G. R. R. MARTIN

SEN OCKERWEE

Kapitola první

St. Louis, duben 1857

Abner Marsh vychovaně zaklepal hlavicí své špacírky z hikorového dřeva na pult, aby upoutal pozornost hotelového recepčního. „Přišel jsem za mužem jménem York,“ ohlásil.

„Josh York, tak si myslím říká. Máte tu někoho takovýho?“

V recepci seděl postarší pán s brýlemi. Když se ozvalo zaklepání, vyskočil, pak se otočil, pozorně si Marshe prohlédl a usmál se. „No ne, pan kapitán Marsh,“ řekl vlídně. „Dobrého půl roku jsem vás neviděl, kapitáne. Ale doslechl jsem se, jaké vás potkalo neštěstí. Hrůza, prostě hrůza. Jsem tu od šestatřicátého, ale o tak hrozných ledových zátarasech jsem neslyšel.“

„S tím si nelamte hlavu,“ odpověděl Abner Marsh otráveně. Podobné poznámky očekával. Plantážnický hotel byl mezi lodníky oblíbený. Sám Marsh se před tou krutou zimou chodil do jeho restaurace najíst pravidelně. Ale co přišel ten ledový zátaras, držel se stranou, a ne jenom kvůli cenám. Zdejší kuchyně mu sice velice vyhovovala, ale o to méně mu teď seděla zdejší společnost: kormidelníci a kapitáni a lodní důstojníci, prostě samí lidé od řeky, staří přátelé a staří konkurenti, kteří do jednoho věděli o jeho neštěstí. Abner Marsh po projevech soucitu netoužil. „Prostě mi povězte, ve kterým pokoji ten York bydlí,“ nakázal recepčnímu rázně.

Recepční nervózně kýval hlavou. „Pan York není u sebe v pokoji, kapitáne. Najdete ho v jídelně, právě večeří.“

„Teď? V tuhle dobu?“ Marsh sklouzl pohledem ke zdobným hotelovým hodinám, pak si rozepnul mosazné knoflíky na kabátě a vytáhl svoje zlaté kapesní hodinky.

„Deset minut po půlnoci,“ povídá nevěřícně. „A vy tvrdíte, že večeří?“

„Ano, pane, právě tak. Kdepak pan York, ten má svůj vlastní denní režim, a není z těch lidí, kterým něco můžete odmítnout, kapitáne.“

Abner Marsh chraptivě, hrdelně zavrčel, vrátil hodinky do kapsy, beze slova se otočil a vyrazil dlouhými, těžkými kroky po luxusně vybavené hotelové hale. Byl to muž urostlý a nijak zvlášť trpělivý a na tak pozdní obchodní schůzky nebyl zvyklý. Okázale při chůzi máchal hůlkou, jako by nebyl zasažen oním neštěstím, jako by stále byl tím co dřív. Jídelna byla skoro tak veliká a přepychová jako hlavní salon na velkém parníku, byly tu křišťálové lustry a kování v leštěné mosazi a na stolech ubrusy z jemného lnu a nejlepší porcelán a sklo. V obvyklejší denní době by za stoly seděla spousta cestujících a lidí od řeky, ale teď byla místnost prázdná a většina světel nesvítila. Na takovém půlnočním setkání snad nakonec přece jen něco bude, pomyslel si Marsh; aspoň si nebude muset vytrpět žádné projevy účasti. Poblíž dveří do kuchyně si tiše povídali dva černí číšníci. Marsh si jich nevšímal a došel na protější stranu jídelny, kde o samotě večeřel dobře oblečený cizí pán.

Určitě jej slyšel přicházet, ale nezvedl hlavu. Pilně se krmil falešnou želví polévkou z porcelánové misky. Podle střihu dlouhého černého kabátu bylo jasné, že nepochází od řeky; takže někdo z Východu, možná i z ciziny. Marsh si všiml, že je veliký, i když ne až tak veliký jako on sám; takhle vsedě působil dojmem, že je dost vysoký, ale objemem se nemohl s Marshem měřit. Zprvu si Marsh pomyslel, že to je stařec, protože měl bílé vlasy. Když ale přišel blíž, spatřil, že rozhodně nejsou šedivé stářím, že jsou velmi světle plavé, a ten cizí pán zničehonic začal působit téměř chlapecky. York byl hladce oholen, na dlouhém, lhostejném obličeji neměl ani knírek nebo bradku, a kůži měl stejně světlou jako vlasy. Marsh se zastavil u jeho stolu a napadlo ho, že ten chlapík má ruce jako žena.

Poklepal na stůl hůlkou. Ubrus ten zvuk ztlumil, takže z něj bylo jen mírné upozornění. „Vy jste ten Josh York?“

zeptal se.

York zvedl hlavu a jejich pohledy se setkaly.

Abner Marsh si tu chvíli zachoval v paměti po zbytek svých dnů, zapamatoval si ten první pohled do očí Joshuy Yorka. Ať si do té chvíle myslel cokoli, ať měl plány jakékoli, všechno zmizelo ve víru Yorkova pohledu.

Chlapec, stařec, elegán, cizinec, všichni se v mžiku vytratili a zůstal jen York, sám muž, jeho moc, jeho sen a síla jeho osobnosti.

York měl šedé oči, na tak bledý obličej až znepokojivě tmavé. Panenky byly jako špendlíky, které černě planuly, teď se zabodly rovnou do Marshe a zkoumaly jeho duši. Šeď kolem zornic jako by žila, pohybovala se jako mlha na řece za tmavé noci, kdy břehy mizejí a světlo se vytrácí a na celém světě není nic než vaše loď a řeka a mlha. Za takových mlhavých nocí Abner Marsh kdeco vídal; ty vidiny se rychle mihly a pak odlétaly. Z takových mlh jako by na něj zíralo cosi mrazivého a chytrého. Ale zároveň i zvířecího, temného a děsivého, spoutaného a vzteklého, zuřícího nad mlhou. Smích a samota a krutá vášeň; York měl tohle všechno v očích.

Ale především byla v těch očích síla, strašlivá síla, síla neúprosná a nemilosrdná, jako ten led, který rozdrtil Marshovy sny. Marsh cítil, že někde v té mlze se pohybuje led, pomalu, pomaličku, a slyšel děsivé praskání svých lodí a všech svých nadějí.

Abner Marsh už přiměl uhnout pohledem ledaskoho a i teď to vydržel dost dlouho, hůl svíral v pěsti tak silně, až měl strach, že ji rozlomí vedví. Ale nakonec očima uhnul.

Muž sedící u stolu odsunul polévku a pokynul rukou.

„Pan kapitán Marsh. Už vás čekám. Prosím, přisedněte.“

Hlas měl mírný, kultivovaný, nenucený.

„Díky,“ odvětil Marsh až příliš tiše. Odsunul si židli naproti Yorkovi a posadil se na ni. Marsh byl chlap jako hora, měřil metr osmdesát pět a vážil sto dvacet kilo. Měl brunátný obličej a černý plnovous, který nosil, aby schoval zploštělý, promáčklý nos a spoustu bradavic na tváři, ale ani vousy nepomáhaly, stejně o něm říkali, že je nejošklivější chlap na řece, a on to věděl. Ve tmavomodrém kapitánském kabátě se dvěma řadami mosazných knoflíků působil děsivě a impozantně. Jenže Yorkovy oči jako by z něj všechnu nadutost vysály. Marsh usoudil, že ten člověk bude nějaký fanatik. Podobné oči už párkrát viděl, u šílenců a uřvaných kazatelů, a taky jednou u chlapíka jménem John Brown, tehdy v tom mizerným Kansasu. Marsh nechtěl mít nic společného s fanatiky, s kazateli, s abolicionisty ani s hlasateli abstinence.

Jenomže Yorkův hlas rozhodně nezněl jako hlas fanatika. „Jmenuji se Joshua Anton York, kapitáne. J. A.

York v obchodních záležitostech, Joshua pro přátele.

Doufám, že časem se z nás stanou jak obchodní partneři, tak přátelé.“ Tón jeho hlasu byl srdečný a rozvážný.

„No však se uvidí,“ prohlásil nejistě Marsh. Šedé oči naproti teď vypadaly odměřeně a mírně pobaveně; čert ví, co to v nich viděl, ale bylo to pryč. Cítil se zmatený.

„Dostal jste můj dopis, viďte?“

„Mám ho tady u sebe,“ kývl Marsh a vytáhl z kapsy kabátu poskládanou obálku. Když mu tu nabídku doručili, zdála se mu být neskutečným zásahem štěstěny, spásou všeho, co se strachem považoval za ztracené. Teď už tolik jistoty neměl. „Chcete začít podnikat v kolesovejch parníkách, je to tak?“ nadhodil a předklonil se.

Objevil se číšník. „Povečeříte s panem Yorkem, kapitáne?“

„Prosím vás o to,“ pobídl jej York.

„Tak asi jo,“ řekl Marsh. York ho sice přinutil uhnout pohledem, ale na celé řece není nikdo, kdo by ho překonal v jídle. „Dám si taky tuhle polívku, tucet ústřic, pak dvě pečený kuřata s bramborama a se vším. Ale pozor, upéct do křupava. A něco, čím to všecko spláchnu. Copak to pijete, Yorku?“

„Burgundské.“

„Bezva, přineste mi taky láhev.“

York se tvářil pobaveně. „Máte podivuhodný apetit, kapitáne.“

„Tohle je podi-vu-hod-ný město,“ vyslovoval opatrně slabiky Marsh, „a podi-vu-hod-ná řeka, pane York. Člověk musí dávat pozor, aby mu nedošly síly. Tohle není New York, a ostatně ani Londýn.“

„Toho jsem si zcela vědom,“ odtušil York.

„No to teda doufám, když chcete podnikat v paroplavbě.

To je totiž ta nejvíc podi-vu-hod-ná věc z toho celýho.“

„Nepřikročíme tedy rovnou k věci? Vlastníte přepravní firmu. Chci v ní zakoupit poloviční podíl. Vzhledem k tomu, že jste přišel, usuzuji, že máte o mou nabídku zájem.“

„A dost značnej zájem,“ souhlasil Marsh, „ale taky jsem dost značně zmatenej. Vypadáte na docela chytrýho člověka, takže jste si mě určitě proklep, než jste mi poslal ten dopis.“

Poklepal na obálku prstem. „Určitě dobře víte, že tahle zima mě v podstatě zničila.“

York neřekl nic, ale cosi v jeho výrazu přimělo Marshe pokračovat.

„Ockerweeská říční přepravní společnost, to jsem já,“

vykládal. „Nazval jsem ji podle místa, odkud jsem, řeky Ockerwee kousek od Galeny, ale ne že bych se po ní plavil, protože to jsem se neplavil. Měl jsem šest lodí a dělal jsem hlavně na horním toku Mississippi, mezi St. Louis a St.

Paulem, jen občas až k Ockerwee, Illinois nebo k Missouri.

Vedlo se mi fakt dobře, skoro každej rok jsem si pořídil novou loď nebo i dvě, a myslel jsem si, že začnu podnikat i na Ohiu nebo možná i dole kolem New Orleansu. Jenže loni v červenci mý Mary Clarkový prask kotel a loď shořela, kousek od Dubuque, shořela celá až po čáru ponoru, sto mrtvejch. A letos v zimě… to vám byla příšerná zima. Měl jsem čtyři svý lodě na zimování tady v St. Louis. Nicholas Perrot, pak Dunleith, taky Krásná Ockerwee a moje Elizabeth A., zbrusu nová, jenom čtyři měsíce na vodě, náramně pěkná loď, skoro devadesát metrů dlouhá, se dvanácti velikejma kotlema, jeden z nejrychlejších kolesovejch parníků na řece. Jo, na tu svoji Bětku jsem byl náramně hrdej. Stála mě dvě stě tisíc dolarů, ale nelitoval jsem ani centu.“ Donesli mu polévku, nabral si lžíci a ošklíbl se. „Moc horká,“ povídá. „Kde jsem to… jo, St. Louis je na zimování dobrý místo. Nemrzne tu tak dlouho a tak silně.

Jenže tuhle zimu to bylo jinak. Jo, pane. Ledovej zátaras. Ta řeka zmrzla na kost, sakra.“ Marsh napřáhl přes stůl obrovskou zarudlou ruku, obrátil ji dlaní nahoru a pomalu svíral v pěst. „Dejte sem vejce a budete mít představu, pane York. Led dokáže rozdrtit loď lehčejc, než já rozmáčknu vajíčko. A když se začne lámat, je to ještě horší, po řece jde dolů jako veliký rokle, co rozbíjej mola a přístaviště a lodi a vůbec všecko. Když bylo po zimě, přišel jsem o svý lodě, o všechny čtyři. Led mi je sebral.“

„Pojištění?“ zajímal se York.

Marsh se dal s hlučným srkáním do polévky. Mezi dvěma lžícemi zavrtěl hlavou. „Já nejsem žádnej hráč, pane York. Já s pojištěním nikdy nepočítal. To je čirej hazard a nic jinýho, leda když sázíte sám proti sobě. Všechny vydělaný peníze jsem dával do lodí.“

York přikývl. „Ale zdá se mi, že jeden parník stále máte.“

„To teda mám,“ kývl Marsh. Dojedl polévku a hlásil se o další

chod.

