duchu,“ zavolal, „ke mně.“

Duch se na něj podíval, jako by byl cizí člověk.

Jon se nevěřícně zamračil. „To je… divné.“

„Myslíš?“ Poklekla a podrbala Ducha za uchem. „Tvoje Zeď je divné místo, ale nabízí se ti moc, kterou bys měl využít. Moc v tobě, i v tom zvířeti. Ty se jí vzpíráš, a to je tvoje chyba. Přijmi ji. Použij ji.“

Já nejsem vlk, pomyslel si. „A jak bych to měl udělat?“

„Mohu ti to ukázat.“ Melisandra objala štíhlou rukou Ducha kolem krku a ten jí oblízl tvář. „Pán světla nás ve své moudrosti učinil muži a ženami, dvěma částmi většího celku. V našem spojení je moc. Moc dělat život. Moc dělat světlo. Moc vrhat stíny.“

„Stíny.“ To slovo znělo temněji, když je řekl.

„Každý člověk, jenž chodí po zemi, vrhá na svět stíny. Některé jsou tenké a slabé, jiné dlouhé a temné. Měl by ses ohlédnout za sebe, lorde Sněhu. Měsíc tě políbil a vykreslil ti dvacet stop dlouhý stín.“

Jon se podíval přes rameno. Stín tam byl, přesné jak řekla, vykreslený měsíčním světlem proti Zdi. Dívka v šedém na umírajícím koni, pomyslel si. Jedoucí sem za tebou. Arya. Otočil se zpátky k rudé kněžce. Cítil její teplo. Ona má moc. Ta myšlenka k němu přišla nespoutaná, sevřela ho železnými zuby, jenže to nebyla žena, které by chtěl být něčím zavázán, dokonce ani kvůli své sestřičce. „Dalla mi jednou něco řekla. Valina sestra, žena Manceho Nájezdníka. Řekla, že kouzla a čáry jsou jako meč bez jílce. Neexistuje bezpečný způsob, jak jej uchopit.“

„Moudrá žena.“ Melisandra vstala, její rudý šat zavířil ve větru. „Meč bez jílce je nicméně stále meč a je dobré mít meč, když jsou všude kolem tebe nepřátelé. Poslouchej mne, Jone Sněhu. Devatero vran letí do bílého lesa, aby pro tebe vyhledalo nepřátele. Tři z nich jsou mrtví. Ještě nezemřeli, ale smrt je tam venku a čeká na ně, a oni jí jedou vstříc, vyslal jsi své bratry, aby byli tvýma očima ve tmě, jenže až se vrátí, budou bez očí. Viděla jsem jejich bledé mrtvé tváře ve svých plamenech. Prázdné oční důlky, z nichž tekla krev.“ Odhrnula si vlasy dozadu a její rudé oči zasvítily, „Ty mi nevěříš. Uvěříš. Cenou za tuto víru budou tři životy. Malá cena za moudrost, mohli by říct někteří… ale ty osobně ji platit nebudeš. Vzpomeň si na to, až spatříš slepé a znetvořené tváře svých mrtvých druhů. A až ten den přijde, vezmi mne za ruku.“ Z jejího bledého masa stoupala pára a na okamžik se zdálo, jako by se kolem jejích prstů mihotaly bledé, čarovné plamínky. „Vezmi mne za ruku,“ řekla znovu, „a dovol mi zachránit tvoji sestru.“

DAVOS

Dokonce i v šeru Vlčího doupěte Davos vycítil, že je dnes ráno něco jinak.

Probudil se do zvuku hlasů a odplížil se ke dveřím své cely, ale dřevo bylo tak silné, že slova nerozlišil. Přišlo svítání, ale nepřinesli ovesnou kaši, se kterou Garth přicházel každého rána ke snídani. To jej znepokojilo. Ve Vlčím doupěti byly všechny dny skoro stejné a jakákoliv změna byla obvykle k horšímu. Možná je tohle den, kdy zemřu. Garth možná právě téct sedí u brusu, aby si naostřil Lady Lu.

Cibulový rytíř nezapomněl na poslední slova, která mu řekl Wyman Manderly. Odved tohoto tvora do Vlčího doupěte a usekni mu hlavu a ruce, poručil otylý lord. Nebudu schopen pozřít sousto, dokud neuvidím hlavu tohoto pašeráka nabodnutou na kopí, s cibulí mezi těmi jeho prolhanými zuby. Každého večera usínal Davos s těmito slovy znějícími mu v hlavě a každého rána se s nimi probouzel. A kdyby na ně náhodou zapomněl, Garth mu je připomněl. Neříkal Davosovi jinak než mrtvý muž. Když přišel ráno se snídaní, vždycky řekl: „Tady, ovesná kaše pro mrtvého muže.“ Večer to bývalo: „Sfoukni tu svíci, mrtvý muži.“

Jednoho dne mu Garth vzal představit svoje dámy, aby se s nimi seznámil. „Děvka už není nic moc,“ řekl a láskyplně přejel po chladném černém kovu, „ale když ji rozpálím doruda a dotknu se jí tvého ptáka, budeš řvát o svoji matku. A tady je moje Lady Lu. To ona té připraví o ruce a hlavu, až mi sem dolů pošle lord Wyman vzkaz.“ Davos nikdy neviděl větší sekeru než Lady Lu, ani takovou, co by měla nabroušenější ostří. Ostatní žalářníci říkali, že Garth tráví jejím broušením celé dny. Nebudu prosit o milost, byl Davos odhodlán. Půjde na smrt jako rytíř, požádá je jen o to, aby mu nejdříve odsekli hlavu a až pak ruce! Doufal, že snad ani Garth není tak krutý, aby mu tohle odepřel.

Zvuky, které přicházely přes dveře, byly slabé a tlumené. Davos vstal a začal chodit po své cele. Byla velká a zvláštním způsobem pohodlná. Říkal si, že to možná někdy byla cela nějakého méně významného lorda. Byla třikrát tak velká jako jeho kapitánská kajuta na Černé Beth, ba dokonce větší než kajuta, kterou měl k dispozici Sallador Saan na své Valyrijce. Třebaže její jediné okno zazdili před lety cihlami, u jedné ze stěn nechali krb dost velký na to, aby se tam vešel kotlík, a do výklenku v rohu byla zabudovaná opravdová latrína. Podlaha byla z křivých prken plných třísek, a jeho spací slamník páchl plísní, ale ve srovnání s nepříjemnostmi, co Davos očekával, to byly maličkosti.

I jídlo pro něj bylo překvapením. Místo kaše, okoralého chleba a shnilého masa, obvyklé vězeňské stravy, mu jeho žalářníci nosili čerstvě ulovené ryby, chléb ještě teplý z pece, kořeněné skopové, tuříny, mrkev, dokonce kraby. Garth tím nebyl právě nadšen. „Mrtví by neměli jíst lépe než živí,“ stěžoval si nejednou. Davos měl kožešiny, aby jej zahřívaly za nocí, dřevo, aby si mohl topit v krbu, čisté oblečení, mastnou lojovou svíci. Když požádal o papír, brk a inkoust, Therry mu je na druhý den přinesl. Když požádal o knihu, aby se mohl zdokonalovat ve čtení, objevil se Therry druhého dne se Sedmicípou hvězdou.

Nicméně navzdory všem těmto pohodlím cela stále zůstávala celou. Její stěny byly z pevného kamene, tak silné, že neslyšel nic z vnějšího světa. Dveře byly z dubu a železa a jeho žalářníci je zamykali. Ze stropu visely čtyři těžké železné okovy, čekající na den, kdy se lord Manderly rozhodne nechat jej spoutat a předat Děvce. Třeba je ten den dnes. Až otevře Garth dveře, nebude to možná proto, aby mi dal kaši.

V žaludku mu kručelo, jisté znamení, že den plyne, a stále nebylo ani známky po jídle. Nejhorší není umírání samotné, ale to, že člověk neví kdy nebo jak. Za svých pašeráckých dnů poznal pár kobek a žalářů, ale o ty se dělil s jinými vězni, takže měl stále s kým mluvit, dělit se o svoje obavy a naděje. Tady tomu tak nebylo. Kromě svých žalářníků měl Davos celé Vlčí doupě pro sebe.

Věděl, že v hradních sklepeních jsou opravdové žaláře – hladomorny, mučicí komory a vlhké jámy, kde ve tmě škrábali velcí černí krabi. Jeho žalářníci tvrdili, že v současné době jsou všechny prázdné. „Jsme tu jenom my, Cibule,“ řekl mu ser Bartimus. Byl to hlavní žalářník, vyzáblý jednonohý rytíř se zjizvenou tváří a slepým okem. Když byl ser Bartimus opilý (a ser Bartimus býval opilý po většinu dne), rád se vychloubal, jak zachránil lordu Wymanovi život na Trojzubci. Žalářnické povolání ve Vlčím doupěti dostal za odměnu.

Zbytek z „nás“ sestával z kuchaře, jehož Davos nikdy neviděl, šesti strážných v kasárnách v přízemí, páru pradlen a dvou žalářníků, kteří měli vězně na starosti. Therry byl mladý, syn jedné z pradlen, chlapec ve věku čtrnácti let. Ten starý byl Garth, obrovský, plešatý a málomluvný, který na sobě každý den nosil stejnou umaštěnou koženou kazajku a na tváři měl stále zlostný výraz.

Díky letům stráveným jako pašerák měl Davos cit na lidi a vždycky poznal, když s nimi nebylo něco v pořádku. S Garthem to v pořádku nebylo. Cibulový rytíř si raději dával v Garthově přítomnosti pozor na jazyk. S Therrym a šerem Bartimusem tak mlčenlivý nebyl. Děkoval jim za jídlo, pobízel je, aby hovořili o svých nadějích a své minulosti, zdvořile odpovídal na jejich otázky a nikdy na ně příliš nenaléhal, když chtěl něco vědět on. Když o něco žádal, byly to jen maličkosti: mísa s vodou a kousek mýdla, kniha na čtení, víc svící. Většina jeho proseb byla vyslyšena a Davos za to byl náležitě vděčný.

Žádný z mužů nemluvil o lordu Manderlym, králi Stannisovi nebo o Freyích, ale hovořili o jiných věcech. Therry chtěl odejít do války, až bude dost stár, bojovat v bitvách a stát se rytířem. Také si rád stěžoval na svou matku. Prozradil mu, že spává se dvěma ze strážných. Ti muži měli hlídky v odlišnou dobu a ani jeden o tom druhém nevěděl, ale jednoho dne na to jeden nebo druhý muž přijde a pak dojde na krev. Někdy večer hoch dokonce přinesl do cely měch vína – a zatímco spolu pili, vyptával se Davose na pašerácký život.

Ser Bartimus se o vnější svět nezajímal, a ve skutečnosti vlastně o nic, co se stalo od doby, kdy přišel o nohu kvůli koni bez jezdce a mistrově pilce. Zamiloval si však Vlčí doupě a nic nemiloval víc než vypravovat o jeho dlouhé krvavé historii. Doupě bylo mnohem starší než Bílý přístav, jak řekl rytíř Davosovi. Postavil je král Jon Stark, aby bránilo ústí Bílého nože proti nájezdníkům z moře. Mnohokrát zde měl svoje sídlo mladší syn Krále severu, mnohokrát strýc či bratranec. Někteří předali hrad svým vlastním synům nebo vnukům, a tak vznikly vedlejší větve rodu Starků; Greystarkové vydrželi nejdéle, vládli ve Vlčím doupěti pět století, dokud se nakonec nepřipojili k Hrůzovu v rebelii proti Starkům ze Zimohradu.

Po jejich pádu hrad procházel množstvím dalších rukou. Rod Flintů jej držel jedno století, rod Lockeů dokonce dvě. vystřídali se tam Slateové, Longové, Holtové a Ashwoodové, pověření Zimohradem, aby udržovali bezpečnou řeku. Jednou se hradu zmocnili nájezdníci ze Tří sester, učinili jej svou pevností. Během válek mezi Zimohradem a Údolím, jej obléhal Osgood Arryn, Starý sokol, a vypálil jej jeho syn, ten co ho pamatují jako Drápá. Když starý král Edrick Stark příliš zeslábl, než aby byl schopen bránit svou říši, zmocnili se Vlčího doupěte otrokáři z Kamenoschodů. Označili svoje zajatce rozžhaveným železem a zlomili je bičem, pak je na lodích poslali za moře a tyto černé zdi toho byly svědkem.

„Pak přišla dlouhá krutá zima,“ řekl ser Bartimus. „Bílý přístav pokryl tvrdý led a dokonce i ústí řeky zamrzalo. Ze severu vály ledové vichry, přiměly otrokáře choulit se u jejich krbů, a zatímco se zahřívali, přišel sem na ně nový král. Byl to Brandon Stark, prapravnuk Edricka Sněhovouse, ten co mu jeho muži říkali Ledové oči. Dobyl Vlčí doupě nazpět, svlékl otrokáře a dal je otrokům, které našel přikované ve sklepeních. Říkáme, že rozvěsili jejich střeva po stromě srdce, jako oběť bohům. Starým bohům, ne těm novým z jihu. Tvých Sedm zimu nezná, a zima nezná je.“

Davos nemohl proti pravdě jeho slov nic namítat. Po tom, co viděl ve Východní hlídce u moře, ani zimu poznat nechtěl. „Jaké bohy vyznáváš ty?“ zeptal se jednonohého rytíře.

„Ty staré.“ Když se ser Bartimus zasmál, vypadal jako lebka, „já a můj rod jsme tady byli ještě před Manderlyi. Řekl bych, že to možná byli moji vlastni předkové, co rozvěšovali ta střeva po stromě.“

„Nevěděl jsem, že Seveřané přinášeli svým stromům srdce krvavé oběti.“

„Je toho hodně a ještě vře, co vy jižané o Severu nevíte,“ odpověděl ser Bartimus.

Nemýlil se. Davos seděl vedle své svíce a hleděl na dopisy, které jeden po druhém pečlivě naškrábal během dnů svého věznění. Byl jsem lepší pašerák než rytíř, napsal své ženě, lepší rytíř než králův pobočník, lepší králův pobočník než manžel. Je mi to tak líto. Miluji tě, Maryo. Odpust mi prosím všechno zlé, čím jsem Ti ublížil. Kdyby Stannis prohrál tuto válku, přijdeme také o pozemky. Vezmi chlapce přes Úzké moře do Braavosu a nauč je smýšlet o mně laskavě, jestli to jde. Jestliže Stannis získá Železný trůn, rod Mořských přežije a Devan zůstane u dvora. Pomůže ti umístit ostatní chlapce u vznešených lordů, kde mohou sloužit jako pážata a panoši a vysloužit si rytířské ostruhy.

Napsal také svým zbývajícím třem synům, aby jim pomohl zapamatovat si otce, který jim koupil jména svými prsty. Jeho vzkazy Steffonovi a malému Stannisovi byly krátké, škrobené a neobratné; popravdě řečeno je neznal ani z poloviny tak dobře, jako znal svoje starší syny; ty, co uhořeli nebo se utopili na Černovodě. Devanovi toho napsal víc, pověděl mu, jak je hrdý, když vidí svého vlastního syna jako králova panoše, a připomněl mu, že jako nejstarší má povinnost ochraňovat svou paní matku a svoje mladší bratry. Pověz Jeho Veličenstvu, že jsem se snažil ze všech sil, zakončil svůj dopis. Je mi líto, že jsem selhal. Štěstí se ke mně obrátilo zády, když jsem ztratil svoje prstní kůstky, v den, kdy hořela řeka pod Královým přístavištěm.

Davos se pomalu probíral dopisy, několikrát si každý z nich přečetl, říkal si, zda by neměl tu změnit slovo, tam jedno přidat. Člověk by toho měl říct víc, když končí jeho život, pomyslel si, ale slova k němu přicházela tak těžko. Nevedl jsem si tak zle, snažil se přesvědčit sám sebe. Pozvedl jsem se z Blešího zadku až na pobočníka krále a naučil jsem se číst a psát.

Stále se hrbil nad dopisy, když uslyšel zvuk železných klíčů řinčících na kruhu. O polovinu zabušení srdce později se dveře jeho cely rozletěly.

Muž, jenž prošel dveřmi, nebyl žádný z jeho žalářníků. Byl vysoký a ztrhaný, s hlubokými vráskami ve tváři a chomáčem šedohnědých vlasů na hlavě. Od boku mu visel meč a svůj plášť v barvě temného šarlatu měl připevněný na rameni těžkou stříbrnou broží ve tvaru okované pěsti. „Lorde Mořský,“ řekl, „nemáme mnoho času. Pojď se mnou, prosím.“

Davos cizince obezřetně pozoroval. Ono „prosím“ jej zmátlo. Lidem, jež mají přijít o hlavu a ruce, obvykle takové zdvořilosti neprokazují. „Kdo jsi?“

„Robett Glover, nechať se ti zlíbí, můj pane.“

„Glover. Tvým sídlem byl Pahorek v Hlubokém lese.“

„Sídlo mého bratra Gaibarta. Bylo a je, díky tvému králi Stannisovi. Dobyl Pahorek zpět z rukou té železné děvky, která jej ukradla, a nabízí, že jej vrátí jeho právoplatným majitelům. Mnoho a ještě víc se toho stalo, zatímco jsi byl uvězněn v těchto zdech, lorde Davosi. Kailinská držba padla a Roose Bolton se vrátil na Sever s mladší dcerou Neda Starka. S ním přišla armáda Freyů. Bolton vyslal svoje havrany, svolává všechny lordy Severu do Mohylová. Požaduje sliby věrnosti a rukojmí… a svědky na svatbě Aryi Stark a svého nemanželského syna Ramsayho Sněha. Tímto sňatkem si chtějí Boltonové vymínit nárok na Zimohrad. Půjdeš tedy se mnou, nebo ne?“

„Jakou jinou možnost mám, můj pane? Jít s tebou nebo tady zůstat s Garthem a Lady Lu?“

„Kdo je to Lady Lu? Některá z pradlen?“ Glover se netrpělivě mračil. „Všechno ti vysvětlíme, když půjdeš se mnou.“

Davos vstal. „Kdybych měl zemřít, prosím mého pána, aby se postaral o doručení těchto dopisů.“

„Dávám ti na to svoje slovo… ačkoliv, pokud zemřeš, nebude to z rukou Gloverů ani lorda Wymana. A teď pojď rychle se mnou.“ , I

Glover jej vedl šerou chodbou a dolů po schodišti. Prošli božím hájem hradu, kde rostl strom srdce tak velký a spletitý, že zadusil všechny ostatní duby, jilmy a břízy a prorazil svými silnými bledými větvemi zdi a okna, která na něj shlížela. Kořeny měl silné jako mužský pas, kmen tak široký, že tvář na něm vyřezaná vypadala tlustá a nazlobená. Za čarostromem otevřel Glover zrezivělou železnou branku a zastavil se, aby zapálil pochodeň. Když žhnula, rudá a žhavá, vzal Davose dolů po dalších schodech do sklepení s klenutým stropem, kde byly vlhké stěny pokryté vrstvou soli a pod nohama jim při každém kroku čvachtala mořská voda. Procházeli několika sklepy a řadami malých, vlhkých, páchnoucích cel, velmi odlišných od místnosti, kde byl zavřený Davos. Pak přišli k holé kamenné stěně, která se otočila, když do ní Glover zatlačil. Za ní byl dlouhý úzký tunel a další schody. Tyto vedly vzhůru.

„Kde to jsme?“ zeptal se Davos, zatímco vystupovali. Jeho slova se slabě odrážela tmou.

„Na schodech pod schody. Tato chodba běží pod Hradním schodištěm vzhůru do Nového hradu. Tajná cesta. Neprospělo by ti, kdyby tě někdo viděl, můj pane. Předpokládají, že jsi mrtvý.“ Ovesná kaše pro mrtvého muže. Davos vystupoval po schodech, vyšli ven jinou zdí, ale tato měla na druhé straně prkna a omítku. Místnost za ní byla útulná, teplá a pohodlně zařízená, s myrským kobercem na podlaze a svící z včelího vosku hořící na stole. Kdesi nedaleko slyšel Davos hrát dudy a housle. Na zdi visela ovčí kůže s mapou Severu namalovanou vybledlými barvami. Pod mapou seděl Wyman Manderly, obrovitý lord Bílého přístavu.

„Posaď se, prosím.“ Lord Manderly byl honosně oděn. Jeho hebký sametový kabátec měl modrozelenou barvu a byl vyšívaný zlatou nití na lemu, rukávech a límci. Plášť měl hermelínový, sepjatý na ramenou zlatým trojzubcem. „Máš hlad?“

„Ne, můj pane. Tvoji žalářníci mne krmili dobře.“

„Tamhle je víno, jestli máš žízeň.“

„Mám s tebou vyjednávat, můj pane. Můj král mi to nařídil. Nemám s tebou pít.“

Lord Wyman si povzdechl. „Já vím, choval jsem se k tobě hanebně. Měl jsem k tomu své důvody, ale… prosím, sedni si a napij se, prosím tě o to. Napij se na bezpečný návrat mého chlapce. Wylise, mého nejstaršího syna a dědice. Je doma. To, co slyšíš, je hostina na uvítanou. V Síni mořského muže hodují na mihulových koláčích a pečených kaštanech. Wynafryd tančí s Freyem, za kterého se má provdat. Ostatní Freyové zvedají číše s vínem, aby připili na naše přátelství.“

Pod hudbou slyšel Davos zvuk mnoha hlasů, třeskot pohárů a talířů. Neřekl nic.

„Právě jsem přišel od vyvýšeného stolu,“ pokračoval lord Wyman. „Příliš jsem jedl, jako vždycky, a celý Bílý přístav ví, že mám špatné trávení. Doufáme, že se žádný z mých přátel Freyů nepozastaví nad dlouhou návštěvou mé soukromé latríny.“ Převrátil svůj pohár. „Tu máš. Ty pij, já ne. Posaď se. Času je málo a je toho hodně, co si musíme říci. Robette, víno pro králova pobočníka, budeš-li tak laskav. Lorde Davosi, ty to možná nevíš, ale jsi mrtvý.“

Robett Glover naplnil pohár vínem a podal jej Davosovi. Ten si jej vzal, přičichl k vínu a napil se. „A jak jsem zemřel, smím-li vědět?“

„Sekyrou. Tvoje hlava a ruce byly vystaveny nad Tulení bránou, s obličejem otočeným tak, aby oči vyhlížely na přístav. Ted už jsi docela shnilý, i když jsme namočili hlavu do dehtu, než jsme ji nabodli na kůl. Prý ti vrány mrchožroutky a mořští ptáci vyklovali oči.“

Davos se nepohodlně ošil. Byl to divný pocit být mrtvý. „Mohu se zeptat, kdo zemřel místo mne?“

„Záleží na tom? Máš obyčejnou tvář, lorde Davosi. Doufám, ze si má slova nevyložíš jako urážku. Ten muž měl stejnou barvu jako ty, nos stejného tvaru, dvě uši, jež nebyly nepodobné tvým, dlouhý vous, který se dal zastřihnout a vytvarovat jako tvůj. Můžeš si být jistý, že jsme ho dobře nadehtovali, a cibule vražená mezi zuby posloužila k tomu, že zkřivila rysy. Ser Bartimus dohlédl na to, aby byly useknuty prsty jeho levé ruky; stejným způsobem, jako je máš useknuté ty. Ten muž byl zločinec, pokud je ti to aspoň nějakou útěchou. Jeho smrt možná prokáže víc dobra než všechno, co kdy udělal, když ještě žil. Můj pane, nechovám vůči tobě žádnou zášť. Ta nevraživost, kterou jsem projevoval v Síni mořského muže, byla jen fraška, abych potěšil naše přátele z Freyů.“

„Můj pán by se měl dát ke kejklířům,“ poznamenal Davos. „Ty a tvoji lidé jste byli nanejvýš přesvědčiví. Tvoje kmotřenka jako by mne chtěla mít mrtvého nejvíc ze všech, a ta dívenka…

„Wylla.“ Lord Wyman se usmál. „Všiml sis, jak byla statečná? Dokonce i když jsem hrozil, že ji připravím o jazyk, připomněla mi dluh, kterým je Bílý přístav zavázán Starkům ze Zimohradu, dluh, který nelze nikdy splatit. Wylla hovořila od srdce, stejné jako lady Leona. Odpusť jí, jestli můžeš, můj pane. Je to bláznivá, vystrašená žena, a Wylis pro ni znamená všechno. Ne každý muž má v sobě, aby byl princ Aemon Dračí rytíř nebo Symeon Hvězdooký, a ne každá žena dokáže být tak statečná jako moje Wylla a její sestra Wynafryd… která to věděla, a přesto hrála svoji vlastní roli beze strachu.

Když jedná se lháři, musí dokonce i čestný člověk lhát. Neodvážil jsem se vzdorovat Královu přístavišti, dokud byl můj poslední žijící syn v zajetí. Lord Tywin Lannister mi osobně napsal, aby mi sdělil, že má Wylise. Prý jestli jej chci zpátky živého a zdravého, musím litovat své zrady, vzdát se svého města, veřejně vyhlásit svoji věrnost chlapeckému králi na Železném trůnu… a ohnout koleno před Roosem Boltonem, jeho Strážcem severu. Kdybych odmítl, Wylis by zemřel zrádcovskou smrtí, Bílý přístav by byl napaden a vypleněn a moje lidi by potkal stejný osud jako Reyny z Kastameru.

Jsem tlustý a mnozí se domnívají, že v důsledku toho i slabý a nerozumný. Možná si to myslel i Tywin Lannister. Poslal jsem k němu v odpověď havrana se vzkazem, že ohnu koleno a otevřu svoje brány, jakmile mi bude můj syn navrácen, ale ne předtím. Takto si věci stály, když Tywin zemřel. Poté se objevili Freyové s Wendelovými kostmi… aby uzavřeli mír a zpečetili jej sňatkovou úmluvou, jak tvrdili, jenže já jsem jim nechtěl dát, co chtěli, dokud jsem neměl Wylise, živého a zdravého, a oni mi zase nechtěli dát Wylise, dokud neprokáži svou loajalitu. Tvůj příchod mi poskytl prostředek, jak to udělat. To byl důvod nezdvořilosti, kterou jsem vůči tobě projevoval v Síni mořského muže… a té hlavy a rukou hnijících nad Tulení bránou.“

„Velmi jsi riskoval, můj pane,“ řekl Davos. „Kdyby Freyové tvou lest prohlédli…“

„Vůbec jsem neriskoval. Kdyby si kterýkoliv z Freyů usmyslel, že vyšplhá na bránu, aby se zblízka podíval na toho muže s cibulí v ústech, obvinil bych z omylu svoje žalářníky a nabídl jim tebe, abych je uchlácholil.“

Davos cítil, jak mu přeběhl mráz po zádech. „Rozumím.“

„V to doufám. Máš svoje vlastní syny, jak jsi řekl.“

Tři, pomyslel si Davos, i když jsem jich zplodil sedm.

„Brzy se musím vrátit na hostinu a připít si s mými přáteli z Freyů,“ pokračoval lord Manderly. „Hlídají mne, sere. Ve dne v noci ze mne nespouštějí oči, čenichají po jakémkoliv závanu zrady. Však jsi je viděl, arogantního sera Jareda a jeho synovce Rhaegara, toho uculujícího se červa, co nosí dračí jméno. Za těmi dvěma stojí Symond, cinká mincemi. Ten si koupil některé z mého služebnictva a dva z mých rytířů. Jedna ze služebných jeho ženy si nějak našla cestu do ložnice mého vlastního blázna. Pokud se Stannis diví, že jsou moje dopisy tak stručné, je to proto, že nevěřím dokonce ani svému mistrovi. Theomore je samá hlava a žádné srdce. Vždyť jsi ho v mé síni slyšel. Od mistrů se předpokládá, že odloží staré věrnosti stranou, když si navléknou kolem krku řetěz, ale já nemohu zapomenout, že se Theomore narodil jako Lannister z Lannisportu a tvrdí, že je v nějakém vzdáleném příbuzenství s Lannistery z Casterlyovy skály. Nepřátelé a falešní přátelé jsou všude kolem mne, lorde Davosi. Zamořili moje město jako švábi a já za nocí cítím, jak po mně přelézají.“ Tlustý muž zaťal prsty v pěst a všechny jeho podbradky se zachvěly. „Můj syn Wendel přijel do Dvojčat jako host. Pojedl chléb a sůl lorda Waldera a pověsil svůj meč na zeď, aby hodoval s přáteli. A oni ho zavraždili. Zavraždili, říkám, a ať se Freyové těmi svými báchorkami zadusí. Piji s Jaredem, žertuji se Symondem, slibuji Rhaegarovi ruku své milované vnučky… ale nemysli si, že to znamená, že jsem zapomněl. Sever si pamatuje, lorde Davosi. Sever si pamatuje a fraška téměř skončila. Můj syn je doma.“

Z něčeho na způsobu, jakým to lord Wyman řekl, Davose zamrazilo až do morku kostí. „Pokud je to spravedlnost, po čem toužíš, můj pane, vzhlédni ke králi Stannisovi. Žádný člověk není spravedlivější.“

Do rozhovoru se vmísil Robett Glover. „Tvoje loajalita tě ctí, můj pane,“ řekl, „ale Stannis Baratheon je tvůj král, náš rozhodně ne.“

„Váš král je mrtev,“ připomněl jim Davos, „zavražděný na Rudé svatbě vedle syna lorda Wymana.“

„Mladý vlk je mrtvý,“ připustil Manderly, „jenže ten statečný hoch nebyl jediný syn lorda Eddarda. Robette, přiveď sem chlapce.“

„Hned, můj pane.“ Glover vyklouzl ze dveří.

Chlapce? Bylo možné, že by některý z bratrů Robba Starka přežil zkázu Zimohradu? Ukrývá Manderly ve svém hradu Starkova dědice? Skutečného nebo podvrženého? Předpokládal, že Sever by povstal za kteréhokoliv… jenže Stannis Baratheon by nikdy nebojoval za společnou věc s podvodníkem.

Chlapec, který vešel za Robettem Gloverem dveřmi, nebyl Stark, ani nemohl doufat, že by se za něj mohl vydávat. Byl starší než zavraždění bratři Mladého vlka, podle vzhledu čtrnácti či patnáctiletý, a jeho oči byly ještě starší. Obličej pod houštinou tmavohnědých vlasů měl takřka divoký, s širokými ústy, ostrým nosem a špičatou bradou. „Kdo jsi?“ zeptal se Davos. Chlapec se podíval na Robetta Glovera.

„Je němý, ale učíme jej písmena. A učí se rychle.“ Glover vytáhl od svého pasu dýku a podal ji chlapci. „Napiš pro lorda Mořského svoje jméno.“

V místnosti nebyl žádný pergamen. Chlapec vyryl svoje jméno do dřevěného trámu ve zdi. W… E… X. Při X na dýku tvrdě zatlačil. Když byl hotov, vyhodil dýku do vzduchu, chytil ji a pak tam stál a obdivoval svou práci.

„Wex je z železných. Byl to panoš Theona Greyjoye. Wex byl na Zimohradu.“ Glover se posadil. „Kolik toho lord Stannis ví o tom, co se přihodilo na Zimohradu?“

Davos si vzpomněl na příběhy, které slyšeli. „Zimohrad dobyl Theon Greyjoy, který byl kdysi svěřencem lorda Starka. Zavraždil Starkovy dva mladé syny, nabodl jejich hlavy na kopí a vystavil je na hradbách. Když jej přišli Seveřané vypudit, pozabíjel všechny v hradu, až do posledního dítěte, než jeho samotného zabil bastard lorda Boltona.“

„Nezabil ho,“ řekl Glover. „Zajal ho a odvezl na Hrůzov. Tam ho bastard stahuje z kůže.“

Lord Wyman přikývl. „Příběh, který jsi vyprávěl, a který jsme slyšeli my všichni, je plný lží, asi jako pudink rozinek. To Bastard z Hrůzova pozabíjel lidi na Zimohradu… tehdy mu říkali Ramsay Sníh, než jej chlapecký král udělal Boltonem. Sníh je všechny nezabil. Ušetřil ženy, svázal je k sobě a hnal je do Hrůzova, aby mu posloužily k jeho zábavě.“

„K jeho zábavě?“

„Je to velký lovec,“ řekl Wyman Manderly, „a ženy jsou jeho oblíbená kořist. Svleče je donaha a vypustí je do lesa. Dá jim půl dne náskok, než se za nimi vydá se psy a loveckými rohy. čas od času nějaká dívka uprchne, přežije to a svůj příběh povypráví Většina jich takové štěstí nemá. Když je Ramsay dostihne, znásilní je, stáhne je z kůže, nakrmí jejich masem svoje psy a jejich kůži odveze zpátky na Hrůzov jako svou trofej. Jestliže mu poskytly dobrou zábavu, tak jim před stažením z kůže podřízne hrdlo. Jinak je to naopak.“

Davos zbledl. „Bohové, buďte dobří. Jak by mohl kterýkoliv člověk

„Má v krvi zlo,“ řekl Robett Glover. „Je to bastard zrozený ze znásilnění. Sníh, bez ohledu na to, co prohlásil chlapecký král.“

„Copak byl kdy sníh tak černý?“ otázal se lord Wyman. „Ramsay si zabral pozemky lorda Hornwooda, tím že se násilně oženil s jeho vdovou, pak ji zamkl ve věži a zapomněl na ni. Říká se, že si z hladu uhryzala prsty… a lannisterskou představou spravedlnosti je odměnit jejího vraha dívenkou Neda Starka.“

„Boltonové vždycky byli krutí a vychytralí, ale tento jako by ani nebyl člověk, ale zvíře v lidské kůži,“ řekl Glover.

Lord z Bílého přístavu se naklonil dopředu. „Freyové nejsou o nic lepší. Mluví o měničích a vlkodlacích a tvrdí, že to byl Robb Stark, kdo zabil mého Wendela. Jaká arogance! Ve skutečnosti neočekávají, že Sever jejich lžím uvěří, ale podle nich musíme předstírat, že jim věříme, jinak zemřeme. Roose Bolton lže o své účasti na Rudé svatbě a jeho bastard lže o pádu Zimohradu. A přesto, dokud měli Wylise, neměl jsem jinou možnost než polykat tyhle výkaly a rozplývat se nad jejich chutí.“

„A teď, můj pane?“ zeptal se Davos.

Doufal, že uslyší, jak lord Wyman řekne: A teď odpřísáhnu věrnost králi Stannisovi, jenže tlustý muž se místo toho usmál zvláštním, kratičkým úsměvem a řekl: „A teď se musím dostavit na svatbu. Jsem příliš tlustý, než abych mohl sedět na koni, jak zřetelně vidí kterýkoliv člověk s očima. Jako chlapec jsem tak rád jezdil, a jako mladý muž jsem ovládal hřebce natolik, abych si tu a tam vybojoval nějaké to vítězství na kolbišti, jenže ty časy dávno minuly. Moje tělo se mi stalo ošklivějším vězením, než je Vlčí doupě. Přesto musím na Zimohrad. Roose Bolton mne tam chce mít na kolenou a pod sametovou zdvořilostí ukazuje železnou zbroj. Dostavím se na říčním člunu a v nosítkách, provázen stovkou rytířů a mými dobrými přáteli z Dvojčat. Freyové sem připluli po moři. Nemají s sebou koně, a tak každému daruji jezdeckého koně jako dar hostitele svému hostu. Dávají stále i tam na jihu hostitelé dary svým hostům?“

„Někteří ano, můj pane. V den, kdy jejich hosté odjíždějí.“

„Pak to možná pochopíš.“ Wyman Manderly se pracně zvedl, „již déle než rok stavím válečné lodě. Některé jsi viděl, ale stejné množství se jich ukrývá nahoře na Bílém noži. I navzdory ztrátám, které jsem utrpěl, stále velím více jízdním těžkooděncům než kterýkoliv jiný lord na sever od Šíje. Moje zdi jsou silné a moje sklepy plné stříbra. Starohrad a Vdovina stráž mne budou následovat. K mým vazalům patří tucet menších lordů a stovka majetných rytířů. Mohu králi Stannisovi dodat loajalitu všech zemí na východ od Bílého nože, od Vdoviny stráže a Beraní brány až k Ovčím vrchům a pramenům Zlomené větve. Toto všechno mu dám, pokud přistoupíš na mou cenu.“

„Mohu králi tvoje podmínky doručit, ale –“

Lord Wyman jej přerušil. „Řekl jsem, pokud ty přistoupíš na mou cenu. Ne Stannis. Já nepotřebuji krále, ale pašeráka.“

V příběhu pokračoval Robbet Glover. „Možná se nikdy nedozvíme, co všechno se stalo na Zimohradu, když se ser Rodrik pokusil dobýt hrad nazpět z rukou železných mužů Theona Greyjoye. Bastard z Boltonů tvrdí, že Greyjoy zabil sera Rodrika během vyjednávání. Wex říká, že to tak není. Dokud se nenaučí víc písmen, nebudeme znát ani polovinu pravdy… ale umí odpovídat ano a ne, a i s tím se dá urazit kus cesty, jakmile kladeš správné otázky.“

„To Bastard z Boltonů zavraždil sera Rodrika a lidi na Zimohradu,“ řekl lord Wyman. „Pozabíjel taky Greyjoyovy železné. Wex viděl, jak povraždili muže, kteří se chtěli vzdát. Když jsme se ho zeptali, jak se mu podařilo uniknout, namaloval strom s tváří.“

Davos se nad tím zamyslel. „Zachránili jej staří bohové?“

„Svým způsobem, vyšplhal na strom srdce a ukryl se mezi listím. Boltonovi muži háj dvakrát prohledali a pozabíjeli všechny, co tam našli, ale nikoho nenapadlo, aby se podíval vzhůru do větví. Takto se to stalo, Wexi?“

Chlapec vyhodil do vzduchu Gloverovu dýku, chytil ji, přikývl. Glover řekl: „Zůstal nahoře ve stromě dlouhý čas. Spal mezi větvemi, neodvažoval se slézt. Nakonec pod sebou uslyšel hlasy.“

„Hlasy mrtvých,“ dodal Wyman Manderly.

Wex zvedl pět prstů, poťukal na každý prstem, pak čtyři složil a poklepal na poslední natažený.

„Šest,“ řekl Davos. „Bylo jich šest.“

„Dva z nich byli zavraždění synové Neda Starka.“

„Jak vám mohl tohle říct němý?“

„Křídou. Namaloval dva chlapce… a dva vlky.“

„Chlapec je z železných, a tak si myslel, že bude lépe neukazovat se jim,“ řekl Glover. „Naslouchal. Těch šest se mezi ruinami Zimohradu dlouho nezdrželo. Čtyři šli jedním směrem, dva jiným. Wex se kradl za těmi dvěma, ženou a chlapcem. Musel zůstat po větru, aby vlk nezachytil jeho pach.“

„Ví, kam šli,“ řekl lord Wyman.

Davos pochopil. „A ty chceš toho chlapce.“

„Roose Bolton má dceru Eddarda Starka. Aby mu Bílý přístav překazil jeho plány, potřebuje Nedova syna… a jeho zlovlka. To zvíře bude důkazem, že je chlapec tím, kým tvrdíme, že je, pokud by se to Hrůzov pokusil popřít. To je moje cena, lorde Davosi. Propašuj sem ke mně mého lenního pána a já přijmu Stannise Baratheona za svého krále.“

Starý instinkt přiměl Davose Mořského sáhnout po svém hrdle. Jeho prstní kůstky byly jeho amuletem pro štěstí a nějak cítil, že při tom, co po něm Wyman Manderly žádá, bude štěstí potřebovat. Kůstky ale byly pryč, a tak řekl: „Máš ve svých službách lepší muže. Rytíře, lordy a mistry. Nač potřebuješ pašeráka? Máš lodě.“

„Lodě,“ souhlasil lord Wyman, „jenže moji posádku tvoří říční loďaři nebo rybáři, kteří se nikdy neplavili mimo Kousanec. Na toto potřebuji muže, který se plavil v temnějších vodách a ví, jak proklouznout kolem nebezpečí, neviděn a bez újmy.“

„Kde je ten hoch?“ Davos předem tušil, že odpověď se mu zamlouvat nebude. „Kam po mně chceš, abych se vydal, můj pane?“

„Wexi,“ řekl Robett Glover, „ukaž mu to.“

Němý chlapec vyhodil do vzduchu dýku, chytil ji, mrštil jí po mapě z ovčí kůže, která zdobila zeď lorda Wymana. Zabodla se a s chvěním zůstala stát. Pak se usmál.

Davos na okamžik zvažoval, že požádá Wymana Manderlyho, aby jej poslal zpátky do Vlčího doupěte; za šerem Bartimusem s jeho příběhy a za Garthem s jeho smrtonosnými dámami.

V Doupěti jedli vězňové každého rána ovesnou kaši. Jenže na tomto světě existovala i místa, o jejichž obyvatelích bylo známo, že hodují na lidském mase.

DAENERYS

Každého rána počítala královna ze svých západních hradeb plachty v Zálivu otrokářů.

Dnes jich napočítala dvacet pět, třebaže některé byly velmi daleko a pohybovaly se, takže bylo obtížné být si tím jistá. Někdy některou vynechala anebo některou počítala dvakrát. Co na tom záleží? Škrtič potřebuje jen deset prstů. Veškerý obchod ustal a její rybáři se neodvažovali vyplout do zálivu. Ti nejodvážnější stále ještě házeli do řeky pár udic, ačkoliv i to bylo riskantní; většina lodí zůstávala zakotvená pod meereenskými zdmi z mnohobarevných cihel.

V zálivu byly rovněž lodě z Meereenu, válečné a obchodní galéry, jejichž kapitáni je vzali na moře, když začala Danyina armáda obléhat město. Nyní se vrátily, aby posílily flotily z Qarthu, Tolosu a Nového Ghisu.

Ani její admirál jí nic užitečného neporadil. „Ukaž jim svoje draky,“ navrhl Groleo. „Dej Yunkajcům zakusit chuť ohně a obchod opět brzy pokvete.“

„Ty lodě nás zde rdousí a jediné, o čem dokáže mluvit můj admirál, jsou draci,“ namítla Dany. „Jsi můj admirál, že ano?“

„Admirál bez lodí.“

„Postav lodě.“

„Válečné lodě nelze postavit z cihel. Otrokáři spálili každý kousek stavebního dříví do dvaceti lig odsud.“

„Tak vyjeďte do čtyřiadvaceti lig. Dám ti povozy, dělníky, mezky… o cokoliv požádáš.“

„Jsem námořník, ne lodní stavitel. Poslali mne, abych dopravil Její Veličenstvo zpátky do Pentosu. Ty jsi nás místo toho přivedla sem a rozbila jsi mého Saduleona na kusy, kvůli jakýmsi hřebíkům a kouskům dřeva. Už nikdy svoji loď nespatřím. Možná už nikdy neuvidím svůj domov, ani svou starou ženu. To jsem nebyl já, kdo odmítl lodě, které nabídl Daxos. Nemohu proti Qarthéňanům bojovat s rybářskými čluny.“

Jeho zahořklost ji znepokojila, a to až natolik, že si Dany v duchu říkala, zda by prošedivělý Pentosan nemohl být jedním z oněch tří zrádců. Ne, je to jen starý muž, daleko od domova as bolavým srdcem. „Určitě existuje něco, co můžeme udělat.“

„Ano, a já jsem ti řekl co. Ty lodě jsou z provazů, dehtu a plátna, z qohorské borovice a týkového dřeva ze Sothorosu, ze starého dřeva z Velkého Norvosu, z tisu, jasanu a jedle. Ze dřeva, Veličenstvo. Dřevo hoří. Draci „O mých dracích už nechci slyšet ani slovo. Odejdi. Jdi se modlit ke svým pentoským bohům, aby seslali bouři, která naše nepřátele potopí.“

„Žádný námořník se nemodlí o bouře, Veličenstvo.“

„Už mne unavuje poslouchat, co všechno nebudeš dělat. Jdi.“ Ser Barristan zůstal. „Naše skladiště jsou v současné době plná,“ připomněl jí, „a Tvoje Veličenstvo nechalo vysázet fazole, révu a pšenici. Tvoji Dothrakové vyhnali otrokáře z kopců a rozbili okovy jejich otrokům. Také sázejí nové plodiny a budou chodit s úrodou do Meereenu na trh. A budeš mít přátelství Lhazaru.“

To pro mne získal Daario, a kdo ví, zda-li bude k něčemu platné. „Ovčí lidé. Kéž by tak beránci měli zuby.“

„To by pak nepochybně byli vlci obezřetnější.“

To ji rozesmálo. „Jak se daří tvým sirotkům, sere?“

Starý rytíř se usmál. „Dobře, Tvoje Veličenstvo. Jsem rád, že se na to ptáš.“ Chlapci byli jeho pýchou. „Čtyři či pět z nich má vlastnosti potřebné pro rytíře. Možná dokonce celý tucet.“

„Jeden by stačil, pokud by byl tak ryzí jako ty.“ Možná brzy přijde den, kdy bude potřebovat každého rytíře. „Budou za mne bojovat v klání? To by se mi líbilo.“ Viserys jí vyprávěl příběhy o turnajích, jichž byl svědkem v Sedmi královstvích, ale Dany nikdy neviděla klání na vlastní oči.

„Ještě nejsou připraveni, Veličenstvo. Až budou, s potěšením ti předvedou své umění.“

„Doufám, že ten den přijde brzy.“ Políbila by svého rytíře na tvář, ale právě tehdy se pod klenutým průchodem objevila Missandei. „Missandei?“

„Tvoje Veličenstvo. Skahaz očekává, že se mu dostane tvého slyšení.“

„Pošli ho nahoru.“

Holotemenného provázela dvě z jeho Mosazných zvířat. Jeden muž na sobě měl masku jestřába, druhý vypadal jako šakal. Za mosazí byly vidět jen jejich oči. „Tvoje Zářivosti, Hizdahra viděli, jak minulého večera vešel do pyramidy Zhaků. Odešel až dlouho po setmění.“

„Kolik pyramid již navštívil?“

„Jedenáct.“

„A jak je to dlouho od poslední vraždy?“

„Šestadvacet dní.“ Oči Holotemenného se blýskaly vztekem. Byl to jeho nápad, aby Mosazná zvířata sledovala jejího snoubence a všímala si veškerého jeho počínání.

„Takže se Hizdahrovi daří plnit svůj slib.“

„Jak! Synové Harpyje odložili nože, jenže proč? Protože je o to vznešený Hizdahr mile požádal? Říkám ti, že je jedním z nich. Proto ho poslechli. On sám je docela možná Harpyje.“

„Pokud Harpyje existuje.“ Skahaz byl přesvědčen, že Synové Harpyje mají někde v Meereenu urozeného vůdce, tajného generála velícího armádě stínů. Dany jeho víru nesdílela. Mosazná zvířata zajala tucty Synů Harpyje, a ti, kteří to přežili a byli podrobeni právu útrpnému, prozrazovali jména… až příliš mnoho jmen, jak se jí zdálo. Dany by si ráda myslela, že všechna ta úmrtí byla dílem jediného nepřítele, kterého by bylo možné dopadnout a zabít, ale měla podezření, že ve skutečnosti je tomu jinak. Mých nepřátel je celá legie. „Hizdahr zo Loraq je přesvědčivý muž, jenž má mnoho přátel. A je zámožný. Možná pro nás koupil tento mír zlatém, anebo přesvědčil ostatní urozené, ze náš sňatek je v jejich zájmu.“

„Pokud není Harpyje, tak ji osobně zná. Snadno se dozvím pravdu. Dej mi svolení podrobit Hizdahra výslechu a přinesu ti jeho doznání.“

„Ne,“ řekla. „Já těmhle doznáním nevěřím. Přinesl jsi mi jich až příliš mnoho a všechna byla bezcenná.“

„Tvoje Zářivosti „Řekla jsem, že ne.“

Zamračený výraz Holotemenného proměnil jeho ošklivou tvář v ještě ošklivější. „Chyba. Velký pán Hizdahr si dělá z Její Velkoleposti blázna. Chceš mít ve své posteli hada?“

Já chci ve své posteli Daaria, jenže jsem ho poslala pryč, kvůli tobě a takovým jako ty. „Můžeš Hizdahra zo Loraq nadále sledovat, ale nesmí přijít k újmě. Rozumíš?“

„Nejsem hluchý, Velkoleposti. Poslechnu.“ Skahaz vytáhl z rukávu svitek pergamenu. „Tvoje Ctihodnost by se měla podívat na tohle. Seznam všech meereenských lodí účastnících se blokády, i s jejich kapitány. Všechno Velcí páni.“

Dany si pergamen přečetla. Byly na něm vyjmenovány všechny vládnoucí rodiny Meereenu: Hazkar, Merreq, Ouazzar, Zhak, Rhazdar, Ghazeen, Pahl, dokonce Reznak a Loraq. „Co mám s tím seznamem dělat?“

„Každý člověk na tom seznamu má ve městě příbuzné. Syny a bratry, manželky a dcery, matky a otce. Dovol, ať je moje Mosazná zvířata zajmou. Jejich životy ti získají nazpět ty lodě.“

„Kdybych poslala Mosazná zvířata do pyramid, znamenalo by to otevřenou válku uvnitř města. Musím důvěřovat Hizdahrovi. Musím doufat v mír.“ Dany přidržela pergamen nad svící a dívala se, jak jména mizí v plameni, zatímco Skahaz se na ni mračil.