„Je

to

Eli

Reynoldsová,

malej,

stopadesátitunovej zadokolesovej parník. Používal jsem ji na Illinois, protože není moc rychlá, a tak zimovala v Peorii a ty nejhorší ledy ji minuly. To je mý aktivum, pane, jediný, co mi zbylo. Malér je v tom, pane York, že Eli Reynoldsová není nic moc. Když byla nová, stála mě jenom padesát tisíc, a to bylo v padesátým roce.“

„Sedm let,“ na to York. „To není tak dávno.“

Marsh potřásl hlavou. „Sedm let je u kolesovýho parníku hrozně dlouho,“ vysvětlil. „Většina jich vydrží jenom čtyři nebo pět roků. Řeka je prostě sežere. Eli Reynoldsová je líp stavěná než většina jinejch, ale stejně jí už moc nezbývá.“

Marsh se dal do ústřic, nabíral si je na půlce škeble, polykal je celé a každou splachoval pořádným douškem vína. „Proto jsem takovej zmatenej, pane York,“ pokračoval, když zlikvidoval půl tuctu ústřic, „že chcete koupit poloviční podíl na mý společnosti, která má jenom jednu malou a starou loď. V dopise jste uved cenu. Ta cena je moc vysoká.

Možná když jsem měl šest lodí, tak Ockerweeská říční stála za ty peníze. Ale teď ne.“ Zhltl další ústřici. „Ta investice by se vám nevrátila ani za deset let, se starou Reynoldsovou teda určitě ne. Ta nemůže vozit dost nákladu a ani pasažérů.“ Marsh si otřel rty do ubrousku a podíval se přes stůl na cizího muže. Jídlo mu pomohlo, zase se cítil ve své kůži a měl situaci pevně v rukou. Yorkovy oči byly pronikavé, to jistě, ale nebylo v nich nic, čeho by se měl bát.

„Vy moje peníze potřebujete, kapitáne,“ ozval se York.

„Proč mi to vše vykládáte? Nemáte strach, že si najdu jiného partnera?“

„Takhle to nefunguje,“ odpověděl Marsh. „Yorku, já dělám na řece třicet let. Když jsem byl malej kluk, plavil jsem se na vorech do New Orleansu, a než přišly kolesový parníky, dělal jsem na pramicích a na kýlovejch člunech.

Dělal jsem kormidelníka a prvního důstojníka a kotláře, dokonce i poskoka pro všechno. Dělal jsem, co se v týhle branži dělat dá, ale nikdá jsem nebyl jedno jediný.

Podvodník.“

„Čestný muž,“ utrousil York a jeho hlas zněl o trochu jinak než obvykle. Právě o takovou trochu, aby Marsh nevěděl jistě, jestli je to výsměch. „Jsem rád, že jste uznal za vhodné uvědomit mne o stavu vaší společnosti, kapitáne. I bez toho jsem o tom věděl. Moje nabídka platí.“

„Cože?“ zeptal se Marsh chraplavě. „Jen hlupák vyhazuje peníze oknem. A vy na hlupáka nevypadáte.“

Než mohl York odpovědět, přinesli hlavní chod.

Marshova kuřátka byla báječně křupavá, přesně tak, jak to měl rád. Odřízl si stehýnko a hladově se do něj pustil.

Yorkovi přinesli pořádný kus pečeného hovězího, doruda krvavého, plovoucího v krvi a šťávě. Marsh se díval, jak se ten muž do masa obratně a zručně pustil. Jeho nůž projížděl pečení, jako by to bylo máslo, nikdy se nezastavoval, nesekal a neřezal, jako se to často stávalo Marshovi.

Vidličku držel jako gentleman, když odkládal nůž, přendával si ji z ruky do ruky. Síla a elegance; York měl ve svých dlouhých, bledých rukou oboje a Marsh to obdivoval.

Udivilo ho, že ty ruce kdy považoval za zženštilé. Byly bílé, ale silné, tvrdé jako klávesy koncertního křídla v hlavní kajutě parníku Zatmění.

„Tak co?“ pobídl jej Marsh. „Neodpověděl jste mi.“

Joshua York se na chvilku odmlčel. „Jednal jste se mnou čestně, kapitáne,“ ozval se posléze. „Nebudu vám tedy oplácet lží, jak jsem měl původně v úmyslu. Nicméně ani vás nebudu zatěžovat celou pravdou. Jisté věci vám povědět nemohu, ostatně byste je ani vědět nechtěl. Když dovolíte, vyložím vám svůj návrh za těchto podmínek a pak uvidíme, zda dospějeme k dohodě. Pokud ne, rozejdeme se jako přátelé.“

Marsh porcoval prsa druhého kuřete. „Tak do toho,“

povídá. „Nikam nejdu.“

York odložil nůž i vidličku a složil prsty do stříšky. „Z

jistých důvodů chci být pánem kolesového parníku. Chci se plavit po celém toku téhle veliké řeky, v pohodlí a soukromí, ne jako pasažér, ale jako kapitán. Mám jistý sen, jistý záměr.

Hledám přátele a spojence a mám nepřátele, mnoho nepřátel. Podrobnosti nikterak nemusíte znát. Pokud na mě v té věci budete naléhat, napovídám vám lži. Proto nenaléhejte.“ Výraz očí na chvilku ztvrdl, pak se ale zase změkčil úsměvem. „Měl byste se zajímat výhradně o to, kapitáne, že toužím vlastnit kolesový parník a velet mu. Jak sám víte, nejsem člověk od řeky. O kolesových parnících či o Mississippi nevím zhola nic, nepočítaje několik přečtených románů a to, co jsem se dozvěděl v týdnech strávených v St. Louis. Je očividné, že potřebuji společníka, někoho, kdo je důvěrně obeznámen s řekou a lidmi od řeky, někoho, kdo dokáže řídit každodenní činnosti na mé lodi, takže já sám budu mít čas zabývat se vlastními záležitostmi.

U tohoto společníka vyžaduji také další vlastnosti. Musí být diskrétní, protože nechci, aby se v přístavech mluvilo o mém chování, které, jak připouštím, je poněkud nezvyklé.

Musí být spolehlivý, neboť mu hodlám odevzdat do rukou veškerou správu podniku. Musí mít odvahu. Nechci žádného slabocha, ani muže pověrčivého, ani člověka přehnaně pobožného. Jste pobožný, kapitáne?“

„Ne,“ odtušil Marsh. „Nikdy mi nezáleželo na těch, co se pořád oháněj Biblí, a jim zase na mně.“

York se usmál. „Pragmatik. Chci pragmatického muže.

A chci muže, který se soustředí na svou vlastní část obchodu a nebude se mě příliš vyptávat. Cením si svého soukromí.

Pokud se někdy moje činy budou zdát podivné, náladové či rozmarné, nechci, aby je někdo zpochybňoval. Chápete, co vyžaduji?“

Marsh se zamyšleně popotahoval za vousy. „A když jo?“

„Budou z nás společníci,“ odpověděl York. „Firmu budou spravovat vaši právníci a úředníci. Vy budete se mnou plout po řece. Já budu kapitánem. Vy si můžete říkat kormidelník, druhý důstojník, zástupce kapitána, jak bude libo. Skutečné velení lodi ponechám na vás. Moje rozkazy přijdou jen zřídka, ale když něco poručím, dohlédnete na to, aby mi bylo vyhověno bez otálení. Mám přátele, kteří poplují s námi, ve vlastních kajutách a zdarma. Možná se rozhodnu přidělit jim funkce a povinnosti na lodi, a to takové, jaké budu považovat za vhodné. Tato rozhodnutí nebudete zpochybňovat. Možná si na řece pořídím další přátele a i ty vezmu na palubu. Přijmete je. Pokud se s těmito podmínkami smíříte, kapitáne Marshi, společně zbohatneme a poplujeme po vaší řece v poklidu a pohodlí.“

Abner Marsh se zasmál. „To možná jo. Ale není to moje řeka, pane York, a jestli si myslíte, že budeme plout v pohodlí na starý Eli Reynoldsový, tak to budete setsakra zklamanej, až se nalodíte. To jsou vratký starý necky, ubytování je tam bídný a většinou je tam fůra cizích lidí, co cestujou na to nebo nějaký jiný podivný místo. Nebyl jsem na ní dva roky, teď tam mám starýho kapitána Yoergera, ale když jsem se na ní plavil naposled, dost ohavně smrděla.

Jestli chcete pohodlí, tak to jste si měl koupit podíl spíš na Zatmění nebo na Johnu Simondsovi.“

Joshua York upil vína a usmál se. „Já jsem nemyslel na Eli Reynoldsovou, kapitáne Marshi.“

„Já ale jinou loď nemám.“

York odložil sklenku. „Pojďte,“ vyzval kapitána, „zaplatíme, zajdeme ke mně do pokoje a probereme ty záležitosti důkladněji.“

Marsh začal odporovat, protože Plantážnický hotel nabízel výtečné dezerty a on by si je strašně nerad nechal ujít, ale odpor byl jen slabý. York trval na svém.

Nebydlel v pokoji, ale ve velikém, pěkně vybaveném apartmá, obvykle vyhrazeném pro zámožné plantážníky z New Orleansu. „Posaďte se,“ řekl panovačně a ukázal Marshovi na veliké, pohodlné křeslo v obývacím pokoji.

Marsh si sedl, jeho hostitel zašel do vedlejší místnosti a po chvilce se vrátil s truhlicí pobitou železem. Položil ji na stůl a začal ji odmykat. „Pojďte sem,“ ozval se, ale to už Marsh stejně stál a blížil se k němu. York odklopil víko.

„Zlato,“ vydechl Marsh. Napřáhl ruku a dotkl se mincí, propustil je mezi prsty, vychutnával si dotyk měkkého žlutého kovu, jeho lesk a cinkání. Jednu minci si podal k ústům a okusil. „Fakt pravý,“ odtušil a odplivl si. Odhodil minci zpátky do truhlice.

„Deset tisíc dolarů ve dvacetidolarových mincích,“ kývl York. „Mám další dvě takové truhlice a akreditivy z bank v Londýně, Filadelfii a Římě na podstatně větší sumy.

Přijměte mou nabídku, kapitáne Marshi, a získáte druhou loď, výrazně větší, než je vaše Eli Reynoldsová. Či spíše my získáme druhou loď.“ Usmál se.

Abner Marsh měl v úmyslu Yorkovu nabídku odmítnout.

Peníze potřeboval opravdu naléhavě, ale byl od přírody podezřívavý, záhady neměl vůbec rád – a York po něm požadoval, aby mu bezvýhradně věřil. Nabídka vypadala příliš lákavě; Marsh věděl jistě, že někde pod tím vším se skrývá nebezpečí a že pokud přijme, odnese to on. Když teď ale sledoval sytou barvu Yorkova majetku, cítil, jak jeho odhodlání slábne. „Tak teda říkáte nová loď, jo?“ vyrazil ochable.

„Ano,“ odpověděl York. „A to mimo a nad cenu, kterou vám zaplatím za poloviční podíl na firmě.“

„Kolik…“ začal Marsh, ale měl oschlé rty. Neklidně si je olízl. „Kolik chcete do stavby tý nový lodi vrazit, pane York?“

„Kolik bude potřeba?“ zeptal se York klidně.

Marsh si nabral hrstičku zlatých mincí, pak je nechal, ať s cinkáním propadnou zpátky do truhlice. Jak se lesknou, pomyslel si, ale řekl něco jiného: „Neměl byste s sebou vozit tolika peněz, Yorku. Tady jsou lumpové, co by zabili za jednu takovou minci.“

„Dovedu se ochránit, kapitáne,“ odtušil York. Marsh se mu podíval do očí a zamrazilo ho. Litoval lupiče, který by se pokusil vzít Joshuovi Yorkovi jeho zlato.

„Projdete se se mnou? Do přístavu?“

„Neodpověděl jste mi, kapitáne.“

„Však se dočkáte. Ale nejdřív pojďte. Chci vám něco ukázat.“

„Tak tedy dobrá,“ kývl York. Zavřel víko truhlice, pokoj přišel o žlutavý lesk a najednou se zdál být stísněný a temný.

Noční vzduch byl chladný a vlhký. Šli po temných, liduprázdných ulicích a kroky jejich vysokých bot zněly ozvěnou; York kráčel svižně a elegantně, Marsh těžce a rázně. York na sobě měl volný plášť ve střihu peleríny a k tomu starý vysoký klobouk z bobří kožešiny, který ve světle půlměsíce vrhal dlouhé stíny. Marsh nahlížel do temných uliček mezi pustými cihlovými sklady a snažil se působit dojmem nepohnutelné síly, která snad zaplaší lupiče.

Přístaviště bylo plné parníků, ke kotvištím a molům jich bylo přivázaných nejméně čtyřicet. Dokonce ani v tuhle dobu tu nebyl úplný klid. Velikánské haldy nákladu vrhaly ve svitu měsíce tmavé stíny, míjeli přístavní dělníky opírající se o bedny a žoky, kteří si podávali láhev nebo pokuřovali z dýmek z nepálené hlíny. Ještě stále se svítilo v oknech kajut dobré desítky lodí, možná i víc. Nákladní parník Wyandotte z Missouri byl naložený a nabíral páru.

Okukovali muže stojícího na vyvýšené palubě jednoho velikého parníku s bočními kolesy a i on se na ně zvědavě podíval. Abner Marsh vedl Yorka dál, kolem procesí ztemnělých, ztichlých parníků, jejichž vysoké komíny se rýsovaly na pozadí hvězdné oblohy jako alej stromů, jimž na vrcholcích ve tmě kvetou podivné květy.

Konečně se zastavili před velikým a zdobným parníkem s bočními kolesy, na jehož palubě byl do výšky narovnaný náklad. Parník měl zvednutý můstek, aby na něj nelezli nezvaní vetřelci, a lísal se ke svému otlučenému starému přístavnímu člunu. I přesto, že svítil jen půlměsíc a byla skoro tma, bylo jasně vidět, jak je loď nádherná. Žádný jiný parník v přístavišti nebyl tak velký a okázalý.

„Nuže?“ ozval se Joshua York mírně a uctivě. Marshe později napadlo, jestli právě tohle na místě vše nerozhodlo – ta úcta v jeho hlase.

„Tohle je Zatmění,“ vysvětlil. „Koukněte, má to napsaný támhle na kormidelně.“ Dloubl tím směrem holí. „Přečtete to?“

„Zcela jasně. V noci vidím výtečně. Takže to je neobyčejná loď?“

„No sakra že je neobyčejná. Je to Zatmění. Sakra, každej chlap i kluk na řece ji zná. Teď je stará, postavili ji ve dvaapadesátým, to je pět let. Ale pořád fešanda. Stála tři sta pětasedmdesát tisíc, aspoň se to povídá, ale tu cenu určitě má. Tady nikdo nikdy neviděl větší, noblesnější, víc podivuhod-nou loď, než je tahle. Prohlížel jsem si ji, plavil jsem se na ní. Vím to.“ Marsh na loď ukázal. „Měří sto jedenáct na dvanáct metrů a nikdy jste nic podobnýho neviděl. Na jednom konci má zlatou sochu Henryho Claye a na druhým zase sochu Andyho Jacksona; ty dva na sebe čučej celou cestu, sakra. Má na palubě víc křišťálu a stříbra a barevnýho skla, než o kolika se kdy Plantážnickýmu hotelu snilo, jsou tam olejomalby a podávaj tam jídlo, jaký jste nikdy neochutnal, a maj tam zrcadla… takový zrcadla. Ale to všecko není nic proti její rychlosti.

Dole pod hlavní palubou má patnáct kotlů.

Třicetimetrovej záběr, to vám povídám, a když kapitán Sturgeon nabere páru, na řece není loď, která by s ní udržela tempo. Udělala devětadvacet kilometrů v hodině proti proudu, jako fík. Ve třiapadesátým stanovila rekord v době plavby z New Orleansu do Louisvillu. Ten čas znám nazpaměť. Čtyři dni, devět hodin, třicet minut, a tím sakra pořádně, o padesát minut, překonala A. L. Shotwella, a ten byl nějak rychlej.“ Marsh se otočil k Yorkovi. „Já jsem doufal, že ta moje Bětka jednou Zatmění překoná, buď ten její čas, anebo že ji předežene v přímým závodě bok vedle boku, ale nikdy by to nedokázala, to teďka vím. Jenom jsem si to tak maloval. Neměl jsem tolika peněz, co je potřeba, aby se postavila loď, která by překonala Zatmění.

Dejte mi ty peníze, pane York, a budete mít společníka.

Tohle je vaše odpověď, pane. Chcete půlku Ockerweeský říční přepravní společnosti a parťáka, kterej všechno v pohodě zvládne a nebude se vás vyptávat, o co vám jde?

Fajn. Dejte mi peníze, abych moh postavit loď, jako je tahle.“

Joshua York se pozorně díval na veliký kolesový parník, který stál důstojně a tiše ve tmě, lehounce se vznášel na vodě a čekal na nová dobrodružství. S úsměvem na tváři a s tlumeným plamenem v tmavých očích se otočil k Abneru Marshovi. „Domluveno.“ Víc neřekl. A napřáhl ruku.

Marsh nasadil křivý, zubatý úsměv, ukryl Yorkovu štíhlou bledou ruku ve své masité pracce a stiskl. „Tak jo, domluveno,“ vyrazil nahlas a nasadil všechnu váhu a sílu do stisku, drtil a mačkal, dělával to při obchodování vždycky, a vždycky pustil, až když v očích toho druhého uviděl bolest.

Yorkovy oči ale byly dál jasné a jeho ruka tiskla Marshe s překvapující silou. Svírala se stále pevněji a pevněji, svaly pod bledou kůží se napínaly a sukovaly jako smyčky kovového lana, a Marsh ztěžka polkl a snažil se nevykřiknout.

Yorku jeho ruku pustil. „Tak pojďte,“ plácl Marshe silně po rameni, až kapitán zakolísal. „Čeká nás spousta plánování.“

Kapitola druhá

New Orleans, květen 1857

Mrzout Billy Tipton přišel do Francouzské burzy krátce po desáté a sledoval, jak vydražili čtyři sudy vína, sedm beden galanterního zboží a celou zásilku nábytku; teprve pak přivedli otroky. Stál mlčky, opíral se lokty o dlouhý mramorový pult, který vedl kolem půlky rotundy. Upíjel absint a díval se, jak encanteurs ve dvou řečech vnucují své zboží. Mrzout Billy byl osmahlý, vychrtlý chlapík, jehož dlouhý koňský obličej už v časném mládí zohyzdily neštovice, vlasy měl řídké a plné lupů. Málokdy se usmíval a měl děsivé oči v barvě ledu.

Tyhle oči, tyhle mrazivé a nebezpečné oči Mrzouta Billyho chránily. Francouzská burza byla nóbl místo, určitě až moc nóbl na jeho vkus, upřímně řečeno sem chodil dost nerad. Nacházela se v rotundě hotelu St. Louis, pod vysokou kupolí, z níž spadalo světlo dolů, do dražební síně a na zájemce. Kupole měřila nejmíň dvě stě padesát metrů napříč, nejmíň. Kolem dokola vysoké sloupy, uvnitř pod kupolí chodby, strop složitě zdobený, stěny samá divná malba, pult z mramoru, podlaha z mramoru, menší pulty pro vyvolávače z mramoru. A místní štamgasti byli stejně vybraní jako prostředí: bohatí plantážníci z horního toku, mladí kreolští šviháci ze starého města. Mrzout Billy nesnášel Kreoly, ty jejich okázalé šaty a povýšené chování a tmavé, pohrdavé oči. Nerad mezi ně chodil. Byli horkokrevní a hádaví a rádi se oddávali soubojům; některý mladší se sem tam urazil i kvůli Mrzoutovi Billymu, kvůli tomu, jak jim mrzačí jejich jazyk a dívá se na jejich ženy, nad vší tou jeho pochybnou, otrhanou, troufalou americkostí. Jenže pak zahlédli záblesk v jeho očích, bledých a blýskavých a plných zloby, a většinou toho hned nechali.

Když ho nechávali, ať si poradí, jak umí, chodíval kupovat negry do Americké burzy v St. Charles, kde nepanovaly tak rafinované mravy a kde se místo francouzsky mluvilo anglicky; tam se necítil tolik mimo.

Velkolepost rotundy v St. Louis mu nic neříkala, když nepočítáme to, že tu čepují dobré pití.

Chodil sem nicméně jednou za měsíc, jinak to nešlo.

Americká burza byla dobrá, když jste chtěli koupit rolníka nebo kuchaře, který může mít kůži černou jak uhel, ale když šlo o pěknou holku, jednu z těch mladých kávových osminových míšenek, jaké měl Julian nejradši, muselo se na Francouzskou burzu. Julian chce krásu, trvá na kráse.

Mrzout Billy dělal, co mu Damon Julian přikazoval.

Bylo už skoro jedenáct, když konečně odvezli poslední sud vína a obchodníci začali přivádět svoje zboží z ohrad na Moreauově a Esplanádě a na Commons Street; muže i ženy, staré i mladé; a také děti a nepatřičně moc z nich má světlejší kůži a pěkný obličej. A jak Mrzout Billy věděl, budou taky inteligentní a nejspíš budou umět francouzsky.

Seřadili je k prohlídce u jedné strany místnosti a několik mladých Kreolů začalo bujaře chodit podél řady, trousit mezi sebou rozverné poznámky a zblízka si prohlížet dnešní nabídku. Mrzout Billy zůstal u baru a poručil si další absint.

Včera navštívil většinu dvorů s otroky a podíval se, co se bude nabízet. Věděl, co chce.

Jeden z dražitelů uhodil kladívkem do mramorového stolu a zákazníci okamžitě ukončili konverzaci a otočili se pozorně k němu. Pokynul rukou a na nedalekou bednu si vylezla asi dvacetiletá dívka. Byla to míšenka s velikýma očima, svým způsobem hezká. Oblečená byla do kalikových šatů a ve vlasech měla zelené pentle; dražitel ji začal květnatě vychvalovat. Mrzout Billy bez zájmu sledoval, jak ji dva mladí Krcolové draží. Nakonec ji prodali asi za čtrnáct set dolarů.

Pak vydražili starší ženu, prý výbornou kuchařku, a potom mladou matku se dvěma dětmi, všechny najednou.

Mrzout Billy přečkal ještě pár dalších prodejů. Bylo už čtvrt hodiny po poledni a Francouzská burza byla přecpaná zájemci a diváky. Konečně přišla na řadu položka, kterou si vybral.

Encanteur jim sdělil, že se jmenuje Emily. „Jen se na ni podívejte, panstvo,“ žvanil francouzsky, „jen račte.

Dokonalá! Už to jsou roky, co se tu nabízelo ke koupi něco podobného, a roky určitě utečou, než tu uvidíme nějakou podobnou.“ Mrzout Billy vcelku souhlasil. Emily bude šestnáct nebo sedmnáct, jak odhadoval, ale už vypadá velice žensky. Při dražbě se tvářila poněkud vystrašeně, ale tmavé prosté šaty dobře zvýrazňovaly její postavu. A tvář měla krásnou – veliké mírné oči a jemná pokožka v barvě bílé kávy. Tahle se Julianovi bude líbit.

Přihazovalo se velmi živě. Plantážníci neměli pro podobné krasotinky smysl, zato šest nebo sedm Kreolů se mohlo přetrhnout. Ostatní otroci Emily bezpochyby vyložili, co asi tak může čekat. Je dost hezká, aby po čase mohla získat svobodu a aby si ji jeden z těch elegantních kreolských šviháků držel v domečku na Ramparts Street, přinejmenším než se ožení. Mohla by chodit do Orleans Ballroom na plesy pro čtvrtinové míšence, nosit hedvábné šaty a stužky, stát se příčinou nejednoho souboje. Její dcery budou mít ještě světlejší kůži a čeká je stejně pěkný život.

Až zestárne, třeba se naučí kadeřnickému řemeslu, nebo bude vést penzionek. Mrzout Billy popíjel a ve tváři se mu nepohnul ani sval.

Nabídky stoupaly. U dvou tisíc odpadli všichni kromě tří zájemců. V tom okamžiku jeden z nich, osmahlý plešatec, požádal, aby ji svlékli. Encanteur vyštěkl krátký pokyn a Emily bázlivě shodila šaty a vykročila z nich. Někdo vykřikl oplzlou pochvalu, z obecenstva se na chvilku ozval smích.

Dívka se malátně usmála, dražitel se zubil od ucha k uchu a přidal vlastní komentář. Pak se zase začalo přihazovat.

U dvou a půl tisíce odpadl ten plešatý. Už se podíval, tak co. Zbyli dva zájemci, oba Kreolové. Třikrát se přehodili a vyšroubovali cenu až na tři tisíce dvě stě. Pak nastalo váhání. Dražitel vymámil z mladšího z obou mužů poslední nabídku: tři tisíce tři sta.

„Tři čtyři,“ řekl jeho soupeř tiše. Mrzout Billy ho poznal.

Štíhlý mladý Kreol jménem Montreuil, proslulý hráč a duelant.

Druhý muž zavrtěl hlavou; je po dražbě. Montreuil se na Emily samolibě a natěšeně culil. Mrzout Billy počkal tak na tři nadechnutí, když už kladívko málem dopadlo. Potom odložil sklenici s absintem. „Tři tisíce sedm set,“ prohlásil nahlas a zřetelně.

Encanteur i dívka překvapeně vzhlédli. Montreuil s několika přáteli začal stíhat Billyho zachmuřenými a výhružnými pohledy. „Tři tisíce osm set,“ prohlásil.

„Čtyři tisíce,“ na to Mrzout Billy.

Byla to vysoká cena, dokonce i za takovou krásku.

Montreuil něco utrousil ke dvěma mužů postávajícím poblíž něj; všichni tři se najednou otočili na pětníku a bez jediného slova odkráčeli z rotundy. Jejich kroky na mramoru zněly vztekle.

„Mám dojem, že jsem vyhrál,“ povídá Mrzout Billy. „Ať se oblíkne a přichystá.“ Ostatní na něj do jednoho upřeně hleděli.

„Ale jistěže!“ probudil se encanteur. U svého pultu se už zdvihal další dražitel, třísknutím kladívka se dožadoval pozornosti publika pro jinou pěknou dívku, a Francouzská burza se znovu živě rozezněla.