Ser Barristan jí potom řekl, že její bratr Rhaegar by na ni byl hrdý. Dany si vzpomněla na slova, která řekl ser Jorah v Astaporu: Rhaegar boj oval statečně, Rhaegar bojoval vznešeně, Rhaegar bojoval čestně. A Rhaegar zemřel.

Když sestoupila do purpurové mramorové síně, zjistila, že je skoro prázdná. „Dnes se nedostavili žádní prosebníci?“ zeptala se Dany Reznaka mo Reznak, „nikdo, kdo by žádal spravedlnost nebo stříbro za ovci?“

„Ne, Tvoje Ctihodnosti. Město má strach.“

„Nemají se čeho obávat.“

Jenže toho bylo hodně a ještě víc, čeho se měli obávat, jak se toho večera dozvěděla. Zatímco pro ni její mladá rukojmí Miklaz a Kezmya servírovali jednoduchou večeři sestávající z podzimní zeleniny a zázvorové polévky, přišla jí Irri říct, že se znovu dostavila Galazza Galare, se třemi Modrými milostmi z chrámu. „Přišel také Šedý červ, khaleesi. Prosí, abys je vyslechla. Prý je to naléhavé.“

„Přiveď je do mé síně. A zavolej Reznaka a Skahaze. Řekla Zelená milost, o co se jedná?“

„O Astapor,“ odpověděla Irri.

Jako první začal vyprávět Šedý červ: „Vynořil se z ranních mlh, jezdec na bílém koni, umírající. Jeho klisna se přibližovala k městským branám, klopýtala, boky měla růžové od krve a pěny, převracela oči hrůzou. Její jezdec zvolal: „Ona hoří, ona hoří“ a svezl se ze sedla. Poslali pro tohoto jednoho, aby vydal příkaz, ať je jezdec odnesen k Modrým milostem. Když jej sluhové pronesli dovnitř bránou, znovu vykřikl: „Ona hoří!“ Pod jeho tokarem byla kostra, samé kosti a maso spalované horečkou.“ Odsud začala příběh vyprávět jedna z Modrých milostí. „Neposkvrnění přinesli toho muže do chrámu, kde jsme ho svlékly a vykoupaly ve chladné vodě. Šaty měl znečištěné a moje sestry objevily v jeho stehně polovinu šípu. Třebaže se dřík odlomil, hlavice zůstala v jeho těle a do rány se dala sněť, naplnila jej jedem. Zemřel do hodiny a stále vykřikoval, že ona hoří.“

„Ona hoří,“ opakovala Daenerys. „Kdo je ona?“

„Astapor, Tvoje Zářivosti,“ řekla další z Modrých milostí. „Jednou to řekl. Řekl: Astapor hoří.“

„Možná blouznil, protože měl horečku.“

„Tvoje Zářivost hovoří moudře,“ řekla Galazza Galare, „jenže Ezzara viděla ještě něco jiného.“

Modrá milost zvaná Ezzara si založila ruce. „Moje královno,“ řekla tiše, „tu jeho horečku nezpůsobil šíp. Znečistil se, ne jednou, ale mnohokrát. Měl oděv potřísněný až po kolena a mezi jeho výkaly byla zaschlá krev.“

„Šedý červ řekl, že jeho kůň krvácel.“

„To je pravda, Tvoje Veličenstvo,“ potvrdil její slova eunuch. „Bledá klisna byla krvavá od jeho ostruh.“

„To je možné, Tvoje Zářivosti,“ řekla Ezzara, „jenže tato krev byla smíšená s jeho stolicí. Znečistila jeho spodní prádlo.“

„Krvácel z vnitřností,“ řekla Galazza Galare.

„Tím si nemůžeme být jistí,“ řekla Ezzara, „ale možná je tomu tak, že Meereen má víc příčin ke strachu než yunkajská kopí.“

„Musíme se modlit,“ řekla Zelená milost. „Toho muže nám seslali bohové. Přišel jako zvěstovatel. Přišel jako znamení.“

„Znamení čeho?“

„Znamení hněvu a zkázy.“

Nechtěla tomu věřit. „Je to jen jeden člověk. Jeden nemocný muž s šípem v noze. Přinesl ho sem kůň, ne bůh.“ Bledá klisna. Dany prudce vstala. „Děkuji vám za vaši radu a za všechno, co jste udělali pro toho ubožáka.“

Zelená milost políbila Dany před odchodem prsty. „Budeme se za Astapor modlit.“

A za mne. Ach, modli se za mne, moje paní. Pokud padl Astapor, nic nezabrání Yunkajcům, aby se stočili na sever.

Otočila se k seru Barristanovi. „Vyšli jezdce do kopců, aby našli moje pokrevní jezdce. Zavolej také Hnědého Bena a Druhé syny.“

„A Bouřovrány, Veličenstvo?“

Daario. „Ano. Ano.“ Před pouhými třemi dny se jí zdálo o Daariovi, jak leží vedle cesty a slepě zírá do oblohy, zatímco nad jeho mrtvolou se praly vrány. Jiné noci sebou házela v posteli, představovala si, že ji zradil, tak jako kdysi zradil svoje druhy kapitány z Bouřovran. Přinesl mi jejich hlavy. Co když odvedl svoje společenstvo zpátky do Yunkai, aby ji prodal za hrnec zlata? To by neudělal. Či ano? „Bouřovrány také. Okamžitě za nimi pošli jezdce.“

Jako první se vrátili Druzí synové, osm dnů poté, co jim královna poslala předvolání. Když jí ser Barristan řekl, že s ní její kapitáni touží promluvit, na okamžik si myslela, že to je Daario, a srdce jí poskočilo v hrudi. Jenže kapitán, o němž mluvil, byl Hnědý Ben Plumm.

Hnědý Ben měl zjizvenou, větrem ošlehanou tvář, kůži barvy starého týkového dřeva, bílé vlasy a vrásky v koutcích očí. Dany byla pohledem na jeho kožnatou hnědou tvář tak potěšena, že ho objala. V očích jí zazářily jiskřičky radosti. „Slyšel jsem, že se Tvoje Veličenstvo hodlá provdat,“ řekl, „ale nikdo mi neřekl, že za mne.“ Společně se zasmáli, zatímco Reznak prskal, ale jejich smích odezněl, když Hnědý Ben řekl: „Chytili jsme tři Astaporce. Tvoje Veličenstvo by si je mělo vyslechnout.“

„Přiveď je.“

Daenerys je přijala v okázalosti a nádheře své siné, kde mezi mramorovými pilíři hořely vysoké svíce. Když uviděla, že jsou Astaporci napůl vyhladověli, okamžité poslala pro jídlo. Ti tři byli vším, co zbylo z tuctu, jenž se společně vydal z Rudého města: zedník, tkadlena a obuvník. „Co se stalo s vaší skupinou?“ zeptala se královna.

„Byli zabiti,“ odpověděl obuvník. „Yunkajští žoldáci jezdí sem a tam v kopcích na sever od Astaporu, honí ty, kdo uprchli před plameny.“

„Takže město padlo? Jeho stěny byly silné.“

„Je tomu tak,“ přitakal zedník, ohnutý muž s revmatickýma očima, „ale také byly staré a drolily se.“

Tkadlena zvedla hlavu. „Každý den jsme si říkali mezi sebou navzájem, že se dračí královna vrátí.“ Žena měla tenké rty a kalné mrtvé oči, zasazené ve vyzáblém úzkém obličeji. „Říkali, že pro tebe Cleon poslal, že přijdeš.“

Poslal pro mne, pomyslela si Dany. Alespoň tohle je pravda. „Yunkajci snědli před našimi zdmi naši úrodu a pozabíjeli naše stáda,“ pokračoval obuvník. „My uvnitř jsme hladověli. Jedli jsme kočky, krysy a kůži. Koňská kůže, to byla hostina. Král Hrdlořez a královna Děvka obvinili jeden druhého, že hodují na mase zabitých. Muži a ženy se tajně scházeli a tahali los, aby pak hodovali na mase těch, kdo si vytáhli černý kámen. Pyramidu Naklozů vyplenili a zapálili ti, kdo tvrdili, že za všechny naše strasti je třeba obvinit Kraznyse mo Nakloz.“

„Jiní dávali vinu Daenerys,“ řekla tkadlena, „ale více z nás tě stále milovalo. Je na cestě, říkali jsme si mezi sebou, míří sem v čele velké armády, s jídlem pro nás všechny.“

Sotva jsem schopna nakrmit svoje vlastní lidi. Kdybych vytáhla k Astaporu, ztratila bych Meereen.

Obuvník jí řekl, jak bylo tělo Řeznického krále vyhrabáno z hrobu a uzavřeno do měděné zbroje, poté co měla Zelená milost Astaporu sen, že jim pomůže od Yunkajců. Ve zbroji a páchnoucí byla mrtvola Cleona Velkého připoutána k zádům hladového koně, aby vedla zbytky nových Neposkvrněných na výpad, jenže vjely rovnou do železných zubů legie z Nového Ghisu a byly rozsekány do posledního muže.

„Poté nabodli Zelenou milost na kůl na Náměstí trestu a nechali ji tam, dokud nezemřela. Přeživší uspořádali v pyramidě Ullhoru velkou hostinu, která trvala polovinu noci, a zapili svoje poslední jídlo otráveným vínem, takže když přišlo ráno, žádný z nich se již neprobudil. Brzy nato přišla nemoc, krvavý průjem, který zabil tři lidi z každých čtyř, dokud dav umírajících lidí nezešílel a nepozabíjel strážné u hlavní brány.“

Starý zedník ho přerušil a řekl: „Ne. To bylo dílo zdravých lidí, kteří chtěli uprchnout, aby unikli průjmu.“

„Záleží na tom?“ opáčil obuvník. „Strážné roztrhali na kusy a otevřeli bránu. Legie z Nového Ghisu se nahrnuly do Astaporu, následovány Yunkajci a žoldáky na jejich koních. Královna Děvka zahynula s kletbou na rtech, když s nimi bojovala. Krále Hrdlořeza, který se vzdal, hodili do bojové jámy, aby ho tam roztrhala na kusy smečka hladových psů.“

„Ještě tehdy někteří stále tvrdili, že přijdeš,“ řekla tkadlena. „Přísahali, že tě viděli, jak sedíš na drakovi, přelétáš vysoko nad yunkajskými tábory. Čekali jsme na tebe každý den.“

Nemohla jsem přijít, pomyslela si královna. Neodvažovala jsem se.

„A když město padlo?“ chtěl vědět Skahaz. „Co pak?“

„Rozpoutal se masakr. Chrám milostí byl plný nemocných, kteří tam přišli prosit bohy o uzdravení. Legionáři zapečetili dveře a podpálili chrám pochodněmi. Během hodiny hořely ohně v každém koutě města. Jak se rozšiřovaly, spojovaly se jedny s druhými. Ulice byly plné lidí, kteří prchali na jednu stranu a na druhou, snažili se uniknout plamenům, ale žádná cesta odtamtud neexistovala. Yunkajci hlídali bránu.“

„Vy jste přesto unikli,“ řekl Holotemenný. „Jak je to možné?“

„Já jsem svým řemeslem cihlář,“ odpověděl starý muž, „stejně jako byl můj otec přede mnou a jeho otec před ním. Můj děd postavil náš dům na vysokém místě u městských zdí. Bylo snadné uvolnit každou noc pár cihel. Když jsem to pověděl svým přátelům, pomohli mi podepřít tunel, aby se nezřítil. Všichni jsme se shodli, že by bylo dobré mít svoji vlastní únikovou cestu z města.“

Zanechala jsem vás s radou, abyste si vládli sami, pomyslela si Dany, léčitele, učence a kněze. Stále si vybavovala Rudé město, jak je viděla poprvé; suché a uprášené za jeho silnými cihlovými zdmi, snící svoje kruté sny, a přesto plné života. Na Červu byly ostrovy, kde se líbali milenci, ale na Náměstí trestu stahovali z lidí pruhy kůže a nechávali je tam viset nahé, aby na nich hodovaly mouchy. „Je dobře, že jste přišli,“ řekla Astaporcům. „V Meereenu budete v bezpečí.“

Obuvník jí za to poděkoval a starý cihlář jí políbil chodidlo, ale tkadlena si ji měřila očima tvrdýma jako křemen. Ona ví, že lžu, uvědomila si královna. Ví, že je nemohu udržet v bezpečí. Astapor hoří a Meereen je na řadě jako další. „Přijdou další,“ prohlásil Hnědý Ben, když byli Astaporci odvedeni. „Tito tři měli koně. Většina jich jde pěšky.“

„Kolik jich je?“ zeptal se Reznak.

Hnědý Ben pokrčil rameny. „Stovky. Tisíce. Někteří jsou nemocní, jiní popálení, další zranění. Kočky a Větrem hnaní se rojí po kopcích s kopími a biči v rukou, ženou je na sever a opozdilce zabíjejí.“

„Ústa s nohama. A nemocní, říkáš?“ Reznak si zamnul ruce. „Tvoje Ctihodnost je nesmí do svého města vpustit.“

„Já bych to neudělal,“ řekl Hnědý Ben Plumm. „Pozor, nejsem žádný mistr, ale vím, že zdravá jablka se mají držet odděleně od zkažených.“

„Tohle nejsou jablka, Bene,“ namítla Dany. „Jsou to muži a ženy, nemocní, hladoví a vystrašení.“ Moje děti. „Měla jsem jít do Astaporu.“ I

„Tvoje Veličenstvo je zachránit nemohlo,“ řekl ser Barristan. „Varovala jsi krále Cleona před touto válkou s Yunkai. Ten muž byl blázen a měl ruce rudé od krve.“

Jsou snad moje vlastní ruce čistější? Vzpomněla si na to, co říkal Daario – že všichni králové musí být buď řezníci, nebo maso. „Cleon byl nepřítel našeho nepřítele. Kdybych se k němu připojila v Hazzatských rozích, možná bychom rozdrtili Yunkai mezi sebou.“

Holotemenný nesouhlasil. „Kdybys odvedla Neposkvrněné na jih do Hazzatu, Synové Harpyje

„Já vím. Já vím. Byla by to znovu Eroeh.“

Hnědý Ben Plumm byl zmaten. „Kdo je Eroeh?“

„Dívka, o níž jsem si myslela, že jsem ji zachránila před znásilněním a mučením. Podařilo se mi dosáhnout jen toho, že jsem ještě zhoršila její úděl. A jediné, čeho jsem dosáhla v Astaporu, bylo deset tisíc Eroeh.“

„Tvoje Veličenstvo nemohlo vědět „Jsem královna. Měla jsem vědět.“

„Co se stalo, stalo se,“ řekl Reznak mo Reznak. „Tvoje Ctihodnosti, prosím tě, vezmi si ihned za manžela vznešeného Hizdahra. Ten může promluvit s Moudrými pány, vyjednat pro nás mír.“

„Za jakých podmínek?“ Dávej si pozor na navoněného senešala, řekla Ouaithe. Žena v masce předpověděla příchod bledé klisny, měla pravdu také ohledně vznešeného Reznaka? „Jsem možná mladá dívka neznalá způsobů válčení, ale nejsem beránek, jenž s bekotáním vejde do doupěte harpyje. Stále mám svoje Neposkvrněné. Mám Bouřovrány a Druhé syny. Mám tři kumpanie Neposkvrněných.“

„Je, a taky draky,“ přitakal Hnědý Ben Plumm s úsměvem.

„V jámě, v řetězech,“ zakvílel Reznak mo Reznak. „K čemu jsou dobří draci, když je není možné ovládat? Dokonce i Neposkvrnění mají strach, když musí otevřít dveře, aby je nakrmili.“

„Co to povídáte o královniných malých mazlíčcích?“ Hnědý Ben zmateně svraštil tvář. Prošedivělý kapitán Druhých synů byl tvor svobodných společenství, míšenec s krví tuctu odlišných národů proudící mu v žilách, ale vždycky měl rád draky. A oni měli rádi jeho.

„Mazlíčci?“ vyjekl Reznak. „Spíš monstra. Obludy, které žerou děti. Nemůžeme „Ticho,“ okřikla ho Daenerys. „O tom nebudeme mluvit.“ Reznak před ní ucouvl, škubl sebou při zuřivém tónu v jejím hlase. „Promiň, Velkoleposti, nechtěl jsem…“

„Veličenstvo,“ skočil mu do řeči Hnědý Ben Plumm, „Yunkajci mají tři svobodná společenstva proti našim dvěma a povídá se, že poslali do Volantisu, aby přivedli zpátky Zlaté společenstvo. Těch bastardů je deset tisíc. Yunkajci mají také čtyři ghiskarské legie, možná víc, a slyšel jsem řeči, že poslali jezdce přes Dothracké moře, aby na nás přivedli nějaké khalasary. My ty draky potřebujeme, jak to vidím já.“

Dany si povzdechla. „Je mi líto, Bene. Já se draky vypustit neodvažuji.“ Viděla na něm, že to není odpověď, kterou chtěl slyšet.

Plumm si poškrábal svoje skvrnité kníry. „Pokud nemohou poměr sil vyrovnat draci, nu… měli bychom odejít, než tiyunkajští bastardi sklapnou past… ale ještě předtím přiměj otrokáře, aby zaplatili za to, že uvidí naše záda. Když platí khalům, aby opustili jejich města, proč by nemohli nám? Prodej jim Meereen zpátky a vydej se na západ s povozy plnými zlata, drahých kamenů a podobných věcí.“

„Ty chceš, abych vydrancovala Meereen a uprchla? Ne, to neudělám. Šedý červe, jsou moji osvobození připravení do bitvy?“ Eunuch si založil ruce na hrudi. „Nejsou to Neposkvrnění, ale nezahanbí tě. Tento jeden to může odpřísáhnout na kopí a meč, Tvoje Ctihodnosti.“

„Dobře. To je dobře.“ Daenerys pohlédla do tváří mužů kolem sebe. Zamračeného Holotemenného. Sera Barristana s jeho ostře řezanou tváří a smutnýma modrýma očima. Reznaka mo Reznak, bledého a upoceného. Hnědého Bena; bělovlasého, s prošedivělým vousem, tuhého jako stará kůže. Šedého červa, s hladkými tvářemi, apatického, bez výrazu. Měl by tu být Daario a moji pokrevní jezdci, pomyslela si. Pokud dojde k bitvě, krev mé krve by měla být se mnou. Postrádala také sera Joraha. Lhal mi, donášel na mne, ale také mne miloval a vždycky mi poskytl dobrou radu. „Porazila jsem Yunkajce už předtím. Porazím je znovu. Jenže kde? Jak?“

„Máš v úmyslu vytáhnout do pole?“ Hlas Holotemenného byl zastřený nevírou. „To by bylo čiré bláznovství. Naše zdi jsou vyšší a silnější než zdi Astaporu a naši obránci jsou chrabřejší. Yunkajci naše město nedobyjí snadno.“

Ser Barristan s ním nesouhlasil. „Já si nemyslím, že bychom měli dovolit, aby nás obklíčili. Ta jejich armáda je přinejlepším jedna velká nesourodá směsice. Ti otroci nejsou žádní vojáci. Pokud na ně nečekaně zaútočíme…“

„Na to je malá šance,“ řekl Holotemenný. „Yunkajci mají ve městě mnoho přátel. Budou to vědět.“

„Jak velkou armádu jsme schopni dát dohromady?“ zeptala se Dany.

„Prosím o královské prominuti, ale ne dostatečně velkou,“ řekl Hnědý Ben Plumm. „Co k tomu má co říct Naharis? Pokud má dojit k bitvě, potřebujeme Bouřovrány.“

„Daario je stále v poli.“ Ach, bohové, co jsem to udělala? Poslala jsem ho na smrt? „Bene, budu potřebovat tvoje Druhé syny, aby pátrali po našich nepřátelích. Kde jsou, jak rychle postupují, kolik mužů mají, jak jsou uspořádaní.“

„Budeme potřebovat zásoby. Taky čerstvé koně.“

„Samozřejmě. Ser Barristan se o to postará.“

Hnědý Ben se poškrábal na bradě. „Možná se nám podaří některé přesvědčit, aby přešli na naši stranu. Kdyby mohlo Její Veličenstvo postrádat pár měšců zlata a drahých kamenů… jen abychom poskytli jejich kapitánům ochutnávku… nu, kdo ví?“

„Kup je, proč ne?“ řekla Dany. Věděla, že k něčemu podobnému dochází mezi svobodnými společenstvy ze Svárlivých zemí odjakživa. „Ano, velmi dobře. Reznaku, dohlédni na to. Jakmile Druzí synové vyjedou, zavřete bránu a zdvojnásobte hlídky na zdech.“

„Stane se, Velkoleposti,“ řekl Reznak mo Reznak. „Co s těmi Astaporci?“

Moje děti. „Přicházejí si sem pro pomoc. Pro úlevu a ochranu. Nemůžeme se k nim otočit zády.“

Ser Barristan se zamračil. „Tvoje Veličenstvo, viděl jsem, jak krvavý průjem zničil celé armády, když dopustili, aby se nekontrolované šířil. Senešal má pravdu. Astaporce nemůžeme pustit do Meereenu.“

Dany se na něj bezmocně podívala. Bylo dobře, že draci nepláčou. „Tak tedy, jak pravíš. Budeme je držet mimo zdi města, dokud tato… tato kletba neskončí. Dejte pro ně zřídit tábor vedle řeky, západně od města. Pošleme jim tolik jídla, kolik budeme moci. Snad dokážeme oddělit zdravé od nemocných.“ Všichni se na ni dívali. „Mám to říkat dvakrát? Jděte a udělejte, co jsem vám nařídila.“ Dany vstala, prošla kolem Hnědého Bena a vyšla po schodech do příjemné samoty své terasy.

Mezi Meereenem a Astaporem byly dvě stovky lig, a přesto se jí zdálo, jako by byla obloha na jihozápadě tmavší; špinavá a zamlžená kouřem umírajícího Rudého města. Cihly a krev postavily Astapor, a cihly a krev jeho lid, zvonila jí v hlavě stará říkanka. Popel a kost je Astapor, a popel a kost jeho lid. Snažila se vybavit si tvář Eroeh, ale rysy mrtvého děvčátka se neustále měnily v kouř.

Když se Daenerys konečně odvrátila, stál blízko ní ser Barristan, zahalený na ochranu proti večernímu chladu ve svém bílém plášti. „Budeme schopni bojovat?“ zeptala se ho.

„Muži mohou vždycky bojovat, Tvoje Veličenstvo. Zeptej se raději, zda jsme schopni zvítězit. Umírání je snadné, ale vítězství přichází těžko. Tvoji osvobození jsou napůl vycvičení a dosud nepoznali krev. Tvoji žoldnéři kdysi sloužili tvým nepřátelům a jakmile muž jednou převlékne plášť, nezdráhá se převléknout ho znovu. Máš dva draky, které nelze ovládat, a třetí je pro tebe možná navždy ztracen. Mimo tyto zdi jsou tvoji jediní spojenci Lhazaréni, kteří nemají zálusk na válku.“

„Moje zdi jsou však silné.“

„O nic silnější, než když sedíme mimo ně. A uvnitř těchto zdí jsou s námi i Synové Harpyje. Stejně tak Velcí páni, ti, které jsi nezabila, i synové těch, co jsi zabila.“

„Já vím.“ Královna si povzdechla. „Co mi radíš, sere?“

„Bitvu,“ odpověděl ser Barristan. „Meereen je přelidněný a plný hladových úst, a ty máš uvnitř příliš mnoho nepřátel. Obávám se, že obléhání bychom moc dlouho nevydrželi. Dovol mi utkat se s nepřítelem přicházejícím ze severu; na území, které sám vyberu.“

„Utkat se s nepřítelem,“ řekla v ozvěně, „s osvobozenými, o nichž jsi sám řekl, že nejsou vycvičení a dosud nepoznali krev.“

„Všichni jsme jednou byli nezakrvácení, Veličenstvo. Neposkvrnění je posílí. Kdybych měl pět stovek rytířů…“

„Nebo pět. A když ti dám Neposkvrněné, nebudu mít kromě Mosazných zvířat nikoho, kdo by držel Meereen.“ Ser Barristan se s ní nehádal. Dany zavřela oči. Bohové, modlila se, vzali jste si khala Droga, jenž byl mým sluncem a hvězdami. Vzali jste si našeho statečného syna, ještě než se stačil poprvé nadechnout. Vzali jste si ze mne moji krev. A tak se k vám nyní modlím, pomozte mi. Dejte mi moudrost, abych viděla cestu před sebou, a sílu udělat to, co musím, abych udržela svoje děti v bezpečí.

Bohové neodpověděli.

Když Daenerys znovu otevřela oči, řekla: „Nemohu bojovat proti dvěma nepřátelům, jednomu uvnitř a jednomu venku. Pokud mám udržet Meereen, musím mít město za sebou. Celé město. Potřebuji… potřebuji…“ Nedokázala to vyslovit.

„Veličenstvo?“ pobídl ji ser Barristan laskavě.

Královna nepatří sobě, ale svému lidu.

„Potřebuji Hizdahra zo Loraq.“

MELISANDRA

Melisandřiných komnatách nebyla nikdy úplná tma. Na jejím okenním parapetu hořely tři svíce, aby udržely v šachu hrůzy noci. Další čtyři plápolaly u její postele, po dvou z každé strany. V krbu hořel ve dne v noci oheň. První lekcí, jíž se museli naučit ti, kdo jí měli sloužit, bylo, že oheň nesmí nikdy vyhasnout.

Rudá kněžka zavřela oči a odříkala modlitbu, pak je otevřela a znovu pohlédla do ohně v krbu. Ještě jednou. Potřebovala si být jistá. Mnohý kněz i kněžka před ní podlehli falešným vizím – viděli to, co chtěli vidět, místo toho, co jim seslal Pán světla. Stannis pochodoval na jih do velkého nebezpečí, král, jenž nesl na ramenou osud světa, znovuzrozený Azor Ahai. R’hllor jí určitě dá nahlédnout do osudu, jenž ho očekává. Ukaž mi Stannise, pane, modlila se. Ukaž mi svého krále, svůj nástroj.

Vidiny tančily před ní, zlaté a šarlatové, mihotaly se, formovaly se a zase se rozpouštěly, splývaly jedna s druhou, podivné tvary, děsivé a vábné. Opět viděla tváře bez očí, hledící na ni z důlků, z nichž prosakovala krev. Pak věže u moře, drolící se, jak se přes ně valil černý příliv zvedající se z hlubin. Stíny ve tvaru lebek, lebky, které se měnily v mlhu, těla vášnivě přimknutá k sobě, svíjející se, převalující a drásající po sobě navzájem. Za clonami z ohně kroužily po tvrdé modré obloze velké okřídlené stíny.

Ta dívka. Musím opět najít tu dívku, šedou dívku na umírajícím koni. Jon Sníh to od ní bude očekávat, brzy. Nepostačilo mu, když řekla, že ta dívka uprchla. Bude chtít vědět víc, bude chtít znát kdy a kde a ona pro něj tyto odpovědi neměla. Viděla tu dívku jen jednou. Dívku šedou jako popel, a zatímco ji pozorovala, rozpadla se a vítr ji odvál.

V plamenech v krbu se před ní objevila tvář. Stannis? pomyslela si, jen na okamžik… ale ne, nebyly to jeho rysy. Dřevěná tvář, mrtvolně bílá. Nepřítel? Ve stoupajících plamenech se vznášel tisíc rudých očí. On mne vidí. Vedle stromu zvrátil hlavu dozadu chlapec s vlčí tváří a zavyl.

Rudá kněžka se zachvěla. Po stehně jí stékala krev, černá a kouřící. Oheň byl uvnitř v ní, agónie i extáze, naplňoval ji, spaloval ji, proměňoval ji. Vlny horka vytvářely obrazce na její kůži, naléhavé jako ruka milence. Z dnů dávno minulých na ni volaly divné hlasy. „Melony,“ slyšela křičet jakousi ženu. „Položka sedm!“ Plakala a její slzy byly plamen. A ona z něj přesto pila.

Z temné oblohy vířily sněhové vločky a popel jim stoupal vstříc; šedá a bílá, kroužící kolem sebe navzájem, zatímco plamenné šípy přelétaly vysoko nad dřevěnou zdí a mrtvé věci se neslyšně potácely v chladu pod velkým šedým útesem, kde hořely ohně uvnitř stovky jeskyní. Poté se zvedl vítr a připlula bílá mlha, neskutečně studená, a ohně jeden po druhém zhasly. Pak zůstaly jen lebky.

Smrt, pomyslela si Melisandra. Ty lebky znamenají smrt.

Plameny tiše zapraskaly a ona v jejich praskání uslyšela zašeptat jméno Jon Sníh. Jeho dlouhý obličej se vznášel před ní, olemovaný rudými a oranžovými jazyky, objevoval se a zase mizel, stín napůl viditelný za mihotající se plamennou clonou. Nejdřív to byl muž, pak vlk, pak znovu muž. I tady byly lebky, všude kolem něho. Melisandra viděla toto nebezpečí již předtím a pokoušela se před ním chlapce varovat. Nepřátelé jsou všude kolem něj, dýky ve tmě. Neposlouchal ji.

Nevěřící nikdy nenaslouchali, dokud nebylo příliš pozdě.

„Co vidíš, moje paní?“ zeptal se chlapec tiše.

Lebky. Tisíc lebek a znovu toho nemanželského chlapce. Jona Sněha. Kdykoliv byla tázána, co ve svých plamenech vidí, Melisandra odpověděla: „Mnoho a ještě více,“ jenže vize nikdy nebyly tak jednoduché, jak její slova naznačovala. Bylo to umění a stejně jako všechna umění si vyžadovalo mistrovské ovládání disciplínu a studium. Bolest. Tu taky. R’hllor hovořil ke svým vyvoleným skrze požehnaný oheň, jazykem popela, žhavých uhlíků a svíjejícího se plamene, jenž mohl ve skutečnosti plně pochopit jenom bůh. Melisandra praktikovala svoje umění již nesčetně let a draze za to zaplatila. Neexistoval nikdo, dokonce ani v jejím řádu, kdo by tak jako ona ovládal umění vidět tajemství napůl odhalená a napůl skrytá v posvátných plamenech.

A přesto se nyní zdálo, že nedokáže byť jen najít svého krále. Modlím se, abych aspoň na okamžik zahlédla Azor Ahaie, a R’hllor mi stále ukazuje Sněha. „Devane,“ zvolala, „nápoj.“ Hrdlo měla vyschlé a rozedřené.

„Ano, moje paní.“ Chlapec jí nalil vodu z kamenného džbánu u okna a přinesl jí ji.

„Děkuji ti.“ Melisandra si nabrala do úst doušek, polkla, usmála se na chlapce. Ten se začervenal. Věděla, že je do ní napůl zamilován. Má ze mne strach, touží po mně a uctívá mne.

Navzdory tomu nebyl chlapec rád, že tam s ní je. Byl velmi pyšný, že slouží jako králův panoš, a cítil se ublíženě, když mu Stannis nařídil, aby zůstal v Černém hradu. Stejně jako jakýkoliv jiný mladík jeho věku měl hlavu plnou snů o slávě; nepochybně si v duchu maloval udatnost, jakou by projevil u Pahorku v Hlubokém lese. Jiní chlapci jeho věku na jih odjeli, aby sloužili jako panoši králových rytířů a jeli do bitvy po jejich boku. Jeho vyloučení muselo Devanovi připadat jako pokárání, trest za nějaké selhání v minulosti… anebo možná za selhání jeho otce.

Ve skutečnosti tam byl proto, že o něj Melisandra požádala. Čtyři starší synové Davose Mořského zahynuli v bitvě na Černovodě, kde královu flotilu strávil zelený oheň. Devan se narodil jako pátý a byl tady s ní ve větším bezpečí než po králově boku. Lord Davos jí za to nepoděkuje, o nic víc než chlapec sám, ale Melisandra měla pocit, že Mořský si už prožil dost žalu. Třebaže byl pomýlený, o jeho věrnosti králi Stannisovi nebylo pochyb. Viděla to ve svých plamenech.

Devan byl bystrý, šikovný a schopný, což bylo víc, než by se dalo říci o většině z jejího služebnictva. Stannis zde zanechal tucet svých mužů, aby jí sloužili, když vytáhl na jih, ale většina z nich jí nebyla k užitku. Jeho Veličenstvo potřebovalo každý meč, a tak jí zde zanechalo pouze starce a mrzáky. Jeden muž oslepl po úderu do hlavy v bitvě u Zdi, další zchroml, když mu jeho padající kůň rozdrtil nohy. Jejího seržanta připravil o ruku obrův kyj. Tři z jejích strážných byli kleštěnci, které nechal Stannis vykastrovat za to, že znásilnili ženy divokých. Také tam měla dva opilce a jednoho zbabělce. Toho posledního měli pověsit, jak král připustil, jenže pocházel ze vznešeného rodu a jeho otec i bratři byli od samého začátku velmi stateční.

Rudá kněžka věděla, že mít kolem sebe strážné nepochybně pomůže udržet patřičnou uctivost černých bratrů, třebaže žádný z mužů, které jí Stannis dal, by ji nebyl příliš ku pomoci, kdyby se ocitla v opravdovém nebezpečí. Na tom nezáleželo. Melisandra z Ašaje se o sebe nebála. R’hllor ji ochrání.

Znovu se napila vody, odložila pohár stranou, zamrkala, protáhla se a vstala z křesla. Svaly měla bolavé a ztuhlé. Poté, co tak dlouho hleděla do plamenů, chvíli trvalo, než se její zrak přizpůsobil šeru. Oči měla suché a unavené, ale když si je mnula, bylo to jen horší.

Všimla si, že oheň v krbu dohořívá. „Devane, přihoď dřevo. Kolik je hodin?“

„Skoro svítá, moje paní.“

Svítá. Dostali jsme další den, R’hllor budiž pochválen. Hrůzy noci ustupují. Melisandra strávila noc ve svém křesle u ohně, tak jak to často dělávala. Teď, když byl Stannis pryč, měla její postel málo využití. Neměla na spánek čas, když na její ramena dopadala tíže celého světa. A snů se bála. Spánek je malá smrt, sny jsou šepotem Jiného, který by nás odvlekl do své věčné noci. Raději sedávala zalévána září požehaných plamenů jejího rudého pána, s tvářemi uzardělými horkem, jakoby od polibků milence. Některé noci si zdřímla, ale nikdy déle než hodinu. Jednoho dne, modlila se Melisandra, nebudu spát vůbec. Jednoho dne bude mít pokoj od snů. Melony, pomyslela si. Položka sedm.

Devan přiložil do ohně nová polena, dokud plameny opět nevyskočily, divoké a zuřivé, dokud nezahnaly stíny zpátky do koutů místnosti a nepohltily všechny její nechtěné sny. Temnota opět ustupuje… na krátký čas. Jenže nepřítel za Zdí sílí, a kdyby měl vyhrát, úsvit se již nikdy nevrátí. Říkala si, zda to byla jeho tvář, co viděla, zírající na ni z plamenů. Ne, to jistě ne. jeho podoba by byla mnohem děsivější než tahle, chladná a černá, a tak strašlivá, že by na ni nemohl člověk pohlédnout a přežít.

Ale ten dřevěný muž, jehož zahlédla, a chlapec s vlčí tváří… to jistě byli jeho sluhové… jeho šampióni, tak jako byl Stannis jejím.

Melisandra přešla k oknu, otevřela okenice. Venku právě začínal světlat východ a na smolně černé obloze visely ranní hvězdy. Černý hrad se již začal rozhýbávat; muži v černých pláštích mířili přes nádvoří, aby posnídali misky ovesné kaše, než vystřídají svoje bratry nahoře na Zdi. Kolem otevřeného okna prolétlo pár sněhových vloček vznášejících se ve větru.

„Přeje si moje paní posnídat?“ zeptal se Devan.

Jídlo. Ano, měla bych jíst. Některé dny na to zapomínala. R’hllor jí poskytoval veškerou výživu, kterou její tělo potřebovalo, jenže bylo moudřejší zamlčet to před smrtelníky.

Ona potřebovala Jona Sněha, ne chléb a opečenou slaninu, ale nemělo smysl posílat Devana za lordem velitelem. Nepřišel by na její předvolání. Sníh stále přebýval za zbrojnicí, v páru skromných pokojů dříve obývaných zesnulým kovářem Noční hlídky. Snad si říkal, že není Královské věže hoden, anebo mu na tom možná nezáleželo. To byla jeho chyba, falešná skromnost mládí, která je zároveň určitým druhem pýchy. Pro panovníka nikdy nebylo moudré vystříhat se nástrah moci, protože moc samotná proudí v nemalé míře z takových pastí.

Ten chlapec však nebyl úplně naivní. Rozhodně nehodlal chodit do Melisandřiných komnat jako prosebník a trval místo toho na tom, aby přišla ona za ním, kdykoliv měla potřebu hovořit s ním. A když přišla, tak ji často nechával dlouho čekat nebo ji odmítl přijmout. Alespoň tohle bylo vychytralé.

„Dám si kopřivový čaj, vařené vejce a chléb s máslem. Čerstvý chléb, prosím, ne opečený. Taky bys mohl najít divokého. Řekni mu, že s ním potřebuji hovořit.“

„S Chřestivou košilí, moje paní?“

„Ano, a rychle.“

Zatímco byl chlapec pryč, Melisandra se umyla a převlékla si šaty. Její rukávy byly plné skrytých kapes a ona je nyní pečlivě zkontrolovala, aby se ujistila, že jsou všechny její prášky na místě. Prášky, kterými uměla proměnit obyčejný oheň v zelený, modrý nebo stříbrný, prášky, po nichž plamen zaburácel a zasyčel a vyskočil výš, než je vysoký člověk, prášky, po kterých vznikal kouř. Kouř pro pravdu, kouř pro vášeň, kouř pro strach a hustý černý kouř, jenž dokázal zabít člověka na místě. Rudá kněžka se vyzbrojila špetkou od každého.

Vyřezávaná truhlice, kterou si s sebou přivezla zpoza Úzkého moře, byla nyní víc než ze tří čtvrtin prázdná. A třebaže by si Melisandra uměla další prášky vyrobit, chyběly jí mnohé vzácné ingredience. Moje kouzla by měla stačit. U Zdi byla silnější, dokonce silnější než v Ašaji. Každé její slovo a každé její gesto zde mělo větší sílu a dokázala dělat věci, které nedělala nikdy předtím, ty stíny, co přivedu na svět, budou strašlivé, a žádný tvor temnoty před nimi neobstojí. S takovými kouzly již brzy nebude potřebovat chabé triky alchymistů a pyromancerů.

Zavřela truhlici, otočila klíčem v zámku a schovala jej do další tajné kapsy ve své sukni. Tehdy se ozvalo zaťukání na dveře. Podle nesmělého zvuku to byl její jednooký seržant. „Lady Melisandro, přišel Pán kostí.“

„Pošli ho dovnitř.“ Melisandra se posadila zpátky do křesla vedle krbu.

Divoký na sobě měl vestu z vařené kůže, zpevněnou bronzovými cvočky, a na ní obnošený plášť strakaté zelenohnědé barvy. Žádné kosti. Také byl oděn ve stínech, v cárech otrhané šedé mlhy, napolo viditelných, klouzajících přes jeho tvář a formujících se s každým krokem, který udělal. Ošklivé věci. Stejně ošklivé jako jeho kosti. Vlasy vybíhající ve špici do čela, blízko k sobě posazené tmavé oči, vyzáblé tváře, knír kroutící se jako červ nad ústy plnými dolámaných hnědých zubů.

Melisandra ucítila teplo v prohlubenince na svém hrdle, kde ožil její rubín v přítomnosti svého otroka. „Odložil jsi svoji zbroj z kostí,“ poznamenala.

„To klepání a rachocení by mě dohnalo k šílenství.“

„Kosti tě chrání,“ připomněla mu. „Černí bratři tě nemají rádi. Devan mi říkal, že ses včera s některými z nich pohádal u večeře.“

„S několika. Jedl jsem polévku z fazolí a slaniny, když si začal Bowen Marsh stěžovat, že ho špehuji, a prohlásil, že nesluší aby vrahouni naslouchali jejich poradám. Řekl jsem mu, že kdyby to byla pravda, možná by je neměli mít u ohně. Staré granátové jablko zrudl a vydal pár dusivých zvuků, ale to bylo taky všechno.“ Divoký se posadil na okenní parapet, vytáhl svoji dýku z pochvy. „Pokud mi bude chtít nějaká vrána vrazit nůž mezi žebra, zatímco budu jíst polívku, ať si to zkusí. Hobbova ovesná kaše by určitě chutnala lip, kdyby byla okořeněná kapkou krve.“

Melisandra nevěnovala obnažené oceli pozornost. Kdyby měl divoký v úmyslu ublížit jí, byla by to viděla ve svých plamenech. Nebezpečí hrozící její osobě bylo tou první věcí, kterou se naučila v ohni rozpoznávat, když byla ještě napůl dítě, mladičká otrokyně, jejímž údělem mělo být sloužit doživotně ve velkém rudém chrámu. A stále to byla první věc, kterou chtěla vědět, kdykoliv pohlédla do plamenů. „To jejich oči by tě měly zajímat, ne jejich nože,“ varovala jej.

„Mám kouzlo.“ Rubín zasazený v černém okovu na jeho zápěstí jako by zapulzoval. Poťukal na něj konečkem své dýky. Ocel slabě zaťukala o kámen. „Cítím to, když spím. Teplo na mé kůži, dokonce i přes železo. Hebké jako polibek ženy. Tvůj polibek. Ale někdy začne v mých snech pálit a tvoje rty se promění v zuby. Každý den si říkám, jak by bylo snadné odpáčit jej, ale nikdy to neudělám. Musím kromě toho nosit i ty zatracené kosti?“

„Kouzlo sestává ze stínu a sugesce. Lidé vidí to, co očekávají, že uvidí. Kosti jsou toho součástí.“ Udělala jsem chybu, když jsem nechala tohoto člověka žít? „Pokud kouzlo selže, zabijí tě.“

Divoký si začal škrábat hrotem své dýky špínu zpod nehtu. „Zpíval jsem svoje písně, bojoval svoje bitvy, pil letní vino, ochutnal Dornovu ženu. Muž by měl zemřít tak, jak žil. Pro mne to znamená s ocelí v ruce.“

On sní o smrti? Že by se jej dotkl nepřítel? Smrt je jeho říše, mrtví jeho vojáci. „Docela brzy budeš mít pro svou ocel využiti – nepřítel se pohybuje. A než den skončí, vrátí se průzkumnici Jona Sněha, se slepýma, krvácejícíma očima.“

Divoký přimhouřil svoje vlastní oči. Šedé oči, hnědé oči; Melisandra viděla, jak se barva mění s každým zapulzovánim rubínu. „Vyřezávat oči, to je Plakačova práce. „Nejlepší vrána je slepá vrána.“ říkával vždycky. Někdy si říkám, že by si měl vyříznout svoje vlastní oči, protože mu z nich pořád teče a svědí ho. Sníh si myslí, že se svobodný lid obrátí k Tormundovi, aby je vedl, protože právě tohle by udělal on. Měl Tormunda rád a ten starý podvodník si oblíbil jeho. Pokud ale šli za Plakačem… to není dobré. Ani pro něho, ani pro nás.“

Melisandra vážně přikývla, jako by si brala jeho slova k srdci, jenže na Plakačovi nezáleželo. Na nikom ze svobodného lidu nezáleželo. Byl to ztracený lid, odsouzený lid, jemuž bylo určeno zmizet z povrchu zemského, tak jako zmizely děti lesa. To však nebyla slova, která by si přál slyšet, a ona teď nemohla riskovat, že by o něj přišla, ne teď. „Jak dobře znáš Sever?“

Zasunul čepel zpátky do pochvy. „Stejně dobře jako jakýkoliv průzkumník. Některé části lépe než jiné. Na Severu je toho hodně. Proč?“

„Dívka,“ řekla. „Šedá dívka na umírajícím koni. Sestra Jona Sněha.“ Kdo jiný by to mohl být? Prchala k němu, aby se jí od něj dostalo ochrany, alespoň tohle viděla Melisandra zřetelně. „Viděla jsem ji ve svých plamenech, ale jen jednou. Musíme si získat důvěru lorda velitele a toho dosáhneme jen tím, že ji zachráníme.“

„Chceš říct, že ji mám zachránit já? Pán kostí?“ Zachechtal se. „Chřestivé košili nikdy nedůvěřoval nikdo krom bláznů. Sníh takový není. Pokud potřebuje jeho sestra zachránit, pošle svoje vrány. Já bych to udělal.“

„On není ty. Složil svoje sliby a míní podle nich žít. Noční hlídka se na ničem nepodílí. Jenže ty nejsi Noční hlídka. Ty můžeš udělat, co on nemůže.“

„Pokud to ten tvůj škrobený lord velitel dovolí. Ukázaly ti tvoje ohně, kde tu dívku hledat?“

„Viděla jsem vodu. Hlubokou, modrou a nehybnou, s tenkým ledovým škraloupem tvořícím se na hladině. Zdálo se, jako by se táhla dál a dál.“

„Dlouhé jezero. Co ještě jsi viděla v souvislosti s tou dívkou?“

„Kopce. Pole. Stromy. Jednou jelena. Kameny. Drží se stranou od vesnic. Kdekoliv je to možné, jede v korytech malých potoků, aby setřásla pronásledovatele ze své stopy.“

Zamračil se. „To mi práci o dost ztíží. Říkala jsi, že jede na sever. Měla jezero na východní straně nebo na západní?“ Melisandra zavřela oči, vzpomněla si. „Na západní.“

„Takže nejede po Královské cestě. Chytrá holka. Na druhé straně je míň slídících očí a víc možností úkrytu. Pár schovávaček, které jsem sám využil Při zvuku válečného rohu se odmlčel a rychle vstal. Melisandra věděla, že se celý Černý hrad utišil a každý muž i chlapec se obrací ke Zdi, naslouchá, čeká. jedno dlouhé zatroubení znamenalo, že se vracejí průzkumníci ale dvě…

Konečně přišel ten den, pomyslela si rudá kněžka. Ted mi bude muset lord Sníh naslouchat.

Jakmile dlouhý truchlivý nářek rohu odezněl, ticho jako by se táhlo celou hodinu. Divoký konečně prolomil ticho. „Takže jen jedno. Průzkumníci.“

„Mrtví průzkumníci.“ Melisandra rovněž vstala. „Jdi si nandat svoje kosti a čekej. Já se vrátím.“

„Měl bych jít s tebou.“

„Nebuď blázen. Jakmile zjistí to, co zjistí, pohled na jakéhokoliv divokého je rozzuří. Zůstaň tady, dokud jejich krev nevychladne.“

Devan zrovna vycházel nahoru, zatímco Melisandra sestupovala dolů, provázena dvěma ze svých strážných, které jí Stannis zanechal. Chlapec nesl na tácu její napůl zapomenutou snídani. „Čekal jsem, dokud Hobb nevytáhl čerstvé bochníky z pece, moje paní. Chléb je ještě teplý.“

„Nechej to v mých komnatách.“ Divoký to pravděpodobně sní. „Lord Sníh mne potřebuje, za Zdí.“ On to ještě neví, ale brzy…

Venku se začal snášet lehký sníh. Než se dostavila Melisandra se svým doprovodem, kolem brány se shromáždil dav vran, ale muži se před rudou kněžkou rozestoupili. Lord velitel před ní kráčel pod Zdí, provázen Bowenem Marshem a dvaceti kopiníky. Sníh poslal rovněž tucet lučištníků na vrchol Zdi, pro případ, že by se v blízkém lese skrýval jakýkoliv nepřítel. Strážní u brány nebyli královnini muži, ale i tak ji nechali projít.

Pod ledem, v úzkém tunelu, který se stáčel a klouzal skrze Zeď, bylo chladno a tma. Morgan šel před ní s pochodní a Merrell ji následoval se sekyrou. Oba ti muži byli beznadějní opilci, ale v tuto ranní hodinu byli ještě střízliví. Královnini muži, alespoň jménem, oba z ní měli zdravý strach, a když nebyl Merrell opilý, naháněl hrůzu. Dnes ho nebude potřebovat, ale Melisandra si dávala záležet, aby si s sebou brala pár strážných, kamkoliv šla. vysílalo to jistou zprávu. Nástrahy moci.

Než se všichni tři vynořili severně od Zdi, hustě padal sníh. Nesourodá pokrývka běloby pokrývala rozrytou zmučenou zemi, která se táhla od Zdi až k okraji Začarovaného hvozdu. Jon Sníh a jeho černí bratři stáli kolem tří kopí, zhruba dvacet yardů daleko.

Kopí byla osm stop dlouhá a vyrobená z jasanu. To na levé straně bylo mírně prohnuté, ale ostatní dvě byla hladká a rovná. Na vrcholku každého byla nabodnutá uťatá hlava. Jejich vousy byly zledovatělé a padající sníh jim vytvořil na hlavách bílé kápě. Tam, kde byly oči, zůstaly jen prázdné oční důlky, černé a krvavé díry, které na ně hleděly dolů v tichém obvinění.