Mrzout Billy Tipton si vedl Emily po dlouhém podloubí od rotundy k St. Louis Street, kolem luxusních obchůdků, kde si je flákači a bohatí cestující zvědavě prohlíželi. Když vyšel do světla a začal proti sluníčku mrkat, přikročil k němu Montreuil. „Monsieur,“ začal.

„Jestli se mnou chcete mluvit, tak anglicky,“ odsekl Mrzout Billy. „A pro vás jsem pan Tipton, Montreuile.“ V

dlouhých prstech mu zacukalo, upíral na protivníka ledově chladné oči.

„Pane Tiptone,“ prohlásil Montreuil nevýraznou angličtinou bez přízvuku. Tvář měl mírně zardělou. Za ním stáli strnule jeho dva společníci. „Není to první dívka, o kterou jsem přišel,“ rozmáchl se Kreol. „Je nádherná, ale když o ni přijdu, nic se neděje. Uráží mě však, jak jste dražil, pane Tiptone. Snažil jste se mě zesměšnit, svým vítězstvím jste mne ztrapnil a pohrával jste si se mnou jako s hlupákem.“

„Vida, vida,“ povídá Mrzout Billy. „Vida, vida.“

„Pustil jste se do nebezpečné hry,“ varoval jej Montreuil.

„Víte, kdo jsem? Kdybyste byl gentleman, vyzval bych vás, pane.“

„Souboje jsou proti zákonu, Montreuile,“ upozornil jej Mrzout Billy. „To se k vám nedoneslo? A já nejsem žádnej gentleman.“ Obrátil se k míšence, která stála u stěny hotelu a pozorovala je. „Jdeme,“ řekl jí. Sešel z chodníku a ona vykročila za ním.

„Za tohle vám zaplatím, a v naturáliích, monsieur,“

zavolal za ním Montreuil.

Mrzout Billy si ho vůbec nevšímal a zabočil za roh.

Kráčel svižně, se sebejistotou, která jeho chůzi tam uvnitř Francouzské burzy chyběla. Ulice, to byl Billyho živel; na nich vyrostl, na nich se naučil, jak přežít. Otrokyně cupitala za ním, jak jen mohla, bosá chodidla pleskala na cihlovém chodníku. Podél ulic ve Vieux Carré stály omítnuté cihlové domy, pěkné k pohledání, každý s elegantním balkónkem z tepaného železa, který visel nad úzký chodník. Zato samotné ulice byly nevydlážděné a nedávné deště je změnily v záplavu bahna. U chodníků byly otevřené strouhy, hluboké škarpy ze dřeva cypřišů, plné stojaté vody, která zapáchala špínou a splašky.

Prošli kolem úhledných obchůdků i kolem baráků pro otroky, v jejichž oknech byly silné mříže, minuli vkusné hotely a zahulené hospůdky, kde se podával hlavně grog a které byly plné nevrlých propuštěných otroků, kráčeli kolem těsných a vlhkých bočních uliček i kolem prostorných dvorů, které měly všechny vlastní studnu nebo fontánu, míjeli povýšené kreolské paničky s doprovodem a gardedámami a partu polapených uprchlých otroků v železných obojcích a v řetězech, kteří uklízeli strouhy pod pozorným dohledem bělocha s tvrdým výrazem v očích a s bičem v ruce. Zakrátko úplně opustili Francouzskou čtvrť a dostali se do hrubší, novější americké části New Orleansu.

Mrzout Billy nechal koně uvázaného před jedním obchůdkem s grogem. Teď na něj nasedl a dívce poručil, ať jde vedle něj. Vyrazili z města na jih a brzy nechali za zády větší ulice. Zastavili se jen jednou, na chvilku, Mrzout Billy nechal odpočinout koně a ze sedlové brašny si vzal kus suchého, tvrdého chleba a sýra. Dovolil Emily, ať se trochu napije z potoka.

„Vy jste můj nový massa, pane?“ zeptala se ho potom pozoruhodně dobrou angličtinou.

„Dozorce,“ na to Mrzout Billy. „Juliana poznáš večer, holka. Po setmění.“ Usmál se. „Budeš se mu líbit.“ Pak jí poručil, ať sklapne.

Protože dívka šla po svých, postupovali hodně zvolna a na Julianovu plantáž se dostali až před setměním. Cesta vedla podél bažinatého ramene řeky, jakým se tu říká bayou, a klikatila se hustým shlukem stromů, jejichž větve, porostlé tilandsiemi, se těžce ohýbaly. Obešli rozlehlý suchý dub a dostali se na pole, které ve sporém světle zapadajícího slunce mělo narudlý nádech. Pole leželo ladem a bylo zarostlé plevelem od řeky až k domu. U bayou bylo staré, prohnilé molo a plocha na vykládku dříví, za panským domem stála řada kůlen pro otroky. Jenže otroci nikde a pole už nikdo neobdělával pár let. Sám dům nebyl tak velký, jako plantážnická sídla bývají, a nijak zvlášť okázalý. Byla to nudně hranatá budova z šedivějícího dřeva, z trámů prýskala barva a jediným pozoruhodnějším rysem byla vysoká věžička s ochozem.

„Doma,“ ohlásil krátce Billy.

Dívka se zeptala, jestli se plantáž nějak jmenuje.

„Bejvávalo,“ kývl Billy. „Před rokama, když patřila Garouxovi. Ten ale umřel na nějakou nemoc a jeho milý synci všichni taky, a teď žádný jméno nemá. A už drž hubu a hoď sebou.“

Zavedl ji dozadu, ke svému vlastnímu vchodu, odemkl visací zámek klíčem, který nosil na řetízku na krku. Měl pro sebe tři místnosti v části domu, která patřívala služebnictvu.

Zatáhl Emily do ložnice. „Sundej ty hadry,“ vybafl na ni.

Dívka začala rozkaz váhavě vykonávat, ale dívala se na něj se strachem.

„Takhle se na mě nekoukej,“ ošil se. „Patříš Julianovi a já se s tebou patlat nebudu. Jdu ohřát vodu. V kuchyni jsou necky. Pořádně se do čista vydrbeš a oblíkneš se.“ Trhnutím otevřel dveře šatníku z pěkně vyřezávaného dřeva a vytáhl tmavé brokátové šaty. „Tumáš, tohle ti bude.“

Zalapala po dechu. „Tohle já nosit nemůžu. To jsou šaty pro bílou dámu.“

„Zavři tlamu a dělej, co ti nakážu,“ okřikl ji Mrzout Billy. „Julian chce, abys vypadala pěkně, holka.“ Pak ji nechal samotnou a odešel do panské části domu.

Juliana našel v knihovně, jak tiše sedí ve tmě, ve velikém koženém ušáku, a v ruce má koňakovou sklenku. Všude kolem něj, pod vrstvou prachu, byly knihy, které patřily starému Renému Garouxovi a jeho synům. Už roky se ani jedné nikdo nedotkl. Damon Julian nebyl velký čtenář.

Mrzout Billy vešel, postavil se v uctivé vzdálenosti, dokud Julian nepromluví, zachovával ticho.

„Tak co?“ ozval se konečně hlas ze tmy.

„Čtyři tisíce,“ hlásil Mrzout Billy, „ale bude se vám líbit.

Mladá, pěkná a něžná, nádherná, fakt nádherná.“

„Ostatní přijdou brzy. Alain a Jean tu už jsou, hlupáci.

Žízeň jim sedí za krkem. Až bude nachystaná, odveď ji do tanečního sálu.“

„Ano,“ pospíšil si s odpovědí Mrzout Billy. „Při dražbě byly nějaký potíže, pane Juliane.“

„Potíže?“

„S jedním kreolským šejdířem, jmenuje se Montreuil.

Chtěl ji taky a nelíbilo se mu, že jsem ho přeplatil. Možná začne čmuchat. Je to falešnej hráč, po hernách se nechává vidět v jednom kuse. Chcete, abych se o něj někdy v noci postaral?“

„Něco mi o něm pověz,“ poručil Julian. Hlas měl melodický, jemný, hluboký a požitkářský, hutný jako prvotřídní koňak.

„Mladej, tmavej. Černý oči, černý vlasy. Vysokej. Prej podniká hodně soubojů. Tvrdej chlapík. Štíhlej a šlachovitej, ale má pěknej obličej, jako hodně z nich.“

„Postarám se o něj,“ rozhodl Damon Julian.

„Ano, pane,“ řekl Mrzout Billy Tipton. Otočil se a šel zpátky do svých pokojů.

Emily se úplně proměnila, jen co si navlékla brokátové šaty. Otrokyně i malá holka zmizely; takhle pěkně umytá a oblečená byla ženou tmavé, téměř nadpozemské krásy.

Mrzout Billy si ji pozorně prohlížel. „To by šlo,“ povídá.

„Pojď sem, jdeš na bál.“

Taneční sál byl největší a nejokázalejší místností v domě, osvětlovaly jej tři obrovité křišťálové lustry, na nichž hořela stovka maličkých svíček. Na stěnách visely olejomalby zachycující krajinky kolem bayou a podlaha byla z nádherně naleštěného dřeva. Na jednom konci vedly široké dvojité dveře do předsálí, na té druhé se zvedalo majestátní schodiště, které se dělilo na dvě ramena a jehož zábradlí se jasně leskla.

Když ji Mrzout Billy uvedl, už na ni čekali.

Včetně samotného Juliana jich tu bylo devět; šest mužů, tři ženy, muži ve tmavých oblecích evropského střihu, ženy v bledych hedvábných šatech. Kromě Juliana čekali na schodech, uctivě, nehybní a tiší. Mrzout Billy je znal všechny: bledé ženy, které si říkaly Adrienne a Cynthia a Valerie, hezkého tmavovlasého Raymonda s chlapeckým obličejem, Kurta, kterému oči hořely jako uhlíky, i všechny ostatní. Jeden z nich, Jean, se při čekání mírně chvěl, ohrnoval rty, až byly vidět dlouhé bílé zuby, a dlaň se mu křečovitě svírala a zase rozevírala. Žízeň mu seděla za krkem, ale ještě nepřikročil k činu. Čekal na Damona Juliana. Všichni čekali na Damona Juliana.

Julian přešel přes celý sál až k Emily. Kráčel s majestátní elegancí velké kočky. Kráčel jako pán, jako král. Kráčel, jako se šíří tma, hladce a nevyhnutelně. Byl tmavý, čert ví, jak to, když byl tak bledý; vlasy měl černé a zvlněné, oblečen byl do černé a oči se mu leskly jako dva pazourky.

Zastavil se před ní a usmál se. Julian měl okouzlující, rafinovaný úsměv. „Skvělé,“ řekl prostě.

Emily zrudla a zakoktala se. „Drž hubu,“ vybafl na ni Mrzout Billy. „Nemluv, dokud ti to pan Julian neporučí.“

Julian přejel prstem po jedné měkké, tmavé líci a dívka se zachvěla a snažila se dál stát rovně. Unyle ji pohladil po vlasech, potom jí zvedl tvář, aby se na něj dívala, a vpil se jí pohledem do očí. V tu chvíli se Emily polekala a vyděšeně vykřikla, ale Julian jí sevřel tvář do obou dlaní a nedovolil jí uhnout pohledem. „Rozkošné,“ řekl. „Jsi překrásná, dítě. My všichni dokážeme krásu ocenit.“ Pustil její obličej, vzal ji za jednu drobnou ruku, tu zvedl, otočil, pak sklonil hlavu a jemně ji políbil na zápěstí.

Otrokyně se ještě stále třásla, ale neodporovala. Julian ji mírně natočil a podal její ruku Mrzoutu Billymu Tiptonovi.

„Ujmeš se role hostitele, Billy?“

Mrzout Billy sáhl dozadu a vytáhl z pouzdra zavěšeného za zády nůž. Emily zděšeně vytřeštila tmavé oči a pokusila se odtáhnout, ale on ji držel velmi pevně a byl rychlý, nesmírně rychlý. Sotvaže se nůž objevil, už se namočil do krve; jediný svižný řez přes vnitřní stranu zápěstí, přes místa, kam ji Julian políbil. Z rány se vyhrnula krev, začala kapat na podlahu, pleskání se v tichu tanečního sálu hlučně rozléhalo.

Dívka krátce zanaříkala, ale než jí zcela došlo, co se děje, Mrzout Billy už zase vrátil nůž do pouzdra a její ruku si opět vzal Julian. Znovu zvedl tu štíhlou paži, sklonil hlavu až k zápěstí a začal sát.

Mrzout Billy couval ke dveřím. Ostatní opustili schody a blížili se, ženské šaty tichounce šustily. Obstoupili Juliana a jeho kořist v hladovém kroužku, oči měli temné a žhavé.

Když Emily ztratila vědomí, Mrzout Billy zase vyrazil, chytil ji v podpaží a podpíral. Nevážila skoro nic.

„Taková krása,“ zašeptal Julian, když se od ní odtrhl; rty měl vlhké, oči tvrdé a ukojené. Usmál se.

„ Prosím, Damone,“ žadonil ten, kterému říkali Jean, a třásl se jako v horečce.