„Kdo to byl?“ zeptala se Melisandra vran.

„Černý Janek Bulwer, Vlasatý Hal a Garth Šedopírko,“ odpověděl Bowen Marsh vážným hlasem. „Země je napůl zmrzlá. Divokým muselo trvat polovinu noci, než zabodli kopí tak hluboko do země. Možná jsou stále nablízku. Pozorují nás.“ Lord majordomus přimhouřil oči na linii stromů.

„Tam venku je jich možná stovka,“ přitakal černý bratr se zamračenou tváří. „Možná je jich tisíc.“

„Ne,“ řekl Jon Sníh. „Zanechali tady své dary ve tmě noci a utekli.“ Jeho velký bílý zlovlk se kradl kolem kopí, očichával je, pak zvedl nohu a vymočil se na kopí, na jehož vrcholku byla nabodnutá hlava Černého Janka Bulwera. „Duch by zachytil jejich pach, kdyby tu stále ještě byli.“

„Doufám, že Plakač spálil jejich těla,“ řekl zamračený muž; ten, co mu říkali Bolestínský Edd. „Jinak by sem mohli přijít hledat svoje hlavy.“

Jon Sníh popadl kopí, na němž byla nabodnutá hlava Gartha Šedopírka, a zuřivě je vykroutil ze země. „Sundejte ty ostatní dvě,“ nařídil a čtyři z vran se rozběhly vykonat jeho rozkaz.

Bowen Marsh měl tváře červené chladem. „Nikdy jsme neměli posílat průzkumníky za Zeď.“

„Teď není vhodný čas ani místo zaobírat se tím, co jsme měli či neměli. Ne tady, můj pane. Ne teď.“ Mužům zápolícím s kopími Jon Sníh řekl: „Sundejte ty hlavy a spalte je. Ať nezůstane nic než holá kost.“ Teprve tehdy jako by si všiml Melisandry. „Moje paní. Pojď se mnou, budeš-li tak laskavá.“

Konečně. „Jestli to lorda velitele potěší.“

Zatímco kráčeli pod Zdí, zavěsila se do jeho rámě. Morgan a Merrell šli před nimi, Duch jim běžel v patách. Kněžka nemluvila, ale záměrně zvolnila krok a tam, kudy procházela, začaly z ledu stékat kapky. Nemůže si toho nevšimnout.

Pod železnou mříží vražedného otvoru přerušil Sníh mlčení, tak jako předem věděla, že se stane. „Co těch dalších šest?“

„Ty jsem neviděla,“ odpověděla Melisandra.

„Podíváš se?“

„Samozřejmě, můj pane.“

„Přiletěl k nám havran od sera Denyse Mallistera ze Stínové věže,“ řekl jí jon Sníh. „Jeho muži viděli ohně v horách na vzdálené straně Strže. Ser Denys věří, že se divocí houfují. Domnívá se, že mají opět v úmyslu zaútočit na Most lebek.“

„Někteří mohou.“ Že by lebky v jejím vidění znamenaly ten most? Melisandra si to nemyslela. „Pokud přijdou, nebude to nic víc než jen útok k odvrácení pozornosti. Já jsem viděla věže u moře, zatopené černým a krvavým přílivem. Tam dopadne nejtěžší úder.“

„Východní hlídka?“

Že by to byla ona? Melisandra navštívila Východní hlídku u moře s králem Stannisem. Právě tam zanechalo Jeho Veličenstvo královnu Selyse a jejich dceru Shireen, když shromažďovalo svoje rytíře k tažení na Černý hrad. Věže v jejím snu byly odlišné, ale tak to často u vidin bývalo. „Ano. Východní hlídka, můj pane.“

Roztáhla ruce. „Zítra. Za měsíc. Za rok. A může se stát, ze když budeš jednat, můžeš zcela odvrátit to, co jsem viděla.“ Co by jinak bylo smyslem všech vizí?

„Dobře,“ řekl Sníh.

Než vyšli zpod Zdi, dav vran u brány se rozrostl na dvě dvacítky. Muži se tiskli blízko nich. Melisandra jich znala pár jménem: kuchaře Tříprstého Hobba, Muloše s jeho umaštěnými oranžovými vlasy, prostoduchého chlapce zvaného Owen Tupec, opilce septona Celladara.

„Je to pravda, můj pane?“ zeptal se Tříprstý Hobb.

„Kdo je to?“ chtěl vědět Owen Tupec. „Ne Dywen, že ne?“

„Ani Garth,“ řekl královnin muž, kterého znala jako Alfa z Řidkobláta, jednoho z prvních, kdo vyměnil svých sedm falešných bohů za pravdu R’hllora. „Garth je na ty divoké až příliš chytrý.“

„Kolik?“ zeptal se Muloš.

„Tři,“ pověděl jim Jon. „Černý Janek, Vlasatý Hal a Garth.“

Z úst Alfa z Řídkobláta vyšlo zavytí natolik hlasité, že by probudilo spáče ve Stínové věži. „Ulož ho do postele a dej mu svařené víno,“ řekl Jon Tříprstému Hobbovi.

„Lorde Sněhu,“ řekla Melisandra tiše. „Půjdeš se mnou do Královské věže? Je toho mnohem víc, co ti chci říci.“

Dlouho pozoroval její tvář chladnýma šedýma očima. Sevřel pravou ruku v pěst, otevřel ji, znovu zavřel. „Jak si přeješ. Eddě, odveď Ducha zpět do mých komnat.“

Melisandra to pochopila jako znamení a propustila také svoje vlastní stráže. Společně přešli nádvoří, jen oni dva. Kolem nich se snášel sníh. Kráčela tak blízko Jona Sněha, jak se jen odvažovala; dost blízko, aby cítila nedůvěru rozlévající se z něj jako černá mlha. On mne nemá rád, nikdy mne rád mít nebude, ale využije mne. Dobře a dobrá. Tehdy na samém začátku tančila Melisandra stejný tanec se Stannisem Baratheonem. Ve skutečnosti měli mladý velitel a její král víc společného, než by byl kterýkoliv z nich ochoten přiznat. Stannis byl mladší syn žijící ve stínu svého staršího bratra, stejně jako byl Jon Sníh, narozený jako nemanželský, vždy zastiňován svým čistokrevným sourozencem, padlým hrdinou, jehož lidé zvali Mladý vlk. Oba muži byli od přírody nevěřící, nedůvěřiví, podezřívaví. Jedinými bohy, které vyznávali, byly čest a povinnost.

„Nezeptal ses na svou sestru,“ řekla Melisandra, zatímco vystupovali po točitém schodišti Královy věže.

„Už jsem ti to říkal. Já žádnou sestru nemám. Svoje příbuzné jsme zavrhli s naším slibem. Arye pomoci nemohu, bez ohledu na to, jak moc bych Odmlčel se, když vstoupili do jejích komnat. Uvnitř byl divoký, usazený u jejího stolu, rozmazávající si dýkou máslo po utrženém kusu teplého hnědého chleba. Oblékl si svoji zbroj z kostí jak si s potěšením všimla. Přilba z obří lebky spočívala na okenním sedátku za ním.

Jon Sníh ztuhl. „Ty.“

„Lorde Sněhu.“ Divoký se na ně oba zašklebil ústy plnými dolámaných hnědých zubů. Rubín na jeho zápěstí se v ranním světle leskl jako matná rudá hvězda.

„Co tady děláš?“

„Snídám. Rád se s tebou podělím.“

„S tebou já chléb lámat nebudu.“

„Tvoje škoda. Bochník je ještě teplý. Aspoň tohle ten váš Hobb umí.“ Divoký si utrhl další kus. „K tobě na návštěvu bych mohl přijít stejně snadno, můj pane. Ti strážní u tvých dveří jsou špatný vtip. Muž, který půl stovky krát přelezl Zeď, dokáže stejné snadno vlézt dovnitř oknem. Ale co by vzešlo dobrého z toho, že tě zabiju? Vrány by si jen vybrali někoho horšího.“ Žvýkal, polykal. „Slyšel jsem o tvých průzkumnících. Měl jsi mne poslat s nimi.“

„Abys je mohl zrádně prodat Plakačovi?“

„Kdo tady mluví o zradách? Jak se jmenovala ta tvoje divoká žena, Jone Sněhu? Ygritte, je to tak?“ Divoký se obrátil k Melisandře. „Budu potřebovat koně. Půl tuctu dobrých koní. A nejde o věc, kterou bych zvládl sám. Stačilo by mi několik kopinic, co jsou zavřené v Krtinci. Na tohle budou ženy nejlepší. Dívka jim bude víc důvěřovat a pomohou mi provést určitou lest, kterou mám na mysli.“

„O čem to mluví?“ zeptal se jí Jon Sníh.

„O tvé sestře.“ Melisandra mu položila ruku na paži. „Ty jí pomoci nemůžeš, ale on může.“

Sníh její ruku odmrštil. „Myslím, že ne. Ty tohoto tvora neznáš. Chřestivá košile si může mýt ruce stokrát za den, a přesto bude stále mít krev pod nehty. Spíš by Aryu znásilnil a zabil, než by ji zachránil. Ne. Pokud jsi viděla ve svých ohních tohle, pak máš jistě v očích popel. Jestli se pokusí odjet z Černého hradu bez mého svolení, sám mu za to setnu hlavu.“

Neponechává mi nic jiného na výběr. Tak ať. „Devane, odejdi odsud,“ řekla a panoš vyklouzl z místnosti a zavřel za sebou dveře.

Melisandra se dotkla rubínu na svém hrdle a řekla slovo.

Ten zvuk se zvláštním způsobem odrazil od koutů místnosti a zkroutil se jako červ v jejich uších. Divoký slyšel jedno slovo, vrána jiné. Žádné z nich nebylo slovem, jež vyšlo z jejích rtů. Rubín na zápěstí divokého potemněl a chumáče světla a stínu kolem něj zavířily a vybledly.

Kosti zůstaly – chrastící žebra, drápy a zuby kolem paží a ramen, velká zažloutlá klíční kost přes jeho ramena. Rozbitá obrova lebka zůstala rozbitou obrovou lebkou, zažloutlou a popraskanou, šklebící se svým skvrnitým, divokým šklebem.

Ale vlasy vybíhající v ostrém zobanu do čela se rozpustily. Hnědý knír, vyboulená brada, bledě žlutavá pokožka a malé tmavé oči… to vše se rozplynulo. Skrze dlouhé hnědé vlasy prorůstaly šedé prameny. V koutcích úst se objevily vrásky od smíchu. A najednou byl větší než předtím, širší v hrudníku a ramenou, s dlouhýma nohama a štíhlý, s hladce oholenou, větrem ošlehanou tváří.

Jon Sníh vytřeštil oči. „Mance?“

„Lorde Sněhu.“ Mance Nájezdník se neusmál.

„Ona tě upálila.“

„Upálila Pána kostí.“

Jon Sníh se otočil k Melisandře. „Co je tohle za čáry?“

„Říkej si tomu, jak chceš. Kouzlo, zdání, iluze. R’hllor je Pánem světla, Jone Sněhu, a světlo je dáno jeho služebníkům, aby z něj tkali, tak jako jiní lidé tkají z příze.“

Mance Nájezdník se zasmál. „Já o tom také mám své pochybnosti, Sněhu, ale prostě jsem ji nechal, aby to zkusila. Měl jsem na vybranou buď tohle, nebo se nechat od Stannise upéct.“

„Kosti pomáhají,“ řekla Melisandra. „Kosti si pamatují. Ta nejmocnější kouzla vznikají právě z takových věcí. Boty mrtvého muže, pramínek vlasů, váček s prstními kůstkami. Stačí pošeptaná slova a modlitba a z takových věcí lze vytáhnout stín člověka a přehodit jej kolem druhého jako plášť. Podstata nositele se nemění, jen jeho vnější podoba.“

Když to říkala, znělo to velmi snadno a jednoduše. Nikdo nemusí vědět, jak obtížné to bylo, nebo co ji to stálo. Téhle lekci se Melisandra naučila dlouho před Ašajem; čím snadnější se kouzlo jeví, tím víc se lidé čaroděje obávají. Když tehdy plameny oblízly Chřestivou košili, byl rubín na jejím hrdle najednou tak horký, až měla strach, že začne doutnat a černat její vlastní maso. Lord Sníh ji z této agónie naštěstí vysvobodil svými šípy Zatímco Stannis při tomto aktu vzdoru pěnil, ona se jen zachvěla úlevou.

„Náš falešný král dovede být naježený,“ řekla Melisandra jonu Sněhoví, „ale nezradí tě. Nezapomeň, že máme jeho syna. A vděčí ti za svůj vlastní život.“

„Mně?“ hlesl Jon Sníh ohromeně.

„Komu jinému, můj pane? Podle vašich zákonů může pouze jeho krev splatit jeho zločiny a Stannis Baratheon není člověk, který by šel proti zákonům… jenže jak jsi moudře řekl, zákony lidí končí u Zdi. Já jsem ti říkala, že Pán světla vyslyší tvoje modlitby. Chtěl jsi způsob jak zachránit svoji malou sestřičku, ale zároveň stále pevně lpíš na cti, která pro tebe tolik znamená, na slibech, které jsi odříkal před svým dřevěným bohem.“ Ukázala bledým prstem. „Tady stojí, lorde Sněhu. Aryino vysvobození. Dar od Pána světla… a ode mne.“

SMRAĎOCH

Nejdříve uslyšel štěkat holky uhánějící k domovu. Dusot kopyt odrážejících se od dlažebních kamenů jej s trhnutím zvedl na nohy. Jeho řetězy hlasitě zařinčely. Ten, který měl mezi kotníky, nebyl delší než stopu, zkracoval jeho kroky na pouhé šourání. Bylo těžké pohybovat se tímto způsobem rychle, ale snažil se, jak nejlépe mohl, slézaje s řinčením ze svého slamníku. Ramsay Bolton se vrátil a bude chtít mít Smraďocha po ruce, aby mu posloužil.

Venku, pod chladnou podzimní oblohou, se bránou hrnuli na nádvoří lovci. V jejich čele jel Ben Kosti, s holkami štěkajícími a ňafajícími všude kolem něho. Za ním jel Stahovač, Nevrlý Alyn a Damon Tanči pro mne s jeho dlouhým, olejem namazaným bičem, pak Walderové jedoucí na šedých hřebečcích, které jim dala lady Dustin. Jeho lordstvo samotné sedělo na Krvavém, rudém hřebci s povahou, jež odpovídala jeho vlastní. Smál se. Smraďoch věděl, že to může být buď velmi dobré, nebo velmi zlé.

Než se stačil dopídit, co to bude, byli u něj psi, přilákaní jeho pachem. Psi měli Smraďocha rádi; často s nimi spával a někdy mu Ben Kosti dovolil, aby si vzal trochu z jejich večeře. Smečka k němu uháněla po dlažebních kamenech, obklopila ho a psi začali vyskakovat, olizovat mu špinavý obličej a jemně jej kousat do nohou. Helicent mu chytila do zubů levou ruku a začala jí lomcovat tak prudce, až se Smraďoch obával, že přijde o další dva prsty. Rudá Jeyne vyskočila, opřela se mu tlapami o hruď a srazila jej k zemi. Byla štíhlá, samy tvrdý sval, zatímco Smraďoch byl volné visící šedivá kůže a křehké kosti, bělovlasý vyhladovělý tvor.

Než od sebe Rudou Jeyne odstrčil a vyškrábal se na kolena jezdci již sesedali. Vyjely dva tucty jezdců a dva tucty se jich vrátily, což znamenalo, že pátráni bylo bezúspěšné. To bylo zlé. Ramsay nesnášel chuť selhání. Bude chtít někomu ublížit.

Poslední dobou se musel jeho pán krotit, protože Mohylov byl plný lidí, které rod Boltonů potřeboval, a Ramsay věděl, že musí být s ohledem na Dustiny, Ryswelly a ostatní lordy opatrný. V jejich přítomnosti byl samá zdvořilost a úsměv. Co byl. za zavřenými dveřmi, to už byla jiná věc.

Ramsay Bolton byl oděn, jak se patřilo na lorda Hornwooda a dědice Hrůzova. Jeho plášť byl sešitý z vlčích kůží a sepnutý proti podzimnímu chladu na pravém rameni zažloutlým vlčím zubem. Na jednom boku měl široký krátký meč, s čepelí silnou a těžkou jako sekáček; na druhém měl dlouhou dýku a malý zakřivený stahovací nůž se zahnutým hrotem a čepelí ostrou jako břitva. Všechny tři zbraně měly odpovídající jílec ze žluté kosti. „Smraďochu,“ zavolalo na něj jeho lordstvo z vysokého sedla Krvavého, „ty smrdíš. Cítím tě přes celé nádvoří.“

„Já vím, můj pane,“ musel Smraďoch říci. „Prosím o prominutí.“

„Přinesl jsem ti dar.“ Ramsay se na koni otočil, sáhl za sebe, vytáhl cosi od svého sedla a hodil to po Smraďochovi. „Chytej.“

V řetězech, s pouty na rukou a s chybějícími prsty byl Smraďoch mnohem neobratnější, než byl předtím, než se naučil svoje jméno. Hlava narazila do jeho zmrzačených rukou, odrazila se od pahýlů prstů a přistála mu u nohou. Pršely z ní larvy a byla tak pokrytá zaschlou krví, že byla takřka nerozpoznatelná. „Řekl jsem ti, abys ji chytil,“ řekl Ramsay. „Seber ji.“ Smraďoch se pokusil zvednout hlavu za ucho. Nešlo to. Maso bylo zelené a zetlelé a ucho se mu mezi prsty utrhlo. Malý Walder se dal do smíchu a o chvíli později už se smáli také ostatní muži. „Ach, nechte ho,“ řekl Ramsay. „Hlavně se mi postarej o Krvavého. Málem jsem toho bastarda uštval.“

„Ano, můj pane, postarám.“ Smraďoch pospíchal ke koni, uťatou hlavu ponechal psům.

„Ty dnes smrdíš jako prasečí lejno, Smraďochu,“ řekl Ramsay. „Což u něho znamená zlepšení,“ řekl Damon Tanči pro mne, který s úsměvem smotával svůj bič.

Malý Walder se zhoupl ze sedla. „Můžeš se postarat také o mého koně, Smraďochu. A o koně mého malého bratrance.“

„Já se o svého koně umím postarat sám,“ řekl Velký Walder. Malý Walder se stal nejoblíbenějším hochem lorda Ramsayho a den ode dne se mu stále víc podobal, ale menší Frey byl jiného ražení a zřídkakdy se podílel na hrách a krutostech svého bratrance.

Smraďoch nevěnoval panošům pozornost. Vedl Krvavého ke stájím, uskakuje stranou, když se jej kůň snažil kopnout. Lovci mířili do síně, všichni kromě Bena Kostí, který nadával psům peroucím se kvůli uťaté hlavě.

Velký Walder jej následoval do stájí, vedl svého vlastního koně. Smraďoch se na něj pokradmu podíval, když sundával Krvavému ohlávku. „Kdo to byl?“ zeptal se tiše, tak aby ho ostatní pacholci neslyšeli.

„Nikdo.“ Velký Walder stáhl sedlo ze svého šedáka. „Starý muž, kterého jsme potkali na cestě, to je všechno. Hnal před sebou starou kozu a čtyři kůzlata.“

„Jeho lordstvo jej zabilo kvůli jeho kozám?“

„Jeho lordstvo jej zabilo kvůli tomu, že ho oslovil lorde Sněhu. Ty kozy ale byly dobré. Matku jsme podojili a její kůzlata si upekli.“

Lord Sníh. Smraďoch přikývl. Jeho řetězy řinčely, zatímco se potýkal se sedlovými přezkami Krvavého. Ať si říká jakkoliv, Ramsay není člověk, v jehož blízkosti je radno pobývat, když zuří. Anebo i když nezuří. „Našel jsi svoje příbuzné, můj pane?“

„Ne. Ani jsem si nemyslel, že se nám to podaří. Jsou mrtví. Lord Wyman je nechal zabít. To bych na jeho místě udělal i já.“ Smraďoch neřekl nic. Některé věci nebylo bezpečné říkat, dokonce ani ve stájích, když pobývalo jeho lordstvo v síni. Jedno nesprávné slovo by jej mohlo stát další prst na noze nebo dokonce na ruce. Ale ne můj jazyk. Jazyk mi nevytrhne nikdy. Rád slyší, když škemrám, aby mne ušetřil od bolesti. Rád poslouchá, jak to říkám.

Jezdci byli na lovu šest dní, k jídlu měli kromě nějakého toho ukradeného kůzlete jen tvrdý chléb a nasolené hovězí, a tak toho večera lord Ramsay nařídil, aby uspořádali hostinu na oslavu jeho návratu do Mohylová. Jejich hostitel, prošedivělý jednoruký nevýznamný lord jménem Harwood Stout věděl, že by nebylo radno odmítnout jej, třebaže jeho špižírny již musely být hodně vyprázdněné. Smraďoch slyšel Stoutovy sluhy, jaksi tiše stěžují, že Bastard a jeho muži vyjídají jejich zimní zásoby. „Říkají, že bude spát s tou holčičkou Eddarda Starka,“ povídala Stoutova kuchařka, která nevěděla, že Smraďoch poslouchá, „jenže dejte na má slova, to my tady budeme ošukaní, až přijdou

Lord Ramsay však prohlásil, že bude hostina, a tak musela být hostina. Ve Stoutově síni byly vztyčeny stoly na kozách, byl zabit vůl a toho večera, jakmile začalo zapadat slunce, jedli lovci holýma rukama pečené kýty a žebra, ječný chléb, dušenou mrkev s hráškem a všechno to zapíjeli nesmírným množstvím piva.

Malému Walderovi připadlo, aby udržoval pohár lorda Ramsayho plný, zatímco Velký Walder obsluhoval ostatní u vyvýšeného stolu. Smraďocha uvázali vedle dveří, aby jeho pach nekazil apetit hodovníkům. Pojí později, jakékoliv zbytky, které se mu lord Ramsay uráčí poslat. Psi však volně pobíhali po síni a byli zdrojem večerní zábavy, zvlášť když se Maude a Šedá Jeyne začaly prát s jedním s loveckých psů lorda Stouta kvůli obzvlášť masité kosti, kterou jim hodil Will Short. Smraďoch byl jediný člověk v síni, který nesledoval, jak se tři psi perou. Nespouštěl oči z Ramsayho Boltona.

Boj skončil až ve chvíli, kdy byl pes jejich hostitele mrtvý. Stoutův starý pes neměl šanci. Bojoval proti dvěma a Ramsayho feny byly mladé, silné a divoké. Ben Kosti, který měl psy raději než jejich pána, řekl Smraďochovi, že všechny feny dostaly jména podle venkovských děvčat, které Ramsay uštval, znásilnil a zabil, když byl ještě bastard, lovící se starým Smraďochem. „Po těch, co mu poskytly dobrou zábavu. Těm, co pláčou, prosí a neutíkají, se cti vrátit se zpátky jako feny nedostane.“ Smraďoch nepochyboval, že v příští várce, která vyjde z psince Hrůzova, bude i fena jménem Kyra. „vycvičil je i k tomu, aby zabíjely vlky,“ svěřil se mu Ben Kosti. Smraďoch neřekl nic. Věděl, které vlky měly holky zabíjet, avšak rozhodně netoužil dívat se, jak se holky perou o jeho useknutý prst.

Dva sluhové odnesli tělo mrtvého psa a jakási stařena přinesla kartáč, hadr a vědro, aby vyčistila krví nasáklé rohože, když se dveře síně rozletěly při poryvu větru dokořán a dovnitř vpochodoval tucet mužů v šedé zbroji a železných polopřílbách, zcela ignorujících Stoutovy mladé strážné s bledými tvářemi, v jejich kožených brigantinách a pláštích zlaté a červenohnědé barvy. Mezi stolovníky se rozhostilo náhlé ticho… ztichli všichni až na lorda Ramsayho, jenž odhodil stranou kost, kterou právě okusoval. Zkřivil svoje vlhké rty v mastném úsměvu a řekl: „Otče.“ Lord Hrůzova prázdně pohlédl na zbytky hostiny, na mrtvého psa, na čalouny na stěnách, na Smraďocha v jeho řetězech a okovech. „Ven,“ řekl hodovníkům hlasem tichým jako pouhý šepot. „Hned. Všichni.“

Muži lorda Ramsayho se zvedali od stolů, nechávali tam svoje poháry a tácy. Ben Kosti křikl na holky a ty se rozběhly za ním, některé stále s kostmi v tlamách. Harwood Stout se strnule uklonil a beze slova odešel ze své síně. „Odvaž Smraďocha a vezmi ho s sebou,“ zavrčel Ramsay na Nevrlého Alyna, ale jeho otec mávl bledou rukou a řekl: „Ne, nech ho být.“

Dokonce i vlastní stráže lorda Roosea se vzdálily a zavřely za sebou dveře. Když odezněla ozvěna, Smraďoch se ocitl v síni sám se dvěma Boltony, otcem a synem.

„Nenašel jsi naše ztracené Freye.“ Roose Bolton to vyslovil spíš jako konstatování než jako otázku.

„Jeli jsme zpátky k místu, kde se podle lorda Mihule rozdělili, ale holky nenašly stopu.“

„Vyptával ses na ně ve vesnicích a pevnostech?“

„Plýtvání slovy. Podle toho, co jejich obyvatelé vidí, by mohli být stejně dobře slepí.“ Ramsay pokrčil rameny. „Záleží na tom? Svět se bez pár Freyů obejde. Dole ve Dvojčatech je spousta dalších, kdybychom někdy nějakého potřebovali.“

Lord Roose si utrhl kousek z patky chleba a snědl jej. „Hosteen a Aenys jsou nešťastní.“

„Ať se je vydají hledat sami, jestli chtějí.“

„Lord Wyman z toho viní sebe. Když slyším, jak to vypráví, řekl bych, že si obzvlášť oblíbil Rhaegara.“

Lord Ramsay se začínal zlobit. Smraďoch to viděl na jeho ústech; na způsobu, jakým zkřivil svoje tlusté rty, na tom, jak mu vystoupily žíly na krku. „Ti blázni měli zůstat s Manderlym.“ Roose Bolton pokrčil rameny. „Nosítka lorda Wymana se pohybují šnečím tempem… a zdravotní stav a objem jeho lordstva mu samozřejmé nedovolují cestovat víc než pár hodin denně, s častými zastávkami kvůli jídlu. Freyové se nemohli dočkat, až se dostanou do Mohylová a shledají se se svými příbuznými. Můžeš je vinit z toho, že jeli napřed?“

„Pokud to tak bylo. Ty Manderlymu věříš?“

Bledé oči jeho otce se zaleskly. „Působím snad takovým dojmem? Přesto. Jeho lordstvo je nanejvýš rozrušeno.“

„Ne tak rozrušeno, aby nemohlo jíst. Lord Prase si s sebou nepochybně veze polovinu jídla z Bílého přístavu.“

„Čtyřicet vozů plných potravin. Soudky s vínem a vzpružujícím likérem, sudy čerstvě ulovených mihulí, stádo koz, stovku prasat, bedny krabů a ústřic, obrovskou tresku… Lord Wyman jí velmi rád, jak sis možná všiml.“

„Všiml jsem si, že s sebou nepřivedl žádná rukojmí.“

„Toho jsem si rovněž všiml.“

„Co s tím hodláš udělat?“

„Situace je zmatená.“ Lord Roose našel prázdný pohár, vytřel jej ubrusem a naplnil jej vínem ze džbánu. „Zdá se, že Manderly není jediný, kdo pořádá hostiny.“

„Měl jsi to být ty, kdo uspořádal hostinu, mně na uvítanou,“ stěžoval si Ramsay, „a mělo to být v Mohylově, ne v tomhle hrnci na chcanky.“

„Mohylov a jeho kuchyně nejsou moje, tudíž jimi nedisponuji,“ řekl jeho otec mírným hlasem. „Jsem tam pouhý host. Hrad a město náleží lady Dustin, a ta tě nesnáší.“

Ramsayho obličej potemněl. „Začne mě snášet, až jí uříznu cecky a nakrmím jimi svoje holky? Bude mě snášet, až z ni stáhnu kůži a nechám si z ní ušít boty?“

„O tom pochybuji. A ty boty by tě přišly draho. Stály by nás Mohylov, rod Dustinů a Ryswelly.“ Roose Bolton se posadil z druhé strany stolu proti svému synovi. „Barbrey Dustin je mladší sestra mé druhé ženy, dcera Rodrika Ryswella, sestra Rogera-Rickarda a mého vlastního jmenovce, Roosea, příbuzná dalších Ryswellů. Měla ráda mého zesnulého syna a podezřívá tě, že ses nějak podílel na jeho úmrtí. Lady Barbrey je žena, která si umí hýčkat svůj žal. Buď za to vděčný. Mohylov zůstává věrný Boltonům převážně proto, že stále viní Neda Starka ze smrti svého manžela.“

„Věrný!“ pěnil Ramsay. „Vždyť na mne plive. Přijde den, kdy to její vzácné město podpálím. Ať si pak plive na ně, uvidíme, jestli tím uhasí plameny.“

Roose zkřivil tvář, jako by pivo, které usrkával, najednou zkyslo. „Občas si říkám, zda jsi skutečně moje sémě. Moji předkové byli ledacos, ale nikdy blázni. A teď buď zticha, už jsem toho slyšel dost. Momentálně vypadáme silní, ano. Máme mocné přátelé v Lannisterech a Freyích, a neochotnou podporu Severu… ale co si myslíš, že se stane, jakmile se objeví jeden ze synů Neda Starka?“

Všichni synové Neda Starka jsou mrtví, pomyslel si Smraďoch. Robb byl zavražděn ve Dvojčatech a Bran s Rickonem… namočili jsme jejich hlavy do dehtu… V hlavě mu bušilo. Nechtěl myslet na nic, co se stalo předtím, než se naučil svoje jméno. Ty věci byly příliš bolestné, než aby na ně dokázal myslet, téměř stejně bolestné jako Ramsayho stahovací nůž…

„Starkova malá vlčata jsou mrtvá,“ řekl Ramsay, který chrstl do svého poháru další pivo, „a mrtvá zůstanou. Ať ukáží ty svoje ošklivé ksichty a moje holky roztrhají jejich vlky na kusy. Čím dříve se objeví, tím dřív je opět zabiju.“

Starší Bolton si povzdechl. „Opět? Určitě ses přeřekl. Ty jsi nikdy syny lorda Eddarda nezabil, ty dva milé chlapce, které jsme měli všichni tak rádi. To přece byla práce Theona Přeběhlíka, pamatuješ? Co myslíš, kolik z našich neochotných přátel bychom si udrželi, kdyby vyšla najevo pravda? Jenom lady Barbrey, kterou bys chtěl proměnit v pár bot… podřadných bot. Lidská kůže není tak tuhá jako kravská a taky by se dobře nenosila. Podle královského výnosu jsi nyní Bolton. Snaž se podle toho chovat. Povídají o tobě různé věci, Ramsay. Slýchám je všude, kam jdu. Lidé z tebe mají strach.“

„To je dobře.“

„Mýlíš se. To není dobře. O mně nikdy nic nevyprávěli. Myslíš si, že bych tady teď seděl, kdyby tomu bylo jinak? Tvoje povyražení ti nikdo nebere a já tě v tomto ohledu nebudu kárat ale musíš být diskrétnější. Pokojná země, klidní lidé. To byla vždycky moje zásada. Přijmi ji za svou.“

„Proto jsi opustil lady Dustin a svoji tlustou prasečí ženu? Abys mohl přijet sem dolů a říct mi, ať nezlobím?“

„To vůbec ne. Mám zprávy, které by sis měl vyslechnout. Lord Stannis konečné vyjel od Zdi.“

To Ramsayho napůl zvedlo od stolu a na jeho širokých vlhkých rtech se zaleskl úsměv. „Táhne na Hrůzov?“

„Běda, to ne. Arnolf to nechápe. Přísahá, že udělal všechno, co mohl, aby nalíčil past.“

„O tom pochybuji. Škrábni do Karstarka a najdeš Starka.“

„Po tom škrábnutí, které uštědřil Mladý vlk lordu Rickardovi, to je možná méně pravda než předtím. Ať je to, jak chce. Lord Stannis vzal železným Pahorek v Hlubokém lese a dal jej zpět rodu Gloverů. Ba co hůř, připojily se k němu horské klany, Wull, Norrey, Liddle a ostatní. Jeho sila roste.“

„Naše je větší.“

„Teď je větší.“

„Nastal čas rozdrtit ho. Dovol mi vytáhnout proti Pahorku.“

„Až se oženíš.“

Ramsay praštil do stolu svým pohárem, až zbytky piva vyšplíchly na ubrus. „Z toho čekání už je mi nanic. Máme tu dívku, máme strom a máme dost lordů, aby mohli jít za svědky. Ožením se s ní zítra, zasadím jí mezi nohy syna a vytáhnu na pochod, ještě než zaschne její panenská krev.“

Bude se modlit, abys odtáhl, pomyslel si Smraďoch, a bude se modlit, aby ses už nikdy nevrátil do její postele.

„Zasadíš do ní syna,“ přitakal Roose Bolton, „ale ne tady. Rozhodl jsem se, že se s tou dívkou oženíš na Zimohradu.“ Zdálo se, že ta vyhlídka lorda Ramsayho nepotěšila. „Ze Zimohradu jsem udělal ruinu, nebo jsi zapomněl?“

„Ne, ale zdá se, že ty ano… ze Zimohradu udělali ruinu železní, a pozabíjeli všechen jeho lid. Theon Přeběhlík.“

Ramsay si Smraďocha změřil podezřívavým pohledem. „Ano, to udělal… ale přesto… svatba v té ruině?“

„Dokonce i jako ruina a rozbořený zůstává Zimohrad domovem lady Aryi. Existuje snad lepší místo, kde by ses s ní mohl oženit, spát s ní a zabrat si svůj nárok? To je ale jen polovina toho, co ti chci říct. Byli bychom blázni, kdybychom vytáhli proti Stannisovi. Ať Stannis vytáhne proti nám. Je příliš opatrný, než aby přišel do Mohylová… ale musí přijít na Zimohrad. Jeho příslušníci klanů nedopustí, aby si vzal dceru jejich milovaného Neda takový jako ty. Stannis proti nám bude muset vytáhnout, nebo o ně přijde… a přitom, jak je to opatrný velitel, povolá všechny svoje přátele a spojence. Povolá Arnolfa Karstarka.“ Ramsay si oblízl svoje rozpraskané rty. „A tehdy ho dostaneme.“

„Pokud nám to bohové dopřejí.“ Roose vstal. „Oženíš se na Zimohradu. Informuji lordy, že se za tři dny vydáme na cestu a pozveme je, aby nás doprovodili.“

„Jsi Strážce severu. Poruč jim to.“

„Pozváním dosáhnu stejné věci. Moc chutná nejlépe, je-li okořeněna zdvořilostí. Měl by ses tomu naučit, pokud doufáš, že budeš kdy vládnout.“ Lord z Hrůzova pohlédl na Smraďocha. „Och, a odvaž toho svého mazlíčka. Beru ho s sebou.“

„Bereš ho? Kam? Je můj. Nemůžeš mi ho vzít.“

Zdálo se, že to Roosea pobavilo. „Všechno, co máš, jsi dostal ode mne. Měl by sis to pamatovat, bastarde. A co se týče tohoto… Smraďocha… pokud jsi ho nezničil tak, že už jej nelze napravit, ještě by pro nás mohl být užitečný. Vezmi klíče a sundej z něj ty řetězy, než mne přiměješ litovat dne, kdy jsem znásilnil tvou matku.“

Smraďoch viděl, jak Ramsay zkřivil rty a mezi rty se mu zaleskla slina. Měl strach, že by mohl přeskočit stůl s dýkou v ruce. Místo toho jen zrudl, odvrátil svoje bledé oči od ještě bledších svého otce a šel najít klíče. Když ale poklekl, aby odemkl pouta kolem Smraďochových zápěstí a kotníků, naklonil se blízko k němu a zašeptal: „Nic mu neříkej a pamatuj si každé slovo, co řekne. Dostanu tě zpátky, bez ohledu na to, co ti možná ta děvka z Dustinů napovídá. Kdo jsi?“

„Smraďoch, můj pane. Tvůj člověk. Jsem Smraďoch, rýmuje se to se slaboch.“

„Rýmuje. Až tě můj otec přivede zpátky, vezmu ti další prst. Můžeš si vybrat, který to bude.“

Nezvány mu vytryskly slzy z očí. „Proč?“ vykřikl a hlas se mu přitom zlomil. „Nikdy jsem nežádal, aby si mne odvedl. Udělám cokoliv chceš, sloužím ti, poslouchám, já… prosím, ne…“ Ramsay mu vyťal políček. „Vezmi si ho,“ řekl svému otci. „Vždyť to ani není člověk. Jeho pach je mi odporný.“

Když vyšli ven, nad dřevěnými zdmi Mohylová vycházel měsíc. Smraďoch slyšel vítr skučící přes holé pláně za městečkem. Ze skromné Stoutovy pevnosti vedle východní brány to byla do hradu Mohyla necelá míle. Lord Bolton mu nabídl koně. „Můžeš jet?“

„Já… můj pane, já… myslím, že ano.“

„Waltone, pomoz mu vysednout.“

Dokonce i bez okovů a řetězů se Smraďoch pohyboval jako stařec. Maso mu viselo volně na kostech a Nevrlý Alyn a Ben Kosti říkali, že sebou škube. A ten jeho pach… dokonce i klisna, kterou pro něj přivedli, před ním ucukla, když se snažil nasednout.

Byl to však mírný kůň a znal cestu k Mohyle. Jakmile vyjeli z brány, zařadil se lord Bolton vedle něho. Strážní jeli v diskrétní vzdálenosti za nimi. „Jak chceš, abych ti říkal?“ zeptal se lord, zatímco projížděli širokými rovnými ulicemi Mohylová.

Smraďoch, jsem Smraďoch, rýmuje se to se staroch. „Smraďoch, potěší-li to mého pána.“

„Milostpána.“ Boltonovy rty se rozdělily jen tak, že se objevilo čtvrt palce jeho zubů. Možná to byl úsměv.

Nerozuměl. „Můj pane? Řekl jsem –“

„Mého pána, zatímco jsi měl říci milostpána. Tvoje řeč prozrazuje tvůj urozený původ s každým slovem, které řekneš. Jestli chceš znít jako obyčejný sedlák, musíš to říct, jako bys měl v ústech bláto, nebo jako bys byl příliš hloupý, než aby sis uvědomil, že se jedná o dvě slova, nikoliv o jedno.“

„Potěší-li to mého – milostpána.“

„To už je lepší. Ten tvůj zápach je strašný.“

„Ano, milostpane. Prosím o prominutí, milostpane.“

„Proč? To, jak smrdíš, je dílo mého syna, nikoliv tvoje, a já jsem si toho vědom.“ Jeli kolem stáje a hospody se zavřenými okenicemi, na jejímž vývěsním štítu byl namalován pšeničný snop. Smraďoch slyšel hudbu linoucí se okny. „Znal jsem prvního Smraďocha. Páchl, třebaže to nebylo kvůli tomu, že by se nemyl. Popravdě řečeno jsem nikdy nepoznal čistotnějšího tvora. Koupal se třikrát denně a nosil ve vlasech květiny, jako nějaká panna. Jednou, když ještě žila moje druhá žena, ho přistihli, jak krade parfém z její ložnice. Nechal jsem ho za to zmrskat, tuctem ran. Dokonce i jeho krev divně smrděla. Příští rok se o to pokusil znovu. Tentokrát parfém vypil a málem na to zemřel. Na tom nezáleželo. Ten pach byl prostě něco, s čím se narodil. Prokletí, říkali prostí lidé. Bohové jej nechali páchnout, aby všichni věděli, že má prohnilou duši. Můj starý mistr tvrdil, že to je příznak nějaké nemoci, jenže ten hoch byl jinak silný jako mladý býk. Nikdo v jeho přítomnosti nevydržel, a tak spal s prasaty… dokud se jednoho dne neobjevila Ramsayho matka a nechtěla po mně, abych jí dal sluhu pro mého bastarda, který vyrůstal, divoce a neukázněné. Tak jsem jí dal Smraďocha. Bylo to míněno spíš jako žert, ale on a Ramsay se stali nerozlučnou dvojicí. Někdy si ale říkám, zda to byl Ramsay, kdo zkazil Smraďocha, nebo naopak Smraďoch Ramsayho?“ Jeho lordstvo pohlédlo na nového Smraďocha, očima bledýma a divnýma jako dva bílé měsíce. „Co ti to šeptal, když ti sundával pouta?“

„On… on řekl… Řekl, abych ti nic neříkal. Ta slova mu uvízla v hrdle a Smraďoch začal kašlat a dusit se.

„Dýchej zhluboka. Já vím, co ti řekl. Máš na mne donášet a jeho tajemství si ponechat pro sebe.“ Bolton se uchechtl. „Jako by měl nějaká tajemství. Nevrlý Alyn, Luton, Stahovač a ostatní, odkud si myslí, že se vzali? Copak on skutečně věří, že to jsou jeho muži?“

„Jeho muži,“ řekl Smraďoch v ozvěně. Měl pocit, že lord od něj očekává nějakou poznámku, jenže on nikdy nevěděl, co má říct.

„Pověděl ti někdy můj bastard, jak jsem k němu přišel?“

To ke své úlevě věděl. „Ano, můj… milostpane. Potkal jsi jeho matku, zatímco jsi jezdil po krajině, a byl jsi uchvácen její krásou.“

„Uchvácen?“ zasmál se Bolton. „Tohle slovo použil? Nu, ten hoch má duši zpěváka… ačkoliv pokud bys té písni věřil, musel bys být ještě tupější než první Smraďoch. Dokonce i ta část o vyjížďce je špatná. Byl jsem na honu na lišku u Plačící vody, když jsem náhodou přijel ke mlýnu a uviděl tam mladou ženu, jak pere prádlo v potoce. Starý mlynář si pořídil novou mladou manželku, dívku ani ne poloviny svého věku. Bylo to vysoké pružné stvoření, velmi zdravě vyhlížející. Dlouhé nohy a pevná malá prsa, jako dvě zralé švestičky. Pěkná, takovým tím obyčejným způsobem. V okamžiku, kdy jsem ji spatřil, jsem po ní zatoužil. Měl jsem na to právo. Mistři by ti řekli, že král Jaehaerys právo první noci zrušil, aby upokojil svou hašteřivou královnu, jenže tam, kde vládnou staří bohové, přetrvávají staré zvyky. Umberové také nadále zachovávají právo první noci, bez ohledu na to, jak to popírají. Rovněž tak jisté horské klany a na Skagosu… nu, jen stromy srdce vidí polovinu toho, co se kdy děje na Skagosu.

Ten mlynář si svoji ženu vzal, aniž bych mu dal svolení nebo o tom dokonce věděl. Prostě mne podvedl. A tak jsem ho pověsil a svého práva jsem se domohl pod stromem, na kterém se houpal. Mám-li být upřímný, ta holka za ten provaz stěží stála. Liška mi také utekla a na cestě zpátky do Hrůzova zchroml můj oblíbený kůň, takže to byl celkově dost špatný den.

O rok později měla holka tu drzost, že se objevila na Hrůzově s vřeštící obludkou s rudými tvářičkami a tvrdila, že je to moje dítě. Mohl jsem nechat matku zmrskat a její dítě odmítnout… jenže mělo moje oči. Pověděla mi, že když bratr jejího mrtvého manžela ty oči spatřil, zbil ji do krve a vyhnal ji ze mlýna. To mne rozčililo, a tak jsem jí ten mlýn dal a jejímu bratrovi jsem nechal vyříznout jazyk, abych si zajistil, že nepoběží na Zimohrad s příběhem, který by mohl znepokojit lorda Rickarda. Každoročně jsem té ženě posílal nějaká selata, kuřata a měšec mincí; pod podmínkou, že chlapci nikdy neřekne, že jsem ho zplodil já. Pokojná země, klidní lidé, to bylo vždycky moje pravidlo.“

„Dobré pravidlo, milostpane.“

„Ta žena mne ale neposlechla. Sám jsi viděl, jaký Ramsay je. To ona ho takovým udělala, ona a Smraďoch, stále mu šeptala do ucha o jeho právech. Měl se spokojit s tím, že bude mlít zrní. Ramsay je krvelačný, to ti zaručuji, ale mává tím mečem jako řezník, když seká maso.“

„Nikoho se nebojí, milostpane.“

„To by měl. Strach udržuje člověka naživu… v tomto světě plném zrady a podvodu. Dokonce i tady v Mohylově krouží po obloze vrány, které by chtěly hodovat na našem mase. Na Cerwyny a Tallharty se nelze spolehnout, můj tlustý přítel lord Wyman plánuje zradu a Děvkozhouba… Umberové možná působí prostoduše, ale nepostrádají určitou mrzkou vychytralost. Těch všech by se měl Ramsay obávat, stejně jako se jich bojím já. Až ho příště uvidíš, řekni mu to.“

„Říct mu to… říct mu, aby měl strach?“ Smraďochovi se udělalo špatně z pouhého pomyšlení na něco takového. „Milostpane, já… kdybych to udělal, tak by mne…“

„Já vím.“ Lord Bolton si povzdechl. „Jeho krev je zkažená. Potřeboval by pustit žilou. Pijavice špatnou krev vysají… a s ní všechen vztek a bolest. Žádný člověk nemůže existovat tak plný hněvu. Jenže Ramsay… obávám se, že jeho zkažená krev by otrávila dokonce i pijavice.“

„Je to tvůj jediný syn.“

„Nějaký čas jsem měl ještě jednoho. Domerik. Tichý hoch, ale jinak vynikající. Sloužil čtyři roky jako páže u lady Dustin, a tři v Údolí jako panoš lorda Redforta. Uměl hrát na harfu, čítával v historických knihách a jezdil jako vítr. Koně… ten chlapec byl blázen do koní, jak by ti řekla lady Dustin. Dokonce ani dcera lorda Rickarda jej nepředjela… a ta byla sama napůl kůň. Redfort říkal, že byl velmi nadějný na kolbišti. Velký šampión musí být nejdříve velký jezdec.“

„Ano, můj pane. Domerik. Já… slyšel jsem to jméno.“

„Ramsay ho zabil. Mistr Uthor říká, že to byla nemoc v útrobách, ale já říkám, že to byl jed. V Údolí se Domerik těšil ze společnosti Redfortových synů. Chtěl mít vedle sebe bratra, a tak se vydal do Plačící vody, aby vyhledal mého bastarda. Já jsem mu to zakázal, jenže Domerik již byl dospělý muž a myslel si, že je chytřejší než jeho otec. Teď jeho kosti odpočívají v Hrůzově, společně s kostmi jeho bratrů, kteří zemřeli ještě v kolébce, a mně zůstal jen Ramsay. Pověz mi, můj pane… pokud je prokletý královrah, co má udělat otec, když jeden jeho syn zabije druhého?“

Ta otázka jej vyděsila. Jednou slyšel, jak Stahovač říká, že Bastard zabil svého čistokrevného bratra, ale nikdy se tomu neodvažoval věřit. Možná se mýlil. Bratři někdy umírají a neznamená to, že byli zabiti. Moji bratři také zemřeli, a já se na tom nijak nepodílel. „Můj pán má novou ženu, která mu dá syny.“

„Že by se to mému bastardovi líbilo? Lady Walda je z Freyů a jejich ženy bývají plodné. Je to zvláštní, ale já si svou tlustou malou ženičku zamiloval. Ty dvě předtím nikdy nevydaly v posteli ani hlásku, ale tahle piští a chvěje se, a mně to připadá roztomilé. Pokud ze sebe bude vypouštět syny, tak jako vypouští prdy, Hrůzov se bude brzy hemžit Boltony. Ramsay je samozřejmě všechny zabije. To přinejlepším. Já už nebudu žít tak dlouho, abych viděl, jak moji synové dospějí do věku mužství, a chlapečtí lordi jsou prokletí jakéhokoliv rodu. Walda ale bude naříkat, když je uvidí zemřít.“

Smraďochovi vyschlo v hrdle. Slyšel vítr rachotící holými větvemi jilmů, které lemovaly ulici. „Můj pane, já Milostpane, pamatuješ?“

„Milostpane. Jestli se smím zeptat… proč sis mne vyžádal? Nejsem nikomu k užitku, nejsem dokonce ani muž, jsem zlomený a… ten zápach…“

„Koupel a výměna ošacení tvůj pach jistě zpříjemní.“

„Koupel?“ Smraďoch cítil, jak se mu sevřely útroby. „Já… já bych se raději nekoupal, milostpane. Prosím. Mám… rány… a tyhle šaty, ty mi dal lord Ramsay, a… řekl mi… abych je nikdy nesundával, jen na jeho příkaz…“

„Máš na sobě cáry,“ řekl lord Bolton trpělivě. „Špinavé věci, potrhané a znečištěné, páchnoucí krví a močí. A tenké. Určitě je ti zima. Oblékneme tě do jehněčí vlny, hebké a teplé. Možná plášť lemovaný kožešinou. Líbilo by se ti to?“

„Ne.“ Nemůže si svléknout šaty, které mu dal lord Ramsay. Nemůže dopustit, aby ho viděli.