Tmavá krev dívce pomalu stékala po paži. Julian věnoval Jeanovi chladný, zlomyslný pohled. „Valerie, jsi na řadě,“

oznámil. Bledá mladá žena s fialkovýma očima a ve žlutých šatech vystoupila z kruhu, delikátně poklekla a začala to strašlivé ronění olizovat. K otevřené ráně přitiskla rty, teprve když olízala celou paži do čista.

Pak přišel s Julianovým svolením na řadu Raymond, potom Adrienne, pak Jorge. A konečně, když se nakrmili všichni, se Julian s úsměvem a pokynutím otočil k Jeanovi.

Jean se na dívku vrhl s tlumeným vzlykem, vyrval ji Mrzoutovi Billymu z objetí a začal rvát měkkou tkáň na hrdle. Damon Julian se znechuceně zašklebil. „Až skončí, ukliď tu,“ přikázal Mrzoutovi Billymu.

Kapitola třetí

New Albany, Indiana, červen 1857

Mlha ležela na řece jako hustá deka, vzduch byl vlhký a mrazivý. Joshua York dorazil ze St. Louis krátce po půlnoci a sešel se s Abnerem Marshem v prázdných docích v New Albany. Marsh čekal skoro půl hodiny, než se York objevil, než vyšel z mlhy jako bledé zjevení. Za ním, tiší jako stíny, přišli čtyři další.

Marsh se zazubil. „Zdravím, Joshuo,“ povídá. Ostatním jen stroze přikývl. Už se s nimi krátce setkal, to bylo v dubnu v St. Louis, než odjel do New Albany, dohlížet na stavbu svého snu. Byli to Yorkovi přátelé a společníci na cestách, ale divnější partičku Marsh snad nikdy nepotkal.

Dva byli muži nezjistitelného stáří a s cizími jmény, která si nedokázal ani zapamatovat, ani vyslovit; k Yorkově pobavení jim začal říkat Smith a Brown. Věčně na sebe štěkali v nějaké cizokrajné hatmatilce. Třetí muž pocházel z amerického východu, měl propadlé tváře a oblékal se jako funebrák. Jmenoval se Simon a nikdy slovo nepromluvil.

Žena, Katherine, prý je Britka. Vysoká a jakoby shrbená, působila nezdravým, div že ne rozkladným dojmem.

Marshovi připomínala velikého bílého supa. Ale byla to Yorkova známá, všichni byli jeho přátelé a York jej upozornil, že si přivede dost divné přátele, takže Abner Marsh držel jazyk za zuby.

„Dobrý večer, Abnere,“ pozdravil York. Zastavil se a rozhlédl se po docích, kde jako kostry polehávaly mezi šedivou, vznášející se mlhou rozestavěné lodi. „Studená noc, co? Na červen?“

„To teda jo. Jedeš zdaleka?“

„Mám apartmá v hotelu Galt House, naproti v Louisvillu. Najali jsme si člun, aby nás převezl přes řeku.“

Chladné šedé oči si se zájmem prohlížely nejbližší loď. „To je ta naše?“

Marsh si odfrkl. „Tenhle prcek? Sakra, to ne, to je nějakej levnej zadokolesáč, stavějí ho pro Cincinnati.

Nemyslel sis přece, že na naši loď nechám dát nějaký mizerný záďový koleso, že ne?“

York se usmál. „Omlouvám se za svou nevědomost. Kde je tedy naše loď?“

„Pojďte tudy,“ mávl Marsh kamsi hůlkou. Vedl je přes polovinu doků. „Tady je,“ ukázal.

Mlha jako by se jen kvůli nim rozestoupila, a už ji viděli, vysokou a pyšnou, jak se tyčí nad trpasličím pronárodem všech ostatních lodí v doku. Kajuty a zábradlí, vše se lesklo čerstvou barvou, bledou jako sníh, která zářila dokonce i v tomhle mlhavém rubáši. Až nahoře, na nejvyšší palubě, v půli cesty ke hvězdám, jako by zářila kormidelna; skleněný chrám, jehož kupole byla kolem dokola zdobena pěknými řezbami, jemnými jako irská krajka. Komíny, ta dvojčata podobná sloupům, se tyčily hned za palubní nástavbou až do třicetimetrové výšky, byly černé a rovné a povýšené. Jejich vrcholové kryty zářily jako dvě tmavé kovové květiny. Trup byl štíhlý a jako by se táhl donekonečna, protože záď se ztrácela v mlze. Jako všechny prvotřídní lodě měla boční kolesa. Ta byla usazená v polovině lodního trupu, stříšky nad nimi se titánsky zvedaly a dávaly tušit obrovskou sílu lopatkových kol, která ukrývaly. A jako by byly ještě větší tím, že na nich chybělo zatím nenamalované jméno lodi.

Ve tmě a mlze a mezi všemi menšími a obyčejnějšími loděmi vypadala tahle jako vidina, jako bílý přízrak z nějakého lodníkova snu. Až to bere dech, pomyslel si Marsh, stál a díval se.

Smith a Brown si něco drmolili, ale Joshua York se také jen díval. Díval se velice dlouho, potom přikývl. „Vytvořili jsme cosi nádherného, Abnere,“ řekl.

Marsh se usmál.

„Nečekal jsem, že ji najdu tak blízko před dokončením,“

pokračoval York.

„Jo, to je New Albany,“ na to Marsh. „Proto jsem jel sem a ne do některejch doků v St. Louis. Tady se stavěj parníky od tý doby, co jsem byl kluk, jenom loni jich tu postavili dvaadvacet, a letos už jich asi maj skoro tolik.

Věděl jsem, že to pro nás zmáknou. Škoda, že jsi tu nebyl.

Přijel jsem s jednou z těch truhlic se zlatem, všechno jsem to vyklopil před ředitele na stůl a povídám mu, jářku, chci nechat postavit parník a chci to rychle, a chci, kurva drát, aby to byla ta nejrychlejší a nejhezčí a nejlepší loď, jakou jste kdy postavili, jasný? Teď mi sežeňte nějaký inženýry, svoje nejlepší, je mi putna, jestli je budete muset vytáhnout z nějakýho bordelu támhle v Louisvillu, zkrátka mi je seženete do večera a hned se začne. A obstaráte mi ty nejlepší tesaře a malíře a kotláře a všechny ostatní, sakra, protože jestli dostanu něco jinýho než ode všeho to nejlepší, budete toho kurevsky litovat.“ Marsh se zasmál. „Měl bys ho vidět, nevěděl, jestli má čumět na to zlato, nebo poslouchat mě, obojí ho k smrti vylekalo. Ale odved dobrou práci, to zase jo.“ Kývl k lodi. „Jasně že není hotová úplně.

Musí se domalovat, většinou samá modrá a stříbrná, aby se to hodilo ke všemu tomu stříbru, co jsi chtěl do salonu. A pořád čekáme na něco z toho nóbl nábytku a zrcadel, co jsi objednal z Filadelfie, a tak. Ale z valný části je hotová, Joshuo, skoro připravená na vodu. Pojď, provedu tě.“

Na hromadě prken poblíž zádi nechali dělníci stát svítilnu. Marsh škrtl zápalkou o nohu, rozsvítil a strčil panovačně svítilnu Brownovi. „Vemte to, jo?“ nakázal úsečně a těžce oddusal po dlouhém můstku na hlavní palubu. Ostatní se vlekli za ním. „Dávejte bacha, kam šaháte,“ doporučil, „někde ještě nedoschla barva.“

Nejnižší, hlavní paluba byla plná strojů. Svítilna hořela jasně, rovnoměrně, ale Brown se s ní pořád obracel, a tak stíny mohutných strojů jako by se hýbaly a zlověstně poskakovaly, jako by to byli živí tvorové. „Heleďte, držte to klidně,“ poroučel Marsh. Otočil se k Yorkovi a začal ukazovat; hůlka vyrážela jako dlouhý hikorový prst ke kotlům, velkým kovovým válcům, jež vedly po obou stranách předku paluby. „Osumnáct kotlů,“ hlásil Marsh hrdě. „O tři víc než na Zatmění. Každej devadesát šest centimetrů v průměru a osum a půl metru dlouhej.“ Hůlka se zakývala. „Topeniště jsou vyložený ohnivzdornejma cihlama a ocelovým plechem a nechal jsem je dát na držákách nad palubu, protože tak se zmenšuje nebezpečí požáru.“ Ukázal jim, kudy nahoře vede parní potrubí, od kotlů až k motorům, pak se všichni vydali na záď. „Máme devadesátky válce, vysokotlaký, takže jsme získali třicetimetrovej záběr, stejnej jako má Zatmění. Dejte na mý slova, tahle loď bude tu starou řeku zrovna polykat.“

Brown drmolil, Smith blábolil, Joshua York se usmíval.

„Pojďte nahoru,“ vyzval je Marsh. „Tvoji přátelé nevypadaj na to, že by je zajímaly motory, ale nahoře by se jim to mohlo zamlouvat o to víc.“

Schodiště bylo široké a pěkně zdobené, z leštěného dubu a s elegantním vroubkovaným zábradlím. Začínalo kousek za přídí a bylo tak široké, že těm, kdo se budou naloďovat, zakryje výhled na kotle a motory, potom se rozdvojovalo a elegantně zakřivovalo a obě ramena vedla na druhou neboli kotelní palubu. Vyšli nahoru po rameni na pravoboku, vepředu šli Marsh s hůlkou a Brown se svítilnou, vysoké boty klapaly po tvrdém dřevě vyhlídkové promenády. Žasli nad jemnými gotickými detaily sloupů a ochranných zábradlí, nad vším tím pracně vytvarovaným dřevem s vyřezanými květy a kudrlinkami a listy. Dveře a okna kajut vedly ke přídi i k zádi v dlouhé, předlouhé řadě; dveře byly z tmavého ořešáku, okna byla z barevného skla. „Kajuty první třídy ještě nejsou zařízený,“ hlásil Marsh, ale otevřel dveře a do jedné je zavedl. „I tady ale bude jenom to nejlepší, prachový peřiny a polštáře, zrcadlo a petrolejka do každýho pokoje. Naše kajuty jsou větší než obvykle – nebudeme moct vzít tolik pasažérů jako některý jiný lodě týhle velikosti, ale zas pro ně máme víc místa.“ Usmál se.

„Takže můžeme chtít vyšší cenu.“

Každá kajuta měla dvoje dveře; jedny vedly ven na palubu, druhé dovnitř, do velkého salonu, největší místnosti na parníku. „Hlavní salon není úplně hotovej,“ vykládal Marsh, „ale i tak se tam zajdeme podívat.“

Vešli a zastavili se, Brown zvedal svítilnu, aby vrhala světlo po celém rozlehlém, ozvěnou zvučícím prostoru salonu. Ten sahal až po kotelní palubu, byl souvislý a nepřerušovaný, jen vprostřed lodi vedla ulička. „Ke přídi salon pro pány, k zádi pro dámy,“ vysvětloval Marsh.

„Podívejte se. Není to ještě hotový, ale až jo, to bude něco.

Támhleten mramorovej bar je dlouhej dvanáct metrů a za něj dáme zrcadlo právě tak veliký. Už jsem ho dal objednat.

Zrcadla budou taky na dveřích všech kajut první třídy, se stříbrnejma rámama, a támhle vzadu, na konci dámský části salonu, bude zrcadlo vysoký skoro čtyři metry.“ Ukázal holí nahoru. „Teď není vidět nic, je tu tma a vůbec, ale stropní okna jsou z barevnýho skla a táhnou se po celý dýlce salonu.

Dolu položíme takovej ten bruselskej koberec a v kajutách budou koberce taky. Máme stříbrnou chladničku na vodu, která bude stát na nóbl stolečku, a k ní stříbrný kalíšky. A máme klavír a zbrusu nový sametový židle a ubrusy z pravýho lnu. Ale nic z toho tu ještě není.“

I když mu scházely koberce, zrcadla a nábytek, vypadal hlavní salon velkolepě. Prošli se po něm pomalu a mlčky a v přeskakujícím světle ze tmy náhle vyskakovaly jednotlivé dílky jeho majestátní krásy, jen aby za nimi zase mizely: vysoký klenutý strop se zakřivenými trámy, vyřezávanými a namalovanými do podrobností tak malých, až se podobaly krajce. Dlouhé řady štíhlých sloupů podél dveří do kajut, zdobených jemným drážkováním. Černý bar, v jehož mramoru se táhly silné barevné žilky. Olejnatý lesk tmavého dřeva. Dvojitá řada lustrů, na každém čtyři veliké křišťálové koule visící ze sítě z tepaného železa; už schází jen olej a plameny a všechna ta zrcadla, aby se celý salon probral ke skvostné, jasné záři.

„Říkala jsem si, že kajuty jsou dost malé,“ prohlásila najednou Katherine, „ale tahle místnost bude báječná.“

Marsh se na ni zamračil. „Kajuty jsou velké, paninko.

Pět čtverečních metrů. Normální jsou čtyři. Tohle je parník, víme?“ Odvrátil se od ní a ukazoval dál hůlkou. „Kancelář účetního bude až támhle vepředu, kuchyně a toalety jsou vedle krytů koles. Znám přesně toho kuchaře, kterýho potřebujeme. Dělával u mě, na mojí Bětce.“

Na střeše kotelní paluby byla bouřková paluba. Vyšli po úzkém schodišti a ocitli se před velikými, černými kovovými komíny, pak šli po ještě kratším schodišti na nejvyšší, horní palubu, která vedla od komínů ke kormidelně. „Kajuty pro posádku,“ oznámil Marsh a s prohlídkou se neobtěžoval. Kormidelna stála na horní palubě. Zavedl je až k ní a vpustil je dovnitř.