„Nebo bys chtěl být raději oblečen v hedvábí a sametu? Byly doby, kdy jsi měl tyhle látky rád, pokud si vzpomínám.“

„Ne,“ trval na svém rozechvělým hlasem. „Ne, já si chci nechat tyto šaty. Smraďochovy šaty. Jsem Smraďoch, rýmuje se to s kutloch.“ Srdce mu začalo bít jako buben a hlas se mu změnil ve vyděšený jekot. „Já se nechci koupat. Prosím, milostpane, neber mi moje šaty.“

„Dovolíš nám aspoň, abychom ti je vyprali?“

„Ne. Ne, milostpane. Prosím.“ Přitiskl si svou tuniku k hrudi oběma rukama a shrbil se v sedle, napůl v obavách, že by mohl Roose Bolton poručit svým strážným, aby z něj šaty servali, rovnou tam, venku.

„Jak si přeješ.“ Boltonovy oči vypadaly v měsíčním světle prázdné, jako by za nimi vůbec nikdo nebyl. „Víš, já ti nechci ublížit. Hodně ti toho dlužím, hodně a ještě víc.“

„Ty mně?“ Jakási část v něm křičela: Tohle je past, hraje si se mnou, syn je pouhý stín svého otce. Lord Ramsay si hrál s jeho nadějemi po celý čas. „Co… co mi dlužíš, milostpane?“

„Sever. Starkové byli zničeni a odsouzeni ke zkáze té noci, kdy ses zmocnil Zimohradu.“ Přezíravě mávl rukou. „A tohle je jen hašteření nad kořistí.“

Jejich krátká cesta skončila u dřevěných zdí hradu Mohyla. Z jeho čtvercovitých věží plápolaly praporce, třepetaly se ve větru: stažený muž Hrůzova, bitevní sekera Cerwynů, Tallhartovy sosny, mořský muž Manderlyů, zkřížené klíče lorda Lockea, obr Umberů a kamenná ruka Flintů, los Hornwoodů. Pro Stouty lomené pruhy červenohnědé a zlaté barvy, pro Slaty šedé pole uvnitř dvojitého lemu z bílých čar. Čtyři koňské hlavy znamenaly Ryswelly z Pramínků – jedna šedá, jedna černá, jedna zlatá a jedna hnědá. Docela zábavné bylo, že dokonce ani Ryswellové se nemohli shodnout na barvě jejich erbu. Nad nimi plápolal jelen a lev chlapce, jenž seděl na Železném trůnu tisíc lig daleko.

Smraďoch naslouchal otáčejícím se lopatkám starého větrného mlýna, když vjížděli pod strážnicí na travnaté nádvoří, kde se k nim ihned rozběhli štolbové, aby se ujali jejich koní. „Tudy, prosím.“ Lord Bolton jej vedl k baště, nad kterou plápolaly praporce zesnulého lorda Dustina a jeho ovdovělé manželky. Na jeho praporci byla špičatá koruna nad zkříženými sekerami; na jejím se čtvrtě se stejným znakem střídaly se zlatou koňskou hlavou Rodrika Ryswella.

Zatímco stoupal po širokém dřevěném schodišti k síni, začaly se Smraďochovi třást nohy. Musel zastavit, aby se uklidnil, upíraje zrak na travnaté svahy Velké mohyly. Někteří tvrdili, že je to hrob Prvního krále, který přivedl První lidi do Západozemí. Jiní argumentovali, že tam je určitě pohřben nějaký král obrů, když je hrob tak velký. Pár se jich nechalo slyšet, že to není žádný hrob, ale jen kopec, ale dokonce i přesto to byl osamělý kopec, protože většina zdejší krajiny byla plochá a otevřená větru.

Uvnitř v síni stála u krbu žena, ohřívala si ruce nad uhlíky skomírajícího ohně. Byla oděná celá v černém, od hlavy až k patě, a neměla na sobě žádné zlato ani drahé kameny, ale její urozený původ byl patrný na první pohled. Třebaže měla kolem koutků úst vrásky a ještě víc kolem očí, byla vzpřímená, neohnutá a stále pohledná. Vlasy měla stejným dílem hnědé a šedivé a měla je stažené za hlavou do těsného uzlu.

„Kdo je to?“ zeptala se. „Kde je ten chlapec? Odmítl ti ho bastard vydat? Je tento starý muž jeho… ach, bohové, buďte dobří, co je to za zápach? To se snad ten tvor pokálel?“

„Byl s Ramsaym. Lady Barbrey, dovol mi představit ti právoplatného lorda Železných ostrovů, Theona z rodu Greyjoyů.“ Ne, pomyslel si, ne, neříkej to jméno, Ramsay tě uslyší, dozví se to, dozví, ublíží mi.

Žena našpulila ústa. „Není to, co jsem očekávala.“

„Je to, co máme.“

„Co to s ním ten tvůj bastard provedl?“

„Myslím, že mu stáhl nějakou tu kůži. Připravil jej o pár částí těla. Nic příliš podstatného.“

„Copak je šílený?“

„Možná. Záleží na tom?“

Smraďoch už to nemohl poslouchat. „Prosím, můj pane, moje paní, to je nějaký omyl.“ Padl na kolena, třesoucí se jako list v zimním vichru, se slzami stékajícími mu po tvářích. Jo nejsem já, já nejsem Přeběhlík, ten zemřel na Zimohradu. Já se jmenuji Smraďoch.“ Musel si pamatovat svoje jméno. „Rýmuje se to se slaboch.“

TYRION

Selaesori Qhoran byla sedm dnů plavby od Volantisu, když se Grešle konečně vynořila ze své kajuty, plížící se po palubě jako nějaký plachý lesní tvor, který se právě probudil z dlouhého zimního spánku.

Smrákalo se a rudý kněz zapálil ve velkém železném koši uprostřed lodi svůj noční oheň, zatímco posádka se shromažďovala kolem k modlitbě. Moqorrův hlas byl jako hluboké dunění bubnu, které jako by zaznívalo odkudsi z hlubin jeho masivního těla. děkujeme ti za tvoje slunce, které nás udržuje v teple“ modlil se. „Děkujeme ti za tvoje hvězdy, které nás hlídají, zatímco se plavíme po tomto chladném černém moři. Kněz, velký muž, vyšší než ser Jorah a téměř dvakrát tak široký, měl na sobě šarlatové roucho vyšívané na rukávech, lemu a límci oranžovými saténovými plameny. Kůži měl černou jako smůla, vlasy bílé jako padlý sníh; plameny vytetované na tvářích a na čele byly žluté a oranžové. Jeho železná hůl byla stejně vysoká jako on a korunovaná dračí hlavou; když uhodil jejím koncem o palubu, z dračího chřtánu vyšlehl prskající zelený plamen.

Jeho stráž – pět otrockých vojáků z Plamenné ruky – zpívala v odpověď. Odříkávali modlitby v jazyce Starého Volantisu, ale Tyrion již slyšel takových modliteb dost, aby pochopil jejich význam. Zapal náš oheň a ochraňuj nás před tmou, bla bla, a udržuj nás hezky v teple, asi jako topinku, noc je temná a plná hrůz, spas nás před děsivými věcmi a bla bla bla a ještě víc.

Věděl ale, že by bylo nemoudré vyslovovat takové myšlenky nahlas. Tyrion Lannister neměl využiti pro žádného boha; na této lodi však bylo záhodno projevovat určitý respekt vůči rudému R’hllorovi. jakmile byli bezpečně na cestě, sundal Jorah Mormont Tyrionovi pouta a řetězy a trpaslík mu rozhodně nechtěl zavdat příčinu, aby mu je znovu nasadil.

Selaesori Qhoran byla kymácející se káď na pět stovek tun, s hlubokým skladištním prostorem, vysokými příďovými nástavbami vpředu i vzadu, a s jediným stěžněm mezi nimi. u příďové nástavby stála groteskní galionová figura, jakási červy prožraná dřevěná eminence, která se tvářila, jako by trpěla zácpou, a v podpaždí měla vražený jakýsi svitek. Ošklivější loď Tyrion v životě neviděl. A posádka nebyla o nic pohlednější. Její kapitán, mrzce hovořící, jako křemen tvrdý chlapík s velkým břichem a blízko u sebe posazenýma chamtivýma očima, byl špatný hráč cyvasse a ještě hůř uměl prohrávat. Pod sebou měl čtyři důstojníky, všechno osvobozené, a padesát otroků připoutaných k lodi. Každý měl na tváři vytetovanou hrubou podobiznu lodní galionové figury. Beznosý oslovovali rádi námořníci Tyriona, bez ohledu na to, kolikrát jim řekl, že se jmenuje Hugor Kopec.

Tři z důstojníků a více než tři čtvrtiny posádky byli zanícenými vyznavači Pána světla. Ohledně kapitána, který se vždycky vynořil na večerní modlitby, ale jinak se jich nijak nezúčastnil, si byl Tyrion méně jistý. Pravým kapitánem na Selaesori Qhoran, alespoň pro tuto plavbu, byl Moqorro.

„Pane světla, požehnej svého otroka Moqorra a osvětli jeho cestu po temných místech světa“ odříkával dunivým basem rudý kněz. „A ochraňuj svého spravedlivého otroka Benerra. Dodej mu odvahu. Dodej mu moudrost. Naplň jeho srdce ohněm.“

Tehdy si Tyrion všiml Grešle, která tu frašku pozorovala z příkrého dřevěného schodiště vedoucího dolů pod příďovou nástavbou. Stála na jednom z nižších schodů, takže byl vidět jen vrcholek její hlavy. Pod kápí jí svítily oči, velké a bílé ve světle nočního ohně. Měla s sebou svoje zvíře, velkého šedivého loveckého psa, na němž jezdila se svým bratrem v kláních.

„Moje paní,“ zavolal Tyrion tiše. Ve skutečnosti to nebyla žádná pani, ale on jaksi nebyl schopen přimět sám sebe vyslovit to její hloupé jméno, a rozhodně jí nechtěl říkat děvče nebo trpaslice.

„Já… já jsem tě neviděla.“

„Inu, jsem malý.“

„Nebylo mi dobře.“ Její pes zaštěkal.

Byla jsi nemocná žalem. „Pokud bych ti mohl jakkoliv pomoci…“

„Ne.“ S těmito slovy se vytratila, vrátila se zpátky do kajuty, o kterou se dělila se svým psem a sviní. Tyrion ji z toho nemohl vinit. Posádka Selaesori Qhoran byla docela potěšena, když přišel na palubu; trpaslík znamenal koneckonců štěstí. Drbali jej na hlavě tak často a divoce, až bylo divu, že už z toho nebyl plešatý. Grešle se ale setkala s poněkud smíšenější reakcí. Sice to byla trpaslice, ale byla také žena, a ženy na palubě nosily smůlu. Na jednoho, který prošel kolem a podrbal ji na hlavě, připadali tři, kteří spíš utrousili kletbu.

A pohled na mne je pro ni jistě jen solí v ráně. Usekli jejímu bratrovi hlavu v naději, že je to moje, a já tu přesto sedím jako nějaká krvavá zrůda a nabízím jí prázdnou útěchu. Na jejím místě bych netoužil po ničem víc než shodit mne do moře.

Necítil k dívce nic než lítost. Nezasluhovala si hrůzu, která ji čekala ve Volantisu, o nic víc než její bratr. Když ji viděl naposledy, těsně předtím než vypluli z přístavu, měla oči červené od pláče, dvě strašlivé rudé díry ve ztrhaném bledém obličeji. Než zvedli plachtu, zamkla se se svým psem i prasetem ve své kajutě, ale za nocí ji slýchal plakat. Včera slyšel jednoho důstojníka, jak říká, že by ji měli hodit přes palubu, než její slzy zatopí celou loď. Tyrion si nebyl zcela jistý, zda to bylo míněno jako žert.

Když večerní modlitby skončily a posádka se opět rozešla, někteří na hlídku a jiní k jídlu, rumu a visutým lůžkům, Moqorro zůstal tak jako každého večera vedle svého nočního ohně. Rudý kněz ve dne odpočíval, ale během nočních hodin držel stráž, krmil svoje posvátné plameny, aby se k nim ráno mohlo opět vrátit slunce.

Tyrion si dřepl proti němu a zahříval si ruce u ohně. Moqorro si jej chvíli nevšímal. Hleděl do mihotavých plamenů, ztracen v jakési vidině. Vidí dny, jež mají teprve přijít, tak jak to tvrdí?

Pokud ano, byl to děsivý dar. Po chvíli zvedl kněz oči a upřel je do trpaslíkových. „Hugore Kopče,“ řekl, vážně pokyvuje hlavou „Přišel ses se mnou pomodlit?“

„Kdosi mi řekl, že noc je temná a plná hrůz. Co v těch plamenech vidíš?“

„Draky,“ odpověděl Moqorro společným jazykem Západozemí. Mluvil jím velmi dobře, se stěží slyšitelným přízvukem, což byl nepochybně důvod, proč jej nejvyšší kněz Benerro vybral, aby přinesl víru v R’hllora Daenerys Targaryen. „Draky staré a mladé, opravdové a falešné, jasné a temné. A tebe. Malého muže s velkým stínem, vrčícího v samotném jejich středu.“

„Vrčícího? Tak přátelského tvora, jako jsem já?“ Tyrion se cítil takřka polichocen. A nepochybně má přesně toto v úmyslu. Každý blázen rád slyší, jak je důležitý. „Možná jsi viděl Grešli. Jsme skoro stejně velcí.“

„Ne, můj příteli.“

Můj příteli? Co se to děje? „Viděl jsi, jak dlouho potrvá, než se dostaneme do Meereenu?“

„To tak dychtíš spatřit osvoboditelku světa?“

Ano i ne. Osvoboditelka světa mi možná usekne hlavu nebo mě předloží jako zákusek svým drakům. „To ne,“ odpověděl Tyrion. „Mě zajímají jen olivy, ačkoliv se obávám, že možná zestárnu a zemřu, aniž bych aspoň jednu ochutnal. Myslím, že bych dokázal plavat čubičku rychleji, než plujeme. Pověz mi, ten Selaesori Qhoran byl trojvládce nebo želva?“

Rudý kněz se zasmál. „Ani jedno. Qhoran je… ne panovník, ale ten, kdo panovníkům slouží a radí a pomáhá jim úspěšné vést jejich záležitosti. Vy Západozemci byste ho mohli nazývat majordomus nebo magistr Pobočník krále? To jej pobavilo. „A selaesori!“

Moqorro se dotkl svého nosu. „Prostoupen příjemným aromatem. Voňavý, dalo by se říci? Květinový?“

„Takže Selaesori Qhoran ve skutečnosti víceméně znamená Smradlavý majordomus?“

„Spíš Vonící majordomus.“

Tyrion se pokřiveně usmál. „Myslím, že sám za sebe raději zůstanu u Smradlavého. V každém případě ti děkuji za poučení.“

„Mne zase těší, že jsem ti pomohl rozšířit obzory. Možná mi jednoho dne také dovolíš naučit tě R’hllorově pravdě.“

„Jednoho dne.“ Až budu hlavou nabodnutou na kůlu.

Obydlí, jež sdílel se šerem Jorahem, šlo nazvat kajutou jen ze zdvořilosti; vlhká, tmavá, nepříjemně páchnoucí komůrka, kde bylo stěží dost místa, aby tam mohla nad sebou viset dvě závěsná lůžka. Nalezl Mormonta nataženého na tom dolním, pomalu se kolébajícího zároveň s pohyby lodi. „To děvče konečně vystrčilo nos z podpalubí,“ řekl mu Tyrion. „Stačilo, aby mě zahlédla a pospíchala zpátky dolů.“

„Není na tebe pěkný pohled.“

„Ne všichni můžeme být tak pohlední jako ty. Ta dívka je zdrcená. Nepřekvapilo by mne, kdyby se to ubohé stvoření vyplížilo na palubu a skočilo si pro smrt ve vlnách.“

„To ubohé stvoření se jmenuje Grešle.“

„Já znám její jméno.“ Popravdě řečeno její jméno nesnášel. Její bratr vystupoval pod jménem Haléř, třebaže se ve skutečnosti jmenoval Oppo. Haléř a Grešle. Ty nejmenší mince, s tou nejmenší hodnotou, a nejhorší na tom je, že si ta jména vybrali sami. Tyrion z toho měl nepříjemnou pachuť v ústech. „Ať se jmenuje jakkoliv, potřebuje přítele.“

Ser Jorah se posadil na svém lůžku. „Tak se s ní spřátel. Nebo se s ní pro mě za mě ožeň.“

I z toho měl nepříjemnou chuť v ústech. „Stejný ke stejnému, to je tvoje představa? A pro sebe si hodláš nalézt medvědici, sere?“

„To ty jsi trval na tom, abychom ji vzali s sebou.“

„Řekl jsem jen, že ji nemůžeme nechat ve Volantisu. To ale neznamená, že bych s ní rád šoustal. Ona mě chce mrtvého, copak jsi zapomněl? Jsem ten poslední člověk, kterého by chtěla za přítele.“

„Oba jste trpaslíci.“

„Ano, a stejně tak byl trpaslíkem její bratr, kterého zabili, protože si ho jacísi opilí blázni spletli se mnou.“

„Máš z toho pocit viny?“

„Ne,“ naježil se Tyrion. „Mám dost svých zločinů, ze kterých se musím zodpovídat; na tomto se nijak nepodílím. Možná jsem v sobě choval zlou vůli vůči ní a jejímu bratrovi za tu frašku, co sehráli v noc Joffreyho svatby, ale nikdy jsem jim nepřál nic zlého.“

„Jistě, jsi přece tak neškodný tvor. Nevinný jako beránek.“ Ser Jorah vstal. „Trpasličí děvče je tvoje břímě. Polib ji, zabij ji nebo se jí vyhýbej, jak si přeješ. Mně do toho nic není.“ Protlačil se kolem Tyriona a vyšel z kajuty.

Podvakráte poslán do exilu, a není divu, pomyslel si Tyrion. Já bych ho taky vyhnal, kdybych mohl. Ten muž je chladný, zasmušilý, mrzutý, bez smyslu pro humor. A to jsou jeho světlejší stránky. Ser Jorah trávil většinu svých bdělých hodin tím, že chodil sem a tam po příďové nástavbě nebo se opíral o zábradlí a hleděl na moře. Vyhlíží svou stříbrnou královnu. Vyhlíží Daenerys, přeje si, aby loď plula rychleji. Nu, já bych si možná přál co samé, kdyby na mne v Meereenu čekala Tyša.

Že by byl Záliv otrokářů místo, kam chodí děvky? Nepřipadalo mu to pravděpodobné. Podle toho, co četl, byla otrokářská města místy, odkud nevěstky pocházely. Mormont by si měl nějakou koupit pro sebe. Pěkná mladá otrokyně by možná dokázala divy a zlepšila by mu náladu… zvlášť pak nějaká se stříbrnými vlasy, jako ta děvka, co mu seděla na ptákovi zpátky v Selhorysu.

Během plavby po řece musel Tyrion snášet Griffa, jenže tam jej aspoň rozptylovalo tajemství kapitánovy pravé identity a o něco upřímnější přátelství se zbytkem malého společenstva říčního člunu. Avšak běda, na této lodi byl každý tím, čím na první pohled vypadal; nikdo nebyl nijak zvlášť upřímný a zajímavý tam byl jenom rudý kněz. On a možná Grešle. Jenže ta dívka mne nenávidí… a má proč.

Život na Selaesori Qhoran se nedal nazvat jinak než únavným, jak Tyrion zjistil. Tou nejvíce vzrušující částí dne byly chvíle, kdy se bodal nožem do prstů na rukou a na nohou. Na řece byly k vidění všelijaké divy: obří želvy, města v ruinách, zkamenělí lidé, nahé septy. Člověk nikdy nevěděl, co možná číhá za dalším ohybem. Na moři však byly všechny dny i noci stejně. Jakmile loď vyplula z Volantisu, plavila se zpočátku na dohled od pobřeží, a tak mohl Tyrion hledět na pevninské výběžky, pozorovat hejna mořského ptactva zvedající se ze skalnatých výběžků a drolících se strážných věží, počítat holé hnědé ostrůvky, které ubíhaly kolem nich. Viděl také mnoho jiných lodi.

Rybářské čluny, kymácející se obchodní lodě, hrdé galéry, jejichž vesla šlehala vlny do bílé pěny. Jakmile ale vpluli do hlubších vod, bylo kolem jen moře a obloha, vzduch a voda. Voda vypadala jako voda. A obloha jako obloha. Občas po ní plul mrak. Až příliš mnoho modři.

A noci byly ještě horší. I v těch nejlepších časech spal Tyrion špatně… a tohle mělo k dobrým časům daleko. Spánek znamenal téměř pokaždé sny; a v jeho snech jej očekávaly Strasti a zkamenělý král s tváří jeho otce. A tak měl na výběr poskrovnu možností: buď si vlézt do svého visutého lůžka a naslouchat chrápání Joraha Mormonta, nebo zůstat nahoře na palubě a hledět na moře. Za bezměsíčných nocí byla voda od obzoru k obzoru černá jako mistrův inkoust. Temná, hluboká a nepřátelská, mrazivým způsobem krásná, ale když se na ni Tyrion díval příliš dlouho, zjistil, že přemítá o tom, jak snadné by bylo sklouznout přes zábradlí a skočit dolů do té tmy. Jedno tiché šplouchnutí a patetický malý příběh, jenž byl jeho životem, by záhy skončil. Jenže co když existuje peklo, ve kterém na mne čeká můj otec?

Nejlepší částí každého dne byla večeře. Jídlo nebylo nijak zvlášť dobré, ale byl ho dostatek, a tak tam trpaslík chodil rád. Kuchyňka, kde jídával, byl stísněný a nepohodlný prostor, s tak nízkým stropem, že tam vyšším pasažérům vždy hrozilo, že se uhodí do hlavy, což bylo riziko, jemuž byli obzvlášť vystaveni kolohnátští otročtí vojáci z Plamenné ruky. Třebaže se tomu Tyrion vždycky rád chichotal, přece jen jídal raději o samotě. Sedět u přeplněného stolu s muži, kteří nehovořili stejnou řečí jako on, a naslouchat, jak si spolu povídají a žertují, aniž by jim rozuměl, jej brzy omrzelo. Zvlášť když si vždycky říkal, zda nevtipkují a nesmějí se na jeho účet.

Lodní kuchyně byla rovněž místem, kde byly uskladněny knihy. Kapitán měl knihy rád, a tak tam měl rovnou tři – sbírku námořní poezie, která se různila od špatné k ještě horší, ohmataný svazek o erotických dobrodružstvích mladé otrokyně v lysénském polštářovém domě a čtvrtý a poslední díl Života trojvládce Belicha, slavného volantského vlastence, jehož nerušený sled dobyvačných výprav a vítězství byl zcela náhle ukončen, když ho snědli obři. Tyrion je měl všechny přečtené již třetí den plavby po moři. Pak, poněvadž žádné další knihy neměl, je začal číst znovu. Příběh otrokyně byl sice napsán nejhůře ze všech ale byl nejpoutavější, a právě po této knize sáhl dnešního večera, aby mu zpříjemnila večeři sestávající z řípy na másle, studené rybí dušeniny a koláčků, které byly tak tvrdé, že by si jimi mohl čistit nehty.

Právě byl ponořen do dívčina líčení dne, kdy ji a její sestru chytili otrokáři, když do kuchyně vstoupila Grešle. „Och,“ řekla, „já myslela… nechtěla jsem té rušit, můj pane…“

„Nevyrušuješ mne. Doufám, že se nechceš znovu pokusit mne zabít.“

„Ne.“ Odvrátila pohled a tvář jí zrudla.

„V tom případě rád uvítám společnost. Na téhle lodi se toho dá dělat velmi málo.“ Tyrion zavřel knihu. „Pojď. Posaď se a jez.“ Dívka nechávala většinu ze svého jídla nedotčenou přede dveřmi své kajuty. Teď už musí mít určitě hlad. „Ta dušenina je skoro jedlá. Aspoň že jsou ryby čerstvé.“

„Ne, já… jednou jsem se dusila rybí kostí, a od té doby ryby nejím.“

„Tak si tedy dej víno.“ Naplnil pohár a šoupl ho k ní. „Dar od kapitána. Popravdě řečeno, má sice blíž k chcankům než k stromovinskému zlatému, ale dokonce i chcanky chutnají lépe než ten černý dehtový rum, co pijí námořníci. Možná ti pomůže lépe spát.“

Dívka se nepohnula. „Děkuji ti, můj pane, ale ne.“ Couvla od něj. „Neměla bych tě obtěžovat.“

„To máš v úmyslu strávit celý svůj život utíkáním?“ zeptal se Tyrion, než stačila vyklouznout ze dveří.

To ji zarazilo. Tváře jí zrůžověly a Tyrion měl strach, že se dá znovu do pláče. Ona místo toho vzdorovitě našpulila rty a řekla: „Ty také utíkáš.“

„Ano, utíkám,“ připustil, „jenže já utíkám k a ty utíkáš od, a to je velký rozdíl.“

„Nebýt tebe, nikdy bychom utíkat nemuseli.“

To si od ní jistě vyžádalo odvahu říct mi to do očí. „Mluvíš o Králově přístavišti nebo o Volantisu?“

„O obojím.“ V očích se jí zaleskly slzy. „O všem. Proč ses s námi tehdy prostě nemohl utkat, jak to král chtěl? Neublíží i bychom ti. Co by to milostpána stálo, kdyby vysedl našemu psovi na záda, vzal dřevec a vyjel proti bratrovi na praseti, aby chlapci vyhověl? Byla to jen legrace. Vždyť by se jen smáli, to je všechno.“

„Smáli by se mně,“ řekl Tyrion. Místo toho jsem je přiměl, aby se smáli Joffovi. A nebyla to chytrá taktika?

„Můj bratr říká, že to je dobrá věc, umět lidi rozesmát. Vznešená věc, čestná. Můj bratr říká… on…“ To už jí slzy vytryskly, stékaly jí dolů po tvářích.

„Tvého bratra je mi líto.“ Tyrion jí řekl stejná slova už předtím, zpátky ve Volantisu, jenže tehdy byla tak zdrcená žalem, že pochyboval, zda je vůbec slyšela.

Teď je slyšela. „Líto. Je ti to líto.“ Ret se jí chvěl, tváře měla mokré od slz, její oči byly červeně olemované jámy. „Té noci jsme odjeli z Králova přístaviště. Můj bratr říkal, že to tak bude nejlepší, než někoho napadne, zda jsme se nějak nepodíleli na králově smrti, a nerozhodne se mučit nás, aby to zjistil. Nejdříve jsme šli do Tyroše. Můj bratr si myslel, že to bude dost daleko, jenže nebylo. Znali jsme tam jednoho kejklíře. Celé roky každý den žongloval u Fontány Opilého boha. Byl starý, takže ruce už mu zdaleka nesloužily tak jako kdysi, a někdy svoje míčky upustil a pak je honil po náměstí, ale Tyrošané se i tak smáli a házeli mu mince. Pak jsme se jednoho rána doslechli, že jeho tělo bylo nalezeno u Triosova chrámu. Trios má tři hlavy a vedle chrámových dveří stojí jeho velká socha. Starého muže rozřezali na tři kusy a ty vecpali do tří Triosových úst. Když je ale sešili zpátky k sobě, zjistili, že schází hlava.“

„Dar pro moji drahou sestru. Byl to další trpaslík.“

„Maličký muž, ano. Jako ty a jako Oppo. I toho žongléře je ti líto?“

„Až doteď jsem nevěděl, že ten tvůj žongléř existoval… ale ano, je mi líto, že je mrtvý.“

„Zemřel kvůli tobě. Máš jeho krev na svých rukou.“

To obvinění bolelo, přišlo tak těsně v patách slov Joraha Mormonta. „Jeho krev má na rukou moje sestra a ty zrůdy, co ho zabily. Moje ruce…“ Tyrion je obrátil, prohlížel si je, sevřel je v pěsti. „Moje ruce jsou pokryty zaschlou starou krví, ano. Říkej mi otcovrah a nebudeš se mýlit. Královrah, a i za to se budu zodpovídat. Zabíjel jsem matky, otce, příbuzné, milence, muže a ženy, krále a děvky. Jednou mě naštval Jakýsi zpěvák, tak jsem z něho nechal uvařit dušeninu. Ale nikdy jsem nezabil žongléře ani trpaslíka a nemůžeš mne vinit z toho, co se stalo tvému zpropadenému bratrovi.“

Grešle vzala pohár s vínem, které jí nalil, a vychrstla mu ho do tváře. Přesně jako moje drahá sestra. Slyšel, jak práskly dveře kuchyňky, ale vůbec ji neviděl odejít. Oči ho pálily a svět byl rozmazaný. Tolik k našemu přátelství.

S ohledem na jiné trpaslíky měl Tyrion Lannister skrovné zkušenosti. Jeho pan otec nesnášel jakékoliv připomínky deformovanosti svého syna, a ti kejklíři, co mezi sebou měli i takto postižené malé lidičky, se brzy naučili Lannisportu a Casterlyově skále vyhýbat, poněvadž nechtěli riskovat, že se mu znelíbí. Jak Tyrion vyrůstal, doslechl se o trpasličím šaškovi v sídle dornského lorda Fowlera, o zakrslém mistrovi ve službách Fingerů, o trpaslici mezi tichými sestrami, ale nikdy nepocítil sebemenší potřebu vyhledat je. K jeho uším pronikly i méně hodnověrné příběhy; o trpasličí čarodějnici, která straší kdesi na kopci v říčních krajinách, o trpasličí nevěstce v Králově přístavišti, známé tím, že se páří se psy. To poslední mu pověděla jeho vlastní drahá sestra, dokonce se nabídla, že mu najde hárající se fenu, kdyby si to chtěl vyzkoušet. Tyrion se jí zdvořile zeptal, zda tím míní sebe, a ona mu vychrstla pohár s vínem do tváře. Tamto bylo červené, jak si vzpomínám, tohle je zlaté. Tyrion si utřel obličej rukávem. Oči ho stále pálily.

Grešli pak neviděl až do dne, kdy přišla bouře.

Toho rána byl slaný vzduch nehybný a těžký, ale západní obloha měla ohnivě rudou barvu pruhovanou klesajícími mračny, které zářily jasně jako lannisterský purpur. Námořníci vzrušeně debatovali o zabednění poklopů, utažení lan, vyklizení paluby, přivázání všeho, co již nebylo přivázané. „Blížit se špatný vítr,“ varoval ho jeden z nich. „Beznosý by měl jít dolu.“

Tyrion si vzpomněl na bouři, kterou přečkal, když přeplouvá i Úzké moře; na to, jak se mu paluba zvedla pod nohama, na příšerné skřípavé zvuky, které loď vydávala, na chuť vína a zvratků. „Beznosý zůstane tady nahoře.“ Pokud si jej chtěli bohové vzít, ať se raději utopí, než zadusí svými vlastními zvratky. Plachta kogy nad jeho hlavou se pomalu vlnila, jako kožešina nějakého velkého zvířete probouzejícího se z dlouhého spánku, pak se naplnila s hlasitým prásk, které otočilo hlavy všech na lodi.

Větry hnaly kogu před sebou, daleko mimo její zvolený kurz. Za nimi se na krvavě rudé obloze kupily jeden na druhém černé mraky. Někdy uprostřed dopoledne spatřili na západní straně zablesknutí následované vzdáleným zaduněním hromu. Moře zdivočelo a na hladině se zvedaly tmavé vlny, které se rozbíjely o trup Smradlavého majordoma. Tehdy začala posádka stahovat plachtu. Tyrion se nacházel rovnou uprostřed lodi, a tak si vylezl na příďovou nástavbu a dřepl si na zadnici, vychutnávaje studený déšť šlehající ho do tváří. Koga se na vlnách zvedla a zase klesla, vzpínala se divočeji než jakýkoliv kůň, na kterém kdy jel, zvedla se s každou vlnou, načež pokaždé sklouzla do žlabu mezi nimi a zatřásla jím až do morku kostí. Přesto to bylo lepší tady, kde měl rozhled, než kdyby byl zavřený dole v nevětrané kajutě.

Než propukla bouře, snesl se večer a Tyrion Lannister měl promočené i spodní prádlo, ale přesto se cítil zvláštním způsobem povznesený… a ještě víc později, když nalezl opilého Joraha Mormonta v jezírku zvratků v jejich kajutě.

Po večeři se trpaslík zdržoval v lodní kuchyni, oslavoval skutečnost, že přežil bouři tím, že se podělil o pár panáků černého dehtového rumu s lodním kuchařem, velkým umaštěným hulvátským Volanťanem, který znal ze společného jazyka jediné slovo (šukat), ale sváděl líté boje na hrací desce na cyvasse, zvlášť když byl opilý. Té noci si dali tři hry po sobě. Tyrion první vyhrál, další dvě pak prohrál. Poté usoudil, že toho již má dost, a odpotácel se zpátky na palubu, aby si pročistil hlavu od rumu i slonů.

Na příďové nástavbě, na místě, kde často vídal sera Joraha, nalezl Grešli, stojící u zábradlí vedle napůl shnilé galeonové figuríny a hledící na inkoustové moře. Zezadu vypadala maličká a zranitelná jako dítě.

Tyrion si pomyslel, že ji raději nebude vyrušovat, jenže už bylo příliš pozdě. Slyšela ho. „Hugor Kopec.“

„Jestli se ti to tak líbí.“ Oba známe pravdu. „Omlouvám se, že tě vyrušuji. Vzdálím se.“

„Ne.“ Obličej měla bledý a smutný, ale nezdálo se, že by byla plakala. „Taky se omlouvám. Za to víno. Ty jsi mého bratra ani toho ubohého starého muže v Tyroši nezabil.“

„Sehrál jsem v tom svou roli, třebaže ne dobrovolně.“

„Tolik mi chybí. Můj bratr. Já…“

„Rozumím ti.“ Zjistil, že myslí na Jaimeho. Považuj se za stas tnou. Tvůj bratr zemřel, než tě mohl zradit.

„Myslela jsem, že chci zemřít,“ řekla, „ale dnes, když přišla bouře a já si myslela, že se loď potopí, tak jsem… tak jsem…“

„Uvědomila sis, že chceš přece jen žít. Já si tím prošel. Něco dalšího, co máme společného.“

Mela křivé zuby, takže šetřila úsměvy, ale teď se usmála. „Ty jsi opravdu uvařil zpěváka v dušenině?“

„Kdo, já? Ne. Já vařit neumím.“

Když se Grešle zasmála, znělo to jako smích roztomilé mladé dívky, kterou ve skutečnosti byla… sedmnáctileté, osmnáctileté, ne víc než devatenáctileté. „Co provedl, ten zpěvák?“

„Napsal o mně píseň.“ Protože ona byla jeho tajný poklad, ona byla jeho hanba i štěstí. A řetěz a pevnost nejsou nic, ve srovnání se rty ženy. Bylo zvláštní, jak rychle se mu vybavila slova. Možná je nikdy nezapomněl. Ručky ze zlata jsou vždy studené, ale ruce ženy jsou teplé.

„To musela být velmi špatná píseň.“

„Ve skutečnosti ani ne. Pozor, nebyly to žádné Deště Kastameru, ale některé části byly… nu…“

„Jak to bylo?“

Zasmál se. „Ne. Raději mě nechtěj slyšet zpívat.“

„Naše matka nám zpívávala, když jsme byly děti. Mému bratrovi a mně. Vždycky říkávala, že nezáleží na tom, jaký máš hlas, pokud se ti píseň, kterou zpíváš, líbí.“

„Byla…?“

„… taky malá? Ne, ale náš otec byl. Jeho vlastní otec jej jako tříletého chlapce prodal otrokáři, jenže když vyrostl, stal se z něj tak slavný kejklíř, že si koupil svobodu. Navštívil všechna Svobodná města a také Západozemí. Ve Starém městě mu říká i Hop-Fazole.“

Samozřejmě. Tyrion se snažil neškubnout sebou.

„A teď je mrtvý,“ pokračovala Grešle. „Moje matka taky. Oppo byl poslední rodina, co mi ještě zbyla, a teď je taky mrtvý.“ Odvrátila hlavu a zahleděla se přes moře. „Co si počnu? Kam půjdu? Nic neumím, jenom předvádět žertovné klání, a k tomu jsou zapotřebí dva.“

Ne, pomyslel si Tyrion, tohle ne, děvče. To po mně nechtěj. Dokonce na to ani nepomýšlej. „Najdi si nějakého sirotka,“ navrhl jí.

Grešle jako by ho neslyšela. „To byl otcův nápad, předvádět klání. Dokonce vycvičil první prase, jenže to už byl moc nemocný, než aby na něm mohl jezdit sám, a tak jeho místo zaujal Oppo. Já vždycky jezdila na psovi. Jednou jsme předváděli pro Mořského lorda z Braavosu, a ten se tak smál, že nám potom každému dal… velkolepý dar.“

„Tam tě moje sestra našla? V Braavosu?“

„Tvoje sestra?“ Dívka se tvářila zmateně.

„Královna Cersei.“

Grešle zavrtěla hlavou. „Ta ne… v Pentosu za námi přišel jakýsi muž. Osmund. Ne, Oswald. Tak nějak. Sešel se s ním Oppo, ne já. To Oppo učinil všechny přípravy. Můj bratr vždycky věděl, co dělat, kam bychom se měli vydat příště.“

„Příští cíl naší cesty je Meereen.“

Zmateně se na něj podívala. „Myslíš Qarth. Máme namířeno do Qarthu, přes Nový Ghis.“

„Do Meereenu. Pojedeš na svém psovi pro dračí královnu a odejdeš odtamtud s takovým množstvím zlata, kolik sama vážíš. Raději začni víc jíst, abys byla hezká a kulaťoučká, než vystoupíš před Jejím Veličenstvem.“

Grešle jeho úsměv neopětovala. „Samotná mohu akorát tak jezdit pořád dokola. A i kdyby se tomu královna smála, kam se vydám potom? Nikdy jsme nezůstali na jednom místě příliš dlouho. Když nás vidí poprvé, tak se smějí a smějí, jenže počtvrté nebo popáté už dopředu vědí, co uděláme. Přestanou se tomu smát, a tak se musíme vydat někam jinam. Nejvíc peněz si pokaždé vyděláme ve velkých městech, jenže mně se vždycky nejvíc líbila malá městečka. Lidi na takových místech sice nemají stříbro, ale vždycky nás pohostí u svých vlastních stolů… a všude tam za námi běhají děti.“

To proto, že v těch svých zapadlých malých městečkách nikdy předtím neviděli trpaslíka, pomyslel si Tyrion. Ti zatracení sprát kove by běhali i za dvouhlavou kozou, kdyby se tam nějaká objevila. Dokud by je nepřestalo bavit její mekotání a nezabili by ji k večeři. Nepřál si ji však znovu rozplakat, a tak místo toho řekl: „Daenerys má laskavé srdce a štědrou povahu.“ Právě tohle potřebovala slyšet. „Nepochybuji, že pro tebe najde místo u svého dvora. Bezpečné místo, mimo dosah mé sestry.“ Grešle se otočila zpátky k němu. „A ty tam budeš taky.“ Pokud se Daenerys nerozhodne, že potřebuje nějakou lannisterskou krev, aby zaplatila za targaryenskou krev, kterou prolil můj bratr. „Budu.“

Poté vídal trpasličí dívku na palubě častěji. Příštího dne ji Tyrion nalezl na palubě i s její skvrnitou prasnicí uprostřed poledne, když byl vzduch teplý a moře klidné. „Jmenuje se Pěkná,“ řekla mu dívka plaše.

Prase Pěkná a holka Grešle, pomyslel si. Někdo by se tady měl z něčeho zodpovídat. Grešle dala Tyrionovi nějaké zrní a on nechal Pěknou, aby se nažrala z jeho dlaně. Nemysli si, že nevidím, o co se snažíš, děvče, pomyslel si, zatímco velká svině funěla a kvičela.

Brzy spolu začali jídat. Některé večery jedli v kuchyňce jen oni dva, v jiné se tam tísnili s Moqorrovými strážnými. Prsty, tak jim Tyrion říkal; byli to koneckonců muži Plamenné ruky a bylo jich pět. Grešle se tomu smála, roztomilým zvukem, třebaže jej neslýchal často. Její rána byla příliš čerstvá, její zármutek příliš hluboký.

Netrvalo dlouho a stejně jako on nazývala loď Smradlavý majordomus, třebaže se na něj zlobila, kdykoliv pojmenoval Pěknou Slanina. Aby to odčinil, pokusil se ji Tyrion naučit hrát cyvasse, ale brzy si uvědomil, že je to beznadějné. „Ne,“ řekl snad podvacáté, „létá drak, ne sloni.“

Ještě téhož večera se jej otevřeně zeptala, zda by se s ní nechtěl utkat. „Ne,“ odpověděl. Až později jej napadlo, že utkat se možná neznamenalo utkat se v klání. Jeho odpověď by i tak zněla ne, ale nemusel být tak strohý.

Zpátky v kajutě, o kterou se dělil s Jorahem Mormontem, se Tyrion celé hodiny obracel v závěsném lůžku, usínal a zase se probouzel. Jeho sny byly plné šedivých kamenných rukou natahujících se po něm z mlhy a schodišť, která vedla vzhůru k jeho otci.

Nakonec to vzdal a šel se ven nadýchat čerstvého vzduchu. Na Selaesori Qhoran svinuli na noc její velkou pruhovanou plachtu a paluby byly opuštěné. Jeden z námořníků byl na zádové nástavbě a uprostřed lodi seděl Moqorro u svého koše, kde stále tančilo mezi uhlíky pár plamínků.

Byly viditelné jen ty nejjasnější hvězdy, všechny na západě. Oblohu na severovýchodě prosvětlovala matná rudá záře v barvě krvavé podlitiny. Tyrion nikdy neviděl větší měsíc. Obludný, napuchlý, vypadal jako by spolkl slunce a probudil se s horečkou. Jeho dvojče, plující na hladině za lodí, se rudě zalesklo s každou vlnou. „Kolik je hodin?“ zeptal se Moqorra. „To přece nemůže být svítání, pokud se východ nepřesunul. Proč je ta obloha tak rudá?“

„Obloha nad Valyrií je vždycky rudá, Hugore Kopče.“ Tyrionovi přejel mráz po zádech. „To jsme tak blízko?“

„Blíž než by se posádce líbilo,“ odpověděl Moqorro hlubokým hlasem. „Znáte ve svých Slunečních královstvích ty příběhy?“

„Slyšel jsem některé námořníky říkat, že jakýkoliv člověk, jenž spočine očima na tom pobřeží, je odsouzen k záhubě.“ Sám takovým povídačkám nevěřil, o nic víc než jim věřil jeho strýc. Gerion Lannister se vydal do Valyrie, když bylo Tyrionovi osmnáct, byl odhodlaný získat nazpět ztracený meč rodu Lannisterů a jakékoliv další poklady, které možná přežily Zkázu. Tyrion zoufale toužil vydat se na cestu s nimi, ale jeho otec se o cestě vyjádřil jako o „bláznivé výpravě“ a zakázal Tyrionovi zúčastnit se jí.

A možná se zas tak nemýlil Od té doby, co vyplul Smějící se lev z Lannisportu, uplynulo deset let a Gerion se dosud nevrátil. Muži, které vyslal lord Tywin, aby ho hledali, nalezli jeho stopu až ve Volantisu, kde jej opustila polovina jeho posádky, a tak si místo ní nakoupil otroky, aby je nahradil. Žádný svobodný člověk by se dobrovolně neupsal na loď, jejíž kapitán otevřeně hovořil o svém úmyslu vyplout na Kouřící moře. „Takže to jsou ohně Čtrnácti plamenů, co vidíme, odrážející se od mračen?“

„Čtrnácti nebo čtrnácti tisíc. Který člověk by se je odvážil spočítat? Není moudré, aby se jakýkoliv smrtelník zahleděl příliš hluboko do těch plamenů, můj příteli. Jsou to ohně božího hněvu, a žádný lidský plamen se jim nevyrovná. Jsme maličcí tvorové, my lidé.“

„Někteří jsou menší než ostatní.“ Valyrie. Bylo psáno, že v den Zkázy se každý kopec v délce pěti stovek mil rozštípl vedví a naplnil vzduch popelem, kouřem a ohněm, výhněmi tak žhavými a hladovými, že pohltily a strávily dokonce i draky na obloze. V zemi se otevřely obrovské průrvy, spolkly paláce, chrámy, celá města. Jezera vřela nebo se proměnila v kyselinu, hory se rozletěly na kusy, ohnivé fontány chrlily rozžhavené kamení tisíc stop vysoko do vzduchu, z rudých mračen pršelo dračí sklo a černá krev démonů a na severu se země rozštípla a zbortila se do sebe a přivalilo se hněvivé moře. To nejhrdější město na světě bylo v okamžení pryč, jeho bájné impérium zaniklo během jediného dne, země Dlouhého léta byly sežehnuty, zatopeny a zničeny.

Impérium postavené na krvi a ohni. Valyrijci sklidili úrodu ze semen, která zasadili. „Má náš kapitán v úmyslu ověřit pravdivost té kletby?“

„Náš kapitán by raději byl o padesát lig dál na moři, hodně daleko od prokletého pobřeží, ale já jsem mu nařídil, aby plul tou nejkratší možnou cestou. Po Daenerys pátrají i druzí.“

Griffs jeho mladým princem. Že by všechny ty řeči o Zlatém společenstvu plavícím se na západ byly jen finta? Tyrion zvažoval, že něco řekne, pak si to raději rozmyslel. Měl pocit, že v proroctví, které pohánělo rudé kněží, je místo jen pro jednoho hrdinu. Druhý Targaryen by posloužil jen tomu, že by je zmátl. „Viděl jsi ty druhé ve svých plamenech?“ zeptal se opatrně.

„Jen jejich stíny,“ odpověděl Moqorro. „Jeden pak nejčastěji ze všech. Vysokou a pokroucenou věc s jedním černým okem a deseti dlouhými končetinami, plavící se na moři krve.“

BRAN

Měsíc byl srpek, tenký a ostrý jako čepel nože. Bledé slunce vycházelo, zapadalo a znovu vycházelo. Rudé listy šeptaly ve větru. Oblohu plnily temné mraky, jež se měnily v bouře. Šlehaly blesky a rachotil hrom a mrtvi muži s černýma rukama a jasně modrýma očima se kymáceli kolem štěrbiny v úbočí kopce, ale dovnitř se dostat nemohli. Pod kopcem seděl na trůnu z čarostromu zmrzačený chlapec, naslouchal šepotům ve tmě, zatímco po pažích mu chodili sem a tam havrani.

„Už nikdy nebudeš znovu chodit,“ řekla mu tříoká vrána, „ale budeš létat.“ Někdy zazněl odněkud zezdola zvuk písně. Děti lesa, nazvala by Stará chůva ty zpěváky, třebaže oni označovali sami sebe jménem Ti, kdož zpívají píseň země, a to v Pravém jazyce, jímž neuměl hovořit žádný z lidí. Uměli jím ale mluvit havrani. Jejich malá černá očka byla plná tajemství a krákali na něho a klovali jej do kůže, kdykoliv nějaká z těch písní zazněla.

Měsíc byl kulaťoučký a plný. Po černé obloze se kutálely hvězdy. Padal déšť a zmrzl a větve stromů praskaly pod tíží ledu. Bran a Meera si ty, kdo zpívali pod zemí, pojmenovali svými vlastními jmény: Jasan, Listinka a Šupina, Černý nůž, Snížka a Uhlík. Listinka říkala, že jejich pravá jména jsou pro lidské jazyky příliš dlouhá. Jen ona uměla hovořit společnou řečí, takže co si o svých nových jménech mysleli ostatní, to se Bran nikdy nedozvěděl.

Po mrazu na území za Zdí, mrazu, jenž zalézal až do kostí bylo v jeskyních požehnané teplo, a když začal ze skály jít chlad, zapálili zpěvánci ohně a opět jej vyhnali. Tady dole nebyl žádný vítr, sníh, led, žádné mrtvé věci, které by po člověku šmátraly obludnými pařáty, jen sny a lojové svíce z rákosu a lebky havranů. A bytost šeptající ve tmě.

Zpévánci mu říkali Poslední zelenověštec, ale v Branových snech byl stále tříokou vránou. Když se jej Meera Reed zeptala na jeho pravé jméno, vydal ošklivý zvuk, který byl možná zachechtáním. „Nosil jsem mnoho jmen, když jsem ještě byl pohyblivý, a kdysi jsem měl dokonce matku a jméno, jež mi dala u svého prsu, bylo Brynden.“

„Já mám strýce, co se jmenuje Brynden,“ řekl Bran. „Ve skutečnosti je to strýc mé matky. Říkají mu Černá ryba.“

„Tvého strýce pojmenovali po mně. Některé tak stále pojmenovávají. Ne tak často jako dřív. Lidé zapomínají. Jen stromy si pamatují.“ Jeho hlas byl tak tichý, že musel Bran napínat uši, aby ho slyšel.