Odsud byly vidět celé doky; všechny menší lodě zahalené v mlze, za nimi pak černé vody řeky Ohio, ba dokonce skrze mlhu strašidelně poblikávala vzdálená světélka Louisvillu. Vnitřek kormidelny byl rozlehlý a přepychový. Okna byla z nejlepšího, nejčistšího skla, jen po okrajích měla rámy z barevného skla. Všude se lesklo tmavé dřevo a leštěné stříbro, bledé a chladné v záři svítilny.

A pak tu bylo kormidelní kolo. Vidět byla jen horní polovina, tak bylo obrovské, a i ta byla velká jako Marsh; dolní polovina byla zapuštěna do drážky v podlaze.

Kormidelní kolo bylo vyrobeno z měkkého černého teaku, chladivého a hladkého na dotek, a paprsky se pyšnily zdobnými stříbrnými pásky, jako se holky ze šantánu pyšní podvazky. Kormidelní kolo zrovna jako by plakalo po kormidelníkově ruce.

Joshua York došel ke kolu, dotkl se jej, přejel bledou rukou po černém dřevě a stříbře. Potom kolo uchopil, jako by sám kormidloval, a dlouho jen tak stál, kolo měl v rukou a šedé oči vypadaly sklíčeně; díval se do tmy a do té mlhy, co přišla, i když je červen. Ostatní všichni ztichli a Abner Marsh na okamžik téměř cítil, jak se parník pohybuje, snad po jakési temné řece ducha, na podivné a nekončící cestě.

Nato se Joshua York otočil a kouzlo prolomil. „Abnere,“

prohlásil, „rád bych uměl tu loď vést. Můžeš mě naučit kormidlovat?“

„Kormidlovat?“ zopakoval překvapeně Marsh. Nedělalo mu žádné těžkosti, když si chtěl Yorka představit jako kapitána lodi, ale kormidlování, to je přece jen něco jiného.

Nicméně už to, že jej o to požádal, mu partnera vcelku zlidštilo a udělalo jej poněkud pochopitelnějším. Abner Marsh věděl, co to znamená, když někdo chce kormidlovat.

„Víš, Joshuo,“ povídá, „já už si svý za kormidlem odved a můžu říct, že to je ta nejskvělejší věc na světě. Dělat kapitána není ve srovnání s tím nic. Ale nestačí jenom přijít a pustit se do toho, jestli víš, co myslím.“

„Zdá se mi, že kolo se ovládá vcelku snadno,“ prohlásil York.

Marsh se zasmál. „Sakra, to teda jo, ale když říkám, že se toho musíš hodně naučit, nemluvím o kole. Mluvím o řece, Yorku, o řece. O starý dobrý Mississippi. Já dělal kormidelníka osm let, než jsem si pořídil vlastní lodě, a měl jsem koncesi pro horní tok Mississippi a Illinois. Ale nikdy pro Ohio, ani pro dolní tok Mississippi, a i když toho vím o paroplavbě hodně, nekormidloval bych tam, ani kdyby mi šlo o krk – neznám to tam. A ty místa, kde to znám, jsem se učil znát léta a to učení nikdy nepřestává. Teď už jsem do kormidelny nevlez tak dávno, že bych se všecko musel učit znova. Řeka se mění, Joshuo, tak to je. Není nikdy dvakrát za sebou stejná, takže ji musíš znát do posledního kousku.“

Marsh došel ke kormidelnímu kolu a něžně na ně položil ruku. „Tuhle loď mám v oumyslu kormidlovat, aspoň jednou. Snil jsem o ní tak dlouho, že ji teď chci mít ve vlastních rukách. Až budeme soupeřit se Zatměním, určitě chci aspoň chvíli stát v kormidelně, to teda jo. Jenže tahle loď je moc velká na cokoli kromě neworleanský plavby, kromě plavby na dolním toku, takže se budu muset začít učit sám, učit se znát každej metr řeky, sakra. A to zabere spoustu času a práce.“ Zadíval se na Yorka. „Ještě pořád chceš kormidlovat, když už víš, co to obnáší?“

„Můžeme se učit společně, Abnere,“ nadhodil York.

Yorkovi společníci začínali být neklidní. Obcházeli od okna k oknu, Brown si přendával svítilnu z ruky do ruky, Simon byl bledý jako mrtvola. Smith něco Yorkovi řekl v cizím jazyce. York přikývl. „Musíme se vrátit,“ ohlásil.

Marsh se naposledy rozhlédl, ještě se mu odsud nechtělo, ale pak je z kormidelny odvedl.

Když se dovlekli do půli doků, York se otočil, ohlédl se po jejich parníku, který dřepěl na svých operách a na tmavém pozadí se světle rýsoval. Ostatní se také zastavili a mlčky čekali.

„Znáš Byrona?“ zeptal se York Marshe.

Marsh se na chvíli zamyslel. „Znal jsem jednoho chlápka, co kormidloval na parníku Grand Turk. Říkali mu Očko Pete, ale myslím, že se doopravdy jmenoval Brian.“

York se usmál. „Ne Brian, Byron. Lord Byron, anglický básník.“

„Jo ten,“ kývl Marsh. „Já nikdy na básničky moc nebyl.

Ale o tomhle jsem, myslím, slyšel. Kulhal, ne? A byl dost na ženský.“

„Ten a nikdo jiný, Abnere. Ohromující člověk. Měl jsem to štěstí se s ním jednou setkat. Naše loď mi připomněla jednu báseň, kterou kdysi napsal.“ Začal recitovat.

Jak noc si kráčí, oděná v krásu jasných dní i nebes hvězdnatých Vše, co je nejlepší ze tmy i jasu, je v jejích očích a září z nich změkčeno v něžném světle času, jež pestrým dnům nepřejí na nebesích.

„Byron samozřejmě psal o ženě, ale připadá mi, že ta slova se hodí i na naši loď, nebo ne? Jen se na ni podívej, Abnere! Co myslíš?“

Abner Marsh pořádně nevěděl, co si myslí; lidi od řeky obyčejně poezii nedeklamovali, takže netušil, co odpovědět člověku, který tak činí. Nakonec ze sebe vymáčkl jen tohle: „Velmi zajímavé, Joshuo.“

„Jak ji pojmenujeme?“ zeptal se York, oči stále upíral na loď a na tváři měl mírný úsměv. „Nenapadá tě něco díky té básni?“

Marsh se zamračil. „Po žádným kulhavým Britovi ji nepojmenujeme, jestli si myslíš tohle,“ zavrčel.

„Ne, to jsem ani nenavrhoval,“ na to York. „Myslel jsem spíš na něco jako Temná paní, anebo…“

„Já taky něco vymyslel,“ povídá Marsh. „Jsme nakonec Ockerweeská říční přepravní společnost a tahle loď je prostě můj uskutečněnej sen.“ Zvedl hikorovou hůlku a ukázal na kryt koles. „Napíšeme to rovnou támhle, velikejma modrejma a stříbrnejma písmenama, bude to fakt pěkný. Sen Ockerwee. “ Usmál se. „Sen Ockerwee proti Zatmění, o tomhle závodě se bude mluvit, i když všichni budeme dávno pod drnem.“

Na chviličku jako by se v Joshuových šedých očích mihlo cosi podivného a ztrápeného. Pak to stejně rychle zmizelo. „Sen Ockerwee,“ zkusil si to. „Nepřipadá ti, že to je poněkud… hmm, zlověstné? Ke mně jako by to mluvilo o nemoci, krvi a divokých vidinách. Sen o… sen, jaký by si člověk neměl dávat zdát nikdy, Abnere.“

Marsh se mračil. „Mně to nic takovýho neříká. Mně se to líbí.“

„Poplaví se lidé na lodi s takovým jménem? Chceme jim připomínat takové věci?“

„Plavili se už na jinejch,“ řekl Marsh. „Na Válečným orlovi a na Duchovi, i na lodích pojmenovanejch po rudoších. Poplavěj se i na týhle.“

Pohublý a bledý muž jménem Simon něco řekl, hlasem, jenž drásal jako rezivá pila, a v jazyce, který Marsh neznal, ale byla to jiná řeč než ta, v níž mezi sebou klábosili Smith a Brown. York jej zaslechl a za chvíli se zatvářil zamyšleně, i když pořád byl hlavně na pochybách. „Sen Ockerwee,“

zopakoval to znovu. „Doufal jsem ve… zdravější jméno, ale Simon mě právě na něco upozornil. Takže bude po tvém, Abnere. Bude to Sen Ockerwee.“

„Dobře,“ odpověděl Marsh.

York nepřítomně přikývl. „Navrhuji sejít se zítra na večeři v Galt House. V osm. Můžeme naplánovat cestu do St. Louis, probrat výběr posádky a zásob… pokud ti to tak vyhovuje.“

Marsh cosi zavrčel na souhlas, York a jeho průvodci vyrazili ke svému člunu a zmizeli v mlze. Ještě dlouho poté, co se ztratili, stál Marsh v docích a upřeně se díval na ztichlý parník. „Sen Ockerwee,“ řekl nahlas, jen aby si ozkoušel, jak to chutná na jazyku. A kupodivu tehdy poprvé mu připadalo, že to jméno je nějaké divné, plné významů, které se mu nelíbily. Zachvěl se, na chvilku jej nevysvětlitelně zamrazilo, pak si ale odfrkl a šel na kutě.

Kapitola čtvrtá

Na palubě parníku Sen Ockerwee, řeka Ohio, červenec 1857

Sen Ockerwee odplul z New Albany za tmy – jedné parné noci na počátku července. Za všechny ty roky strávené na řece se Abner Marsh necítil tolik plný života jako toho dne. Celé dopoledne dohlížel na poslední drobné práce v Louisvillu a v New Albany; najal holiče, poobědval s lidmi z doků a rozeslal pár dopisů. V dusném odpoledni odešel do své kajuty, pak si naposledy obešel celý parník, aby se ujistil, že všechno je, jak má být, a přivítal nějaké pasažéry.

Večeře byla poněkud uspěchaná, po ní zašel na hlavní palubu, podíval se, co dělá strojník a jestli kotláři zkontrolovali všechny kotle, a ujistil se, že první důstojník dohlédl na naloďování posledních dávek nákladu. Slunce nelítostně pražilo, vzduch byl hutný a nehybný, přístavní dělníci se leskli potem, vláčeli bedny a žoky a sudy po úzkých nákladních můstcích a první důstojník jim u toho bez ustání nadával. Marsh věděl, že naproti v Louisvillu nakládají nebo se chystají k odplutí i další parníky: velký, nízkotlaký Jacob Strader firmy Cincinnattská poštovní, rychlý Jižan Cincinnattské a louisvillské přepravní společnosti, půl tuctu dalších, menších lodí. Díval se, jestli některé vyrážejí dolů po proudu, a i přes horko a přes to, že hned po setmění se od řeky zvedla hejna komárů, mu bylo zatraceně dobře po těle.

Hlavní paluba byla od přídě po záď plná nákladu, který zabíral většinu místa, kde nebyly kotle a topeniště a motory.

Naložili sto padesát tun tabákových listů v žocích, třicet tun železných tyčí, nespočet sudů s cukrem, moukou a pálenkou, beden s pěkným nábytkem pro nějakého boháče v St. Louis, nějaké ty špalky soli, role hedvábí a bavlny, třicet sudů hřebíků, osmnáct krabic pušek, nějaké knihy a papíry a různé další drobnosti. A špek. Desítku velikých sudů nejlepšího špeku. Jenže špek vlastně nepatřil mezi náklad; Marsh jej zakoupil osobně a poručil, ať jej složí na palubu.

Hlavní paluba byla také plná cestujících, mužů, žen i dětí, byli tu namačkaní jako říční komáři, rojili se a hemžili mezi nákladem. Na loď se jich nacpaly tři stovky, za přepravu do St. Louis každý zaplatil jeden dolar. A nic jiného než samotnou přepravu za něj taky nedostali; jídlo si museli vzít s sebou a na palubě najdou místo k přespání jen ti šťastní. Byli to především cizinci, Irové a Švédi a tělnatí Holanďané, pořvávali na sebe v jazycích, které Marsh neznal, popíjeli a kleli a fackovali děcka. Tam dole bylo i pár traperů a nádeníků, kteří při Marshových cenách neměli na nic lepšího než právě na holou přepravu na palubě.

Pasažéři v kajutách si zaplatili plných deset dolarů, tedy aspoň ti, kteří mířili až do St. Louis. I při téhle ceně byly plné skoro všechny kajuty; účetní hlásil, že mají na palubě sto sedmdesát sedm kajutových cestujících. Marsh usoudil, že vzhledem k těm sedmičkám to je dobrý počet. Na seznamu měli také zhruba desítku plantážníků, šéfa velké kožešinářské firmy ze St. Louis, dva bankéře, bohatého Brita se třemi dcerami a čtyři jeptišky cestující do Iowy. Na lodi byl i kněz, ale to nevadilo, protože tu neměli žádnou šedivou klisnu; mezi lodníky bylo dobře známo, že kněz a šedá klisna na palubě znamenají jistou pohromu.

Co se týče posádky, byl Marsh velmi spokojen. Dva nynější kormidelníci nebyli nic zvláštního, ale ty si najal jen dočasně, na cestu do St. Louis, protože byli odborníci na řeku Ohio a Sen Ockerwee bude působit na neworleanské plavbě. Poslal dopisy do St. Louis a New Orleansu a v Plantážnickém hotelu na něj čekali dva prvotřídní kormidelníci, kteří se vyznají na dolní Mississippi. U zbytku posádky měl Marsh jistotu, že lepší lidi by nenašel.

Strojníka dělal Whitey Blake, popudlivý mužíček, jehož naježená bílá bradka neustále nesla stopy po strojních olejích. Whitey se plavíval s Marshem ještě na Eli Reynoldsové a později na Elizabeth A. a na Krásné Ockerwee a nikdo nerozuměl parnímu pohonu líp než on.

Účetní Jonathon Jeffers měl zlaté brejličky a dozadu ulízané hnědé vlasy a fešácké kamaše na knoflíky, ale při účtování a smlouvání to byl učiněný ďábel, nikdy na nic nezapomněl, dovedl při obchodě pěkně druhého natáhnout a ještě obávanější byl jako šachista. Jeffers seděl v hlavní kanceláři firmy, jenže pak mu Marsh napsal, ať přijede a nalodí se na Sen Ockerwee. Přijel okamžitě; přes své švihácké vzezření byl Jeffers člověk od řeky, a to až do morku svých cifršpiónských kostí. Vždycky u sebe míval hůl se skrytým rapírem a se zlatou rukojetí. Kuchařem byl propuštěný barevný chlapík jménem Toby Lanyard, který se s Marshem plavil už čtrnáct let, od chvíle, kdy Marsh okusil jeho kuchařské umění. To bylo v Natchezu, Marsh jej tehdy okamžitě koupil a dal mu svobodu. A první důstojník – chlap, který se jmenoval Michael Theodore Dunne, kterému ale nikdo neřekl jinak než Chlupáč Mike, až na přístavní dělníky, ti mu říkali uctivě pane Dunne – byl jedním z největších a nejzlejších a nejpaličatějších lidí, jaké jste na řece našli. Měřil dobře k metru devadesáti, měl zelené oči a černou bradku a všude, včetně paží a nohou a prsou, byl porostlý hustými, černými kudrnatými chlupy. Pro nadávku nešel nikdy daleko, vztekal se jako pes a neviděli jste ho bez jeho černého, metr dlouhého železného prutu. Abner Marsh jaktěživ neviděl, že by Chlupáč Mike tím prutem někoho uhodil, no, snad jen jednou nebo dvakrát, ale vždycky ho třímal v pěsti a přístavní nosiči si zděšeně vykládali historku o tom, že prý kdysi prutem rozpoltil lebku jednomu, který upustil do řeky sud s pálenkou. Jako první důstojník byl tvrdý, ale spravedlivý, a když se díval, nikomu radši z rukou nic nepadalo. Před Chlupáčem Mikem Dunnem zkrátka měli všichni na řece náramný respekt.

Byla to ukrutně dobrá posádka, tihle muži na palubě Snu Ockerwee. Od prvního dne všichni odváděli, co odvádět měli, takže než nad New Albany vyšly všechny hvězdy, náklad i cestující byli na palubě a v seznamech, páry bylo dost, topeniště burácela a svítila strašlivým ruměným svitem a vydávala dost horka, aby na hlavní palubě bylo tepleji než v Natchezu pod kopcem o letní noci. A v kuchyni se chystalo dobré jídlo. Abner Marsh si všechno prověřil, a když byl spokojen, vyšplhal se až do kormidelny, která se ve své nádheře důstojně tyčila nad vším tím zmatkem, a zahulákal dolů. „Vycouvejte s ní na vodu,“ přikázal kormidelníkovi. A kormidelník zavolal dolů, ať mu pošlou krapet páry, a uvedl obě ohromná boční kolesa do zpětného pohybu. Abner Marsh postával uctivě kus za kormidelníkem a Sen Ockerwee hladce vyklouzl na černou, hvězdami posetou hladinu řeky Ohio.

Jakmile byli na vodě, kormidelník změnil směr otáčení koles a natočil loď po proudu; veliký parník se mírně chvěl, ale do hlavní plavební trasy vklouzl naprosto hladce, kolesa dělala čakčakčakčakčak a otáčela se a vířila ve vodě; loď se pohybovala rychleji a rychleji, díky rychlosti proudu i díky vlastní páře, blýskala se u toho jako lodníkův sen, rychlá jako hřích, rychlá jako samo Zatmění. Komíny nad jejich hlavami vybafly dvě veliké stuhy kouře, oblaka jisker vylétala a ztrácela se za nimi, dosedala na hladinu a skomírala jako roje rudých a oranžových světlušek. V očích Abnera Marshe byly kouř a pára a jiskry krásnější a vybranější podívanou než všechny ohňostroje, které vídal v Louisvillu na čtvrtého července. Pak kormidelník natáhl ruku, spustil jejich parní píšťalu, její dlouhý a rezavý jekot je div neohlušil; byla to báječná píšťala, v jejím tónu, který byl slyšet na kilometry daleko, bylo cosi nezkrotného a dychtivého.

Teprve když světla Louisvillu a New Albany zmizela vzadu a Sen Ockerwee uháněl mezi břehy stejně černými a pustými, jaké bývaly před stovkou let, uvědomil si Abner Marsh, že Joshua York mezitím přišel do kormidelny a stojí vedle něj.

Byl náramně pěkně nastrojený, čistě bílé kalhoty, čistě bílý frak, tmavomodrá vesta, bílá košile samé volánky a serepetičky, modrá hedvábná vázanka. Řetízek od kapesních hodinek, který mu visel na vestě, byl stříbrný, na jedné z bledých rukou měl York veliký stříbrný prsten, ve kterém byl zasazen jasně modrý, blýskavý drahokam. Bílá, modrá a stříbrná; to byly barvy jejich lodě, takže York vypadal jako její součást. V kormidelně rozvěsili okázalé modré a stříbrné závěsy, veliká čalouněná pohovka stojící vzadu byla modrá a voskované plátno také. „Moc pěknej ohoz, Joshuo,“

pochválil Marsh.

York se usmál. „Díky,“ odpověděl. „Zdálo se mi to vhodné. Ty vypadáš taky báječně.“ Marsh si koupil nový kormidelnický kabát s lesklými mosaznými knoflíky a měl na hlavě čepici, na níž bylo stříbrnou nití vyšito jméno parníku.

„Ale jo,“ souhlasil. Nikdy neuměl moc lichotit, nadávky mu šly snadněji a víc ho uspokojovaly. „Tak co, byl jsi už vzhůru, když jsme vyplouvali?“ York většinu dne prospal v kapitánské kajutě na horní palubě, zatímco Marsh se dřel a staral a vůbec vykonával většinu kapitánských povinností.

Marsh ale pomalu přivykal tomu, že York a jeho společníci žijí po nocích a přes den spí. Znal jiné lidi, kteří to dělají zrovna tak, a když se na to Joshuy jednou zeptal, ten se jen usmál a zase mu zarecitoval tu básničku o „pestrých dnech“.

„Stál jsem na bouřkové palubě, před komíny, a všechno jsem sledoval. Jakmile jsme se dali do pohybu, udělalo se tam dost chladno.“

„Rychlej parník si vyrábí vlastní vítr,“ vysvětlil Marsh.

„Ať je den jak chce horkej a ať si dřevo hoří jako divý, tam nahoře je vždycky chladno a čerstvo. Někdy mi je těch dole na hlavní palubě líto, ale co, sakra, platěj jenom dolar.“

„Jistěže,“ souhlasil York.

V tu chvíli se ozvalo těžké žuchnuti a loď se mírně otřásla.

„Co to bylo?“ chtěl vědět York.

„Nejspíš jsme najeli na potopenej kmen,“ odpověděl Marsh. „Je to tak?“ zeptal se kormidelníka.

„Škrtli jsme o něj,“ odtušil kormidelník. „Ale klid, kapitáne. Nepoškodil nás.“

Abner Marsh přikývl a otočil se zase k Yorkovi. „Tak co, nesejdeme do salonu? Cestující budou všichni tam, koneckonců je to první noc na vodě, můžeme se s některejma seznámit a popovídat s nima a ujistit se, že je všechno v nejlepším pořádku.“

„Velmi rád,“ souhlasil York. „Ale ještě před tím bych tě rád pozval do své kajuty na skleničku, Abnere. Měli bychom vyplutí oslavit, nemyslíš?“

Marsh pokrčil rameny. „Na skleničku? Nevidím důvod, proč to odmítnout.“ Podíval se na kormidelníka a pozdravil jej nadzvednutím čepice. „Příjemnou noc, pane Daly. Jestli chcete, nechám vám sem pak poslat kafe.“

Odešli z kormidelny a uchýlili se do kapitánské kajuty, jen chvíli se zastavili, než York odemkne. Trval na tom, že jeho kajuta, a ostatně i všechny kajuty na lodi musejí mít pevné zámky. To bylo poněkud nezvyklé, ale Marsh bez potíží souhlasil. Koneckonců York není přivyklý životu na parníku a ostatní jeho požadavky byly zcela rozumné, například to stříbro a zrcadla, díky kterým je salon tak nádherný.

Yorkova kajuta byla třikrát delší než kajuty pro cestující a dvakrát tak široká, takže na poměry na parníku byla přímo obrovská. Teď v ní ale Abner Marsh byl poprvé od chvíle, kdy si ji York převzal, a tak se zvědavě rozhlížel. Dvě petrolejové lampy na koncích místnosti dodávaly kajutě teplé, útulné světlo. Široká okna z barevného skla byla teď tmavá, zavřená, zatažené těžké závěsy z černého sametu vypadaly ve světle lampy měkce a slavnostně. V jednom rohu stál vysoký prádelník, na kterém leželo umyvadlo s vodou, na stěně pak bylo zrcadlo ve stříbrném rámu. Byla tu úzká, ale pohodlně působící postel a dvě velká kožená křesla, dále rozložitý psací stůl z růžového dřeva se spoustou zásuvek a haldami papírů. Ten stál u jedné stěny. Nad ním byla přibitá pěkná stará mapa povodí Mississippi. Na stole leželo hodně knih vázaných v kůži a celé štosy novin. To byla další z libůstek Joshuy Yorka: četl nadměrně mnoho novin, a to vydávaných leckde, ne-li všude. Noviny z Anglie, noviny v cizích jazycích, samozřejmě Tribuna pana Greeleyho a také Herald z New Yorku, v podstatě všechny noviny ze St. Louis a New Orleansu a k nim rozličné týdeníky z menších měst na řece. Každý den mu doručovali štosy novin. A taky knihy: v kajutě byla vysoká knihovna, už teď zcela nabitá, a další knihy se vršily na stolku u postele a na nich stála napůl rozteklá čtecí svíčka.

Abner Marsh však neplýtval časem a knihy si neprohlížel. Vedle knihovny stál dřevěný zásobník na vína a na něm úhledně polehávalo dvacet nebo třicet vinných láhví.

Šel rovnou k němu a vytáhl jednu láhev. Neměla etiketu a tekutina uvnitř byla tmavě rudá, tak tmavě, až byla skoro černá. Na korkové zátce bylo ještě navíc víčko z lesklého černého vosku. „Máš nůž?“ zeptal se Yorka a otočil se s lahví v ruce k němu.

„Pochybuji, že tahle značka by ti vyhovovala, Abnere,“

na to York. Držel v rukou podnos se dvěma stříbrnými kalíšky a křišťálovou karafou. „Ale mám tu vynikající sherry. Co si radši dát to?“

Marsh váhal. Yorkovo sherry obvykle bývalo skvělé a on by si je nerad nechal ujít, ale jak znal Joshuu, bylo mu jasné, že jakékoli víno z jeho soukromé sbírky bude jistě mimořádné. Kromě toho byl zvědavý. Přendával si láhev z ruky do ruky. Tekutina se pomaličku přelévala, líně se převalovala, spíš jako nějaký sladký likér. „Co to vůbec je?“

zeptal se zamračeně.

„Taková domácí směska,“ odpověděl York. „Zčásti víno, zčásti pálenka a zčásti likér, ale nechutná to jako ani jedno z nich. Vzácný nápoj, Abnere. Já a moji společníci pro něj máme slabost, ale většině lidí by nechutnal. Rozhodně ti více bude vyhovovat sherry.“

„Nojo,“ namítal Marsh a potěžkával láhev, „ale já bych řek, že cokoli piješ ty, Joshuo, bude mně chutnat taky. Ale je fakt, že u tebe se podává prvotřídní sherry.“ Rozveselil se.