„Většina z něj již přešla do stromu,“ vysvětlovala zpěvánka, kterou Meera pojmenovala Listinka. „Již přežil normální lidský věk, a přesto zde stále zůstává. Kvůli nám, kvůli vám, kvůli říším lidí. V jeho těle již zůstalo jen pramálo síly. Má tisíc očí a jedno, ale je toho tolik k vidění. Jednoho dne se to dozvíš.“

„Co se dozvím?“ zeptal se Bran později Reedů, když pro něj přišli s pochodněmi jasně jim planoucími v rukou, aby ho odnesli zpátky do malé komůrky stranou od velké jeskyně, kde jim zpévánci udělali lůžka na spaní. „Co si stromy pamatují?“

„Tajemství starých bohů,“ odpověděl Jojen Reed. Jídlo, oheň a odpočinek mu pomohly zotavit se po útrapách jejich cesty, ale vypadal nyní smutnější, zasmušilejší a jeho oči měly znaveny, ustrašený výraz. „Pravdy, které znali První lidé, nyní na Zimohradu zapomenuté… ale ne v mokré divočině. My v našich močálech a bažinných sídlištích žijeme blíž k zeleni, a pamatujeme si. Země a voda, hlína a kámen, duby, jilmy a vrby, to všechno zde bylo před námi… a zůstane, i když odejdeme.“

„Tak jako ty,“ řekla Meera. To Brana rozesmutnilo. Co když nechci zůstat, až vy odejdete? vyhrkl málem, ale v poslední chvíli svá slova spolkl. Byl již téměř dospělý muž a nechtěl, aby jej Meera považovala za uplakánka. „Možná by i z vás mohli být zelenověštci,“ řekl místo toho.

„Ne, Brane.“ Nyní zněla smutně Meera.

„Jen málo z nás bylo vyvoleno, aby mohli pít z té zelené fontány, dokud jsme ještě ve smrtelném těle, slyšet šeptání listů a vidět, jako vidí stromy… tak jako vidí bohové,“ řekl Jojen. „Většina lidí takto požehnaná není. Mně dali bohové jen zelené sny. Mým úkolem bylo dostat tě sem. Moje role skončila.“

Měsíc byl černou dírou na obloze. V lese vyli vlci, čenichali ve sněhových návějích po mrtvých věcech. Z úbočí kopce prudce vzlétlo hejno havranů; vydávali ostré výkřiky, jejich černá křídla bila nad bílým světem. Vyšlo rudé slunce, zapadlo a znovu vyšlo, pomalovalo sníh odstíny světle a tmavě růžové. A tam dole pod kopcem Jojen dumal, Meera si dělala starosti a Hodor bloudil temnými tunely s mečem v pravé ruce a pochodní v levé. Nebo to bloudil Bran?

To se nesmí nikdo nikdy dozvědět.

Velká jeskyně, která se otvírala nad propastmi, byla černá jako smůla, černá jako dehet, černější než vraní peří. Světlo tam vstupovalo jako nezvaný vetřelec, nežádoucí a nevítané, a brzy bylo opět pryč; varné ohně a svíce hořely jen chvíli, pak opět zhasly, jejich krátké životy byly u konce.

Zpěvánci vyrobili Branovi jeho vlastní trůn, jako ten, co na něm seděl lord Brynden, z bílého čarostromu s rudými skvrnami, kde se mrtvé větve proplétaly s živými kořeny. Umístili jej do velké jeskyně blízko propasti, kde v černém vzduchu zvonila ozvěna vody tekoucí hluboko dole. Sedátko mu udělali z měkkého šedého mechu. Jakmile ho posadili na místo, přikryli ho teplými kožešinami.

Seděl tam, naslouchaje tichému šeptání svého učitele. „Nikdy se neboj tmy, Brane.“ Lordova slova provázelo slabé šustění dřeva a listí, mírné otáčení jeho hlavy. „Ty nejsilnější stromy mají kořeny v nejtemnějších místech v zemi. Temnota bude tvým pláštěm, tvým štítem, tvým mateřským mlékem. Temnota ti dá sílu.“

Měsíc byl srpek, tenký a ostrý jako čepel nože. Z oblohy se neslyšně snášely sněhové vločky, aby oděly borovice a smrky do běli. Závěje narostly tak hluboké, že zakryly vchody do jeskyni, postavily bílou zeď, kterou se musel Léto prohrabat, kdykoliv se vydal ven, aby se připojil ke své smečce a lovil s nimi. Bran s nimi v těchto dnech příliš často nepobýval, ale někdy v noci je sledoval seshora.

Létání bylo ještě lepší než šplhání.

Vklouznout do Létovy kůže se pro něj stalo stejně snadným, jako pro něj bylo kdysi, než si zlámal záda, snadné obléknout si svoje vlastní kalhoty. Vyměnit svou vlastní kůži za havraní křídla černá jako noc bylo obtížnější, ale ne tak těžké, jak se obával, ne s těmito havrany. „Divoký hřebec se bude vzpínat a kopat, když se na něj člověk pokusí vysednout, a bude chtít kousat do ruky, která mu vsune udidlo mezi zuby,“ řekl lord Brynden, „ale kůň, který již zná jednoho jezdce, přijme i jiného. Mladí či staří, ve všech těchto ptácích již někdo létal. Vyber si jednoho a leť.“

Vybral si jednoho ptáka, pak dalšího, bezúspěšně, ale třetí havran se na něj podíval bystrýma černýma očkama, naklonil hlavu na stranu a zakrákal… a netrvalo dlouho a Bran nebyl chlapec pozorující havrana, ale havran pozorující chlapce. Píseň řeky náhle zesílila, pochodně hořely o něco jasněji než předtím a vzduch byl plný podivných pachů. Když se pokoušel promluvit, vyšlo z něj zoufalé zakrákání a jeho první let skončil, když narazil do zdi a ocitl se zpátky ve svém vlastním zmrzačeném těle. Havranovi se nic nestalo. Přiletěl k němu a přistál mu na ruce a Bran mu pohladil peří a vklouzl do něj znovu. Netrvalo dlouho a létal po jeskyni, proplétal se mezi dlouhými kamennými zuby, které visely ze stropu, dokonce plachtil nad propastí a zalétal do jejích chladných černých hlubin.

Tehdy si uvědomil, že není sám.

„V tom havranovi byl ještě někdo,“ řekl lordu Bryndenovi po návratu do své vlastní kůže. „Nějaká dívka. Cítil jsem ji.“

„Žena, jedna z těch, co zpívají píseň země,“ řekl jeho učitel. „Dávno mrtvá, a přesto část z ní přetrvává, stejně jako by část z tebe zůstala v Létovi, kdyby mělo tvoje chlapecké tělo nazítří zemřít. Neublíží ti.“

„To mají v sobě všichni ptáci zpěvánky?“

„Všichni,“ odpověděl lord Brynden. „To zpěvánci naučili První lidi posílat vzkazy prostřednictvím havranů… jenže v těch časech uměli ptáci mluvit a předávali vzkazy ústně. Stromy si pamatuji, ale lidé zapomínají, a tak teď píší svoje vzkazy na pergamen a uvazují je k nohám ptákům, s nimiž se nikdy nedělili o jejich kůži.“

Bran si vzpomněl, že Stará chůva mu kdysi vypravovala to samé, ale když se ptal Robba, zda-li je to pravda, jeho bratr se dal do smíchu a otázal se, jestli věří také v měchohubce. Bran si říkal, kéž by tady tak byl Robb teď s nimi. Pověděl bych mu, že umím létat, ale on by mi nevěřil, takže bych mu to musel ukázat. Vsadil bych se, že by se taky mohl naučit létat, stejně jako Arya a Sansa, ba dokonce malý Rickon a Jon Sníh. Všichni bychom mohli být havrani a žili bychom v ptačinci mistra Luwina.

Jenže to byl jen další pošetilý sen. Některé dny si Bran říkal, zda tohle všechno není jen nějaký sen. Možná usnul venku ve sněhu a zdálo se mu, že je na bezpečném, teplém místě. Musíš se probudit, říkával sám sobě, musíš se hned teď probudit, jinak budeš snít dál a zemřeš. Jednou či dvakrát se štípl prsty do paže, opravdu silně, ale docílil jen toho, že jej pak bolela ruka. Zpočátku se pokoušel počítat dny podle toho, že si zaznamenával, kdy se probouzel a šel spát, jenže tam dole spaní a probouzení jaksi splývalo jedno s druhým. Sny se staly lekcemi, lekce se staly sny, věci se děly všechny najednou a neděly se vůbec. Udělal to nebo se mu to jen zdálo?

„Pouze jeden člověk z tisíce se rodí jako měnič,“ řekl lord Brynden jednoho dne, poté co se Bran naučil létat, „a jenom jeden měnič z tisíce může být zelenověštcem.“

„Já myslel, že zelenověštci jsou čarodějové dětí,“ řekl Bran. „Chci říct, zpěvánků.“

„Svým způsobem. Ti, co jim říkáte děti lesa, mají oči zlaté jako slunce, ale jednou za dlouhý čas se mezi nimi narodí nějaké, co má oči rudé jako krev, nebo zelené jako mech na stromě srdce v lese. Těmito znaky označují bohové ty, které si vybrali k tomu, aby přijali jejich dar. Vyvolení nejsou silní a jejich pohyblivých let na zemi je málo, protože každá píseň musí být něčím vyvážena. Ale jakmile jsou uvnitř ve dřevu, žijí vskutku dlouho. Tisíc let, stovka kůží, moudrost hluboká jako kořeny prastarých stromů. Zelenověštci.“

Bran tomu nerozuměl, a tak se zeptal Reedů. „Čteš rád knihy Brane?“ zeptal se ho Jojen.

„Některé knihy. Líbí se mi příběhy o bojích a bitvách. Moje sestra Sansa má ráda takové, kde se lidi líbají, jenže ty jsou hloupé.“

„Čtenář prožije tisíc životů, než zemře,“ poznamenal Jojen. „Člověk, jenž nikdy nečte, prožije jen jeden. Děti lesa žádné knihy neměly. Neznaly inkoust, ani pergamen, neměly psanou řeč. Místo toho měly stromy, především pak čarostromy. Když zemřely, vešly do stromu, do listu a větve a kořene, a stromy si pamatovaly. Všechny jejich písně a kouzla, jejich dějiny a modlitby, všechno, co věděly o tomto světě. Mistři by ti pověděli, že čarostromy jsou posvátné pro staré bohy. Zpěvánci věří, že stromy jsou staří bohové. A když zpěvánci zemřou, stanou se součástí toho božství.“

Bran vytřeštil oči. „Oni mne zabijí!“

„Ne,“ řekla Meera. „Jojene, ty ho děsíš.“

„On není ten, kdo by se musel bát.“

Měsíc byl kulaťoučký a plný. Léto se plížil tichým lesem, dlouhý šedý stín, který byl vyzáblejší s každým lovem, protože nebylo možné nalézt živou zvěř. Komůrka nad vchodem do jeskyně stále držela; mrtví se nemohli dostat dovnitř. Sníh většinu z nich opět pohřbil, ale stále tam byli, schovaní, zmrzlí, čekající. A připojily se k nim i další mrtvé věci, tvorové, kteří kdysi byli muži a ženami, dokonce i dětmi. Na holých hnědých větvích seděli mrtví havrani, křídla měli pokrytá ledem. Z podrostu se vykolébal sněžný medvěd, obrovitý a kostlivý. Z poloviny hlavy se mu odchlípla kůže, odhalila bledou kost pod ní. Léto a jeho smečka na něj narazili a roztrhali ho na kusy. Pak ho sežrali, třebaže maso bylo shnilé a napůl zmrzlé a hýbalo se, i když ho už jedli.

Pod kopcem stále měli jídlo k snědku. Tam dole rostla stovka druhů hub. V černé řece plavaly slepé bílé ryby, ale chutnaly stejně dobře jako ryby s očima, jakmile jste je uvařili. Měli sýr a mléko od koz, které se dělily o jeskyně se zpěvánky, dokonce nějaký oves a ječmen a dušené ovoce nasbírané během dlouhého léta. A téměř každý den jedli krvavou dušeninu, plnou krup, cibule a kousků masa. Jojen si myslel, že je to možná veverčí maso, a podle Meery to bylo maso krysí. Branovi to bylo jedno. Bylo to maso a bylo dobré. Dušením změklo.

Jeskyně byly nekonečné, rozlehlé, tiché. Byly domovem pro více než tři stovky živých dětí lesa a pro kosti tisíců mrtvých a táhly se do dáli v hlubinách pod dutým kopcem. „Neměli byste z tohoto místa odcházet,“ varovala je Listinka. „Řeka, kterou slyšíte, je rychlá a černá, a teče dolů a dolů k bezslunečnému moři. A jsou zde chodby, které vedou ještě hlouběji, bezedné jámy a prudké šachty, zapomenuté cesty, které vedou do samého středu země. Dokonce ani moji lidé je všechny neprozkoumali… a to tady žijeme tisíc tisíců vašich lidských let.“

Třebaže jim lidé Sedmi království možná říkali děti lesa, Listinka a její lidé měli daleko k tomu, aby byli dětmi. Výstižnější by snad bylo malí moudří lidé lesa. Ve srovnání s lidmi byli malí, asi jako je vlk menší vedle zlovlka, což ovšem neznamená, že je to štěně. Měli oříškově hnědou pokožku, tečkovanou bledšími skvrnami jako u kolouchů, a velké uši, kterými slyšeli věci, jež nemohl slyšet žádný člověk. I oči měli velké, velké zlaté kočičí oči, které viděly chodbami, kde oči chlapce viděly jen černou tmu. Na rukou měli jen tři prsty a palec, s ostrými černými drápy místo nehtů.

A zpívali. Zpívali v Pravém jazyce, takže slovům Bran nerozuměl, ale jejich hlasy byly čisté jako zimní vzduch. „Kde jsou všichni ostatní?“ zeptal se Bran jednou Listinky.

„Odešli dolů do země,“ odpověděla. „Do kamenů, do stromů. Než přišli První lidé, celá tato země, které říkáte Západozemí, byla naším domovem, a přesto nás dokonce i v těch dobách bylo málo. Bohové nám dali dlouhé životy, ale neseslali nás na zem v hojném počtu, jinak bychom zaplavili svět, jako se zvěř rozmnoží v lese, když tam nejsou žádní vlci, aby ji lovili. To bylo na úsvitu dnů, když vycházelo naše slunce. Nyní klesá a nastal čas našeho dlouhého, pozvolného ubývání. Obři již také téměř vymizeli; ti, kdož jsou naše zhouba a naši bratři. Velcí lvi ze západních kopců byli vyhubeni, jednorožci vymizeli všichni do jednoho, počet mamutů klesl na pouhých pár stovek. Zlovlci nás všechny přežijí, ale jejich čas také přijde. V takovém světě, jaký si pro sebe udělali lidé, pro ně není místo, ani pro nás.“

Když to říkala, vypadala smutně, a to Brana také málem rozesmutnilo. Teprve později si pomyslel: Lidé by nebyli smutní Lidé by zuřili. Lidé by to nenáviděli a přísahali by krvavou pomstu. Zpěvánci jen zpívají smutné písně, zatímco lidé by bojovali a zabíjeli.

Jednoho dne se Meera a Jojen rozhodli, že se půjdou podívat k řece, a to i navzdory Listinčinu varování. „Já chci jít taky,“ řekl Bran.

Meera si jej změřila zkormouceným pohledem. Vysvětlila mu, že řeka je o šest stovek stop níž a že k ní musí sestoupit po příkrých svazích a křivolakými chodbami a poslední část si žádá, aby slezli dolů po provaze. „Hodor by to s tebou na zádech nikdy neslezl. Je mi líto, Brane.“

Bran si vzpomněl na doby, kdy nikdo neuměl šplhat lépe než on, dokonce ani Robb nebo Jon. Část z něj na ně chtěla vykřiknout, že se na něho vykašlali, a jiná část by se nejraději dala do pláče. Byl však již téměř dospělý muž, a tak neřekl nic. Jakmile ale odešli, vklouzl do Hodorovy kůže a šel s nimi.

Velký pacholek se mu již nevzpíral, tak jak to udělal poprvé, tehdy v jezerní věži během bouře. Tak jako pes, z něhož vymlátili veškerou vzdorovitost, se Hodor pokaždé, když se k němu Bran natáhl, svinul do klubíčka a zalezl si do úkrytu. Ten jeho úkryt byl kdesi hluboko v něm, v jámě, kam na něj nedosáhl dokonce ani Bran. Nikdo ti nechce ublížit, Hodore, řekl tiše, dítěti-muži, jehož tělo si pro sebe zabral. Jen chci být aspoň na chvíli zase silný. Dám ti tvoje tělo zpátky, tak jako to dělám vždycky.

Nikdo nikdy nepoznal, že je v Hodorově kůži. Stačilo, když se Bran usmíval, dělal, co mu řeknou, a čas od času zamumlal „Hodor“, a mohl následovat Meeru a Jojena, šťastně se uculovat, aniž by měl kdokoliv sebemenší podezření, že je to ve skutečnosti on. Často se takto za nimi tahal, ať už o něj stáli nebo ne. Nakonec byli Reedové rádi, že přišel. Dolů po provaze slezl Jojen poměrně snadno, ale jakmile Meera chytila svým žabím oštěpem slepou bílou rybu a bylo načase vrátit se zpátky, začaly se mu třást ruce a nebyl schopen vylézt nahoru, a tak kolem něj uvázali provaz a Jojen se musel nechat od Hodora vytáhnout. „Hodor,“ zamumlal pokaždé, když zatáhl. „Hodor, hodor, hodor.“

Měsíc byl srpek, tenký a ostrý jako čepel nože. Léto vyhrabal uťatou ruku, černou a pokrytou jíním, jejíž prsty se otvíraly a zavíraly, zatímco se plazila po zamrzlém sněhu. Stále na ní byl dostatek masa, aby si jím naplnil prázdné břicho, a jakmile je ožral, rozkousal kosti a vysál z nich morek. Teprve pak ruka zřejmě pochopila, že je nadobro mrtvá.

Bran jedl s Létem a jeho smečkou jako vlk. Jako havran létal s hejnem, kroužil při západu slunce nad kopcem, pátral po nepříteli, vnímal ledový dotek vzduchu. Jako Hodor prozkoumával jeskyně. Nalezl komory plné kostí, šachty, které se otvíraly do hlubin země, místo, kde visely dolů ze stropu kostry obřích netopýrů. Dokonce přešel po štíhlém kamenném mostě, který se klenul nad propastí, a objevil na druhé straně další chodby a komory. Jedna byla plná zpěvánků, usazených tak jako Brynden v hnízdech z čarostromových kořenů, které se proplétaly pod a skrze a kolem jejich těl. Měl dojem, že většina je jich mrtvých, ale když před nimi procházel, otevřeli oči a sledovali světlo jeho pochodně a jeden z nich otevřel a zavřel vrásčitá ústa, jako by se snažil promluvit. „Hodor,“ řekl mu Bran a ucítil, jak se pohnul opravdový Hodor kdesi dole ve své jámě.

Lord Brynden, usazený na svém trůnu z kořenů ve velké jeskyni, napůl mrtvola a napůl strom, ani nevypadal jako člověk, ale spíš jako nějaká příšerná socha vyrobená z pokrouceného dřeva, starých kostí a zetlelé vlny. Jediná věc, která vypadala živě v bledé ruině, jež byla jeho obličejem, bylo jedno rudé oko, které svítilo, jako poslední žhavý uhlík v mrtvém ohni, obklopené pokroucenými kořeny a cáry kožnatého bílého pápěří, visícího ze zažloutlé lebky.

Pohled na něj Brana děsil – kořeny čarostromu plazící se jako hadi do a ven z jeho seschlého masa, houby rašící mu z tváří, strnulý bílý červ, jenž vyrůstal z očního důlku, ve kterém kdysi bylo druhé oko. Víc se mu to líbilo, když byly zhasnuté pochodně. Ve tmě si mohl představovat, že k němu šeptá tříoká vrána a ne nějaká obludná mluvicí mrtvola.

Jednoho dne budu jako on. To pomyšlení plnilo Brana strachem. Dost zlé bylo, že byl mrzák, s neužitečnýma nohama. Bylo jeho osudem přijít i o to ostatní, strávit všechny svoje roky s čarostromem rostoucím v něm a skrze něj? Listinka jim řekla, že lord Brynden vysává svou existenci ze stromu. Nejedl, nepil. Spal, snil, pozoroval. Měl jsem se stát rytířem, vzpomněl si Bran. Běhával jsem, šplhal a bojoval. Připadalo mu to jako před tisícem let.

Co byl teď? jen zlomený chlapec Bran, Brandon z rodu Starků, princ ztraceného království, pán vypáleného hradu, dědic ruin! Myslel si, že tříoká vrána bude nějaký kouzelník, moudrý starý čaroděj, který mu spraví nohy, jenže teď si uvědomil, že to byl jen hloupý dětský sen. Na takové bláznivé představy jsem už příliš starý, pomyslel si. Tisíc očí, stovka kůží, moudrost hluboká jako kořeny prastarých stromů. To je stejně dobré, jako být rytířem. V každém případě skoro stejně dobré.

Měsíc byl černou dírou na obloze. Svět před jeskyní žil dál. Tam venku vycházelo a zapadalo slunce, narůstal a ubýval měsíc, vyly studené vichry. A tam pod kopcem byl Jojen Reed stále zasmušilejší a samotářštější a jeho sestra si o něj dělala stále větší starosti. Často sedávala s Branem u jejich malého ohně, povídala o všem a o ničem, mazlila se s Létem, který spal mezi nimi, zatímco její bratr bloudil samotný jeskyněmi. Za jasných dnů se Jojen dokonce vydával vzhůru k ústí jeskyně. Stával tam celé hodiny, vyhlížel ven na les, a přestože byl zahalený v kožešinách, třásl se jako osikový list.

„Chce jít domů,“ řekla Meera Branovi. „Dokonce se ani nebude snažit vzpírat se proti svému osudu. Říká, že zelené sny nelžou.“

„Je statečný,“ řekl Bran. Jediná chvíle, kdy může být člověk statečný, je tehdy, když má z něčeho strach, řekl mu jednou jeho otec, kdysi dávno, v den, kdy našli zlovlčí štěňata v letním sněhu. Stále si to pamatoval.

„Je hloupý,“ opáčila Meera. „Doufala jsem, že když jsme našli tvoji tříokou vránu… teď si říkám, proč jsme sem vůbec šli.“

Kvůli mně, pomyslel si Bran. „Kvůli jeho zeleným snům,“ řekl.

„Kvůli jeho zeleným snům,“ přitakala Meera zatrpkle.

„Hodor,“ řekl Hodor.

Meera se dala do pláče.

V tom okamžiku Bran cítil nenávist za to, že je mrzák. „Neplač,“ řekl. Nejraději by ji objal, podržel ji v náručí, jak ho držívala jeho matka zpátky na Zimohradu, když si ublížil. Byla jen pár stop od něj, ale tak daleko mimo dosah, že by to stejně dobře mohla být stovka lig. Aby se jí dotkl, musel by se přesunout po zemi na rukou, svoje neužitečné nohy táhnout za sebou. Země tam byla drsná a nerovná a byl by to pomalý postup, plný odřenin a nárazů. Mohl bych si obléknout Hodorovu kůži, pomyslel si. Hodor by ji mohl obejmout a popleskat po zádech. Při tom pomyšlení měl Bran divný pocit, ale stále na to myslel, i když se Meera zvedla od ohně a zamířila zpátky do temnoty tunelů. Poslouchal, jak se její kroky vzdalují, dokud opět neslyšel nic než hlasy zpěvánků.

Měsíc byl srpek, tenký a ostrý jako čepel nože. Dny míjely, jeden za druhým, každý kratší než ten předchozí. Noci se prodlužovaly. Do jeskyní pod kopcem nikdy nezavítalo sluneční světlo. A žádné měsíční světlo se nedotklo těchto kamenných síní. Dokonce i hvězdy tam byly cizinci. Tyto věci náležely do světa nahoře, kde čas obíhal s železnou pravidelností ve svých kruzích, den do noci a noc do dne.

„Je čas,“ řekl lord Brynden.

Cosi v jeho hlase způsobilo, že Branovi přeběhl mráz po zádech. „Čas na co?“

„Na další krok. Na to, abys pokročil za měničství a dozvěděl se, co to znamená být zelenověštec.“

„Stromy jej to naučí,“ řekla Listinka. Pokynula a dopředu se přišourala další zpěvánka, ta, které dala Meera jméno Snížka. Nesla v rukou mísu ze dřeva čarostromu, na níž byl vyřezán tucet tváří, takových, jaké bývaly na stromech srdce. Uvnitř bylo bílé těsto, husté a těžké, protkané tmavorudými žilkami. „Musíš z toho pojíst,“ řekla Listinka a podala Branovi dřevěnou lžíci. Chlapec pohlédl s nejistotou v očích do mísy. „Co je to?“

„Těsto ze semen čarostromu.“

Z něčeho na jeho vzhledu se Branovi udělalo zle. Předpokládal, že rudé žilky jsou jenom míza čarostromu, jenže ve světle pochodně se to pozoruhodně podobalo krvi. Zabořil do těsta lžíci, pak zaváhal. „Když to sním, bude ze mne zelenověštec?“

„Tvoje krev tě učiní zelenověštcem,“ řekl lord Brynden. „Tohle pomůže probudit tvoje dary a uzavřít sňatek se stromy.“

Bran nechtěl být ženatý se stromem… jenže kdo jiný by si vzal zlámaného chlapce jako on? Tisícero očí, stovka kůží, moudrost hluboká jako kořeny prastarých stromů. Zelenověštec.

A tak jedl.

Chutnalo to hořce, třebaže ne tak hořce jako žaludové těsto. Nejtěžší bylo spolknout první lžíci. Málem ji hned zase vyzvrátil. Druhá už chutnala lépe. Třetí byla skoro sladká. A zbytek do sebe naházel takřka hladové. Proč si myslel, že to chutná hořce? Chutnalo to po medu, po čerstvě napadaném sněhu, po pepři a skořici a po posledním políbení, které mu dala jeho matka. Prázdná mísa mu vyklouzla z prstů a s rachotem dopadla na podlahu jeskyně. „Necítím žádný rozdíl. Co se bude dít dál?“

Listinka se dotkla jeho ruky. „Stromy tě budou učit. Stromy si pamatují.“ Zvedla ruku a ostatní zpěvánci se začali pohybovat po jeskyni, jeden po druhém zhášeli pochodně. Tma zhoustla a připlazila se k nim.

„Zavři oči,“ řekla tříoká vrána, „vyklouzni ze své kůže, jak to děláš, když se chceš spojit s Létem. Jenže tentokrát vklouzni místo toho do kořenů. Projdi jimi vzhůru skrze zemi, do stromů na kopci, a pověz mi, co vidíš.“

Bran zavřel oči a vyklouzl ze své kůže. Do kořenů, pomyslel si. Do čarostromu. Staň se stromem. Na okamžik viděl jeskyni v jejím černém hávu, slyšel řeku proudící dole.

A pak byl najednou zpátky doma.

Na kameni vedle hlubokého černého jezírka v božím háji seděl lord Eddard Stark, kolem něj se jako pokroucené údy starce svíjely bledé kořeny stromu srdce. Na klíně ležel lordu Eddardovi velký meč Led, jehož čepel čistil hadříkem nasáklým v oleji.

„Zimohrad,“ zašeptal Bran.

Jeho otec vzhlédl. „Kdo je tam?“ zeptal se, otočil se…

… a Bran se vystrašeně stáhl. Jeho otec, černé jezírko a boží háj vybledli a ztratili se a on byl zpátky v jeskyni, kde bledé silné kořeny čarostromového trůnu hýčkaly jeho končetiny, tak jako matka hýčká svoje dítě. Před ním vyšlehla k životu pochodeň.

„Pověz nám, co jsi viděl.“ Zdálky vypadala Listinka skoro jako děvčátko, ne starší než Bran nebo jedna z jeho sester, ale zblízka vypadala mnohem starší. Tvrdila, že prožila již dvě stovky let.

Bran měl vyschlé hrdlo. Polkl. „Zimohrad. Byl jsem zpátky na Zimohradu. Viděl jsem svého otce. Není mrtvý, není, viděl jsem ho, je zpátky na Zimohradu, je stále naživu.“

„Ne,“ řekla Listinka. „Je pryč, chlapče. Nesnaž se přivolat jej zpátky ze smrti.“

„Já jsem ho viděl“ Bran cítil tvrdé dřevo tlačící ho do půlek. „Čistil Led.“

„Viděl jsi to, co sis přál vidět. Tvoje srdce touží po tvém otci a tvém domově, a tak jsi právě to viděl.“

„Člověk musí vědět jak se dívat, než může doufat, že uvidí,“ řekl lord Brynden. „To byly stíny minulých dnů, co jsi viděl, Brane. Díval ses očima stromu srdce ve vašem božím háji. Čas je pro strom odlišný než pro člověka. Slunce a hlína a voda, to jsou věci, kterým čarostrom rozumí, ne dny a roky a staletí. Pro lidi je čas řeka. Jsme polapeni v jejím proudu tekoucím od minulosti do přítomnosti, stále stejným směrem. Životy stromů jsou odlišné. Zakoření, rostou a umírají na jednom místě, a ta řeka jimi nehýbe. Dub je žalud a žalud je dub. A čarostrom… tisíc lidských let je pro čarostrom jen okamžikem, a skrze takové brány můžeme ty a já nahlížet do minulosti.“

„Jenže,“ řekl Bran, „on mě slyšel“

„Slyšel šepot ve větru, zaševelení listoví. Ty k němu mluvit nemůžeš, i kdybys sebevíc chtěl. Já to vím. Mám svoje vlastní duchy, Brane. Bratr, kterého jsem miloval, bratr, jehož jsem nenáviděl, žena, po které jsou toužil. Skrze stromy je stále vídám, ale žádné moje slovo k nim nikdy neproniklo. Minulost zůstává minulostí. Můžeme se z ní učit, ale nemůžeme ji změnit.“

„Uvidím svého otce znovu?“

„Jakmile ovládneš svůj dar, můžeš se podívat, kam chceš, a uvidíš to, co vidí stromy, ať to bylo včera nebo minulý rok nebo před tisíci lety. Lidé žijí svoje životy polapeni ve věčné přítomnosti, mezi mlhami paměti a mořem stínu, které je vším, co víme o dnech, jež přijdou. Jisté můry prožijí celý svůj život během jediného dne, a přesto jim tento kratičký úsek času musí připadat stejně dlouhý, jako připadají roky a desetiletí nám. Dub může žít tři stovky let, sekvoje tři tisíce let. Čarostrom bude žít navěky, pokud jej nechají růst. Pro ně plynou období v zatřepetání můřího křídla a minulost, současnost a budoucnost jsou pro ně jedno. Ani tvoje vidění nebude omezeno jen na váš boží háj. Zpěvánci vyřezali oči do jejich stromů srdce, aby je probudili, a to jsou první oči, které se nový zelenověštec učí používat… ale časem budeš vidět daleko mimo tyto stromy samotné“

„Kdy?“ chtěl vědět Bran.

„Za rok, za dva, za tři. To jsem ještě nezahlédl. Ujišťuji tě však, že to časem přijde. Teď jsem ale unavený a stromy mne volají Budeme pokračovat zítra.“

Hodor odnesl Brana zpátky do jeho komory, mumlaje tichým hlasem „Hodor“, zatímco Listinka šla před nimi s pochodní. Doufal, že tam budou Meera s jojenem, aby jim mohl povědět, co viděl, ale jejich útulná komůrka ve skále byla studená a prázdná. Hodor položil Brana dolů na jeho lůžko, přikryl ho kožešinami, a rozdělal pro ně oheň. Tisícero očí, stovka kůží, moudrost hluboká jako kořeny prastarých stromů.

Zatímco Bran pozoroval plameny, rozhodl se, že zůstane vzhůru, dokud se Meera nevrátí. Věděl, že jojen bude nešťastný, ale Meera bude ráda. Nepamatoval si, kdy zavřel oči.

… ale pak se najednou ocitl zpátky na Zimohradu, v božím háji, a znovu se díval dolů na svého otce. Tentokrát mu lord Eddard připadal o hodně mladší. Jeho vlasy byly hnědé, bez jakéhokoliv náznaku běli, hlavu měl sklopenou. „… nechejte je vyrůstat tak, aby si byli blízcí jako bratři, aby mezi nimi panovala jen láska,“ modlil se, „a ať moje paní choť nalezne ve svém srdci sílu odpustit mi…“

„Otče.“ Branův hlas byl šepotem ve větru, ševelením listoví. „Otče, to jsem já. To jsem já, Bran. Brandon.“

Eddard Stark zvedl hlavu a dlouze se zadíval na čarostrom, zamračil se, ale nepromluvil. On mne nevidí, uvědomil si Bran se zoufalstvím. Chtěl se natáhnout a dotknout se ho, ale jediné, co mohl udělat, bylo dívat se a poslouchat. Jsem ve stromě, jsem uvnitř stromu srdce, dívám se jeho rudýma očima, jenže čarostromy mluvit neumí, a tak nemohu ani já.

Eddard Stark se začal znovu modlit. Bran cítil, jak se mu zaplnily oči slzami. Ale byly to jeho vlastní slzy nebo slzy čarostromu? Když budu plakat, bude strom ronit slzy?

Zbytek slov jeho otce utonul v náhlém klapotání dřeva o dřevo. Eddard Stark se rozplynul, jako mlha v ranním slunci. Nyní tančily po božím háji dvě děti, pokřikovaly jedno na druhé, zatímco spolu zápolily s ulámanými větvemi. Dívka byla starší a vyšší z těch dvou. Arya! pomyslel si Bran nadšeně, když se díval, jak vyskočila na kámen a sekla po chlapci. Jenže tak to přece být nemohlo. Pokud byla ta dívka Arya, byl chlapec Bran sám a on nikdy nenosil takto dlouhé vlasy. A Arya mě při hře na šermování nikdy neporazila, tak jako do něj tluče ta dívka. Sekla chlapce přes stehno, tak prudce, že pod ním noha podklesla a on spadl do jezírka a začal tam sebou plácat a křičet. „Buď zticha, ty hloupý,“ řekla dívka a odhodila svoji vlastní větev stranou. „Je to jen voda. Chceš, aby tě Stará chůva slyšela a odběhla to říct otci?“ Poklekla a začala svého bratra vytahovat z jezírka, jenže než ho dostala ven, oba se vytratili.

Poté přicházely výjevy rychleji a rychleji, dokud z nich nebyl Bran celý zmatený a netočila se mu hlava. Svého otce již nespatřil, ani dívku, která vypadala jako Arya, ale z černého jezírka se vynořila nahá žena obtěžkaná dítětem, poklekla před stromem srdce a prosila staré bohy o syna, jenž ji pomstí. Pak se objevila hnědovlasá dívka štíhlá jako kopí, která se postavila na špičky, aby mohla políbit na rty mladého rytíře vysokého jako Hodor. Tmavovlasý mladík, bledý a divoký, uřízl tři větve z čarostromu a ořezal jejich konce do hrotů. Strom samotný se scvrkával, byl menší s každou vizí, zatímco menší stromy se ztenčily do pouhých semenáčků a pak zmizely docela, jen aby byly nahrazeny jinými stromy, které se také zmenšovaly a mizely. A nyní byli lordi, které Bran zahlédl, vysocí a tvrdí, stroze vyhlížející muži v kožešinách a kroužkové zbroji. Někteří měli obličeje, jež si pamatoval ze soch v kryptách, ale zmizeli, než si je stačil pojmenovat.

Pak, zatímco se díval, přiměl jakýsi vousatý muž pokleknout před stromem srdce zajatce. Skrze clonu tmavorudého listoví vystoupila jejich směrem žena s bronzovým srpem v ruce.

„Ne“ řekl Bran, „ne, nedělejte to,“ jenže oni ho neslyšeli o nic víc než jeho otec. Žena popadla zajatce za vlasy, zahákla srp kolem jeho krku a škubla jím. A skrze mlhu staletí se mohl zlomený chlapec jen dívat, jak mužova chodidla bijí do země… ale zatímco z něj život vyprchával v rudém přílivu, cítil Brandon Stark krev.

JON

Slunce se objevilo na obloze blízko k poledni, po sedmi dnech temné oblohy a sněhových vánic. Některé z návěji byly vyšší než člověk, ale majordomové je odhrnovali celý den, takže cesty byly tak čisté, jak jen to šlo. Na Zdi se mihotaly odlesky slunečního svitu, každá prasklina a průrva se blyštěly bleděmodře.

Jon Sníh stál sedm set stop vysoko a shlížel na Začarovaný hvozd. Mezi stromy dole se proháněl severní vítr, sfukoval z nejvyšších větví tenké bílé chocholy sněhových krystalků, které vypadaly jako ledové korouhve. Jinak se tam nic nehnulo. Žádná známka života. To nebylo zrovna uklidňující. Ze živých strach neměl. Přesto…

Slunce vyšlo, sníh přestal padat. Možná bude trvat další obrat měsíce, než opět dostaneme tak dobrou šanci. Možná to bude trvat celou roční dobu. „Ať Emmett shromáždí svoje rekruty,“ řekl Bolestínskému Eddovi. „Budeme potřebovat doprovod. Deset průzkumníků, vyzbrojených dračím sklem. Do hodiny je chci mít připravené k odjezdu.“

„Ano, můj pane. A velet jim bude?“

„Velet jim budu já.“

Edd svěsil koutky úst ještě níž než obvykle. „Někteří by si mohli myslet, že by bylo lépe, kdyby lord velitel zůstal v bezpečí a v teple na jih od Zdi. Ne že bych něco takového říkal já, ale někteří by mohli.“

Jon se usmál. „Někteří by to raději neměli říkat v mé přítomnosti.“

Eddův plášť se hlasitě rozpleskal v náhlém poryvu větru. „Asi bychom měli jít dolů, můj pane. Tenhle vítr by nás mohl sfouknout ze Zdi a já se umění létat nikdy nenaučil.“

A tak vstoupili do klece, aby sjeli zpátky na zem. Vítr vál v prudkých poryvech, studený jako dech ledového draka z příběhů, které vyprávěla Stará chůva, když byl Jon malý. Těžká klec se houpala. Čas od času zavadila o Zeď, odškrábla spršku ledových krystalů, které padaly jako střípky rozbitého skla a jiskřily přitom ve slunečním světle.

Sklo, přemítal Jon, by nám tady mohlo být k užitku. Černý hrad potřebuje svoje vlastní zasklené zahrady, jako ty, co byly na Zimohradu. I v té nejhlubší zimě bychom si mohli pěstovat svoji vlastní zeleninu. To nejlepší sklo pocházelo z Myru, ale dobrá tabule čirého skla měla cenu své váhy v koření, a zelené a žluté sklo by tak dobře nefungovaly.

Potřebujeme zlato. S dostatečným množstvím mincí bychom si mohli koupit v Myru tovaryšské foukače skla a sklenáře, přivést je sem na sever a nabídnout jim svobodu výměnou za to, že naučí svému umění některé z našich rekrutů. Takto by se to dalo udělat. Kdybychom měli zlato. Což nemáme.

Dole u úpatí Zdi nalezl Ducha, který se tam válel ve sněhu. Zdálo se, že velký bílý zlovlk čerstvý sníh miluje. Když uviděl Jona, vyskočil na nohy a vytřepal si kožich. „On půjde taky?“ zeptal se Bolestínský Edd.

„Půjde.“

„Šikovný vlk, jen co je pravda. A já?“

„Ty ne.“

„Chytrý pán, jen co je pravda. Duch je lepší volba. Já už nemám zuby, abych mohl kousat do divokých.“

„Budou-li bohové dobří, tak se s žádnými divokými nesetkáme. Potřebuji toho šedého valacha.“

Zvěst se po Černém hradu rychle rozšířila. Edd stále ještě sedlal šediváka, když na nádvoří přirázoval Bowen Marsh a setkal se s Jonem před stájemi. „Můj pane, byl bych rád, kdybys to ještě zvážil. Noví muži mohou stejně snadno odříkat svoje modlitby v septu.“

„Septum je domovem nových bohů. Staří bohové žijí v lese a ti, kdo je uctívají, odříkávají svá slova mezi čarostromy. Víš to stejné dobře jako já.“

„Satén pochází ze Starého města a Arron s Emrickem ze západních zemí. Staří bohové nejsou jejich bohy.“

„Já mužům neříkám, které bohy mají uctívat. Mohli si svobodné vybrat Sedm nebo Pána světla rudé ženy. Místo toho si zvolili stromy, se všemi nesnázemi, které to obnáší.“

„Plakač je možná stále tam někde venku, pozoruje.“

„Ten háj není dál než dvě hodiny jízdy odsud, dokonce i ve sněhu. Do půlnoci bychom měli být zpátky.“

„Příliš dlouho. To není moudré.“

„Nemoudré,“ připustil jon, „ale nezbytné. Tito muži mají zaslíbit své životy Noční hlídce, připojit se k bratrstvu, jehož historie se táhne v nerušené linii tisíce let dozadu. Na těch slovech záleží, a stejně tak na našich tradicích. Poutají nás dohromady, muže urozené i nízkého původu, mladé a staré, prosté i vznešené.“ Poplácal Marshe po rameni. „Slibuji, že se vrátíme.“

„Ano, můj pane,“ řekl lord majordomus, „ale vrátíte se jako živí muži nebo jako hlavy nabodnuté na kopích a s vyloupnutýma očima? Budete se vracet v černi noci. Sněhové závěje jsou místy po pás hluboké. Vidím, že s sebou bereš zkušené muže, to je dobře, jenže Černý Janek Bulwer tyhle lesy také znal. Dokonce i Benjen Stark, tvůj vlastní strýc, ten „Mám něco, co oni neměli.“ Jon otočil hlavu a zapískal. „Duchu. Ke mně.“ Zlovlk si setřepal sníh z kožichu a zlehka přeběhl k Jonovu boku. Průzkumníci se rozdělili, aby ho nechali projít, třebaže jedna klisna zaržála a začala couvat, dokud Rory prudce nezatáhl za její otěže. „Zeď je tvoje, lorde Bowene.“ Vzal svého koně za uzdu a odvedl ho k bráně a k tunelu, který se vinul pod Zdí.

Za ledem stály stromy, vysoké a tiché, zachumlané v silných bílých hávech. Duch ťapkal vedle Jonova koně, zatímco se průzkumníci a rekruti řadili, pak se zastavil a začichal ve vzduchu. Jeho dech se srážel v bílý obláček. „Co je?“ zeptal se Jon. „Je tam někdo?“ Kam až dohlédl, byl les prázdný, jenže zas tak daleko neviděl.

Duch se rozběhl ke stromům, proklouzl mezi dvojicí bíle oděných borovic a zmizel v oblaku sněhu. Chce lovit, jenže co? Jon se ani tak nebál o zlovlka jako spíš o jakéhokoliv divokého, na kterého by mohl Duch narazit. Bílý vlk a v bílém lese, tichý jako stín. Vůbec by nevěděli, že se k nim blíží. Věděl, že nemá smysl pronásledovat ho. Duch se vrátí, až sám bude chtít, ani o chvíli dřív. Jon zabodl paty do slabin svého koně. Jeho muži se shromáždili kolem, kopyta jejich koní se propadala ledovým krunýřem do měkčího sněhu pod ním. Pravidelnou chůzí vjeli do lesa, zatímco Zeď se za nimi zmenšovala.

Borovice a smrky na sobě měly silné bílé pláště a z holých hnědých větví listnáčů visely závoje rampouchů. Jon poslal Torna Ječmínka dopředu, aby prozkoumával terén, třebaže po cestě do bílého háje jezdili často a dobře ji znali. Velký Liddle a Luke z Dlouhoměsta vkouzli do podrostu na levé a na pravé straně od nich. Budou kolonu hlídat ze stran a upozorní je na jakékoliv nebezpečí. Všichni to byli zkušení průzkumníci, vyzbrojení obsidiánem i ocelí, s válečnými rohy zavěšenými přes sedla, kdyby bylo zapotřebí přivolat pomoc.

I ti ostatní byli dobří muži. Přinejmenším dobří v boji, a loajální vůči svým bratrům. Jon nemohl říci, jací byli předtím, než přišli na Zeď, ale nepochyboval o tom, že většina jich měla minulost stejně černou, jako byly nyní jejich pláště. Tady nahoře to byla sorta mužů, které chtěl mít za zády. Zvedli si na hlavu kápě proti kousavému větru a někteří měli kolem tváří omotané šátky, které skrývaly jejich rysy. Jon je ale znal, měl jméno každého z nich vyryté v srdci. Byli to jeho muži, jeho bratři.

S nimi jich jelo dalších šest – směsice mladých a starých, velkých a malých, zkušených a zelenáčů. Šest, kteří mají odříkat svá slova v lese. Kůň se narodil a vyrostl v Krtinci, Arron a Emrick pocházeli z Krásného ostrova, Satén z nevěstinců ve Starém městě na opačném konci Západozemí. Všichni to byli chlapci. Koženáč a Jax byli již starší muži, oba hodně po čtyřicítce, synové Začarovaného hvozdu, s již vlastními syny a vnuky. Byli to dva z šedesáti tří divokých, kteří následovali Jona Sněha zpátky ke Zdi v den, kdy za nimi přijel se svou výzvou, a zatím jediní dva, kteří se rozhodli, že chtějí černý plášť. Železný Emmett tvrdil, že jsou všichni připraveni, tak připraveni, jak jen mohli být. On a Jon a Bowen Marsh posoudili každého muže popořadě a přidělili ho k cechu: Koženáč, Jax a Emrick měli jít k průzkumníkům, Kůň ke stavitelům a Arron se Saténem k majordomům. Nastal čas, aby odříkali svoje přísahy.

Železný Emmett jel v čele kolony, usazený na tom nejošklivějším koni, jakého jon kdy viděl, chundelatém zvířeti, které vypadalo, jako by bylo jen samá srst a kopyta. „Povídá se, že minulou noc byly nějaké problémy u Běhniny věže,“ řekl zbrojmistr.

„U Hardinovy věže.“ Z těch šedesáti tří, co s ním přišli z Krtince, bylo devatenáct žen a dívek, jon je ubytoval v téže opuštěné věži, kde kdysi spal, když byl sám u Zdi nováčkem. Dvanáct jich byly kopinice, více než schopné ubránit samy sebe a mladší dívky před nevítanou pozorností černých bratří. A právě někteří z mužů, které zahnaly, daly Hardinově věži její nové, pobuřující jméno. Jon nad tím nehodlal mhouřit oči. „Tři opilí blázni si spletli Hardinovu věž s nevěstincem, to je všechno. Teď jsou v ledových celách, přemítají tam o svém omylu.“

Železný Emmett se zakřenil. „Muži jsou muži, sliby jsou slova, a slova jsou vítr. Měl bys kolem těch žen postavit stráže.“

„A kdo bude strážit strážné?“ Ty nevíš nic, Jone Sněhu. Poučil se však a Ygritte byla jeho učitelkou. Pokud sám nedokázal dostát svým slibům, jak by mohl očekávat něco víc od svých bratří? Jenže obtěžování divokých žen mělo svá úskalí. Muž může vlastnit ženu, a muž může vlastnit nůž, řekla mu jednou Ygritte, ale žádný muž nemůže vlastnit oboje. Bowen Marsh se zas až tak nemýlil. Hardinova věž byla troud čekající na jiskru. „Mám v úmyslu otevřít tři další hrady,“ řekl Jon. „Hlubokojezero, Sobolov a Dlouhou mohylu. Všechny budou zalidněny svobodným lidem, pod velením našich vlastních důstojníků. V Dlouhé mohyle budou kromě velitele a hlavního majordoma jen ženy.“ Nepochyboval o tom, že ani tam nebudou mít ženy pokoj, ale aspoň vzdálenost by jim to měla ztížit.

„A který nebohý blázen dostane to skvělé velení?“

„Jedu vedle něho.“

Výraz zděšení mísícího se s potěšením, který přelétl Železnému Emmettovi po tváři, měl větší cenu než měšec plný zlata. „Co jsem provedl, že jsem tě přiměl, abys mě tolik nenáviděl, můj pane?“

Jon se zasmál. „Neměj strach, nebudeš tam sám. Mám v úmyslu poslat s tebou jako tvého zástupce a majordoma Bolestínského Edda.“

„Kopinice budou mít radost. Mohl jsi docela dobře svěřit hrad magnarovi.“

Jonův úsměv se vytratil. „Mohl bych, kdybych mu důvěřoval. Obávám se, že mi Sigorn dává vinu za smrt svého otce. Ba co hůř, byl vychován a vycvičen k tomu, aby dával rozkazy, ne aby je přijímal. Nepleť si Thenny se svobodným lidem. Bylo mi řečeno, že magnar znamená ve starém jazyce lord, jenže Styr byl pro svoje lidi spíš něco jako bůh… a jeho syn je ze stejného těsta. Já po lidech nepožaduji, aby poklekali, ale musí poslouchat.“

„Ba, můj pane, jenže bys měl v každém případě s magnarem něco udělat. Když budeš Thenny ignorovat, budou s nimi akorát potíže.“

Potíže jsou údělem lorda velitele, mohl by Jon říci. Jeho návštěva Krtince mu jich poskytla dost, a ženy byly tou nejmenší z nich. Ukázalo se, že Halleck je stejně agresivní, jak se obával, a mezi černými bratry byli někteří, kteří svobodný lid nenáviděli až do morku kostí. Jeden z Halleckových stoupenců již uřízl na nádvoří ucho jednomu ze stavitelů a nejspíš tomu byl na vině jen zálusk na krev. Bude muset co nejdříve otevřít staré pevnosti, aby mohl poslat Harmina bratra do Hlubokojezera nebo Sobolova. Prozatím však nebyla žádná pevnost v obyvatelném stavu a Othell Yarwyck a jeho stavitelé se stále snažili dát do pořádku Noční pevnost. Bývaly noci, kdy Jon Sníh přemýšlel o tom, zda se nedopustil žalostného omylu, když zabránil Stannisovi, aby si odvedl všechny divoké s sebou a nechal je zahynout v boji. Nevím nic, Ygritte, pomyslel si, a možná nikdy nic vědět nebudu.

Půl míle od háje pronikaly mezi větvemi opadaných stromů dlouhé rudé pásy podzimního slunečního světla, barvily sněhové závěje do růžová. Jezdci překročili mezi dvěma rozeklanými skalami obrněnými v ledu zamrzlý proud, pak sledovali křivolakou stezku vyšlapanou zvěří, která vedla na severovýchod. Kdykoliv se zvedl vítr, vzduch vyplnily spršky uvolněného sněhu a zaštípaly je do očí. Jon si vytáhl svůj šátek přes ústa a nos a zvedl si kápi pláště. „Už to není daleko,“ řekl svým mužům. Nikdo neodpověděl.

Torna Ječmínka vycítil Jon ještě předtím, než ho uviděl. Nebo to byl Duch, kdo ho vycítil? Poslední dobou míval Jon někdy pocit, jako by on a zlovlk byli jedno, dokonce i v bdělém stavu. Velký bílý zlovlk se objevil jako první, vytřásaje si sníh z kožichu. O pár okamžiků později tam byl Tom. „Divocí,“ řekl tiše Jonovi. „V háji.“

Jon zastavil jezdce. „Kolik?“

„Napočítal jsem jich devět. Žádné stráže. Někteří jsou mrtví, možná, anebo spí. Zdá se, že většinou to jsou ženy. Jedno dítě, ale je tam taky obr. Jenom jeden, pokud jsem dobře viděl. Zapálili si tam oheň, kouř vane skrze stromy. Blázni.“

Devět a já jich mám sedmnáct. Čtyři z nich však byli nezkušení chlapci a žádný nebyl obr.

Jon nicméně neměl v úmyslu obrátit se zpátky ke Zdi. Pokud jsou ti divocí stále naživu, je možné, že je přesvědčíme, aby šli s námi. A pokud jsou mrtví, nu… mrtvola či dvě by mohly být k užitku. „Dál půjdeme pěšky,“ řekl a zlehka seskočil na zem. Sněhu bylo po kotníky. „Rory, Pate, vy zůstanete s koňmi.“ Mohl tím úkolem pověřit rekruty, jenže ty bude tak či tak nutno co nejdříve pokřtít krví. A tato příležitost se hodila stejně dobře jako kterákoliv jiná. „Roztáhněte se do půlměsíce. Chci se k háji přiblížit ze tří stran. Mějte stále na dohled muže po své levici i pravici, aby se mezery nerozšiřovaly. Sníh by měl utlumit naše kroky. Menší šance na krveprolití, pokud je zastihneme nepřipravené.“

Rychle se snášela noc. Poslední tenký proužek slunce zmizel za západními lesy a pásy slunečního svitu se vytratily. Růžové sněhové návěje opět zbělely, barva z nich vyprchala, zatímco okolní svět temněl. Večerní obloha se proměnila ve vybledlou šeď starého pláště, který již mnohokrát vyprali, a vycházely první nesmělé hvězdy.

Vpředu zahlédl bledý bílý kmen, který mohl patřit jen čarostromu s korunou tmavorudých listů. Jon Sníh sáhl za hlavu a tasil Dlouhý dráp z pochvy. Podíval se napravo a nalevo, pokývl Saténoví a Koni, díval se, jak oni pokývli mužům vedle sebe. Společně se rozběhli směrem k háji, prokopávajíce závěje starého sněhu, bez jediného zvuku kromě svého vlastního dechu. Duch běžel s nimi, bílý stín po Jonově boku.

Čarostromy rostly do kruhu podél okraje mýtiny. Bylo jich devět, všechny zhruba stejného stáří a velikosti. Do každého kmene byla vyřezaná tvář… a žádné dvě tváře nebyly stejné. Některé se usmívaly, jiné křičely, některé jako by na něho přímo řvaly. V prohlubujícím se šeru vypadaly jejich oči černé, ale Jon věděl, že za denního světla by byly krvavé rudé. Stejné oči jako má Duch.

Oheň ve středu háje byl malý a žalostný, jen popel, uhlíky a pár nalámaných větví, pomalu hořících a kouřících. Přesto v sobě měl víc života než divocí, co se choulili kolem. Když Jon vystoupil z křoví, reagoval jen jeden z nich, dítě, které popadlo otrhaný plášť své matky a dalo se do křiku. Žena zvedla oči a zalapala po dechu. Do té doby již byl háj obklíčen průzkumníky, klouzajícími mezi stromy bílými jako kosti, s ocelí lesknoucí se jim v rukou v černých rukavicích, připravenými k útoku.

Obr si jich všiml jako poslední. Spal, schoulený u ohně, ale něco ho probudilo – dětský výkřik, zakřupání sněhu pod černými škorněmi, náhlé zatajení dechu. Když se pohnul, jako by ožil balvan. S odfrknutím se zvedl do sedu, zvedl si k očím tlapy velké jako kýty, aby si z nich vymnul spánek… dokud nespatřil Železného Emmetta, jemuž se leskl v ruce meč. S řevem vyskočil na nohy, jednou z těch obřích tlap uchopil kyj a škubl jím vzhůru.

Duch vycenil v odpověď zuby. Jon popadl zlovlka za kůži na krku. „Nechceme tady žádnou bitvu.“ Věděl, že jeho muži by obra porazili, ale nebylo by to zadarmo. Jakmile by byla prolita krev, divocí by se k boji připojili. Většina z nich nebo všichni by tady zemřeli a s nimi i někteří z jeho vlastních bratří. „Toto je posvátné místo. Vzdejte se a my

Obr znovu zařval, zvukem, jenž rozechvěl listí na stromech, a uhodil svým kyjem do země. Šest stop dlouhé topůrko bylo z pokrouceného dubu, hlavici tvořil kámen velký jako bochník chleba. Ten náraz roztřásl zemi. Někteří z divokých se začali chápat svých vlastních zbraní.

Jon Sníh už chtěl zvednout Dlouhý dráp, když ze vzdálené strany háje promluvil Koženáč. Slova, která říkal, zněla drsně a hrdelně, ale Jon v nich slyšel hudbu a rozpoznal Starý jazyk.

Koženáč mluvil po dlouhý čas. Když skončil, obr odpověděl Znělo to jako vrčeni prokládané chrochtáním, a Jon z toho nerozuměl ani slovo. Jenže Koženáč ukázal na stromy a řekl ještě něco… a obr také ukázal na stromy, zaskřípal zuby a upustil svůj kyj.

„Hotovo,“ řekl Koženáč. „Nechtějí bojovat.“

„Dobrá práce. Co jsi mu řekl?“

„Že jsou to taky naši bohové. Že jsme se sem přišli pomodlit.“

„Ano, pomodlíme se. Odložte svou ocel, vy všichni. Dnes večer zde nedojde k žádnému krveprolití.“

Tom Ječmínek říkal, že je jich devět, a devět jich také bylo, ale dva byli mrtví a jeden tak slabý, že možná do rána zemře. Mezi zbylou šesticí byli dva starci, matka a dítě, zraněný Thenn v dobité bronzové zbroji a jeden z Tvrdonožců, jehož bosá chodidla byla tak omrzlá, že Jon po jediném pohledu na ně poznal, že ten už nikdy chodit nebude. Následně se dozvěděl, že se většina z nich navzájem neznala, když přišli do háje; když Stannis rozprášil armádu Manceho Nájezdníka, uprchli do lesů, aby unikli masakru, nějaký čas bloudili, přišli o přátele a příbuzné v důsledku chladu a hladu a nakonec se utábořili tady, příliš slabí a unavení, než aby mohli pokračovat dál. „Jsou tady bohové,“ řekl jeden ze starců. „Stejně dobré místo jako jakékoliv jiné, aby tady mohl člověk umřít.“

„Zeď je jen pár hodin cesty na jih odsud,“ řekl Jon. „Proč jste nevyhledali přístřeší tam? Ostatní se vzdali. Dokonce i Mance.“ Divocí si vyměnili pohledy. Nakonec jeden řekl: „Něco jsme slyšeli. Vrány upálili všechny, co se vzdali.“

„Dokonce i Manceho,“ dodala žena.

Melisandro, pomyslel si Jon, ty a ten tvůj rudý bůh toho máte hodně a ještě víc, z čeho byste se měli zodpovídat. „Všichni, co si to přejí, se mohou vrátit s námi. V Černém hradu je jídlo a přístřeší a Zeď vás ochrání před tvory, co straší v tomto lese. Máte moje slovo, že nikoho neupálíme.“

„Slovo vrány,“ odfrkla si žena a přitiskla k sobě svoje dítě, „ale kdo může říct, že je dodržíš? Kdo jsi?“

„Lord velitel Noční hlídky, a syn Eddarda Starka ze Zimohradu.“ Jon se otočil k Tomovi Ječmínkovi. „Ať Rory a Pate přivedou koně. Nechci se zde zdržet ani o chvíli déle, než to bude nutné.“

„Jak si přeješ, můj pane.“

Zbývala ještě jedna poslední věc, než mohli odjet: věc, kvůli které sem přijeli. Železný Emmett zavolal dopředu svoje svěřence a zatímco zbytek společenstva z uctivé vzdálenosti přihlížel, poklekli před čarostromy. Do té doby již ze světa zmizelo poslední denní světlo; jediné světlo pocházelo z hvězd nad nimi a ze slabé rudé záře skomírajícího ohně uprostřed háje.

V jejich silných černých pláštích a se zvednutými černými kápěmi jako by bylo těch šest vytesáno ze stínu. Jejich hlasy se společně zvedly, slabé v rozlehlé noci kolem nich. „Noc se přikrádá a moje stráž začíná,“ odříkávali, jako tato slova odříkávaly již tisíce mužů před nimi. Saténův hlas byl sladký jako píseň, Koňův drsný a zajíkavý, Arronův nervózním pištěním. „Neskončí až do mé smrti.“

Nechť ta úmrtí přijdou až za dlouho. Jon Sníh klesl na koleno do sněhu. Bohové mých otců, ochraňujte tyto muže. A taky Aryu, moji malou sestřičku, ať je kdekoliv. Prosím vás, ať ji Marice najde a přivede ji v pořádku ke mně.

„Nepojmu za manželku žádnou ženu, nebudu vlastnit žádnou půdu, nezplodím děti,“ přísahali rekruti, hlasy, které se odrážely ozvěnou zpátky skrze roky a staletí. „Nebudu nosit korunu a nezískám slávu. Budu žít a zemřu na svém stanovišti.“

Bohové lesů, dejte mi sílu, abych dokázal to samé, modlil se Jon Sníh tiše. Dejte mi moudrost poznat, co je třeba udělat, a odvahu udělat to.

„Jsem meč v temnotě,“ odříkávalo těch šest a Jonovi se zdálo, jako by se jejich hlasy měnily, jako by sílily, najednou jistější. „Jsem strážce na zdech. Jsem oheň, který hoří ve tmě, světlo, které přináší úsvit, roh, jenž probouzí spící, štít, který stráží říše lidí.“ Štít, který stráží říše lidí. Duch mu zabořil čenich do podpaždí a Jon ho objal. Cítil Koňovy neprané spodky, sladkou vůni, kterou si Satén včesal do vousu, ostrý čpavý pach strachu, obrovo výrazné pižmo. Slyšel tep svého vlastního srdce. Když pohlédl přes mýtinu na ženu s jejím dítětem, na dva šedivé starce, na Tvrdonožce s jeho zmrzačenými chodidly, jediné, co viděl, byli lidé.

„Svěřuji svůj život a čest Noční hlídce, pro tuto noc a všechny noci, které přijdou.“

Jon Sníh se zvedl jako první. „Povstaňte nyní jako muži Noční hlídky.“ Podal Koňovi ruku a vytáhl ho na nohy.

Zvedal se vítr. Bylo načase jet.

Cesta zpátky jim trvala mnohem déle než cesta k háji. Obrovo tempo bylo navzdory délce a rozpětí jeho nohou těžkopádné a neustále se zastavoval a setřásal svým kyjem sníh z nízko visících větví. Žena jela usazená na koni s Rorym, její synek s Tomem Ječmínkem, starci s Koněm a Saténem. Thenn se však koní bál a šel navzdory svým zraněním raději pěšky. Tvrdonožec nemohl sedět v sedle, a tak ho museli uvázat koni přes záda jako pytel zrní; stejně tak stařenu s bledým obličejem a údy hubenými jako klacíky, kterou nebyli schopni probudit.

Totéž udělali k údivu Železného Emmetta se dvěma mrtvolami. „Budou nás jen zpomalovat, můj pane,“ řekl Jonovi. „Měli jsme je rozsekat na kusy a spálit.“

„Ne,“ řekl Jon. „Vezmeme je s sebou. Mám pro ně využití.“ Na obloze nebyl měsíc, který by je vedl domů, jen tu a tam přehršle hvězd. Svět byl černý, bílý a tichý. Byla to dlouhá, pomalá, nekonečná cesta. Sníh se jim lepil na boty i kalhoty a vítr chřestil borovicemi a smýkal a pleskal jejich plášti. Jon zahlédl na obloze rudého poutníka, pozorujícího je skrze opadané větve velkých stromů, pod kterými projížděli. Zloděj, tak mu říkal svobodný lid. Ygritte vždycky tvrdila, že nejvhodnějším časem, aby si muž ukradl ženu, je tehdy, když je Zloděj v Měsíční panně. Nikdy se nezmínila, kdy je nejvhodnější doba, aby si člověk ukradl obra. Nebo dvě mrtvoly.

Než znovu spatřili Zeď, již téměř svítalo.

Když se přiblížili, uvítal je roh mužů na hlídce, znějící z výšky jako křik obrovského ptáka s hlubokým hrdlem, jediné dlouhé zatroubení, které znamenalo vracející se průzkumníci. Velký Liddle sundal svůj vlastní roh a zatroubil v odpověď. U brány museli chvíli čekat, než se objevil Bolestínský Edd Tollett, aby uvolnil zástrčky a otevřel železné mříže. Když spatřil otrhanou skupinu divokých, našpulil rty a dlouze se zadíval na obra. „Možná budeme potřebovat trochu másla, abychom tohohle protáhli tunelem, můj pane. Mám pro ně poslat do špižírny?“

„Och, myslím, že se tam vejde. I nenamazaný.“

Taky že vešel… po čtyřech. Velký chlapík, tenhleten. Přinejmenším čtrnáct stop. Dokonce větší než Mocný Mag. Mag zemřel přímo tady pod tímto ledem, semknutý ve smrtelném zápase s Donalem Noyem. Dobrý muž. Hlídka ztratila až příliš mnoho dobrých mužů. Jon si vzal Koženáče stranou. „Postarej se o něho. Mluvíš jeho řečí. Dohlédni na to, aby dostal najíst, a najdi pro něj teplé místo u ohně. Zůstaň s ním. Zajisti, aby jej nikdo neprovokoval.“

„Ano.“ Koženáč zaváhal. „Můj pane.“

Živé divoké poslal Jon, aby si nechali ošetřit rány a omrzliny. Doufal, že horké jídlo a teplé oblečení dá většinu z nich do pořádku, třebaže Tvrdonožec zřejmě přijde o obě chodidla. Mrtvoly nechal odnést do ledových cel.

Když si Jon věšel svůj plášť na kolík vedle dveří, všiml si, že zatímco byl pryč, přišel a odešel Clydas. V jeho soláru ležel na stole dopis. Z Východní hlídky nebo Stínové věže, usoudil po prvním pohledu. Jenže pečeť byla zlatá, ne černá, a ve vosku byla otištěna jelení hlava s planoucím srdcem. Stannis. Jon rozlomil ztvrdlý vosk, urovnal ruličku pergamenu a četl Mistrova ruka, ale králova slova.

Stannis dobyl Pahorek v Hlubokém lese a horské klany se k němu připojily. Flint, Norrey, Wull, Liddle, všichni.

A dostalo se nám i jiné pomoci, neočekávané, ale nanejvýš vítané, od dcery z Medvědího ostrova. Alysane Mormont, kterou zvou její muži Medvědice, ukryla svoje muže ve shluku šalup a překvapila železné muže nepřipravené, když odrazili od břehu. Veslice Aši Greyjoy jsou spálené nebo zabrané, její posádky pobité nebo se vzdaly. Za kapitány, rytíře, významné válečníky a další urozené pány budeme požadovat výkupné neboje využijeme jinak, zbytek míním pověsit…

Noční hlídka přísahala, že se nebude nijak podílet na sporech a konfliktech v říši. Jon Sníh si nicméně nemohl pomoci, aby necítil určité uspokojení. Četl dál.

… jak se rozšiřuje zvěst o našem vítězství, přicházejí další Seveřané. Rybáři, svobodní jezdci, horalé, domkáři z hlubin Vlčího lesa a vesničané, kteří opustili svoje domovy podél Kamenitého pobřeží, aby unikli železným, přeživší z bitvy před branami Zimohradu, muži kdysi ve službách Homwoodů, Cerwynů a Tallhartů. V okamžiku, kdy to píši, je nás pět tisíc a náš počet den ode dne vzrůstá. Doslechli jsme se, že Roose Bolton táhne se vší svou armádou na Zimohrad, aby oženil svého bastarda s tvou nevlastní sestrou. Nesmíme mu dovolit, aby obnovil hrad do jeho původní síly. Vytáhli jsme proti němu. Arnolf Karstark a Mors Umber se k nám připojí. Zachráním Tvou sestru, budu-li moci, a najdu pro ni lepšího manžela, než je Ramsay Sníh. Než se budu moci vrátit, musíte Ty a Tvoji bratři udržet Zeď.

Dopis byl podepsán jiným rukopisem:

Vykonáno ve Světle Pána, pod podpisem a pečetí Stannise z rodu Baratheonů, prvního svého jména, krále Andalů, Rhoynů a Prvních lidí, pána Sedmi království a ochránce říše.

V okamžiku, kdy odložil Jon dopis stranou, se pergamen opět svinul, jako by dychtil chránit svá tajemství. Nebyl si jistý, jaké má v souvislosti s tím, co si právě přečetl, pocity. U Zimohradu byly bitvy bojovány již předtím, ale nikdy bez Starka na jedné či druhé straně. „Ten hrad je skořepina,“ řekl, „ne Zimohrad, ale duch Zimohradu.“ To pomyšlení bylo bolestné. A ještě horší bylo vyslovit je nahlas. Ale přece…

Říkal si, kolik mužů s sebou přivede do bitvy Vránojed a kolik mečů bude schopen shromáždit Arnolf Karstark. Polovina Umberů bude v poli s Děvkozhoubou a bude bojovat pod korouhvemi se staženým mužem Hrůzova; ale větší část síly obou rodů odešla na jih s Robbem, aby se již nikdy nevrátila. Dokonce i v ruinách bude Zimohrad povážlivou výhodou pro kohokoliv, kdo jej bude držet. Robert Baratheon by to pochopil okamžitě a co nejrychleji se přesunul, i za cenu nucených pochodu a půlnočních jízd, kterými byl proslulý. Bude jeho bratr stejně chrabrý?

Pravděpodobně ne. Stannis byl uvážlivý velitel a jeho armáda byla napůl zformovaná směsice příslušníků klanů, jižanských rytířů, králových mužů a mužů královniných, okořeněná pár severskými lordy. Měl by se vydat k Zimohradu rychle, anebo vůbec ne, pomyslel si Jon. Nepříslušelo mu, aby radil králi, ale…

Znovu pohlédl na dopis. Zachráním Tvou sestru, budu-li moci. Od Stannise to byl neočekávaně laskavý sentiment, třebaže podkopaný oním závěrečným nemilosrdným budu-li moci, a doplňkem a najdu pro ni lepšího manžela, než je Ramsay Sníh. Ale co když tam Arya není, aby Ji mohl zachránit? Což když hovořily plameny lady Melisandry pravdivě? Dokázala by Jeho sestra skutečně uniknout takovým věznitelům? Jak by to udělala? Arya byla vždycky rychlá a bystrá, jenže je to koneckonců jen malá holka. A Roose Bolton nepatří mezi ty, co by si pečlivě neohlídali tak cennou kořist.

Co když Bolton jeho sestru nikdy neměl? Tahle svatba je možná jen nějaká lest, s cílem vlákat Stannise do pasti. Pokud Jon věděl, Eddard Stark nikdy neměl jediný důvod stěžovat si na lorda z Hrůzova, ale přesto mu nikdy cele nedůvěřoval, s tím jeho šeptavým hlasem a bledýma, tak bledýma očima.

Šedá dívka na umírajícím koni, prchající před svým sňatkem. Na základě těchto slov poslal Manceho Nájezdníka a šest kopinic na Sever. „Mladé, a hezké,“ řekl Mance. Nespálený král dodal nějaká jména a Bolestínský Edd se postaral o zbytek, propašoval je z Krtince. Teď mu to připadalo jako holé šílenství. Možná by byl udělal lépe, kdyby Manceho skolil v okamžiku, kdy se mu odhalil. Jon v sobě nosil vůči Králi za Zdí jistý zaujatý obdiv, ale ten muž byl křivopřísežník a přeběhlík. Ještě menší důvěru měl k Melisandře. A přesto do nich nějak vložil svoje naděje. Všechno pro to, abych zachránil svou sestru. Jenže muži Noční hlídky sestry nemají.

Když byl Jon chlapec na Zimohradu, byl jeho hrdinou Mladý drak, chlapecký král, který dobyl ve věku čtrnácti let Dorne. Navzdory svému nemanželskému původu, nebo možná právě kvůli němu, snil Jon Sníh o tom, že povede muže ke slávě, stejně jako to udělal král Daeron, že vyroste a stane se z něj dobyvatel. Nyní byl dospělý muž a Zeď byla jeho… a přesto bylo to jediné, co měl, pochybnosti. A zdálo se, že nedokáže porazit ani ty.

DAENERYS

Zápach tábora byl tak odpudivý, že měla Daenerys co dělat, aby se jím nezadusila.

Ser Barristan nakrčil nos a řekl: „Tvoje Veličenstvo by tady být nemělo, dýchat tyhle černé výpary.“

„Jsem krev draka,“ připomněla mu Dany. „Viděl jsi někdy draka s krvavým průjmem?“ Viserys často tvrdil, že Targaryenové neochoří nemocemi, které sužují obyčejný lid, a pokud mohla říci, byla to pravda. Pamatovala si, že jí byla zima, měla hlad a strach, ale nikdy nebyla nemocná.

„Přesto,“ řekl starý rytíř. „Byl bych mnohem raději, kdyby se Její Veličenstvo vrátilo do města.“ Různobarevné cihlové zdi Meereenu byly o půl míle za nimi. „Krvavý průjem je zhoubou každé armády od Věku úsvitu. Pojďme rozdělit jídlo, Veličenstvo.“

„Až zítra. Teď jsem tady. Chci se podívat.“ Zabodla paty do slabin své stříbrné klisny. Ostatní cválali za ní. Jhogo jel před ní, Aggo a Rakharo za ní, s dlouhými dothrackými biči v rukou, aby jimi odháněli nemocné a umírající. Ser Barristan byl po její pravici, usazený na grošovaném šedákovi. Po její levici jel Symon Pruhovaný ze Svobodných bratří a Marselen z Matčiných mužů. Blízko za kapitány následovaly tři desítky vojáků, které střežily povozy s jídlem. Všechno to byli jezdci, Dothrakové a Mosazná zvířata, ale sjednocovala je pouze nechuť k této povinnosti.

Astaporci klopýtali za nimi ve strašlivém procesí, které narůstalo s každým yardem, co urazili. Někteří hovořili jazyky, jimž nerozuměla. Jiní již nebyli schopni ani mluvit. Mnozí k ní zvedali ruce nebo poklekali, když jela na své Stříbrné kolem. „Matko,“ volali na ni ve všech dialektech Astaporu, Lysu a Starého Volantisu, v hrdelní dothračtině a vláčných slabikách Qarthu, dokonce ve společném jazyce Západozemí. „Matko, prosím… Matko, pomoz mé sestře, je nemocná… dej mi jídlo pro moje maličké… prosím, můj starý otec… pomoz mu… pomoz jí… pomoz mi…“

Já pro vás žádnou pomoc nemám, pomyslela si Dany zoufale. Astaporci neměli místo, kam by mohli jít. Před silnými zdmi Meereenu jich zůstaly tisíce – muži, ženy a děti, starci, děvčátka i novorozenci. Mnozí byli nemocní, mnozí vyhladovělí… a všichni byli odsouzeni zemřít. Daenerys se neodvažovala otevřít pro ně městské brány a vpustit je dovnitř. Poslala jim léčitele, Modré milosti, zaříkávače a bradýře-chirurgy, jenže někteří z nich rovněž onemocněli a žádné z jejich umění nezpomalilo šířící se epidemii krvavého průjmu, která přicválala na bledém koni. Ukázalo se, že oddělit zdravé od nemocných bylo rovněž nepraktické. Její Věrné štíty se snažily odtrhávat manžele od manželek a děti od jejich matek, přestože Astaporci plakali, kopali a odháněli je kamením. O pár dnů později byli nemocní mrtví a zdraví byli nemocní. Oddělením jedněch od druhých ničeho nedosáhli.

Dokonce i jejich nasycení znamenalo problém. Každý den jim posílala, co mohla, ale každým dnem jich bylo stále víc… a jídla, které by jim mohla rozdělovat, ubývalo. Také bylo stále obtížnější nalézt jezdce, kteří by byli ochotní dopravit jim jídlo. Mnozí z mužů, které poslala do tábora, sami onemocněli krvavým průjmem. Jiné přepadli, když se vraceli do města. Včera převrhli povoz a dva z jejích vojáků zabili, a tak se dnes královna rozhodla, že jídlo dopraví sama. Každý z jejích rádců ji od toho vehementně odrazoval, od Reznaka a Holotemenného k seru Barristanovi, ale Daenerys v jejím rozhodnutí nezviklali. „Já se od nich neodvrátím,“ řekla umíněně. „Královna musí znát utrpení svého lidu.“

Utrpení bylo jedinou věcí, které se jim dostávalo v hojné míře.

„Stěží tu zbyl kůň či mezek, třebaže z Astaporu jich přijelo docela dost,“ hlásil jí Marselen. „Snědli je všechny do jednoho, Veličenstvo, společně s každou krysou a toulavým psem, které se jim podařilo chytit. Teď začali někteří z nich jíst svoje vlastní mrtvé.“

„Člověk nesmí jíst maso člověka,“ řekl Aggo.

„To ví každý,“ přitakal Rakharo. „Budou prokleti.“

„Ti už jsou mimo jakoukoliv kletbu,“ opáčil Symon Pruhovaný.

Za nimi se táhly malé děti s oteklými bříšky, příliš slabé nebo vystrašené, aby žebraly. Vychrtlí lidé s propadlýma očima tam dřepěli na bobku mezi pískem a kameny, káleli ze sebe svoje životy v proudech hnědi a červeně. Mnozí se vyprázdnili na místech, kde nyní spali, příliš slabí, než aby byli schopni doplazit se k příkopům, které jim nařídili vykopat. Dvě ženy se praly o ohořelou kost. Opodál stál zhruba desetiletý chlapec a jedl krysu, jedl jednou rukou, ve druhé svíral naostřený klacek, připravený zahnat jím kohokoliv, kdo by mu chtěl jeho kořist ukrást. Všude ležely nepohřbené mrtvoly. Dany viděla ležícího muže přikrytého černým pláštěm, ale když jela kolem, jeho plášť se rozpustil do tisícovky much. Na zemi dřepěla vyzáblá žena, svírala v náručí umírající miminko. Její oči ji sledovaly. Ti, kdo ještě měli sílu, volaly: „Matko… prosím, Matko… buď požehnána, Matko…“

Požehnána, pomyslela si Dany s hořkostí. Vaše město se změnilo v popel a kosti, vaši lidé umírají všude kolem vás. Nemám pro vás přístřeší, léky, ani naději. Jen okoralý chléb a larvami prolezlé maso, tvrdý sýr, krapet mléka. A za to mám být požehnána.

Co za matku nemá mléko, aby mohla nakrmit svoje děti?

„Příliš mnoho mrtvých,“ řekl Aggo. „Měli by být spáleni.“

„A kdo je spálí?“ zeptal se ser Barristan. „Krvavý průjem je všude. Každou noc umírá stovka lidí.“

„Není dobré dotýkat se mrtvých,“ řekl Jhogo.

„To ví každý,“ přitakali Aggo a Rakharo společně.

„To je možné,“ řekla Dany, „jenže i tak je to třeba udělat.“ Na okamžik se zamyslela. „Neposkvrnění se mrtvých nebojí. Promluvím se Šedým červem.“

„Veličenstvo,“ řekl ser Barristan, „Neposkvrnění jsou tvoji nejlepší bojovníci. Neodvažujeme se rozšířit tuto nákazu mezi nimi. Ať Astaporci sami pohřbí svoje mrtvé.“

„Jsou příliš slabí,“ podotkl Symon Pruhovaný.

„Více jídla jim možná dodá silu,“ řekla Dany.

Symon zavrtěl hlavou. „Neměli bychom plýtvat jídlem pro umírající, Tvoje Ctihodnosti. Nemáme ho dost, abychom nakrmili živé.“

Věděla, má pravdu, ale nemohla s tím nic udělat. „Už jsme dost daleko,“ rozhodla. „Nakrmíme je zde.“ Zvedla ruku. Povozy za ní zastavily a její jezdci se rozestoupili kolem, aby Astaporcům zabránili vrhnout se na jídlo. Sotva zastavili a již začal dav kolem nich houstnout, jak se stále víc a víc postižených belhalo a šouralo směrem k povozům. Jezdci je odřízli. „Počkejte, až na vás přijde řada,“ volali. „Netlačte se. Ustupte. Ustupte dozadu. Chléb je pro každého. Počkejte, až na vás přijde řada.“

Dany tam mohla jen sedět a dívat se. „Sere,“ otočila se k Barristanovi Selmymu, „copak neexistuje nic jiného, co bychom mohli udělat? Máte přece zásoby.“

„Zásoby pro vojáky Jejího Veličenstva. Budeme muset vydržet dlouhé obléhání. Bouřovrány a Druzí synové sice možná útočí na Yunkajce, ale nemohou doufat, že by je odvrátili. Kdyby mi Tvoje Veličenstvo dovolilo shromáždit armádu…“

„Pokud musí dojít k bitvě, raději bych ji bojovala zpoza zdí Meereenu. Ať Yunkajci zkusí zaútočit na moje hradby.“ Královna pozorovala dění kolem sebe. „Kdybychom rovným dílem rozdělili naše jídlo…“

„… Astaporci by svoje porce snědli za jediný den a nám by zbylo mnohem méně na dobu obléhání.“

Dany se zahleděla přes tábor na mnohobarevné cihlové zdi Meereenu. Vzduch byl hustý mouchami a výkřiky. „Bohové seslali tento mor, aby mne pokořili. Tolik mrtvých… Já nedopustím, aby jedli mrtvoly.“ Pokynula Aggovi, aby popojel blíž. „Odjeď k bráně a přiveď mi sem Šedého červa a padesát jeho Neposkvrněných.“

„Khaleesi. Krev tvé krve poslouchá.“ Aggo pobídl patami svého koně a odcválal.

Ser Barristan to pozoroval se špatně skrývanými obavami.

„Neměla by ses zde zdržovat příliš dlouho, Veličenstvo. Astaporci dostávají jídlo, jak jsi poručila. Nic jiného pro tyhle ubožáky udělat nemůžeme. Měli bychom se vrátit do města.“

„Jeď, jestli si to přeješ, sere, já tě zdržovat nebudu. Nebudu zdržovat žádného z vás.“ Dany seskočila ze svého koně. „vyléčit je nemohu, ale mohu jim ukázat, že se o ně jejich Matka stará.“ Jhogo zatajil dech. „Khaleesi, ne.“ Sesedl a zvoneček v jeho copu tiše zacinkal. „Nesmíš chodit blíž. Nedovol, aby se tě dotkli! Nedělej to!“

Dany prošla rovnou kolem něho. O pár stop dál ležel na zemi stařec, sténal a hleděl vzhůru na šedé břicho mračen. Poklekla vedle něj, nakrčila nos při tom zápachu a odhrnula jeho špinavé šedé vlasy, aby mu mohla položit ruku na čelo. „Má tělo v jednom ohni. Potřebuju vodu, abych ho omyla. Postačí mořská voda. Marselene, přineseš mi ji? Také potřebuji olej, na hranici. Kdo mi pomůže spálit mrtvé?“

Než se Aggo vrátil z města s Šedým červem a padesáti Neposkvrněnými, zahanbila Dany všechny z nich natolik, že jí začali pomáhat. Symon Pruhovaný a jeho muži odtahovali živé od mrtvých a vršili mrtvoly na hromadu, zatímco Jhogo, Rakharo a jejich Dothrakové pomáhali těm, kdo ještě mohli chodit, na břeh, aby se tam umyli a vyprali si šaty. Aggo na ně hleděl, jako by se byli všichni pomátli, ale Šedý červ poklekl vedle královny a řekl: „Tento jeden bude ku pomoci.“

Než přišlo poledne, hořelo tam na tucet ohňů. K nemilosrdné modré obloze se zvedaly sloupce mastného černého kouře. Danyin jezdecký šat byl plný skvrn a špinavý od sazí, když ustoupila dozadu od hranic. „Ctihodnosti,“ řekl Šedý červ, „tento jeden a jeho bratři prosí o tvé svolení vykoupat se ve slaném moři, jakmile naše práce zde skončí, tak abychom mohli být očištěni podle zákonů naší velké bohyně.“

Královna netušila, že eunuchové mají svou vlastní bohyni. „Co je to za bohyni? Jedno z božstev Ghisu?“

Šedý červ se tvářil znepokojeně. „Bohyně nazýváme mnoha jmény. Je to Paní kopí. Nevěsta bitev, Matka armád, ale její pravé jméno může být vyjeveno jen těm ubohým, kdo spálili svá mužství na jejím oltáři. Nesmíme o ní mluvit s jinými. Tento jeden prosí o prominutí.“

„Jak si přeješ. Ano, můžete se vykoupat, jestli chcete. Děkuji vám za vaši pomoc.“

„Tento jeden žije, aby ti sloužil.“

Když se Daenerys vrátila do své pyramidy, s bolavými údy a utrápeným srdcem, našla tam Missandei, jak si čte v jakémsi starém svitku, zatímco Irri a Jhiqui se dohadovaly kvůli Rakharovi. „Jsi pro něho příliš kostnatá,“ říkala Jhiqui. „Vypadáš skoro jako chlapec. Rakharo s chlapci neobcuje. To ví každý.“ Irri se naježila. „A každý ví, že ty jsi skoro kráva. Rakharo neobcuje ani s krávami.“

„Rakharo je krev mé krve. Jeho život náleží mně, ne vám,“ řekla Dany dvěma dívkám – Rakharo vyrostl během pobytu mimo Meereen takřka o stopu a vrátil se se svalnatýma rukama i nohama a se čtyřmi zvonečky ve vlasech. Tyčil se nyní nad Aggem a Jhogem, jak si obě její služebné všimly. „A teď buďte zticha, potřebuji se vykoupat.“ Nikdy se necítila víc špinavá. „Jhiqui, pomoz mi z těch šatů, pak je odnes a spal. Irri, řekni Oezze, aby pro mne našla na oblečení něco lehkého a chladivého. Den je velmi horký.“

Na její terase vál chladivý větřík. Dany vklouzla do vod svého jezírka a povzdechla si rozkoší. Missandei si na její příkaz svlékla šaty a vlezla do jezírka za ní. „Tato jedna slyšela, jak Astaporci škrábali minulou noc do stěn,“ řekla malá písařka, když drhla Dany záda.

Irri a Jhiqui si vyměnili pohled. „Nikdo do ničeho neškrábal,“ řekla Jhiqui. „Škrábali… jak by mohli škrábat?“

„Rukama,“ řekla Missandei. „Cihly jsou staré a drolí se. Snaží se proškrábat si cestu do města.“

„To by jim trvalo mnoho let,“ namítla Irri. „Zdi jsou velmi silné. To ví každý.“

„To ví každý,“ přitakala Jhiqui.

„I mně se o nich zdává.“ Dany vzala Missandei za ruku. „Tábor je půl míle od města, moje drahá. Nikdo do zdí neškrábal.“

„Tvoje Veličenstvo to ví nejlépe,“ řekla Missandei. „Mám ti umýt vlasy? Je téměř čas. Reznak mo Reznak a Zelená milost přijdou probrat svatební přípravy.“ Dany se se šplouchnutím posadila. „Málem jsem zapomněla.“ Možná jsem chtěla zapomenout.

„A potom mám večeřet s Hizdahrem.“ Povzdechla si. „Irri, přines mi můj zelený tokar, ten hedvábný, s lemem z myrské krajky.“

„Ten se zrovna opravuje, khaleesi. Krajka byla potrhaná. Nechali jsme vyčistit modrý tokar „Tak tedy modrý. I tak budou potěšeni.“

Mýlila se jen napůl. Kněžka a senešal byli rádi, že ji vidí oblečenou v tokaru, jak se slušelo na řádnou meereenskou urozenou paní, jenže ve skutečnosti ji chtěli svléknout do naha. Daenerys si je nevěřícně vyslechla. Když skončili, řekla: „Nechci nikoho urazit, ale před Hizdahrovu matku a sestry nahá nepředstoupím.

„Jenže,“ začal mžourat Reznak mo Reznak, „ty musíš, Ctihodnosti. Je tradicí, že před svatbou prohlédnou ženy z mužova rodu nevěstino lůno a, ehm… její ženské části. Aby se ujistily, že je dobře stavěná a, ehm…“

„… plodná,“ dořekla za něj Galazza Galare. „Starý rituál,

Tvoje Zářivosti. Budou přítomny také tři Milosti, aby byly svědky prohlídky a aby odříkaly náležité modlitby.“

„Ano,“ řekl Reznak, „A pak bude následovat zvláštní koláč. Ženský koláč, který se peče jen při příležitosti zásnub. Muži nemají svolení ochutnat z něj. Bylo mi řečeno, že je delikátní. Kouzelný.“

A pokud je moje lůno uschlé a moje ženské části jsou proklaté, existuje i na to nějaký speciální koláč? „Hizdahr zo Loraq může prozkoumat moje ženské části sám, jakmile se vezmeme.“ Khal Drogo na nich neshledal nic špatného, proč by měl on? „Ať si matka a sestry prohlédnou sebe navzájem a podělí se o ten speciální koláč. Já z něj jíst nebudu. Ani nebudu vznešenému Hizdahrovi mýt nohy.“

„Velkoleposti, ty to nechápeš,“ protestoval Reznak. „Mytí nohou je posvátná tradice. Značí, že budeš sloužit svému manželovi. I svatební šat je obtížen významem. Nevěsta je oblečena v tokaru z rudého hedvábí olemovaném perličkami a temně rudém závoji.“

Královna králíků se nesmí provdat bez svých dlouhých uší. „Všechny ty perly budou při chůzi příšerně rachotit.“

„Perly symbolizují plodnost. Čím více perel bude mít Tvoje Ctihodnost na sobě, tím víc zdravých dětí porodí.“

„Proč bych chtěla mít stovku dětí?“ Dany se otočila k Zelené milosti. „Kdybychom se měli vzít podle západozemských tradic…“

„Bohové Ghisu by to nepovažovali za opravdový svazek.“ Obličej Galazzy Galare byl skrytý za závojem ze zeleného hedvábí. Byly vidět jen její oči; zelené, moudré a smutné. „V očích města bys byla pouhou konkubínou vznešeného Hizdahra, nikoliv jeho zákonitou manželkou. Tvoje děti by byly bastardy. Tvoje Ctihodnost se musí provdat v Chrámu milostí, a přítomna musí být veškerá aristokracie Meereenu, aby se stali svědky vašeho spojení.“

Dostaň hlavy všech vznešených rodů pod nějakou záminkou z jejich pyramid, řekl Daario. Dračími slovy jsou oheň a krev. Dany tu myšlenku odsunula stranou. „Jak si přejete,“ povzdechla si. „Provdám se za Hizdahra v Chrámu milostí, oděná do bílého tokaru olemovaného perličkami. Ještě něco?“

„Jedna malá záležitost, Tvoje Ctihodnosti,“ řekl Reznak. „Bylo by nanejvýš vhodné, kdybys na oslavu svého sňatku povolila opětovné otevření bojových jam. Byl by to tvůj svatební dar Hizdahrovi a tvému milujícímu lidu, znamení, že jsi přijala za své starodávné způsoby a zvyklosti Meereenu.“

„A nanejvýš bys rovněž potěšila bohy,“ dodala Zelená milost svým tichým, laskavým hlasem.

Cena nevěsty zaplacená krví. Daenerys již byla z té nekonečné bitvy unavená. Dokonce ani podle sera Barristana ji nemohla vyhrát. „Žádný panovník nemůže udělat lid dobrým,“ řekl jí Selmy. „Baelor Požehnaný se modlil a postil a vybudoval Sedmi chrám tak nádherný, jaký by si jen mohli jacíkoliv bohové přát, a přesto nedokázal učinit přítrž válce a nouzi.“ Královna musí naslouchat svému lidu, připomněla Dany sama sobě. „Po svatbě bude Hizdahr králem. Ať si pak otevře bojové jámy sám, bude-li si to přát. Já se na tom nijak podílet nehodlám.“ Ať je krev na jeho rukou, ne na mých. Vstala. „Pokud si můj manžel přeje, abych mu umyla nohy, musí nejdřív on umýt moje. Povím mu to dnes večer.“ Říkala si, jak to asi její snoubenec přijme.

Nemusela si dělat starosti. Hizdahr zo Loraq se dostavil hodinu po západu slunce. Jeho vlastní tokar byl karmínově červený, se zlatým pruhem a lemem z pozlacených korálků. Dany mu pověděla o svém setkání s Reznakem a Zelenou milostí, zatímco mu nalévala víno. „Jsou to jen prázdné rituály,“ prohlásil Hizdahr, „prostě věci, které musíme smést stranou. Meereen vězí v těchto bláznivých starých tradicích již příliš dlouho.“ Políbil jí ruku a řekl: „Daenerys, moje královno, rád tě umyji od hlavy až k patě, pokud je to zapotřebí k tomu, abych byl tvým králem a milencem.“

„Abys byl mým králem a milencem, stačí mi přinést mír. Skahaz mi pověděl, že máš nové zprávy.“

„Mám.“ Hizdahr zkřížil svoje dlouhé nohy. Zdálo se, že je potěšen sám sebou. „Yunkai nám dá mír, ale za jistou cenu. Zrušení obchodu s otroky způsobilo velké ztráty v celém civilizovaném světě. Yunkai a jeho spojenci po nás budou požadovat odškodnění, které má být zaplaceno ve zlatě a drahých kamenech.“ Zlato a drahé kameny byly snadné. „Co ještě?“

„Yunkajci obnoví otroctví, tak jako bylo předtím. Astapor bude přestavěn, jako otrokářské město. Nebudeš do toho zasahovat.“

„Yunkajci obnovili svoje otroctví, ještě než jsem se vzdálila dvě ligy od jejich města. Obrátila jsem se nazpět? Král Cleon mne prosil, abych se s ním spojila proti nim, a já jsem byla vůči jeho prosbám hluchá. Já nechci s Yunkajci válčit. Kolikrát to ještě musím říkat? Jaké sliby požadují?“

„Ach, to je právě ten trn v patě, moje královno,“ řekl Hizdahr zo Loraq. „Ač je to smutné, Yunkai nemá víru v tvoje sliby. Pořád opakují stejnou písničku, o jakémsi vyslanci, kterého tvoji draci podpálili.“

„Spálili jen jeho tokar,“ řekla Dany opovržlivě.

„Ať je to jakkoliv, prostě ti nevěří. Lidé z Nového Ghisu to vidí stejně. Slova jsou vítr, jak sama často říkáš. Žádná tvoje slova nezajistí mír pro Meereen. Tvoji nepřátelé požadují činy. Chtějí nás vidět jako manžele, a chtějí mne vidět korunovaného za krále, abych vládl po tvém boku.“

Dany mu znovu naplnila pohár, a netoužila přitom po ničem víc, než mu vylít džbán na hlavu a utopit ten jeho samolibý úsměv. „Sňatek nebo krveprolití. Svatba nebo válka. To jsou moje volby?“

„Já vidím jen jednu volbu, Tvoje Zářivosti. Odříkejme svoje sliby před bohy Ghisu a vytvořme společně Nový Meereen.“

Královna si v duchu formulovala odpověď, když za sebou uslyšela kroky. Jídlo, pomyslela si. Její kuchaři slíbili, že vznešenému Hizdahrovi připraví jeho oblíbený pokrm; psa na medu, nadívaného sušenými švestkami a papričkami. Když se ale otočila, uviděla, že tam stojí ser Barristan, čerstvě umytý a oděný v bílém, se svým dlouhým mečem po boku. „Veličenstvo,“ řekl s úklonou, „je mi líto, že vyrušuji, ale myslel jsem si, že bys to ráda věděla hned. Do města se vrátily Bouřovrány, s hlášením o nepříteli. Yunkajci vytáhli na pochod, jak jsme se obávali.“ Přes tvář vznešeného Hizdahra zo Loraq přelétla jiskřička hněvu. „Královna večeří. Ti žoldáci přece mohou počkat.“

Ser Barristan jej ignoroval. „Požádal jsem lorda Daaria, aby předal svoje hlášení mně, jak Tvoje Veličenstvo poručilo. Dal se do smíchu a řekl, že je napíše svou vlastní krví, pokud mu Tvoje Veličenstvo pošle svoji malou písařku, aby mu ukázala, jak psát písmena.“

„Krví?“ opáčila Dany zděšeně. „To má být žert? Ne, neříkej mi to, musím ho vidět osobně.“ Byla mladá dívka a mladé dívky mohou svá rozhodnutí měnit. „Svolej moje kapitány a velitele. Hizdahre, vím, že mi odpustíš.“

„Meeren má přednost.“ Hizdahr se žoviálně usmál. „Budeme pro sebe mít jiné večery. Tisíce večerů.“

„Ser Barristan tě vyprovodí.“ Dany odběhla, volajíc na svoje služebné. Nepřivítá svého kapitána doma v tokaru. Nakonec si vyzkoušela na tucet oděvů, než našla jeden, co se jí líbil, ale odmítla korunu, kterou jí Jhiqui nabídla.

Když před ní Daario Naharis poklekl, Dany poskočilo srdce v hrudi. Vlasy měl rozcuchané a potřísněné zaschlou krví a na spánku se mu leskla hluboká sečná rána, rudá a surová. Pravý rukáv měl zakrvácený až skoro po loket. „Ty jsi zraněný,“ zalapala po dechu.

„Tohle?“ Daario se dotkl svého spánku. „Nějaký kušostřelec se mi pokoušel prohnat šíp okem, ale já se střele vyhnul. Pospíchal jsem domů ke své královně, abych se mohl vyhřívat v teple Jejího úsměvu.“ Vytřepal svůj rukáv, až z něj odlétly rudé krůpěje. „Tahle krev není moje. Jeden z mých seržantů navrhl, že bychom měli přejít k Yunkajcům, tak jsem mu hmátl po hrdle a vyrval mu srdce z těla. Měl jsem v úmyslu přinést je darem mé stříbrné královně, jenže čtyři z Koček mne odřízly a začaly mne s vrčením a prskáním pronásledovat. Jedna mne téměř chytila, tak jsem jí to srdce mrštil do tváře.“

„Velmi galantní,“ poznamenal ser Barristan tónem, který naznačoval něco zcela jiného, „ale máš zprávy pro Její Veličenstvo?“

„Špatné zprávy, sere Dědečku. Astapor je pryč a otrokáři táhnou s početnou silou na sever.“

„To jsou staré zprávy, a uleželé,“ zavrčel Holotemenný. „Tvoje matka říkala totéž o polibcích tvého otce,“ odpověděl Daario. „Sladká královno, byl bych zde dříve, ale v kopcích se to hemží yunkajskými žoldáky. Čtyři svobodná společenstva. Tvoje Bouřovrány si musely přes všechny z nich prosekat cestu. Je toho víc, a ještě horšího. Yunkajci pochodují se svou armádou vzhůru po pobřežní cestě a připojily se k nim čtyři legie z Nového Ghisu. Mají slony, stovku, ve zbroji a s opevněnými věžemi. Také vrhače z Tolosu a oddíly qarthénské velbloudí jízdy. Dvě další ghiskarské legie se nalodily v Astaporu. Pokud mluvili naši zajatci pravdu, budou vysazeny za Skahazadhanem, aby nám odřízly cestu od Dothrackého moře.“

Zatímco vyprávěl svůj příběh, čas od času dopadla na mramorovou podlahu krůpěj jasně rudé krve a Dany sebou škubla. „Kolik mužů bylo zabito?“ zeptala se, když skončil.

„Našich? Nezastavil jsem se, abych to spočítal. Ale získali jsme jich víc, než jsme ztratili.“

„Další přeběhlíky?“

„Další statečné muže, kteří chtějí bojovat za naši věc. Mojí královně se budou líbit. Jeden je sekerník z Baziliščích ostrovů, hrubián větší než Belwas. Měla bys jej vidět. Také několik desítek Západozemců. Dezertéři z Větrem hnaných, nešťastní z Yunkajců. Budou z nich dobré Bouřovrány.“

„Když to říkáš.“ Dany se s ním nechtěla dohadovat. Meereen možná bude brzy potřebovat každý meč.

Ser Barristan se na Daaria zamračil. „Kapitáne, zmínil ses o čtyřech svobodných společenstvech. Víme jen o třech. Větrem hnaných, Dlouhých kopích a Kočičím společenstvu.“

„Ser Dědeček umí počítat. Druzí synové přešli k Yunkajcům.“ Daario otočil hlavu a odplivl si. „To je pro Hnědého Benna Plumma. Až příště uvidím ten jeho ošklivý ksicht, rozseknu ho od hrdla až po rozkrok a vyrvu mu z těla to jeho černé srdce.“ Dany se pokoušela promluvit, ale nenacházela slova. Vzpomněla si na Benovu tvář, jak ji viděla naposledy. Byla to vřelá tvář, tvář, které jsem důvěřovala. Tmavá pleť a bílé vlasy, zlomený nos, vějířky vrásek v koutcích očí. Dokonce i draci měli rádi Hnědého Bena, který se rád vychloubal, že sám má v žilách kapku dračí krve. Tři zrady poznáš. Jednou pro zlato a jednou pro krev a jednou pro lásku. Byl Plumm ten třetí důvod nebo druhý? A co to dělalo ze sera Joraha, jejího nevrlého starého medvěda? Copak nebude mít nikdy přítele, jemuž by mohla důvěřovat? K čemu jsou dobrá proroctví, když nedávají smysl? Pokud se provdám za Hizdahra, než slunce vyjde, rozpustí se všechny ty armády jako ranní rosa a nechají mne vládnout v pokoji?

Daariovo hlášení vyvolalo vřavu. Reznak kvílel, Holotemenný cosi ponuře mumlal, její pokrevní jezdci slibovali pomstu. Silný Belwas se bušil pěstí do svého zjizveného břicha a přísahal, že sní srdce Hnědého Benna se švestkami a cibulkami. „Prosím,“ řekla Dany, ale zdálo se, že ji slyšela jen Missandei. Královna vstala. „Buďte zticha! Už jsem toho slyšela dost.“

„Veličenstvo.“ Ser Barristan klesl na koleno. „Jsme ti k službám a čekáme jen na tvůj rozkaz. Co chceš, abychom udělali?“

„Pokračujte podle plánu. Shromážděte jídlo, kolik jen lze.“ Jestli se ohlédnu jsem ztracená. „Musíme zavřít brány a postavit všechny bojeschopné muže na zdi. Nikdo nevstoupí, nikdo neodejde.“

V síni se na chvíli rozhostilo ticho. Muži se dívali jeden na druhého. Pak se Reznak zeptal: „A co Astaporci?“

Nejraději by začala křičet, skřípat zuby, rvát si šaty a bušit do podlahy. Místo toho řekla: „Zavřete bránu. Mám to snad říkat třikrát?“ Byly to její děti, ale ona jim teď nemohla pomoci. „Odejděte. Daario, ty zůstaň. Tu sečnou ránu je třeba ošetřit… a mám na tebe další otázky.“

Ostatní se uklonili a odešli. Dany odvedla Daaria Naharise vzhůru po schodech do své ložnice, kde Irri omyla jeho ránu octem a Jhiqui ji obvázala bílým plátnem. Když byly hotovy, poslala svoje služebné pryč. „Máš šaty znečištěné krví,“ řekla Daariovi. „Svlékni si je.“

„Jen když uděláš to samé.“ Políbil ji.

Jeho vlasy byly cítit krví, kouřem a koněm, a jeho ústa byla na jejích rtech tvrdá a horká. Dany se zachvěla v jeho náruči. Když se oddělili, řekla: „Myslela jsem, že to ty mne zradíš. Jednou pro krev, jednou pro zlato a jednou pro lásku, jak řekli černokněžníci. Myslela jsem… nikdy by mne nenapadlo, že to bude Hnědý Ben. Dokonce i moji draci mu důvěřovali.“ Popadla svého kapitána za ramena. „Slib mi, že se nikdy neobrátíš proti mně. To bych nesnesla. Slib mi to.“

„Nikdy, moje lásko.“

Věřila mu. „Přísahala jsem, že se provdám za Hizdahra zo Loraq, pokud mi dá devadesát dnů míru, ale teď… chtěla jsem tě od prvního okamžiku, kdy jsem tě spatřila, jenže jsi byl žoldák, nestálý, zrádný. Vychloubal ses, že jsi měl stovku žen.“

„Stovku?“ Daario se zasmál skrze svůj purpurový vous. „Lhal jsem, sladká královno. Bylo jich tisíc. Ale nikdy dračice.“ Zvedla k němu rty. „Tak na co čekáš?“

PRINC ZIMOHRADU

Krb se dusil vychladlým černým popelem, v nevytopené místnosti hořely jen svíce. Pokaždé, když se otevřely dveře, se jejich plameny zakomíhaly a zachvěly. Nevěsta se chvěla taky. Oblékli ji do bílé jehnětiny olemované krajkou. Rukávy a živůtek měla pošité říčními perlami a na nohou měla trepky ze srniny – pěkné, ale ne moc teplé. Obličej měla bledý, bezkrevný.

Tvář vytesaná z ledu, pomyslel si Theon Greyjoy, když jí nařasil kožešinou podšitý plášť kolem ramen. Mrtvola pohřbená ve sněhu. „Moje paní. Je čas.“ Zpoza dveří je volala hudba, loutna, dudy a buben.

Nevěsta zvedla oči. Hnědé oči, lesknoucí se ve světle svící. „Budu mu dobrou manželkou a věr-věrnou. Já… ho potěším a porodím mu syny. Budu mu lepší manželkou, než by mohla být pravá Arya, však uvidí.“

Když budeš takhle mluvit, přijdeš o život nebo dopadneš ještě hůř. Sám se této lekci naučil jako Smraďoch. „Ty jsi pravá Arya, moje paní. Arya z rodu Starků, dcera lorda Eddarda, dědička Zimohradu.“ Její jméno, musí znát svoje jméno. „Arya Podnožka. Tvoje sestra ti říkávala Arya Koňská tvář.“

„To já vymyslela to jméno. Měla dlouhý obličej, jako kůň. Já ho takový nemám. Já jsem byla hezká.“ Konečně jí vytryskly slzy z očí. „Nikdy jsem nebyla krásná jako Sansa, ale všichni říkali, že jsem hezká. Myslí si lord Ramsay, že jsem hezká?“

„Ano,“ zalhal. „Říkal mi to.“

„Jenže on ví, kdo jsem. Kdo jsem ve skutečnosti. Vidím to, když se na mne dívá. Tváří se tak rozzlobeně, i když se usmívá, jenže to není moje chyba. Říkají o něm, že lidem rád ubližuje.“

„Moje paní by neměla naslouchat takovým… lžím.“

„Říkají, že ublížil tobě. Tvoje ruce a…“

Vyschlo mu v ústech. „Já… jsem si to zasloužil. Rozčilil jsem ho. Ty ho rozčilit nesmíš. Lord Ramsay je… milý člověk, a laskavý. Potěš ho a bude na tebe hodný. Buď mu dobrou ženou.“

„Pomoz mi.“ Popadla ho za ruku. „Prosím. Vždycky jsem tě pozorovala na nádvoří, dívala jsem se, jak si hrajete s meči. Byl jsi tak hezký.“ Stiskla mu paži. „Kdybychom utekli, mohla bych být tvou ženou nebo tvou… tvou děvkou… cokoliv bys chtěl. Mohl bys být můj muž.“

Theon vykroutil paži z jejího sevření. „Já nejsem… já nejsem ničí muž.“ Muž by jí pomohl. „Prostě jen… prostě buď Arya, buď jeho žena. Potěš ho, nebo… prostě ho potěš a přestaň už mluvit o tom, že jsi někdo jiný. Jeyne. Jmenuje se Jeyne, rýmuje se to s mlejn. Hudba byla stále naléhavější. „Je čas. Otři si slzy z očí.“ Hnědé oči. Měly by být šedé. Někdo si toho všimne. Někdo si vzpomene. „Dobře. A teď se usměj.“

Dívka se o to pokusila. Koutky jejích rozechvělých úst se zvedly nahoru, ztuhly v úsměvu a objevily se její zuby. Pěkné bílé zuby, pomyslel si, ale pokud ho rozčilí, nezůstanou pěkné dlouho. Když otevřel dveře, plameny tří či čtyř svící se zatřepetaly a zhasly. Vedl nevěstu do mlhy, kde již čekali shromáždění svatebčané.

„Proč já?“ zeptal se, když mu lady Dustin řekla, že bude muset vyvdat nevěstu.

„Její otec je mrtvý a stejně tak všichni její bratři. Její matka zahynula ve Dvojčatech, její strýcové jsou ztracení, mrtví nebo v zajetí.“

„Stále ještě má bratra.“ Stále má tři bratry, mohl by říct. „Jon Sníh je u Noční hlídky.“

„Nevlastní bratr, bastard a vázaný povinností ke Zdi. Ty Jsi byl svěřenec jejího otce, ten nejbližší tvor k živému příbuznému, kterého ještě má. Je jen záhodno, abys vyvdal její ruku ve sňatku.“

Ten nejbližší tvor k živému příbuznému, kterého ještě má. Theon Greyjoy s Aryou Stark vyrostl. Theon by podvodnici poznal. Pokud uvidí, jak přijal Boltonovu nastrčenou dívku jako Aryu, nebudou mít severští lordové, kteří se tam shromáždili, aby se stali svědky sňatku, sebemenší důvody k pochybnostem. Stout a Slate, Děvkozhouba Umber, rozhádaní Ryswellové, muži Hornwoodů a příbuzní Cerwynů, otylý lord Wyman Manderly… žádný z nich neznal Nedovy dcery ani z poloviny tak dobře jako on. A pokud jich i pár mělo svoje tajné pochybnosti, jistě budou natolik rozumní, aby si je ponechali pro sebe.

Používají mne k tomu, aby zastřeli svoje podezření, nasazují moji vlastní tvář na svoji lež. Proto jej Roose Bolton opět oblékl jako lorda, aby sehrál svou roli v této frašce. Jakmile bude po všem, jakmile bude jejich falešná Arya provdaná a sňatek zpečetěn na loži, Bolton již nebude mít pro Theona Přeběhlíka využití. „Posluž nám v této záležitosti, a jakmile bude Stannis poražen, probereme spolu, jak tě nejlépe dostat na trůn tvého otce,“ řeklo jeho lordstvo tím svým tichým hlasem, hlasem stvořeným k šepotům a lžím. Theon mu nikdy nevěřil jediné slovo. Odtančí pro ně tento tanec, protože jinou možnost nemá, ale pak… Pak mě pošle zpátky k Ramsaymu, pomyslel si, a Ramsay mi vezme dalších pár prstů a znovu ze mne udělá Smraďocha. Pokud nebudou bohové dobří a Stannis Baratheon nezaútočí na Zimohrad a všechny do jednoho je nepobije, včetně něho. To bylo to nejlepší, v co mohl doufat.

Ač to bylo zvláštní, v božím háji bylo tepleji. Za jeho hranicemi svíral Zimohrad drsný tvrdý mráz. Stezky pokrýval zrádný černý led a v měsíčním světle se třpytila jinovatka na rozbitých skleněných tabulích prosklených zahrad. Proti zdem se nakupily návěje špinavého sněhu, zaplnily každý roh a výklenek. Některé sahaly tak vysoko, že skrývaly dveře za nimi. Pod sněhem ležel popel a oharky… a tu a tam zčernalý pilíř či trám ozdobený kousky kůže a vlasů. Z cimbuří visely rampouchy dlouhé jako kopí a věnčily věže jako tuhé kníry starců. V božím háji ale země nezamrzla a z horkých jezírek stoupala pára, teplá jako dětský dech.

Nevěsta byla oděná v bílé a šedé, v barvách, které by na sobě měla pravá Arya, kdyby byla žila tak dlouho, aby se dožila své vlastni svatby. Theon na sobě měl černou a zlatou, plášť měl připnutý k rameni hrubou sponou ve tvaru krakatice, kterou pro něj vykoval kovář v Mohylově. Ale jeho vlasy pod kápi byly bílé a tenké a jeho kůže měla šedavé zabarvení starého člověka. Barvy Starků, pomyslel si. Ruku v ruce prošli s nevěstou pod klenutým kamenným průchodem, kde jim vířily kolem nohou cáry mlhy. Buben byl stejně rozechvělý jako srdce panny, tóny dud vysoké, sladké a vábivé. Nahoře nad vrcholky stromů plul na tmavé obloze srpek měsíce, napůl skrytý za mlhou, jako oko vykukující zpoza hedvábného závoje.

Theon Greyjoy nebyl v tomto božím háji cizincem. Hrával si zde jako chlapec, skákal z kamene na kámen přes studené černé jezírko pod čarostromem, ukrýval svoje poklady do kmene starého dubu, pronásledoval veverky s lukem, který si sám vyrobil. Později, když byl starší, si máčel podlitiny v horkých pramenech po cvičebních lekcích na nádvoří s Robbem, Jorym a Jonem Sněhem. Mezi těmito kaštany, jilmy a borovicemi si našel tajná místečka, kam se mohl skrýt, když chtěl být sám. Tady políbil svoji první dívku. Později z něj jiná dívka udělala muže, na otrhané houni ve stínu vysoké šedozelené jedle.

Nikdy ale neviděl boží háj takto – šedivý a přízračný, naplněný teplou mlhou, vznášejícími se světly a šeptajícími hlasy, které jako by přicházely odevšad a odnikud. Pod stromy se kouřilo z horkých pramenů. Teplé páry se zvedaly ze země, halily stromy do svého teplého dechu, plazily se vzhůru po zdech a zatahovaly šedivé závěsy přes okna pozorovatelen.

Bylo tam něco jako stezka, klikatá pěšina z popraskaných kamenů porostlých mechem, napolo pohřbených pod navátou hlínou a spadaným listím, a zrádná v důsledku silných hnědých kořenů zvedajících se ze země. Vedl po ní nevěstu. Jeyne. Jmenuje se Jeyne, rýmuje se to se zlejm. Na to ale nesmí myslet. Kdyby mu přešlo její jméno přes rty, mohlo by jej to stát prst nebo ucho. Kráčel pomalu, dával pozor na každý krok. Když pospíchal, tak kvůli chybějícím prstům na chodidlech kulhal. Stačilo, aby zkazil svatbu lorda Ramsayho špatným krokem, a lord Ramsay by mohl takovou nešikovnost potrestat tím, že by mu stáhl chodidlo z kůže.

Mlha byla tak hustá, že byly vidět jen nejbližší stromy; za nimi byly pouze vysoké stíny a slabá světla. Podél klikaté cesty a vzadu mezi stromy blikaly plaménky svící, bledé světlušky vznášející se v teplé šedé polévce. Vypadalo to jako nějaké zvláštní podsvětí, jako bezčasé místo mezi světy, kde musely ztracené duše žalostně bloudit, než nalezly cestu dolů do jakéhokoliv pekla, které si svými hříchy zasloužily. Znamená to, že jsme všichni mrtví? Přišel Stannis a pozabíjel nás ve spánku? Má bitva teprve přijít nebo již byla bojována a prohrána?

Tu a tam hladově plápolala pochodeň, osvětlovala narudlou září tváře svatebčanů. Mlha odrážela posouvající se světlo a jejich rysy v něm vypadaly zvířecí, napůl lidské, znetvořené. Z lorda Stouta se stal mastif, ze starého Lockea sup, Děvkozhouba Umber byl jako ošklivý chrlič, z Velkého Waldera Freye byla liška, z Malého Waldera červený býk, kterému chyběl jen kruh v nose. Tvář Roosea Boltona byla bledou šedivou maskou, s dvěma kousky špinavého ledu v místech, kde měly být jeho oči.

Koruny stromů nad jejich hlavami byly plné havranů, kteří seděli s načechraným peřím na holých hnědých větvích a pozorovali slavnostní podívanou pod nimi. Ptáci mistra Luwina. Luwin byl mrtvý, jeho věž podpálili, ale havrani zde přesto zůstali. Toto je jejich domov. Theon si říkal, jaké by to bylo, mít svůj vlastní domov.

Pak se mlha rozdělila, jako opona otvírající se při kejklířském představení, aby odkryla nový výjev. Před nimi se objevil strom srdce s doširoka roztaženými kostnatými větvemi. Kolem širokého kmene leželo v rudých a hnědých nánosech spadané listí. Tam bylo havranů nejvíc, povídali si mezi sebou navzájem v tajemném jazyce srozumitelném jen jejich hejnu. Pod nimi stál Ramsay Bolton, oděný ve škorních z měkké šedé kůže a v černém sametovém kabátci s prostřihy z růžového hedvábí a lesknoucími se granátovými krůpějemi krve. Na tváři mu tančil úsměv. „Kdo přichází?“ Rty měl vlhké a krk nad límcem rudý. „Kdo předstupuje před bohy?“

Theon odpověděl: „Předstupuje Arya z rodu Starků, aby zde byla provdána. Dospěla do věku ženy, je čisté krve a urozená a přichází prosit o požehnání bohů. Kdo si ji pro sebe přišel vyžádat?“

„Já,“ odpověděl Ramsay. „Ramsay z rodu Boltonů, lord Hornwoodu, dědic Hrůzova. Já si ji žádám pro sebe. Kdo ji dává?“

„Theon z rodu Greyjoyů, jenž byl svěřencem jejího otce.“ Otočil se k nevěstě. „Lady Aryo, bereš si tohoto muže?“

Zvedla oči k jeho. Hnědé oči, nešedé. To jsou všichni tak slepí? Na dlouhý okamžik neřekla nic, ale její oči prosily. Tohle je tvá šance, pomyslel si. Řekni jim to. Řekni jim to teď. Vykřikni před nimi všemi svoje jméno, pověz jim, že nejsi Arya Stark, ať celý Sever slyší, jak tě přiměli hrát tuto roli. Samozřejmě by to pro ni znamenalo smrt, a jeho vlastní rovněž, jenže Ramsay by je v hněvu možná zabil rychle. Aspoň toto malé milosrdenství by jim mohli staří bohové Severu dopřát.

„Beru si tohoto muže,“ odpověděla nevěsta šeptem.

Všude kolem nich se v mlze mihotala světýlka, stovka plamínků bledých jako zahalené hvězdy. Theon ustoupil dozadu a Ramsay a jeho nevěsta spojili své ruce a poklekli před stromem srdce, sklonili hlavy na znamení podřízenosti, vyřezané rudé oči čarostromu na ně shlížely dolů, jeho velká rudá ústa byla otevřená, jako by se chtěl dát do smíchu. Ve větvích nad jejich hlavami zakrákal havran.

Chvíle tiché modlitby a muž a jeho žena vstali. Ramsay sundal plášť, který Theon před chvílí přehodil jeho nevěstě kolem ramen, těžký bílý vlněný plášť olemovaný šedou kožešinou, ozdobený zlovlkem rodu Starků. Na jeho místo připevnil růžový plášť ozdobený rudými granáty ve tvaru krůpějí krve, stejnými, jako zdobily jeho kabátec. Na zádech byl z kůže stažený muž pánů z Hrůzova, vyvedený z tuhé rudé kůže, ponurý a strašlivý.

Odbylo se to rychle. Na Severu probíhaly svatební obřady rychleji. Theon předpokládal, že je to kvůli tomu, že tam nemají kněze, ale ať byl důvod jakýkoliv, přišlo mu to jako milosrdenství. Ramsay Bolton vzal svoji ženu do náruče a odkráčel s ní skrze mlhu. Následoval lord Bolton a jeho lady Walda, pak ostatní. Hudebníci začali opět hrát a bard Abel začal zpívat Dvě srdce, která bijí jako jedno. Dvě z jeho žen připojily své hlasy k jeho v libozvučném trojhlasu.

Theon zjistil, že přemýšlí, zda by se neměl pomodlit. Vyslechli by mne staří bohové, kdybych to udělal? Nebyli to jeho bohové, nikdy to nebyli jeho bohové. Byl z železných, syn Štítu, jeho bohem byl Potopený bůh ostrovů… jenže Zimohrad byl dlouhé ligy od moře. Bylo to již celý život, co jej jakýkoliv bůh slyšel. Nevěděl, kdo je, nebo co je, proč je stále naživu, proč se vůbec kdy narodil.

„Theone,“ jako by zašeptal čísi hlas.

Prudce otočil hlavu. „Kdo to řekl?“ Jediné, co viděl, byly stromy a mlha, která je přikrývala. Ten hlas byl slabý jako ševelící listoví, chladný jako nenávist. Hlas boha… nebo hlas ducha. Kolik jich zde zemřelo v den, kdy se zmocnil Zimohradu? Kolik dalších v den, kdy o něj přišel? V den, kdy zemřel Theon Greyjoy, aby se znovu narodil jako Smraďoch. Smraďoch, Smraďoch, rýmuje se to se staroch.

Najednou tam nechtěl být.

Jakmile se ocitl mimo boží háj, přepadl jej chlad jako hladový vlk a sevřel jej do zubů. Sklonil hlavu proti větru a zamířil k velké síni, pospíchaje za dlouhou řadou svící a pochodní. Pod botami mu křupal led a náhlý poryv větru mu shodil kápi z hlavy, jako by mu ji strhl nějaký duch mrazivými prsty, dychtivý pohlédnout mu do tváře.

Zimohrad byl pro Theona Greyjoye plný duchů.

Toto nebyl hrad, který si pamatoval z let svého mládí. Toto místo bylo zjizvené a rozbité, spíš ruina než pevnost, strašidelné místo vran a mrtvol. Velká dvojitá parkánová zeď stále stála, protože žula se tak snadno ohni nepoddávala, ale většina věží a bašt byla bez střech. Pár se jich zbortilo. Došky a trámy strávil oheň, celé nebo částečně, a pod rozbitými tabulemi prosklených zahrad bylo mrtvé, černé a zmrzlé ovoce a zelenina, které by krmily obyvatelstvo hradu během zimy. Nádvoří bylo plné stanů napůl pohřbených ve sněhu. Roose Bolton přivedl svoji armádu dovnitř do hradu; společně se svými přáteli Freyi; tisíce se jich choulily v ruinách, tísnily se na každém nádvoří, spaly ve sklepních kryptách i ve věžích bez střech, a v budovách opuštěných již stovky let.

Z přestavěných kuchyní a nově zastřešených kasáren se plazily k obloze sloupce šedého kouře. Hradby a cimbuří byly korunovány sněhem a ověšeny rampouchy. Všechna barva byla ze Zimohradu vytlučena, dokud nezbyla jen šedá a bílá. Barvy Starků. Theon nevěděl, zda to má považovat za zlověstné nebo uklidňující. Dokonce i obloha byla šedivá. Šedivá, šedivá a ještě šedivější. Celý svět šedivý, kamkoliv se podíváš, všechno šedivě kromě očí nevěsty. Oči nevěsty byly hnědé. Velké, hnědé a plné strachu. Nebylo správné, aby k němu vzhlížela o záchranu. Co si myslela? Že hvízdnutím přivolá okřídleného koně a odletíš ní odsud jako nějaký hrdina v příbězích, které ona a Sansa tolik milovaly? Nedokázal pomoci ani sám sobě. Smraďoch, Smraďoch, rýmuje se to se slaboch.

Po celém nádvoří viseli na koncích provazů napůl zmrzlí mrtví muži, s napuchlými tvářemi bílými jinovatkou. Když sem dorazil Bolton, Zimohrad se hemžil neoprávněnými usedlíky. Z hnízd, která si zřídili mezi napůl rozbořenými baštami a věžemi hradu, jich byly pod hroty kopí vyhnány dva tucty. Ti nejdrzejší a nejvzpurnější byli pověšeni, zbytek přiměli pracovat. „Služte dobře,“ řekl jim lord Bolton, „a budu milosrdný.“ Vlčí les byl blízko po ruce, a tak byl dostatek kamene i stavebního dříví. Nejdříve postavili pevnou novou bránu, nahradili jí tu, jež byla spálena. Pak uklidili zborcenou střechu velké síně a namísto ní spěšně postavili novou. Když byla práce hotova, lord Bolton dělníky pověsil. Dostál svému slovu a byl k nim milosrdný – ani jednoho z nich nestáhl z kůže.

Do té doby dorazil zbytek Boltonovy armády. Zatímco vítr skučel ze severu, vztyčili nad zdi Zimohradu jelena a lva krále Tommena a pod ním z kůže staženého muže Hrůzova. Theon přijel v povoze Barbrey Dustin, s lady samotnou, jejími vazaly z Mohylová a nastávající nevěstou. Lady Dustin trvala na tom, že se o lady Aryu postará až do doby jejího sňatku, ale nyní byl ten čas u konce. Ted už patří Ramsaymu. Odříkala slova. Tímto sňatkem se stal Ramsay pánem Zimohradu. Dokud jej Jeyne ničím nerozčilí, neměl by mít důvod, aby jí ubližoval. Arya. Jmenuje se Arya.

Dokonce i v kožešinou podšitých rukavicích začaly Theonovi cukat ruce bolestí. Často to bývaly právě jeho ruce, co jej bolelo nejvíc, zvlášť pak chybějící prsty. Opravdu byla někdy doba, kdy ženy toužily po jeho doteku? Udělal jsem sám ze sebe prince Zimohradu, pomyslel si, a z toho vzešlo všechno ostatní. Myslel si, že o něm budou lidé zpívat po stovku let a vyprávět si příběhy o jeho odvaze. Pokud o něm však někdo nyní mluvil, hovořili o Theonu Přeběhlikovi a vyprávěli si příběhy o jeho zradě. Tohle nikdy nebyl můj domov. Byl jsem tady jako rukojmí. Lord Stark se k němu nechoval nelaskavě, ale vždycky mezi nimi ležel dlouhý stín jeho meče. Byl ke mně laskavý, ale nikdy vřelý. Věděl, že možná někdy přijde den, kdy mne bude muset zabít.

Theon přecházel nádvoří, proplétal se mezi stany, oči držel sklopené k zemi. Na tomto nádvoří jsem se učil bojovat, pomyslel si, vzpomínaje na teplé letní dny, které strávil šermováním s Robbem a Jonem Sněhem, pod bedlivým dozorem starého sera Rodrika. To bylo zpátky v době, kdy byl ještě celý, kdy mohl sevřít jílec meče stejně dobře jako kterýkoliv muž. K tomu nádvoří se však vázaly i temnější vzpomínky. Právě tady shromáždil Starkovy lidi v tu noc, kdy z hradu uprchli Bran s Rickonem. Ramsay byl tehdy Smraďoch, stál po jeho boku, šeptal mu, že by měl stáhnout pár zajatců z kůže, aby mu řekli, kam chlapci odešli. Dokud jsem princ Zimohradu, tak tu žádné stahování z kůže nebude, odpověděl Theon, aniž tušil, jak krátce bude jeho vláda trvat. Žádný z nich by mi nepomohl. Znal jsem je všechny polovinu svého života, ale žádný z nich by mi nepomohl. Přesto se snažil ze všech sil, aby je ochránil, ale jakmile Ramsay odložil Smraďochovu tvář, pozabíjel všechny muže do jednoho, a stejně tak Theonovy železné. Podpálil mého koně. To byla poslední věc, kterou viděl v den, kdy hrad padl. Hořící Usměvavý, plameny vyskakující z jeho hřívy, zatímco se vzpínal na zadních, kopal, řičel, oči bílé hrůzou. Právě tady, na tomto nádvoří.

Před ním se tyčily dveře do velké síně, nově vyrobené, nahrazující dveře, které shořely. Připadaly mu hrubé a ošklivé, surové plaňky spěšně sbité k sobě. Strážil je pár kopiníků, shrbených a třesoucích se zimou pod silnými kožešinovými plášti, s vousy pokrytými vrstvou ledu. Nazlobeně Theona pozorovali, zatímco kulhal nahoru po schodech. Strčil do dveří a vklouzl dovnitř.

V síni bylo požehnané teplo, plápolaly tam pochodně a byla tak přeplněná, jak ji snad neviděl nikdy předtím. Theon přes sebe nechal převalit vlnu tepla, pak zamířil k přední části síně. Muži seděli koleno vedle kolene na lavicích, tak těsně vedle sebe, že se mezi nimi museli sloužící proplétat. Dokonce i rytíři a lordi nad solí si užívali méně prostoru než obvykle. Nahoře blízko stupínku hrál Abel na svoji loutnu a zpíval Krásné panny léta. Říká si bard. Ve skutečnosti je to spíš patolízal. Lord Manderly si přivedl hudebníky z Bílého přístavu, ale žádný z nich nebyl zpěvák, a tak, když se u brány objevil Abel s loutnou a šesti ženami, uvítali ho tam. „Dvě sestry, dvě dcery, jedna manželka a moje stará matka,“ tvrdil zpěvák, třebaže žádná se mu ani trochu nepodobala. „Některé tančí, jiné zpívají, jedna hraje na dudy a jedna na bubínek. Taky jsou to dobré pradleny.“

Bard či patolízal, Abel měl docela obstojný hlas a hrát uměl taky pěkně. Tady mezi ruinami ani nemohl nikdo nic lepšího očekávat.

Podél stěn visely praporce: koňské hlavy Ryswellů, ve zlaté, hnědé, šedé a černé; řvoucí obr Umberů; kamenná ruka rodu Flintů z Flintová prstu; los Hornwoodů a mořský muž Manderlyů; Cerwynova černá bitevní sekera a Tallhartovy borovice. Přesto nemohly jejich jasné barvy zcela zakrýt zčernalé zdi, ani prkna, kterými byly zatlučené díry, kde kdysi byla okna. Dokonce i strop byl divný; tam, kde kdysi byly staré krovy zabarvené skoro dočerna staletími kouře, nyní byly světlé a jasné trámy ze surového dřeva.

Největší praporce byly za stupínkem, kde za zády nevěsty a ženicha visel zlovlk Zimohradu a stažený muž Hrůzova. Pohled na korouhev Starku zasáhl Theona víc, než očekával. Špatně, je to špatně, stejně jako její oči. Ve znaku rodu Pooleů byl modrý plát na bílém poli, šedě orámovaný. Právě tento znak tam měl viset.

„Theon Přeběhlík,“ utrousil někdo, když procházel kolem. Ostatní muži se při pohledu na něj odvraceli. Jeden si odplivl. A proč ne! Byl zrádce, který se zmocnil Zimohradu úskokem, zabil svoje nevlastní bratry, dovedl svoje vlastní muže z Kailinské držby k nepříteli, aby byli staženi z kůže, a přivedl svoji nevlastní sestru lordu Ramsaymu do postele. Bolton pro něj možná měl využití, ale opravdoví Seveřané jím museli opovrhovat.

V důsledku chybějících prstů na nohou měl podivnou krabí chůzi, komickou na pohled. Vzadu za sebou slyšel ženský smích. Dokonce i na tomto napůl zmrzlém hradním hřbitově, obklopeném sněhem, ledem a smrtí, byly ženy. Pradleny. Takové bylo lichotivé označení pro následovnice tábora, což bylo lichotivé pojmenování nevěstek.

Odkud se tam vzaly, to nedokázal Theon říci. Prostě se tam z ničeho nic objevily, jako larvy na mrtvole nebo vrány po bitvě. Přitahovala je každá armáda. Některé byly zkušené děvky, které dokázaly obsloužit dvacet mužů za noc a všechny je opit do němoty. Jiné vypadaly nevinné jako panny, ale to byl prostě jen trik jejich řemesla. Některé byly táborové manželky, spojené s vojáky, které následovaly, slovy zašeptanými k jednomu bohu či jinému, odsouzené k zapomnění, jakmile bude po válce. Zahřívaly muži lože za nocí, ráno vyspravovaly díry v jeho škorních, za soumraku mu vařily večeři a po bitvě oloupily jeho mrtvolu. Některé dokonce trochu praly. S nimi pak často přicházely nemanželské děti, zubožená špinavá stvoření, narozená v jednom táboře nebo ve druhém. A dokonce i takové Theona Přeběhlíka urážely. Jen ať se smějí. Jeho pýcha odumřela tady na Zimohradu, na něco takového nebylo v kobkách Hrůzova místo. Když jste poznali polibek stahovacího nože, smích ztratil jednou provždy moc urazit vás.

Původ a urozená krev mu vysloužily místo na stupínku na konci vysokého stolu, vedle zdi. Po jeho levici seděla lady Dustin, oděná jako vždy v černé vlně, v šatu prostého střihu a nijak nezdobeném. Po jeho pravici neseděl nikdo. Všichni se bojí, že by se ta ostuda nějak mohla přenést i na ně. Kdyby se odvažoval, dal by se do smíchu.

Nevěsta měla místo nejčestnější, mezi Ramsaym a jeho otcem. Seděla tam se sklopenýma očima, zatímco Roose Bolton vybídl přítomné, aby lady Arye připili. „V jejích dětech se dva prastaré rody spojí v jedno,“ řekl, „a dlouhé nepřátelství mezi Starky a Boltony bude ukončeno.“ Jeho hlas byl tak tichý, že se síň utišila, jak muži napínali uši, aby jej slyšeli. „Je mi líto, že náš dobrý přítel Stannis zatím neuznal za vhodné připojit se k nám,“ pokračoval za vlny smíchu, „poněvadž vím, že Ramsay doufal, že předloží jeho hlavu lady Arye jako svatební dar.“ Smích zesílil. „Dáme mu velkolepé uvítání, až se dostaví, uvítání vhodné opravdových Seveřanů. Než ten den přijde, jezme, pijme a veselme se… protože zima již téměř přišla, moji přátelé, a mnozí z nás se jara nedočkají.“

Lord Bílého přístavu zařídil jídlo a pití, silné černé a žluté pivo, a vína červená, zlatá a purpurová, přivezená z teplého jihu na břichatých lodích a skladovaná v jeho hlubokých sklepeních Svatebčané hodovali na tresčích koláčích a ovocné šťávě, horách řípy a velkých kolech sýra, na kouřících plátech skopového a hovězích žebrech opečených téměř dočerna… a nakonec na třech velkých svatebních koláčích, velkých jako kola od vozů, jejichž krusty z lístkového těsta byly naplněny k prasknutí mrkvičkami, cibulkami, tuřínem, pastinákem, houbami a kousky kořeněného vepřového masa plovoucího ve voňavé hnědé omáčce. Ramsay z něj odřezával kusy svým silným zakřiveným nožem a Wyman Manderly maso sám servíroval, přičemž předložil první kouřící porci Rooseovi Boltonovi a jeho tlusté manželce z Freyů, další pak seru Hosteenovi a seru Aenysovi, synům Waldera Freye. „Ten nejlepší koláč, jaký jste kdy okusili, moji páni,“ zadeklamoval tlustý lord. „Spláchněte ho stromovinským zlatým a vychutnejte si každý kousek. Já si jej vychutnám určitě.“

Manderly dostál svému slovu a zhltl šest porcí, po dvou od každého ze tří koláčů, olizoval si rty, plácal se po břiše a nacpával se, dokud neměl předek tuniky napůl hnědý skvrnami od šťávy a jeho vous byl plný odrobinek z kůrky. Dokonce ani Walda Frey se mu v obžerství nevyrovnala, třebaže si sama dala tři porce. Ramsay také jedl vydatně, třebaže jeho bledá nevěsta nedokázala nic než jen zírat na porci, kterou před ni postavili. Když zvedla hlavu a podívala se na Theona, viděl v jejích velkých hnědých očích strach.

V síni nebyly povoleny meče, ale každý z přítomných mužů u sebe měl dýku, dokonce i Theon Greyjoy. Jak jinak by si krájel maso? Pokaždé, když pohlédl na dívku, která byla Jeyne Poole, cítil přítomnost té oceli po svém boku. Nemám žádný způsob, jak ji zachránit, pomyslel si, ale snadno bych ji mohl zabít. Nikdo by to neočekával. Mohl bych ji požádat, aby mi prokázala čest a šla si se mnou zatančit. Pak bych jí podřízl hrdlo. To by byla laskavost, že ano? A pokud staří bohové vyslyší mou modlitbu, Ramsay by mne ve svém hněvu možná také na místě zabil Theon se nebál zemřít. Pod Hrůzovem se dozvěděl, že existují mnohem horší věci než smrt. To Ramsay jej naučil této lekci, po jednom prstě na rukou za druhým, a po jednom prstě na nohou za druhým, a byla to lekce, kterou se vší pravděpodobností nikdy v životě nezapomene.

„Vždyť ty nejíš,“ poznamenala lady Dustin.

„Ne.“ Jíst pro něj bylo obtížné. Ramsay mu zlámal tolik zubů, že pro něj bylo žvýkání utrpením. Pít bylo snadnější, třebaže musel uchopit pohár oběma rukama, aby jej neupustil.

„Nemáš chuť na vepřový koláč, můj pane? Ten nejlepší vepřový koláč, jaký jsme kdy okusili, jak aspoň tvrdí náš tlustý přítel.“ Pokynula svým vinným pohárem směrem k lordu Manderlymu. „Viděl jsi někdy tlustého muže tak šťastného? Málem od radosti tančí. Servíroval ho vlastníma rukama.“

Byla to pravda. Lord Bílého přístavu byl ztělesněním veselého otylého chlapíka, který se smál a usmíval, žertoval s ostatními pány a plácal je po zádech, volal na hudebníky, aby zahráli jednu melodii či druhou. „Zazpívej nám Noc, která skončila, pěvče,“ zaburácel. „Jsem si jistý, že se nevěstě bude líbit. Anebo nám zazpívej o statečné mladé Danny Flint a rozplač nás.“ Když se na něj člověk podíval, vypadalo to, jako by to byl on, kdo čerstvě vstoupil do stavu manželského.

„Je opilý,“ řekl Theon.

„Utápí svůj strach. Ten muž je zbabělec až do morku kostí.“ Že by? Theon si tím nebyl jistý. Jeho synové byli rovněž tlustí, ale v bitvě se rozhodně zahanbit nenechali. „Železní před bitvou také hodují. Aby naposledy ochutnali život, kdyby je měla očekávat smrt. Jestli přijde Stannis…“

„Přijde. Musí.“ Lady Dustin se zasmála. „A až přijde, tlusťoch se z toho počurá. Jeho syna zabili na Krvavé svatbě, ale on se přesto podělil s Freyi o svůj chléb a sůl, uvítal je pod svojí střechou, zaslíbil jim jednu ze svých vnuček. Dokonce jim servíruje koláč. Manderlyové kdysi prchli z jihu, vyhnáni ze svých území a pevností nepřítelem. Krev se nezapře. Nepochybuji o tom, že tlustý muž by nás nejraději pozabíjel všechny do jednoho, jenže na to nemá navzdory objemu svého břicha žaludek. Pod tím upoceným tukem bije srdce tak zbabělé a skrčené strachy jako… nu… jako tvoje.“

Její poslední slovo bylo jako šlehnutí biče, ale Theon se neodvažoval říci cokoliv v podobném duchu v odpověď. Jakákoliv drzost by jej mohla stát další kůži. „Pokud moje paní věří, že nás chce lord Manderly zradit, ať to poví lordu Boltonovi.“

„Ty si myslíš, že to Roose neví? Hloupý chlapče. Pozoruj ho.

Dívej se, jak sleduje Manderlyho. Žádné jídlo se nedotkne Rooseových rtů, dokud nevidí, že je lord Wyman pozře jako první. Neusrkne si z žádného vína, dokud nevidí, že Manderly pije ze stejného soudku. Myslím, že by ho potěšilo, kdyby se tlustý muž pokusil o nějakou zradu. Pobavilo by ho to. Roose totiž nemá žádné city, víš. Ty pijavice, co má tak v oblibě, z něj vysály všechny vášně již před lety. Nemiluje, nezná nenávist, dokonce ani žal. Toto je pro něj hra, zábava. Někteří muži loví, jiní sokolnicí, další hrají kostky. Roose si hraje s lidmi. S tebou a se mnou, s Freyi, s lordem Manderlym, se svou kulaťoučkou novou manželkou, dokonce se svým bastardem. My všichni jsme jeho hračky.“ Kolem procházel sluha. Lady Dustin k němu natáhla svůj vinný pohár a nechala si jej dolít, pak mu pokynula, aby dolil Theonovi. „Popravdě řečeno,“ řekla, „lord Bolton si dělá aspirace na něco víc než jen lordství. Proč ne Král severu? Tywin Lannister je mrtvý, Králokat zmrzačený, Skřet uprchl. Lannisterové jsou vyhořelá síla a ty jsi byl tak laskavý, že jsi ho zbavil Starků. Starý Walder Frey určitě nebude nic namítat proti tomu, aby se stala jeho tlustá malá Walda královnou. Bílý přístav by mohl dělat potíže, pokud by měl lord Wyman přežít nadcházející bitvu… ale já jsem si zcela jistá, že ji nepřežije. O nic víc než Stannis. Roose je odstraní oba, tak jako odstranil Mladého vlka. Kdo ještě zbývá?“

„Ty,“ řekl Theon. „jsi tady ty. Lady z Mohylová, sňatkem z Dustinů, původem z Ryswellů.“

To ji potěšilo. Napila se vína, její tmavé oči zajiskřily a řekla: „Vdova z Mohylová… a ano, kdybych chtěla, mohla bych působit potíže. Roose to samozřejmě vidí taky, takže si dává záležet, aby se ke mně choval slušně.“

Možná by byla řekla víc, jenže v tu chvíli spatřila mistry. Tři z nich vstoupili dovnitř panským vchodem za stupínkem – jeden vysoký, druhý boubelatý, jeden velmi mladý, ale ve svých róbách a s řetězy na krku byli jako tři šedé hrášky z černého lusku. Medrick sloužil před válkou lordu Hornwoodovi, Rhodry lordu Cerwynovi a mladý Henly lordu Slateovi. Roose Bolton je všechny přivedl na Zimohrad, aby se starali o Luwinovy havrany, aby odsud mohly opět být vypravovány a doručovány zprávy.

Když mistr Medrick poklekl, aby něco pošeptal Boltonovi do ucha, lady Dustin znechuceně zkřivila ústa. „Kdybych já byla královna, první věcí, kterou bych udělala, by bylo, že bych pozabíjela všechny tyhle šedivé krysy. Všude jen šmejdí, žijí z panských zbytků, piští mezi sebou navzájem a šeptají do uší svým pánům. Jenže kdo jsou ve skutečnosti páni a kdo sluhové? Každý velký lord má svého mistra, každý menší by ho chtěl mít. Pokud mistra nemáš, vysvětlují si to tak, že jsi nedůležitý. Ty šedé krysy čtou a píší tvoje dopisy, dokonce i pro takové lordy, kteří sami číst neumějí, a kdo může s jistotou říci, že si slova neupravují pro svoje vlastní cíle? K čemu jsou nám dobří, pověz mi?“

„Uzdravují,“ odpověděl Theon. Měl pocit, že se to od něj očekává.

„Uzdravují, ano. Nikdy jsem neřekla, že nejsou chytří. Starají se o nás, když jsme nemocní a zranění, anebo šílení úzkostí kvůli nemoci rodiče či dítěte. Kdykoliv jsme nejslabší nebo nejzranitelnější, jsou nám k službám. Někdy nás vyléčí a my jsme jim za to patřičně vděční. Když se jim to nepodaří, utěšují nás v našem zármutku, a za to jsme jim také vděční. Z vděčnosti jim dáváme místa pod naší střechou a zasvěcujeme je do všech našich ostud a tajemství, činíme je součástí jakékoliv porady. A netrvá dlouho a z ovládajícího se stává ovládaný.

Přesně tak to bylo s lordem Rickardem Starkem. Jeho šedá krysa se jmenovala mistr Walys. A není to chytré, jak si mistři říkají jen jedním jménem, dokonce i ti, co měli dvě, než přišli do Citadely? Takto nemůžeme vědět, kdo nebo co ve skutečnosti jsou, ani odkud pocházejí… Než ukoval svůj řetěz, byl mistr Walys znám jako Walys Květina. Květina, Kopec, Řeka, Sníh… taková jména dáváme nemanželským dětem, abychom označili, co jsou zač, ale ony se jich vždycky s radostí zbavují. Povídalo se, že matkou Walyse Květiny je nějaká dívka z Hightowerů… a jeho otcem arcimistr z Citadely. Šedé krysy nejsou tak cudné, za jaké se vydávají. Mistři ze Starého města jsou nejhorší ze všech. Jakmile si ukoval svůj řetěz, jeho tajný otec a jeho přátelé neztráceli čas a poslali ho na Zimohrad, aby plnil uši lorda Rickarda jedovatými slovy sladkými jako med. Měl v úmyslu sňatek s Tullyi, o tom nepochybuj, a odmlčela se, když Roose Bolton vstal, s bledýma očima lesknoucíma se ve světle svící. „Moji přátelé,“ začal a v síni se náhle rozhostilo tak hluboké ticho, že Theon slyšel vítr lomcující prkny, jimiž byla zatlučená okna. „Stannis a jeho rytíři opustili Pahorek v Hlubokém lese, táhnou pod praporcem jeho nového rudého boha. Jedou s ním příslušníci klanů ze severních kopců na svých chundelatých zakrslých koních. Pokud počasí vydrží, mohli by zde být do čtrnácti dnů. A Vránojed Umber táhne dolů po Královské cestě, zatímco Karstarkové se přibližují z východu. Mají v úmyslu připojit se zde k lordu Stannisovi a dobýt tento hrad.“

Ser Hosteen Frey vstal od stolu. „Měli bychom jim vyjet vstříc. Proč bychom jim měli dovolit, aby sjednotili své síly?“

Protože Arnolf Karstark čeká jen na znamení od lorda Boltona, než převlékne plášť, pomyslel si Theon, zatímco jiní lordi začali vykřikovat svoje rady. Lord Bolton zvedl ruku a vyžádal si ticho. „Tato síň není místem pro takové diskuse, moji páni. Odložme to do soláru, zatímco můj syn zpečetí na loži svůj sňatek. Vy ostatní si užívejte jídlo a pití.“

A když odešel pán Hrůzova ze síně, provázen třemi mistry, ostatní lordi a kapitáni se zvedali, aby ho následovali. Hother Umber, vyzáblý starý muž zvaný Děvkozhouba, šel s ponurou tváří a zamračený. Lord Manderly byl tak opilý, že bylo zapotřebí čtyř statných mužů, aby mu ze síně pomohli. „Měli jsme si nechat zazpívat o Krysokuchaři,“ mumlal, zatímco se potácel kolem Theona, opíraje se o svoje rytíře. „Zpěváku, zazpívej nám píseň o Krysokuchaři.“

Lady Dustin byla mezi posledními, kdo se rozhýbal. Když odešla, v síni mu najednou připadalo dusno. Teprve když se Theon zvedl na nohy, uvědomil si, kolik toho vypil. Když se potácel od stolu, vyrazil džbán z rukou obsluhující děvečky. Víno mu vyšplíchlo v tmavorudém přílivu na boty a kalhoty.

Za rameno ho popadla ruka, pět prstů tvrdých jako železo, zarývajících se hluboko do jeho masa. „Chce tě, Smraďochu,“ řekl Nevrlý Alyn, jehož dech byl cítit zápachem ze shnilých zubů. Byli s ním Žlutý Dick a Damon Tanči pro mne. „Ramsay říká, že mu máš přivést na lože jeho nevěstu.“

Proběhlo jím zachvění strachu. Já už jsem svou roli sehrál, pomyslel si. Proč já? Věděl však, že bude lépe nic nenamítat.

Lord Ramsay již odešel ze síně. Jeho nevěsta, opuštěná a zdánlivě zapomenutá, tam seděla tichá a shrbená pod praporcem rodu Starků, svírala oběma rukama stříbrný pohár. Soudě podle způsobu, jakým se na něj podívala, když k ní přišel, vyprázdnila ten pohár víc než jednou. Možná doufala, že když se dost opije, její úděl ji mine. Theon však znal pravdu. „Lady Aryo,“ řekl. „Pojď. Je načase, aby sis splnila svou povinnost.“

Doprovázelo je šest Bastardových hochů, zatímco Theon vyvedl dívku ven ze síně zadními dveřmi a přes mrazivé nádvoří k Velké věži. Do ložnice lorda Ramsayho, jednoho z pokojů, které požár téměř nepoškodil, vedly tři patra schodů. Zatímco vystupovali, Damon Tanči pro mne si pískal, zatímco Stahovač se chlubil, že mu lord Ramsay slíbil kus zakrváceného prostěradla na znamení mimořádné přízně.

Ložnice byla pro zpečetění sňatku dobře připravená. Všechno vybavení bylo nové, přivezené z Mohylová v koloně povozů. Postel s nebesy měla péřové matrace a závěsy z krvavě rudého sametu. Kamenná podlaha byla pokryta vlčími kožešinami.

V krbu hořel oheň, na stolku vedle postele svíce. Na příborníku stál džbán s vínem, dva poháry a polovina kola modře protkaného bílého sýra.

Také tam byla židle, vyřezaná z černého dubu s rudým koženým sedátkem. Když vstoupili, seděl na ní lord Ramsay. Na rtech se mu leskla slina. „Tady je moje sladká panna. Dobří hoši, teď můžete odejít. Ty ne, Smraďochu. Ty tady zůstaň.“ Smraďoch, Smraďoch, rýmuje se to se staroch. Cítil mravenčení ve dvou chybějících prstech; dvou na levé ruce, jednom na pravé. A po boku mu visela dýka, spící ve své kožené pochvě, ale těžká, ach, tak těžká. Na pravé ruce mi schází malíček, připomněl Theon sám sobě. Stále dokážu pevně uchopit nůž. „Můj pane. Čím ti mohu posloužit?“

„Dal jsi mi to děvče. Kdo je vhodnější k tomu, aby ten dáreček rozbalil? Podíváme se na malou dcerušku Neda Starka.“

Ta nemá s lordem Eddardem nic společného, vyhrkl Theon málem. Ramsay to ví, musí to vědět. Co je tohle za krutou hru? Dívka stála u sloupku postele, chvěla se jako srna. „Lady Aryo, kdybys byla tak laskavá a otočila se ke mně zády, rozšněroval bych ti šaty.“

„Ne.“ Lord Ramsay si nalil pohár vina. „To by trvalo moc dlouho. Rozřízni jí to.“

Theon vytáhl svoji dýku. Stačí, když se otočím a bodnu ho. Mám v ruce nůž. Do té doby již tu hru prohlédl. Další past, pomyslel si, vzpomínaje na Kyru s jejími klíči. On chce, abych se ho pokusil zabít. A když se mi to nepodaří, stáhne mi kůži z ruky, ve které jsem svíral čepel. Uchopil dívku za sukni. „Stůj klidně, moje paní.“ Dole pod pasem byl oděv volný, a tak tam zasunul čepel a pomalu řezal vzhůru, aby ji neporanil. Ocel šeptala skrze vlnu a hedvábí, tichým, něžným zvukem. Dívka se třásla. Theon ji musel popadnout za paži, aby ji znehybnil. Jeyne, Jeyne, rýmuje se to se zlejm. Zesílil svůj stisk, nakolik mu to jeho zmrzačená ruka dovolovala. „Stůj klidně.“

Konečně šaty odpadly, bledá hromádka u jejích nohou. „Spodní prádlo taky,“ poručil Ramsay a Smraďoch poslechl.

Když byl hotov, nevěsta tam stála nahá, její svatební paráda jí ležela v hromádce bílých a šedých cárů kolem nohou. Ňadra měla malá a špičatá, boky úzké a dětské, nohy kostnaté jako ptáče. Dítě. Theon zapomněl, jak je mladá. Sansina věku. Arya by byla ještě mladší. Navzdory ohni hořícímu v krbu byla v ložnici zima. Jeyne naskákala na bledém těle husí kůže. Tehdy zvedla ruce, jako by si chtěla zakrýt ňadra, ale Theon bezhlesně vyslovil ne a ona to uviděla a spustila ruce.

„Co si o ní myslíš, Smraďochu?“ zeptal se lord Ramsay.

„Je…“ Jakou odpověď chce slyšet? Co to ta dívka říkala, tam venku před božím hájem? Všichni říkali, že jsem hezká. Teď hezká nebyla. Viděl pavučinu slabých tenkých jizev na jejich zádech, kde ji někdo bičoval. „… krásná, tak… krásná.“ Ramsay se usmál vlhkým úsměvem. „Tvrdne ti z ní péro, Smraďochu? Napíná se proti tkanicím kalhot? Chtěl bys ji ošukat jako první?“ Zasmál se. „Princ Zimohradu by měl mít toto právo, jak to dělali všichni lordi za starých časů. Právo první noci. Jenže ty nejsi žádný lord, že ne? Jenom Smraďoch. Popravdě řečeno, nejsi dokonce ani muž.“ Znovu se napil vína, pak mrštil pohár přes místnost, až se rozbil o zeď. Dolů po kameni stékaly červené stružky. „Lady Aryo. Lehni si na postel. Ano, tak, opři se o polštáře, jako poslušná manželka. A teď roztáhni nohy. Ať se podíváme na tvoji kundičku.“

Dívka mlčky poslechla. Theon udělal krok pozpátku ke dveřím. Lord Ramsay se posadil vedle své nevěsty, přejel jí rukou po vnitřní straně stehna, pak do ní vrazil dva prsty. Dívka zasténala bolestí. „Jsi suchá jako stará kost.“ Ramsay ruku vytáhl a pleskl ji po tváři. „Bylo mi řečeno, že víš, jak uspokojit muže. Byla to snad lež?“

„N-ne, můj pane. V-vycvičili mne.“

Ramsay vstal, světlo z krbu se mu zalesklo na tváři. „Smraďochu, pojď sem. Připrav ji pro mne.“

Na okamžik mu nerozuměl. „Já… ty myslíš… můj pane, já nemám… já…“

„Ústy,“ řekl lord Ramsay. „A pospěš si s tím. Jestli nebude vlhká, než se svléknu, vyříznu ti ten tvůj jazyk a přibiju ho na zeď.“

Někde v božím háji vykřikl havran. Theon měl stále v ruce svou dýku.

Zastrčil ji do pochvy.

Smraďoch, jmenuji se Smraďoch, rýmuje se to se slaboch.

Smraďoch se sklonil, aby splnil pánův příkaz.

STRÁŽCE

„Tak se na tu hlavu podíváme,“ nařídil jeho princ.

I Areo Hotah přejel dlaní po hladké násadě bojové sekery, své manželky z jasanového dřeva a železa, a po celou dobu přitom byl ve střehu. Pozoroval bílého rytíře, sera Balona Swanna a ostatní, kteří se dostavili s ním. Pozoroval Písečné hady, každou u jiného stolu. Sledoval pány a dámy, sluhy, starého slepého senešala a nového mistra Mylese, s jeho hedvábným vousem a podlézavým úsměvem. Sám stál napůl ve světle a napůl ve stínu a viděl na všechny z nich. Služ. Chraň. Poslouchej. Takový byl jeho úkol.

Jediné, čemu nevěnovaly jeho oči pozornost, byla truhlice. Byla vyřezaná z ebenu, přezky a panty měla stříbrné. Krásná truhlice, což o to, ale mnozí ze zde shromážděných budou možná brzy mrtví, v závislosti na tom, co v truhlici je.

Mistr Caleotte, tichý ve svých měkkých trepkách, přešel síní k seru Balonu Swannovi. Kulatý malý mužík vypadal úchvatně ve své nové róbě, s širokými pásy světle nažloutlé hnědi a úzkými pruhy v červené barvě. Uklonil se, převzal truhlici z rukou bílého rytíře a přenesl ji ke stupínku, kde seděl v kolečkovém křesle Doran Martell, mezi svou dcerou Arianne a oblíbenou milostnicí svého mrtvého bratra, Ellariou. Ve vzduchu se vznášela vůně ze stovky vonných svící. Na prstech lordů a na živůtcích a vlasových síťkách dam se leskly drahé kameny. Areo Hotah nablýskal svou košili z měděných šupin do zrcadlového lesku, a tak i on zářil ve světle svící.

V síni se rozhostilo hrobové ticho. Dornové zadržují dech. Mistr Caleotte položil truhlici na podlahu vedle křesla prince Dorana. Mistrovy prsty, obvykle tak jisté a hbité, byly podivně neobratné, když sundával petlici a otvíral víko, aby se mohli podívat na lebku uvnitř. Hotah slyšel, jak si někdo odkašlal. Jedno z Fowlerových dvojčat pošeptalo něco druhému. Ellaria Písek zavřela oči a začala se tiše modlit.

Kapitán stráží si všiml, že ser Balon Swann je našponovaný jako napjatý luk. Nový bílý rytíř nebyl tak vysoký ani pohledný jako ten předchozí, ale byl širší v hrudníku, statnější, se silnými svaly na pažích. Svůj sněhobílý plášť měl sepnutý u krku stříbrnou broží se dvěma labutěmi. Jedna byla ze slonoviny, druhá z onyxu a Areo Hotahovi to připadalo, jako by spolu bojovaly. Muž, který jimi měl sepnutý plášť, také vypadal jako bojovník. Tenhleten nezemře tak snadno jako ten první. Nenaběhne na moji sekeru, jako to udělal ser Arys. Bude neochvějně stát za svým štítem a donutí mne, abych já zaútočil na něho. Pokud na to přijde, bude Hotah připravený. Sekeru měl tak ostrou, že by se s ní mohl holit.

Dovolil sám sobě kratičce pohlédnout na truhlici. Lebka spočívala na podložce z černé plsti, usmívala se. Všechny lebky se usmívaly, ale zdálo se, že tato je šťastnější než většina. A větší. Kapitán stráží nikdy neviděl tak velkou lidskou lebku. Měla mohutné, silné čelo, masivní dolní čelist. Kost se leskla ve světle svíce, bílá jako plášť sera Balona. „Polož ji na podstavec,“ nařídil princ. Oči se mu leskly slzami.

Podstavec tvořil sloup z černého mramoru, o tři stopy vyšší než mistr Caleotte. Tlustý malý mistr se zvedl na špičky, ale ani tak tam nedosáhl. Areo Hotah mu už chtěl jít na pomoc, ale Obara Písek se pohnula první. Dokonce i bez svého biče a štítu vypadala spíš jako nahněvaný muž. Místo ženského šatu na sobě měla mužské kalhoty a po lýtka dlouhou lněnou tuniku, staženou kolem pasu opaskem z měděných sluncí. Hnědé vlasy měla svázané vzadu do uzlu. Popadla lebku z mistrových měkkých růžových rukou a položila ji na vrchol mramorového sloupu.

„Hora už nejede,“ řekl princ vážným hlasem.

„Umíral dlouho a trpěl přitom, sere Balone?“ zeptala se Tyene Písek tónem, kterým by se mohla panna otázat, zda se mu líbí šaty, co má na sobě.

„Křičel celé dny, moje paní,“ odpověděl bílý rytíř, třebaže na něm bylo znát, že ho tato slova netěší. „Slyšeli jsme ho po celé Rudé baště.“

„A tebe to trápí, sere?“ zeptala se lady Nym. Měla na sobě oděv ze zeleného hedvábí, tak tenkého a jemného, že je svíce prosvětlovaly skrz a bylo vidět tepané zlato a drahé kameny pod ním. Její oděv byl velmi necudný a zdálo se, že se bílý rytíř cítí nepohodlné, když se na ni má dívat, ale Hotah jej v duchu schvaloval. Nymeria byla nejméně nebezpečná, když byla téměř nahá. Jinak by bylo jisté, že má u sebe poschovávaných na tucet ostrých čepelí. „Ser Gregor byl krvelačná bestie, v tom se všichni shodnou. Pokud si kdy jakýkoliv člověk zasluhoval trpět, byl to on.“

„To je možné, moje paní,“ řekl Balon Swann, „jenže ser Gregor byl rytíř, a rytíř by měl zemřít s mečem v ruce. Jed je bídný a mrzký způsob zabíjení.“

Lady Tyene se v odpověď usmála. Šat měla krémový a zelený, s dlouhými krajkovými rukávy, tak skromný a nevinný, že by ji mohl kterýkoliv muž, jenž se na ni podíval, považovat za nejcudnější z dívek. Areo Hotah však věděl, jak je to ve skutečnosti. Její měkké, bledé ruce byly stejně smrtonosné jako Obařiny mozolnaté, ne-li víc. Obezřetně ji pozoroval, bedlivě sledoval sebenepatrnější pohyby jejích prstů.

Princ Doran se zamračil. „Je to tak, sere Balone, jenže lady Nym má pravdu. Pokud si kdy jakýkoliv člověk zasluhoval utrpení, byl to Gregor Clegane. Zavraždil moji sestru, jejímu děťátku rozbil hlavu o zeď. Teď jen doufám, že hoří v nějakém pekle a že Elia a její děti konečně došly klidu. Toto je spravedlnost, po které Dorne lačnilo. A já jsem rád, že jsem žil tak dlouho, aby mi bylo dopřáno okusit ji. Lannisterové konečně uznali náš nárok a zaplatili tento starý krvavý dluh.“

Princ ponechal na Ricasovi, svém slepém senešalovi, aby vstal a pronesl přípitek. „Pánové a dámy, připijme nyní Tommenovi, prvnímu svého jména, králi Andalů, Rhoynů a Prvních lidí, pánu Sedmi království.“

Zatímco senešal mluvil, mezi hosty začali procházet sluhové se džbány vína, které nalévali do pohárů. Víno bylo dornské, silné, tmavé jako krev a sladké jako pomsta. Kapitán z něj nepil. Na hostinách nikdy nepil. A nepil ani princ samotný. Ten měl svoje vlastní víno, připravené mistrem Mylesem, zředěné mlékem z makovic, aby zmírnilo mučivou bolest v jeho oteklých kloubech.

Bílý rytíř pil, což byl projev zdvořilosti. Jeho společníci rovněž. Stejně tak princezna Arianne, lady Jordayne, lord z Boží milosti, rytíř z Citrolesa, lady z Duchokopce… dokonce i Ellaria Písek, nejmilejší konkubína prince Oberyna, která s ním byla v Králově přístavišti, když zemřel. Hotah si všímal spíš těch, co nepili: ser Daemon Písek, lord Tremond Gargalen, Fowlerova dvojčata, Dagos Manwoody, Ullerové z Peklolesa, Wylové z Kostěné cesty. Pokud nastanou potíže, mohly by vzejít od jednoho z nich. Dorne byla svárlivá a rozdělená země a princ Doran jí nevládl tak pevnou rukou, jak by tomu mělo být. Mnozí z jeho vlastních lordů jej považovali za slabocha a uvítali by otevřenou válku s Lannistery a chlapeckým králem na Železném trůnu.

Hlavní mezi nimi byli Píseční hadi, nemanželské dcery zesnulého princova bratra Oberyna, Rudé zmije, z nichž se tři dostavily na hostinu. Doran Martell byl nejmoudřejší z princů a jeho kapitánovi stráží rozhodně nepříslušelo pochybovat o jeho rozhodnutích. Areo Hotah se nicméně nepřestával v duchu divit, proč se rozhodl pustit lady Obaru, lady Nymerii a lady Tyene z jejich osamělých cel ve věži.

Tyene Ricassův přípitek odmítla tichým zaklením a lady Nym mávnutím ruky. Obara si nechala naplnit pohár až po okraj, pak jej obrátila dnem vzhůru a vylila rudé víno na podlahu. Když služebná poklekla, aby rozlité víno vytřela, odešla Obara ze síně. Po chvíli se omluvila i princezna Arianne a šla ven za ní. Obara nikdy neobrátí svůj hněv proti malé princezně, věděl Hotah. jsou to příbuzné a mají se navzájem velmi rády.

Hostina pokračovala dlouho do noci a předsedala jí šklebící se lebka na sloupu z černého mramoru. Na počest sedmi bohů a sedmi bratří Královské stráže podávali sedm chodů. Polévku s vejci a citrony, protáhlé zelené papriky nadívané sýrem a cibulkami. Následovaly mihulové koláče, kapoun s medovou polevou, sumec ze dna Zelenokrvavice, jenž byl tak velký, že jej museli přinést na stůl čtyři sloužící, po něm pak šťavnatá hadi dušenina, kousky sedmi různých hadů pomalu dušené s dračími papričkami a červenými pomeranči a špetičkou jedu pro chuť. Hotah věděl, že dušenina je velmi pálivá, třebaže ji sám neochutnal. Pak přinesli k ochlazení jazyka šerbet. A jako zákusek předložili každému hostu lebku z cukrové vaty. Když prolomili krustu, nalezli uvnitř sladký krém s kousky švestek a třešní.

Princezna Arianne se vrátila právě včas na nadívané papriky. Moje malá princeznička, pomyslel si Hotah, třebaže Arianne byla již dospělá žena. Šarlatové hedvábí, které měla na sobě, o tom nenechávalo nikoho na pochybách. Poslední dobou se změnila i v jiných ohledech. Její plán korunovat Myrcellu byl prozrazen a zmařen, její bílý rytíř zahynul krvavou smrtí z Hotahovy ruky a ji samotnou zavřeli do věže, odsoudili k tichu a samotě. To všechno ji napravilo. Bylo tam však ještě něco jiného, nějaké tajemství, které jí její otec svěřil, než ji pustil z domácího vězení. Jeho obsah kapitán neznal.

Princ posadil svoji dceru na čestné místo mezi sebe a bílého rytíře. Arianne vklouzla zpátky na svoje místo, usmála se a pošeptala cosi seru Balonovi do ucha. Rytíř se rozhodl neodpovídat. Jedl málo, jak si Hotah všiml: lžíci polévky, kousek papriky, stehno z kapouna, trochu ryby. Mihulový koláč odmítl a z hadí dušeniny ochutnal jen lžičku. Dokonce i z té mu vyrazil pot na čele. Hotah s ním mohl jen soucítit. Když sám přišel do Dorne, z ohnivých pokrmů jej přepadaly křeče do břicha a pálil jej jazyk. To však bylo před mnoha lety; nyní měl bílé vlasy a mohl jíst bez problémů vše, co jedli Dornové.

Když přinesli cukrové lebky, ser Balon jen stáhl ústa a dlouze se zadíval na prince, jako by se chtěl přesvědčit, zda to má být míněno jako urážka. Doran Martell si toho nevšiml, zato jeho dcera ano. „To je jen malý žertík našeho kuchaře, sere Balone,“ řekla Arianne. „Pro Dorny není svátá dokonce ani smrt. Doufám, že se za to na nás nebudeš zlobit?“ Přejela prsty po hřbetě ruky bílého rytíře. „Doufám, že sis svůj čas strávený v Dorne užil.“

„Všichni se ke mně chovali nanejvýš pohostinně, moje paní.“

Arianne se dotkla spony z bojujících labutí, kterou měl sepnutý svůj plášť. „Labutě jsem měla vždycky ráda. Na této straně od Letních ostrovů není žádný pták ani z poloviny tak krásný.“

„Vaši pávi by je možná zastínili,“ namítl ser Balon.

„Možná,“ připustila Arianne, „jenže pávi jsou marnivá, pyšná stvoření, naparující se v těch svých křiklavých barvách. To raději labuť, vznešenou v bílém peří nebo úchvatnou v černém.“

Ser Balon přikývl a usrkl ze svého vína. Tento se nedá svést tak snadno jako jeho bratr v přísaze, pomyslel si Hotah. Ser Arys byl navzdory svým létům chlapec. Tento je muž, a navíc obezřetný. Kapitánovi stačilo, aby se na něj podíval, a věděl, že se bílý rytíř necítí dobře. Toto místo je pro něj cizí a pranic se mu zde nelíbí. Hotah to chápal. I jemu připadalo Dorne jako podivné místo, když sem před lety poprvé přišel se svou vlastní princeznou. Vousatí kněží s ním pilně procvičovali společnou řeč Západozemí, než jej sem poslali, ale Dornové stejně mluvili příliš rychle, než aby jim rozuměl. Dornské ženy byly lascivní, dornské víno kyselé a dornské jídlo plné divného pálivého koření. A dornské slunce mnohem žhavější než bledé, sinalé slunce Norvosu… a den po dni shlíželo dolů z modré oblohy bez jediného mráčku.

Kapitán věděl, že cesta sera Balona byla kratší, ale svým způsobem také krušná. Z Králova přístaviště jej provázeli tři rytíři, osm panošů, dvacet zbrojnošů a všelijací štolbové a sluhové, ale jakmile prošli horami do Dorne, jejich postup zpomalovaly hostiny, hony a oslavy v každém hradu, kolem kterého cestou projížděli. A nyní, když konečně dosáhli Slunečního oštěpu, nebyla zde ani princezna Myrcella ani ser Arys Oakheart, aby je uvítali. Bílý rytíř ví, že něco není v pořádku, uvědomoval si Hotah, třebaže za jeho neklid může víc než to. Možná jej znervózňovala přítomnost Písečných hadů. Pokud tomu tak bylo, Obařin návrat do síně pro něj musel být jako sůl v ráně. Beze slova vklouzla zpátky na svoje místo a seděla tam vážná a zamračená, nejedla a neusmívala se.

Bylo již blízko k půlnoci, když se Doran Martell otočil k bílému rytíři a řekl: „Sere Balone, přečetl jsem si dopis od naší drahé královny, který jsi mi přinesl. Mohu předpokládat, že jsi obeznámen s jeho obsahem?“

Hotah viděl, jak rytíř ztuhl. „Jsem, můj pane. Její Výsost mne informovala, že možná budu požádán, abych doprovodil její dceru zpátky do Králova přístaviště. Králi Tommenovi se po jeho sestře stýská a byl by rád, kdyby princezna Myrcella přijela ke dvoru na krátkou návštěvu.“

Princezna Arianne si nasadila smutnou tvář. „Ach, jenže my jsme si Myrcellu všichni tak oblíbili, sere. Ona a můj bratr Trystane se stali nerozlučnými přáteli.“

„I princ Trystane by byl v Králově přístavišti vřele vítán,“ řekl Balon Swann. „Jsem si jistý, že král Tommen by se s ním rád setkal. Jeho Veličenstvo má tak málo společníků svého věku.“

„Pouta vzniklá v chlapeckém věku často přetrvají po celý život,“ souhlasil princ Doran. „Až se Trystane a Myrcella vezmou, on a Tommen budou jako bratři. Královna Cersei má v tomto ohledu pravdu. Chlapci by se měli setkat, spřátelit se. Dorne jej bude postrádat, to jistě, ale je nejvyšší čas, aby Trystane spatřil něco ze světa mimo zdi Slunečního oštěpu.“

„Jsem si jistý, že jej Královo přístaviště vřele přivítá.“

Proč se tak potí? přemítal kapitán, který ho pozoroval. V síni je poměrně chladno a hadí dušeniny se skoro nedotkl

„Co se týče další záležitosti, kterou královna Cersei nadnesla,“ pokračoval princ Doran, „je pravda, že dornské křeslo v malé radě je prázdné od bratrovy smrti a je nejvyšší čas, aby do něj opět někdo usedl. Lichotí mi, když se Její Veličenstvo domnívá, že by jí mohly být moje rady ku prospěchu, ale pochybuji, že bych měl na takovou cestu dost sil. Možná kdybychom pluli po moři?“

„Na lodi?“ Zdálo se, že to sera Balona zarazilo. „To by… bylo by to bezpečné, můj princi? Podzim je období bouří, jak jsem aspoň slyšel, a… piráti v Kamenoschodech, ti…“

„Piráti. Jistě. Možná máš pravdu, sere. Bezpečnější bude vrátit se stejnou cestou, jakou jsi přišel.“ Princ Doran se přívětivě usmál. „Až přijedeme do Vodních zahrad, můžeme to sdělit princezně Myrcelle. Vím, jakou z toho bude mít radost. Nepochybuji o tom, že i jí se po jejím bratrovi stýská.“

„Nemohu se dočkat, až ji znovu uvidím,“ řekl ser Balon. „A také se těším na návštěvu tvých Vodních zahrad. Slyšel jsem, jak jsou krásné.“

„Krásné a poklidné,“ přitakal princ Doran. „Chladivý vánek, jiskřivá voda, dětský smích. Vodní zahrady jsou mým oblíbeným místem na tomto světě, sere. Nechal je postavit jeden z mých předků, aby potěšil svoji targaryenskou nevěstu a aby jí poskytl úlevu od písku a horka Slunečního oštěpu. Jmenovala se Daenerys. Byla to sestra krále Daerona Dobrého… a byl to právě její sňatek, jenž učinil Dorne součástí Sedmi království. Celá říše věděla, že ta dívka miluje Daeronova nemanželského bratra Daemona Černohně, a on miloval ji, jenže král byl natolik moudrý, že věděl, že dobro tisíců musí mít přednost před tužbami dvou, i když mu ti dva byli drazí. Byla to právě Daenerys, která zaplnila zahrady smějícími se dětmi. Nejdříve svými vlastními dětmi, ale později syny a dcerami lordů a majetných rytířů, kteří sem byli přivedeni, aby se stali společníky chlapců a děvčat princovské krve. A jednoho letního dne, kdy panoval spalující žár, se slitovala nad dětmi svých štolbů, kuchařů a sluhů a pozvala je, aby si také hrály v jezírcích a fontánách, a tato tradice přetrvala až do dnešního dne.“ Princ sevřel kola svého křesla a odstrčil se od stolu. „Nyní mne ale musíš omluvit, sere. Všechno to mluvení mne vyčerpalo a za úsvitu bychom měli vyrazit. Obaro, budeš tak laskavá a pomůžeš mi na lože? Nymerio, Tyene, vy pojďte taky a popřejte svému starému strýci dobrou noc.“

A tak připadlo Obaře Písek, aby vyvezla princovo kolečkové křeslo z hodovní síně Slunečního oštěpu a projela s ním dlouhou chodbou až k jeho soláru. Areo Hotah následoval s jejími sestrami, společně s princeznou Arianne a Ellariou Písek. Za nimi pospíchal ve svých trepkách mistr Caleotte, hýčkající Horovu lebku v náručí jako nemluvňátko.

„To snad nemyslíš vážně, že chceš poslat Trystanea a Myrcellu do Králova přístaviště?“ řekla Obara, zatímco tlačila křeslo. Její kroky byly dlouhé a nahněvané, až příliš rychlé, a velká kola křesla hlasitě rachotila na hrubě otesaných dlažebních kamenech. „Udělej to a už nikdy tu dívku nespatříš, zatímco tvůj syn stráví zbytek života jako rukojmí Železného trůnu.“

„Považuješ mne snad za blázna, Obaro?“ Princ si povzdechl. „Je toho hodně, co nevíš. Raději se o tom ale nebudeme bavit tady, kde by nás mohl kdokoliv slyšet. Když budeš držet jazyk za zuby, možná ti to vysvětlím.“ Škubl sebou. „A zpomal, pro lásku, kterou ke mně chováš. Při tom posledním otřesu jako by mi projel kolenem nůž.“

Obara o polovinu zmírnila tempo. „Co tedy hodláš udělat?“

Odpověděla jí její sestra Tyene. „To, co dělá vždycky,“ zavrněla. „Bude to odkládat, bude se vykrucovat, činit nejasné narážky. Nikdo to neumí ani z poloviny tak dobře jako náš statečný strýček.“

„Křivdíš mu,“ ozvala se princezna Arianne.

„Buďte zticha, všechny,“ poručil princ.

Teprve až se za nimi bezpečně zavřely dveře jeho soláru, otočil svoje křeslo tak, aby seděl tváří k ženám. Dokonce i toto úsilí jej okradlo o dech a myrský přehoz, kterým měl přikryté nohy, se při otáčení zachytil mezi dvě špice, takže jej musel chytit, aby se neroztrhl. Jeho nohy pod pokrývkou byly bledé, měkké, strašlivé. Obě kolena měl rudá a oteklá a prsty u nohou měl skoro fialové, dvakrát tak velké, než měly být. Areo Hotah je viděl tisíckrát, a přesto pro něj vždycky bylo obtížné spočinout na nich pohledem.

Princezna Arianne popošla kupředu. „Ukaž, pomohu ti, otče.“ Princ konečně uvolnil přehoz. „Se svojí pokrývkou si ještě dokážu poradit sám, když už s ničím jiným.“ Jeho nohy byly neužitečné již tři léta, ale v pažích a ramenou mu stále ještě zbývala nějaká síla.

„Mám mému princi přinést koflík makového mléka?“ otázal se mistr Caleotte.

„Na tuhle bolest bych ho potřeboval celé vědro. Děkuji ti, ale ne. Potřebuji, aby mi to dobře myslelo. Dnes večer tě zde již nebudu vyžadovat.“

„Dobře, můj princi.“ Mistr Caleotte se uklonil, stále svíraje v měkkých růžových rukou lebku sera Gregora.

„Ukaž, vezmu ji.“ Obara Písek mu vyškubla lebku z rukou a podržela si ji na délku paže od očí. „Jak Hora vůbec vypadal? Jak můžeme vědět, že je to on? Mohli poslat celou hlavu, namočit ji do dehtu. Proč ji ovařili na kost?“

„Dehet by zničil truhlici,“ řekla lady Nym, když mistr Caleotte odběhl. „Nikdo neviděl Horu zemřít, a nikdo neviděl, jak mu oddělili hlavu od těla. Přiznávám, že mne to znepokojuje, ale čeho by mohla ta mrcha královna dosáhnout tím, že nás podvede? Jestliže Gregor Clegane stále žije, dříve nebo později vyjde pravda najevo. Ten muž měřil osm stop a nikdo jiný jako on v Sedmi královstvích neexistuje. Kdyby se měl někdo takový objevit, královna Cersei bude odhalena před celou říší jako lhářka. Byla by naprostý blázen, kdyby riskovala něco takového. Co by tím mohla získat?“

„Lebka je dostatečně velká, o tom není pochyb,“ řekl princ. „A víme, že Oberyn Horu strašlivě zranil. Podle všech zpráv, které se k nám od té doby dostaly, víme, že Clegane umíral pomalu a ve strašlivých bolestech.“

„Přesně jak měl otec v úmyslu,“ řekla Tyene. „Sestry, já znám ten jed, co otec použil. Pokud se jeho kopí byť jen dotklo Horovy kůže, je Clegane mrtvý, bez ohledu na to, jak byl velký. Pochybujte o slovech své malé sestry, jestli chcete, ale nikdy nemějte pochybnosti o našem otci.“

Obara se naježila. „Ty jsem nikdy neměla a nikdy mít nebudu.“ Vlepila lebce urážlivý polibek. „Tohle je jen začátek, to vám zaručuji.“

„Začátek?“ opáčila Ellaria Písek nevěřícně. „Bohové, odpusťte. Já myslela, že to je konec. Tywin Lannister je mrtvý. Stejně tak Robert Baratheon, Amory Lorch a nyní i Gregor Clegane, všichni, kdo se nějak podíleli na vraždě Elii a jejích dětí. Dokonce i Joffrey, který ještě nebyl na světě, když Elia zemřela. Viděla jsem toho chlapce zemřít na vlastní oči, viděla jsem, jak se drásal po hrdle a snažil se popadnout dech. Kdo ještě zbývá, abychom ho zabili? To musí zemřít i Myrcella a Tommen, aby mohly dojít stíny Rhaenys a Aegona pokoje? Kde to skončí?“

„Skončí to krví, stejně jako začalo,“ řekla lady Nym. „Skončí to, až pukne Casterlyova skála, tak aby mohlo zasvítit slunce na larvy a červy uvnitř. Skončí to naprostým zničením Tywina Lannistera a veškerého jeho konání.“

„Ten muž zemřel rukou svého vlastního syna,“ odsekla Ellaria Písek. „Co víc by sis mohla přát?“

„Přála bych si, aby byl zemřel mou rukou.“ Lady Nym se usadila v křesle, dlouhý černý cop jí spadal přes rameno do klína. Stejně jako jejímu otci i jí vybíhaly vlasy v ostrém zobanu do čela. Pod ním se jí leskly velké oči. Její rty, rudé jako víno, se zkroutily v hedvábném úsměvu. „Kdyby tomu tak bylo, rozhodně by nezemřel tak snadno.“

„Ser Gregor vypadá osaměle,“ řekla Tyene svým sladkým hlasem septy. „Jsem si jistá, že by měl rád společnost.“

Ellariiny tváře byly vlhké slzami, tmavé oči se jí leskly. Dokonce i když pláče, vyzařuje z ní síla, pomyslel si kapitán.

„Oberyn chtěl pomstu za Eliu. Teď chcete vy tři pomstít jeho. Připomínám vám, že mám čtyři dcery. Vaše sestry. Mé Elie je čtrnáct, je skoro dospělá žena. Obelle je dvanáct, je v rozpuku panenství. Zbožňují vás, stejné jako Dorea a Loreza zbožňují je. Kdybyste měly zemřít, musí vás El a Obella pomstít, a potom Dorea a Loreza pomstít je? Takhle to má podle vás být, stále dokola a dokola? Znovu se ptám, kde to skončí?“ Ellaria Písek položila ruku na Horovu hlavu. „Viděla jsem vašeho otce zemřít. Tady je jeho vrah. Mám si vzít tu lebku s sebou na lože, aby mi v noci poskytla útěchu? Rozesměje mne, bude pro mne psát písně, pečovat o mne, až budu stará a nemocná?“

„Co chceš, abychom udělaly, moje paní?“ zeptala se lady Nym. „Máme odložit svá kopí, usmívat se a zapomenout na všechna příkoří, která na nás byla napáchána?“

„Válka přijde, ať si to přejeme či ne,“ řekla Obara. „Na Železném trůnu sedí chlapecký král. Lord Stannis drží Zeď a shromažďuje za svoji věc Seveřany. Dvě královny se hádají o Tommena jako feny o šťavnatou kost. Železní mají Štíty a pořádají nájezdy na Klikatici, hluboko do srdce Roviny, což znamená, že bude zaneprázdněná i Vysoká zahrada. Náš nepřítel je ve zmatku. Nastal čas.“

„Čas na co? Abychom nadělali víc lebek?“ Ellaria Písek se otočila k princi. „Ony to prostě nechápou. Už to nemohu poslouchat.“

„Vrať se ke svým děvčatům, Ellario,“ řekl jí princ. „Přísahám ti, že se jim nic nestane.“

„Můj princi.“ Ellaria jej políbila na čelo a odešla. Areo Hotah zesmutněl, když ji viděl odcházet. Je to dobrá žena.

Když odešla, lady Nym řekla: „Vím, že našeho otce velmi milovala, ale je zřejmé, že mu nikdy nerozuměla.“

Princ si ji změřil udiveným pohledem. „Rozuměla mu víc, než bys kdy mohla ty, Nymerio. A tvůj otec s ní byl šťastný. V konečném důsledku má laskavé srdce větší cenu než pýcha nebo udatnost. Ať je tomu, jak chce, jsou věci, které Ellaria neví a vědět by je neměla. Tahle válka již začala.“

Obara se zasmála. „Ano, naše sladká Arianne se o to postarala.“

Princezna se začervenala a Hotah si všiml, jak přes tvář jejího otce přelétla křeč hněvu. „To, co udělala, udělala stejně tak pro vás, jako pro sebe. Na vašem místě bych se svými urážkami nebyl tak zbrklý.“

„Bylo to míněno jako pochvala,“ opáčila Obara Písek. „Odkládej to, zdržuj, otálej, zamlžuj a vytáčej se, jak chceš, strýce, bílý rytíř se tak či tak setká ve Vodních zahradách tváří v tvář s Myrcellou, a jakmile k tomu dojde, uvidí, že jí schází ucho. A až mu ta dívka povypráví, jak tvůj kapitán rozsekl Aryse Oakhearta tou svojí ocelovou manželkou od krku až ke slabinám, nu…“

„Ne.“ Princezna Arianne se zvedla z polštáře, na kterém seděla a položila ruku na Hotahovu paži. „Takto se to nestalo, sestřenko. Sera Aryse zabil Gerold Dayne.“ její jedovaté sestřenky pohlédly jedna na druhou. „Temnohvězda?“

„Udělal to Temnohvězda,“ přikývla jeho princeznička. „Pokoušel se zabít také princeznu Myrcellu. A ona to takto poví seru Balonovi.“

Nym se usmála. „Aspoň tato část je pravdivá.“

„Všechno je to pravda,“ řekl princ a škubl sebou bolestí. To ta jeho pakostnice jej tak bolí, nebo tahle lež? „A pak ser Gerold uprchl zpátky do Vysoké poustevny, mimo náš dosah.“

„Temnohvězda,“ řekla Tyenne se zahihňáním. „Proč ne? To všechno je jeho dílo. Jenže uvěří tomu ser Balon?“

„Jestliže to uslyší od Myrcelly, tak uvěří,“ odpověděla Arianne. Obara si nevěřícně odfrkla. „Možná bude lhát dnes a bude lhát zítra, jenže dříve či později mu stejně poví pravdu. A pokud seru Balonovi dovolíme odnést ten příběh zpátky do Králova přístaviště, budou dunět bubny a poteče krev. Neměli bychom mu dovolit, aby odsud odjel.“

„Mohli bychom ho zabít, to jistě,“ souhlasila Tyene, „jenže v tom případě bychom museli pozabíjet i zbytek jeho skupiny, dokonce i ty milé mladé panoše. A to by bylo… hmm, ošklivé“

Princ Doran zavřel oči a znovu je otevřel. Hotah viděl, jak se mu pod pokrývkou třesou nohy. „Kdybyste nebyly dcery mého bratra, poslal bych vás tři zpátky do vašich cel, kde bych vás držel, dokud bývám nezešedivěly kosti. Místo toho mám v úmyslu vzít vás s námi do Vodních zahrad. Jsou tam pro vás jistá ponaučení, pokud máte tolik rozumu, abyste je viděly.“

„Ponaučení?“ opáčila Obara. „Já tam viděla jen nahé děti.“

„Ano,“ řekl princ. „Pověděl jsem ten příběh seru Balonoví, ale neřekl jsem mu ho celý. Zatímco se děti cákaly v jezírkách, Daenerys je pozorovala zpoza oranžovníků, a tehdy si něco uvědomila. Nedokázala rozpoznat urozené od dětí prostého původu. Nahaté to byly jenom děti. Všechny nevinné, všechny zranitelné, všechny si zasluhující dlouhý život plný lásky a ochrany. „Toto je tvoje říše,“ řekla svému synovi a dědici, „pamatuj na ně, ve všem co děláš.“ Stejná slova řekla moje matka mně, když jsem byl dost starý, abych jednou provždy jezírka opustil. Pro prince je snadné svolat muže do zbraně, jenže nakonec na to vždycky nejvíc doplatí děti. A kvůli nim dobrý panovník nikdy nepůjde do války bez dobré příčiny, ani nepůjde do války, o níž nemůže doufat, že by ji vyhrál.

Nejsem slepý, ani hluchý. Vím, že mne všechny považujete za slabého, vystrašeného, křehkého. Váš otec mne znal lépe. Oberyn byl vždycky zmije. Smrtonosný, nebezpečný, nepředvídatelný. Žádný člověk se na něj neodvážil šlápnout. Já jsem byl tráva. Příjemná, poddajná, sladce vonící, houpající se při každém závanu větru. Kdo by se bál chodit po trávě? Jenže je to právě tráva, ve které se ukrývá zmije před svými nepřáteli, a je to tráva, která ji chrání, dokud nezaútočí. Váš otec a já jsme spolupracovali těsněji, než tušíte… jenže teď je pryč. Otázkou je, zda mohu důvěřovat jeho dcerám, že mi stejně poslouží místo něho?“

Hotah si popořadě prohlížel každou z nich. Obaru, ve vařené kůži a rezavých cvočcích, s jejíma hněvivýma, blízko k sobě posazenýma očima a vlasy v barvě krysí hnědi. Nymeriu, malátnou, elegantní, s olivovou pletí, s dlouhým černým copem svázaným rudozlatým drátkem. Tyene, modrookou a světlovlasou, dítě-ženu s měkkýma ručkama a tichým hihňáním.

Tyene odpověděla za všechny tři. „Pro nás je obtížné nedělat nic, strýce. Pověř nás úkolem, jakýmkoliv úkolem, a shledáš, že jsme tak věrné a poslušné, jak by jen mohl jakýkoliv princ chtít.“

„To rád slyším,“ řekl princ, „jenže slova jsou jako vítr. Jste dcery mého bratra a já vás mám rád, ale pochopil jsem, že vám nemohu důvěřovat. Chci vaše přísahy. Odpřísáhnete, že mi budete sloužit, že uděláte, co vám poručím?“

„Je-li to nutné,“ řekla lady Nym.

„Tak přísahejte teď, na hrob svého otce.“

Obařina tvář potemněla. „Kdybys nebyl můj strýc „Já jsem tvůj strýc. A tvůj princ. Přísahejte, nebo jděte.“

„Přísahám,“ řekla Tyene. „Na hrob mého otce.“

„Přísahám,“ řekla lady Nym. „Na Oberyna Martella, Rudou zmiji a lepšího muže než ty.“

„Ano,“ řekla Obara. „Budiž. Přísahám na svého otce.“

Z princovy tváře se vytratilo něco z napětí. Hotah viděl, jak se zabořil zpět do svého křesla. Natáhl ruku a princezna Arianne přešla k němu a stiskla ji. „Pověz jim to, otče.“

Princ Doran se roztřeseně nadechl. „Dorne má stále u dvora přátele. Přátele, jež nám říkají věci, které bychom neměli vědět. Pozvání, které nám Cersei poslala, je lest. Trystane se nikdy nemá dostat do Králova přístaviště. Cestou zpátky, někde v královském lese, bude skupina sera Balona přepadena psanci a můj syn zemře. Mne zvou ke dvoru jen proto, abych mohl být na vlastní oči svědkem toho útoku a nemohl pak klást královně nic za vinu. Och, a ti psanci? Ti budou při útoku vykřikovat: „Polomuž, Polomuž!“ Ser Balon možná dokonce krátce zahlédne Skřeta, třebaže nikdo jiný ho nespatří.“

Areo Hotah by nevěřil, že je možné, aby Písečné hady něco šokovalo. Mýlil se.

„Sedm, spaste nás,“ zašeptala Tyene. „Trystane? Proč?“

„Ta žena snad zešílela,“ vydechla Obara. „Vždyť je to ještě chlapec.“

„To je obludné,“ řekla lady Nym. „Tomu bych nevěřila, ne od Královské gardy.“

„Přísahali, že budou poslouchat, stejně jako můj kapitán. I já Jsem měl pochybnosti, ale všechny jste viděly, jak ser Balon reagoval, když jsem navrhl, že se vydáme na cestu po moři. Loď by zmařila veškeré královniny přípravy.“

Obaře zrudla tvář. „Vrať mi moje kopí, strýce. Cersei nám poslala hlavu. Měli bychom jí jich poslat celý pytel.“

Princ Doran zvedl ruku. Jeho klouby byly rudé jako třešně a skoro tak velké. „Ser Balon je hostem pod mou střechou. Pojedl mého chleba a soli. Neublížím mu. Ne. Pojedeme do Vodních zahrad, kde si vyslechne Myrcellin příběh a pošle havrana své královně. Ta dívka ho požádá, aby dopadl muže, jenž jí ublížil. Pokud je to člověk, za jakého jej považuji, nebude Swann schopen odmítnout. Obaro, ty ho odvedeš do vysoké poustevny, aby si troufl na Temnohvězdu v jeho noře. Ještě nenastal čas, aby Dorne otevřeně vzdorovalo Železnému trůnu, tudíž musíme Myrcellu vrátit její matce, ale já ji provázet nebudu. Ten úkol připadne tobě. Lannisterům se to líbit nebude, o nic víc než se jim líbilo, když jsem jim poslal Oberyna, ale neodváží se protestovat. Potřebujeme hlas v radě, ucho u dvora. Buď však opatrná. Královo přístaviště je hnízdo hadů.“

Lady Nym se usmála. „Ale, strýčku, vždyť já mám hady ráda.“

„A co já?“ zeptala se Tyene.

„Tvoje matka byla septa. Oberyn mi jednou řekl, že ti jako miminku čítávala ze Sedmicípé hvězdy. I tebe chci v Králově přístavišti, ale na jiném kopci. Meče a hvězdy byly reformovány a nový Nejvyšší septon není taková loutka, jako byli ti předchozí. Snaž se s ním co nejvíc sblížit.“

„Proč ne? Bílá mi jde k pleti, vypadám tak… čistá.“

„Výborně,“ řekl princ, „výborně.“ Zaváhal. „Pokud… pokud by mělo dojít k jistým věcem, dám každé z vás vědět. Ve hře o trůny se může změnit situace velmi rychle.“

„Vím, že nás nezklamete, sestřenky.“ Arianne přistoupila popořadě ke každé z nich, vzala je za ruce, zlehka je políbila na rty. „Obaro, tak ohnivá. Nymerio, moje sestro. Tyene, drahoušku. Mám vás všechny ráda. Ať vás provází slunce Dorne.“

„Neohnuti, neskloněni, nezlomeni,“ odříkaly ženy společně. Princezna Arianne zůstala, zatímco její sestřenice odešly. Setrval i Areo Hotah, jak mu příslušelo.

„Jsou to dcery jejich otce,“ poznamenal princ.

Malá princezna se usmála. „Tři Oberynové s ňadry.“

Princ Doran se zasmál. Bylo tomu již tak dlouho, co jej Areo naposledy slyšel, jak se směje, že málem zapomněl, jak to zní. „Přesto si stále myslím, že jsem se měla do Králova přístaviště vydat já, ne lady Nym,“ řekla Arianne.

„Je to příliš nebezpečné. Jsi moje dědička, budoucnost Dorne. Tvoje místo je po mém boku. Pro tebe budu brzy mít jiný úkol.“

„Ještě jedna věc, ten vzkaz. Nějaké nové zprávy?“

Princ Doran se s ní podělil o tajnůstkářský úsměv. „Z Lysu. Na moře odtamtud vyplula velká flotila. Většinou volantské lodě, přepravující armádu. Ani slovo o tom, kdo to je nebo kam mají namířeno. Slyšel jsem i něco o slonech.“

„Žádní draci?“

„Sloni. I když si myslím, že by bylo docela snadné ukrýt mladého draka v nákladním prostoru velké kogy. Daenerys je na moři nejvíce zranitelná. Já na jejím místě bych skrýval sám sebe i své úmysly, jak nejdéle bych mohl, tak abych mohl přepadnout Královo přístaviště nic netušící.“

„Myslíš, že s nimi bude i Quentyn?“

„Možná ano. Anebo taky ne. Pokud je jejich cílem skutečně Západozemí, včas se dozvíme, kde se budou chtít vylodit. Quentyn ji přivede po Zelenokrvavici, bude-li moci. Ale ničemu neprospějeme, budeme-li o tom mluvit. Polib mne. Za prvního světla vyjíždíme do Vodních zahrad.“

Takže možná vyjedeme uprostřed dopoledne, pomyslel si Hotah.

Později, když Arianne odešla, odložil svou sekeru a odnesl prince Dorana na lože. „Dokud Hora nerozdrtil mému bratrovi lebku, nezahynul v této Válce pěti králů jediný Dorn,“ řekl tiše princ, zatímco přes něj Hotah přetahoval pokrývku. „Pověz mi, kapitáne, je to moje ostuda nebo moje sláva?“

„Mně nepřísluší, abych něco takového říkal.“ Služ. Chraň. Poslouchej. Prosté přísahy pro prosté muže. To bylo jediné, co věděl.

Obsah

TANEC S DRAKY

Chronologická poznámka

PROLOG

TYRION

DAENERYS

JON

BRAN

TYRION

KUPCŮV MUŽ

JON

TYRION

DAVOS

JON

DAENERYS

SMRAĎOCH

BRAN

TYRION

DAVOS

DAENERYS

JON

TYRION

DAVOS

SMRAĎOCH

JON

TYRION

DAENERYS

ZTRACENÝ LORD

VĚTREM HNANÍ

VZPURNÁ NEVĚSTA

TYRION

JON

DAVOS

MELISANDRA

SMRAĎOCH

TYRION

BRAN

JON

DAENERYS

PRINC ZIMOHRADU

STRÁŽCE

Table of Contents

TANEC S DRAKY

Chronologická poznámka

PROLOG

TYRION

DAENERYS

JON

BRAN

TYRION

KUPCŮV MUŽ

JON

TYRION

DAVOS

JON

DAENERYS

SMRAĎOCH

BRAN

TYRION

DAVOS

DAENERYS

JON

TYRION

DAVOS

SMRAĎOCH

JON

TYRION

DAENERYS

ZTRACENÝ LORD

VĚTREM HNANÍ

VZPURNÁ NEVĚSTA

TYRION

JON

DAVOS

MELISANDRA

SMRAĎOCH

TYRION

BRAN

JON

DAENERYS

PRINC ZIMOHRADU

STRÁŽCE

Table of Contents

TANEC S DRAKY

Chronologická poznámka

PROLOG

TYRION

DAENERYS

JON

BRAN

TYRION

KUPCŮV MUŽ

JON

TYRION

DAVOS

JON

DAENERYS

SMRAĎOCH

BRAN

TYRION

DAVOS

DAENERYS

JON

TYRION

DAVOS

SMRAĎOCH

JON

TYRION

DAENERYS

ZTRACENÝ LORD

VĚTREM HNANÍ

VZPURNÁ NEVĚSTA

TYRION

JON

DAVOS

MELISANDRA

SMRAĎOCH

TYRION

BRAN

JON

DAENERYS

PRINC ZIMOHRADU

STRÁŽCE