„Poslechni, nemáme spěch, zato já mám žízeň jako trám. Co zkusit oboje?“

Joshua York se zasmál, naprosto spontánně a potěšené, hrdelně a melodicky. „Abnere,“ povídá, „ty jsi zvláštní a naprosto úžasný člověk. Zamlouváš se mi. Zato tobě se moje pití jistě zamlouvat nebude. Ale když na tom trváš, můžeme se napít obojího.“

Posadili se do kožených křesel. York položil podnos na stolek, mezi ně. Marsh podal láhev s vínem, nebo s čím to vlastně. York odkudsi z nebesky čistých záhybů svého bílého obleku vytáhl tenký nožík se slonovinovou střenkou a dlouhou stříbrnou čepelí. Odřízl vosk a nato jediným obratným pohybem vrazil čepel nože do korku a ten pak bez mlasknutí vytáhl. Nápoj tekl do stříbrných pohárků pomalu, jako rudočerný med. Byl neprůhledný a jakoby plný černých tečiček. Asi bude silný; Marsh pozvedl pohárek, nasál vůni a alkohol mu vehnal slzy do očí.

„Měl bys pronést přípitek,“ navrhl York a zvedl kalíšek také.

„Na všechny peníze, co vyděláme,“ zažertoval Marsh.

„Ne,“ namítl York vážně. Marsh si pomyslel, že najednou se v těch démonických šedých očích objevuje troška melancholie. Doufal, že York zase nezačne recitovat básně. „Abnere,“ pokračoval York, „vím, co pro tebe Sen Ockerwee znamená. Chci, abys věděl, že hodně znamená i pro mne. Dnešek je pro mě počátkem báječného nového života. My dva, společně, jsme z té lodi udělali to, čím je, a zajdeme ještě dál a uděláme z ní legendu. Vždycky jsem obdivoval krásu, Abnere, ale tohle je poprvé za dlouhé roky žití, co jsem ji i stvořil, anebo při jejím stvoření napomohl.

Je to dobrý pocit, vypustit do světa něco nového a pěkného.

Zvlášť pro mě. A za to ti musím poděkovat.“ Pozvedl pohárek. „Příteli, napijeme se na Sen Ockerwee a na vše, co znamená: na krásu, svobodu a naději. Na naši loď a na lepší svět!“

„Na nejrychlejší parník na řece!“ přidal se Marsh a pak se napili. Skoro se zadusil. Yorkův osobní nápoj pálil jako oheň, sežehl mu hrdlo a řeřavými chapadly mu sahal až do útrob, ale zároveň v něm bylo cosi lepivého a sladkého, a navíc náznak nepříjemného pachu, který ani všechna ta síla a sladkost nedokázaly úplně překrýt. Napadlo ho, že to chutná, jako by uvnitř láhve něco hnilo.

Joshua York vyprázdnil vlastní pohárek jediným plynulým pohybem s hlavou zvrácenou vzad. Pak jej odložil, podíval se na Marshe a znovu se rozesmál. „Měl by ses vidět, Abnere, měl bys vidět ten dokonale groteskní výraz. Nijak se prosím nenuť ke zdvořilosti. Varoval jsem tě. Co si raději dát trochu sherry?“

„Nojo, asi si dám,“ opáčil Marsh. „Asi si ho dám fakt radši.“

Později, když mu dvě sklenky sherry spláchly nepříjemnou pachuť Yorkova nápoje z úst, se dali do řeči.

„Kam dál po St. Louis, Abnere?“ zajímalo Yorka.

„Neworleanská plavba. Pro takhle velkou loď jinej úsek řeky nepřipadá v úvahu.“

York netrpělivě potřásl hlavou. „To já vím, Abnere.

Zajímalo mě spíš, jak chceš uskutečnit svůj sen o tom, že překonáš Zatmění. Vyhledáš tu loď a vyzveš ji? Jsem pro, pokud nás to ovšem nadměrně nezdrží nebo nesvede daleko z cesty.“

„Kéž by to bylo takhle jednoduchý, ale to není. Sakra, Joshuo, na řece jsou tisíce parníků a všechny by chtěly Zatmění překonat. A i Zatmění musí vozit náklad a lidi, jako všichni ostatní. Nemůže v jednom kuse jenom závodit. A vůbec, její kapitán by byl blázen, kdyby přistoupil na kdovíjakou výzvu. Kdo vlastně jsme? Nějakej novej parník, co sotva vyplul z New Albany a nikdo o něm ještě neslyšel.

Kdyby s náma se Zatměním závodili, mohli by toho moc ztratit a nic by tím nezískali.“ Překlopil do sebe další sklenku sherry a napřáhl ruku, ať mu York dolije. „Kdepak, nejdřív se dáme do práce a vybudujeme si dobrou pověst. Po celý řece se musí vědět, že máme rychlou loď. Brzy si lidi začnou povídat, jak moc je rychlá, a začnou přemýšlet, jak by se porovnala se Zatměním. Třeba na ni i na řece párkrát narazíme, řekněme, a předjedeme ji. Řeči začnou sílit a lidi si začnou sázet. Třeba i přebereme Zatmění pár zakázek a překonáme její čas. Rychlej parník má kšeftů dost, to si piš.

Plantážníci a přepravci a tak, všichni chtějí dostat zboží na trh co nejdřív, takže hledaj tu nejrychlejší loď, co je. A pasažéři, pokud teda mají peníze, moc rádi jezděj na slavnejch lodích. Takže jak asi chápeš, po čase si lidi začnou myslet, že naše loď je nejrychlejší na dolním toku, kšefty se budou přesouvat k nám a Zatmění utrpí škody přesně tam, kde to bolí nejvíc, totiž v peněžence. A pak budeš koukat, jak lehko se toho závodu domůžeme, aby se jednou provždycky prokázalo, kdo je rychlejší.“

„Chápu,“ přikývl York. „Takže tahle cesta do St. Louis má být začátkem naší dobré pověsti?“

„Jo, ale nebudu se snažit o žádný rekordy. Je to nová loď, musí se zaběhnout. Navíc ještě ani nemáme na palubě stálý kormidelníky, není tu zatím nikdo, kdo s ní umí dokonale zacházet, a taky Whiteymu musíme dát čas, aby vychytal všechny drobný mouchy motorům a pořádně si vycepoval kotláře.“ Odložil prázdnou sklenku. „Ale jinak si nemyslím, že bysme nemohli vystrčit růžky,“ prohlásil s úsměvem. „Už mám jeden dva nápady v tom smyslu.

Uvidíš.“

„Dobrá,“ souhlasil Joshua York. „Ještě sherry?“

„Ne,“ odmítl Marsh. „Měli bysme jít dolů do salonu, řek bych. Koupím ti skleničku u baru. A zaručuju ti, že bude chutnat líp než ta tvoje hrůza.“

York se usmál. „S potěšením,“ řekl.

*

Ta noc nebyla pro Abnera Marshe jako ostatní noci. Byla to noc kouzel, byl to sen. Zdálo se, jako by trvala nejméně padesát hodin, na to by byl přísahal, a každá ta hodina byla k nezaplacení. Zůstali s Yorkem vzhůru do rána, popíjeli a povídali si, až se z nich kouřilo, potulovali se po celé té zázračné lodi, kterou stvořili. Druhý den ráno se Marsh probudil s hlavou jako střep a rozpomínal se stěží na půlku toho, co přes noc dčlal. Ale některé okamžiky měl v paměti vryté nesmazatelně.

Vzpomínal si, jak vešel do velkého salonu a že to bylo lepší než vejít do nejhonosnějšího hotelu na světě. Lustry zářily, lampy hořely, skla se leskla. Díky zrcadlům vypadal dlouhý a úzký salon dvakrát širší, než vlastně byl. Lidé se shlukli u baru, mluvili o politice a podobně a Marsh se k nim na chvíli přidal a poslouchal, jak si stěžují na abolicionisty a hádají se o to, jestli by Stephen A. Douglas měl být prezidentem; York se zatím pozdravil se Smithem a Brownem, kteří u jednoho stolu mastili karty s několika plantážníky a jedním známým hráčem. Někdo brnkal na klavír, dveře kajut první třídy se bez ustání otevíraly a zase zavíraly a celý salon byl plný světla a smíchu.

Později sešli dolů, do jiného světa na hlavní palubě; všude hromady nákladu, nakladači a dělníci spali na kotoučích lana a na pytlích s cukrem, tu se rodinka sesedla kolem ohníčku, na kterém si cosi kuchtila, tam se zase za schodištěm propotácel ožrala. Strojovna byla zaplavena pekelně rudým svitem topenišť a uprostřed všeho stál Whitey, košili měl celou propocenou a vousy umaštěné, hulákal na kotláře, aby ho vůbec přes syčení páry a klapání koles ve vodě slyšeli. Kolesa byla ohromující, sunula se bez ustání s mocnými záběry. Chvíli se na to s Yorkem dívali, až na ně horko a pach strojního oleje začaly být příliš.

Ještě později stáli nahoře na bouřkové palubě, podávali si láhev, procházeli se a povídali si ve vlastním chladivém větru. Hvězdy nad jejich hlavami byly jasné jako diamanty bohaté dámy, dvě firemní vlajky Ockerweeské říční přepravní společnosti popleskávaly na stožárech na samotné přídi i na zádi lodi, řeka kolem nich byla černější než ten nejčernější otrok, kterého kdy Marsh viděl.

Pluli celou noc, Daly měl dlouhou směnu v kormidelně, motory i proud je hnaly svižnou rychlostí – i když Marsh věděl, že to není vůbec nic proti tomu, jak by sebou dokázali hodit, kdyby to muselo být – po řece Ohio a kolem jen samá nicota. Byla to čarovná plavba a nikde žádné zátarasy a překážky a písčiny, které by je sužovaly. Jen jednou dvakrát museli napřed poslat jolu, aby změřila hloubku, a v obou případech našli dobrou plavbu, jen co spustili olovnici, takže se Sen Ockerwee mohl hnát dál. Na březích zahlédli letmo pár domů, většinou tmavých a na noc zabedněných, jen jeden se světlem v okně v patře. Marsh přemítal, kdo tam asi je vzhůru a co si myslí, když kolem spěchá parník. Určitě je na něj pěkný pohled, všechny paluby jsou osvětlené, nad hladinu se nese hudba a smích, z komínů tryskají jiskry a dým, na krytu kolesa je velikánské jméno, Sen Ockerwee, vyvedené celé ozdobnými modrými písmeny se stříbrným lemováním. Skoro zatoužil být na břehu, jen aby to viděl.

Nejbáječnější dobrodružství noci přišlo krátce před půlnocí, když poprvé zahlédli jiný parník, jak čeří vodu před nimi. Když si toho Marsh všiml, vzal Yorka za loket a zavedl jej nahoru do kormidelny. Bylo tam dost plno, kormidelní kolo stále třímal Daly, ale další dva kormidelníci a tři pasažéři seděli vzadu na pohovce. Kormidelníky si Marsh sám nevybral, ale na řece je zvykem kormidelníky nijak neomezovat, v kormidelně bývali často, povídali si s tím, kdo zrovna řídil loď, a sbírali informace o řece. Marsh si jich nevšímal. „Pane Daly,“ ozval se, „před námi je parník.“

„To vidím, kapitáne Marshi,“ odvětil Daly s lakonickým úšklebkem.

„Jaká to asi je loď? Máte nějakou představu, Daly?“

Bylo to jedno, každopádně žádná hvězda: nízký zadokolesový parník s kormidelnou přikrčenou a nízkou jako krabice od sušenek.

„To teda nemám,“ odpověděl kormidelník.

Abner Marsh se otočil k Joshuovi Yorkovi. „Joshuo,“

povídá, „ty jsi tady kapitán, takže ti nechci podstrkovat kdejakej nápad. Ale pravda je, že jsem hrozně zvědavej, co to před sebou máme za parník. Nechceš povědět tady Dalymu, aby ho dohnal, ať má dušička pokoj?“

York se usmál. „Jistěže,“ přikývl. „Pane Daly, slyšel jste kapitána Marshe. Myslíte si, že Sen Ockerwee dokáže tu loď dohnat?“

„Ten dokáže dohnat každou, “ odtušil kormidelník.

Zavolal dolů a vyžádal si od strojníka víc páry, pak znovu spustil parní píšťalu a ten divý hejkalí pokřik se rozezněl nad řekou, jako by měl varovat loď před nimi, že Sen Ockerwee se na ni chystá.

Zapískání bylo dost silné, aby všechny cestující ze salonu vyhnalo na palubu. Dokonce vytáhlo pasažéry na hlavní palubě z jejich kutlochů na pytlích s moukou. Pár lidí se zatoulalo nahoru a snažilo se vejít do kormidelny, ale Marsh je vyhnal zase dolů a s nimi vyhodil i ty tři, kteří už uvnitř byli. Všichni, jak to už cestující dělávají, se tedy nahrnuli na příď a později, když bylo jasné, ze které strany předjedou tu druhou loď, zase na levobok. „Zatracená pakáž,“ stěžoval si Marsh Yorkovi. „Nikdy loď dobře nevyvážej. Jednou se na stejnou stranu nahrnou všichni a nějakej ubohej parník dočista převrátěj, na mou duši že jo.“

Ale i když si stěžoval, byl nadšením bez sebe. Whitey dával dole přihazovat víc dřeva, topeniště burácela, velká kolesa se pohybovala rychleji a rychleji. Velice brzy bylo po všem. Sen Ockerwee jako by vzdálenost ke druhé lodi zrovna polykal, a když ji předjel, zdola z palub se rozlehlo jásání, které Marshovi znělo jako lahodná hudba.

Když se řítili kolem malého zadokolesového parníku, York přečetl z jeho kormidelny jméno. „Mám dojem, že se jmenuje Mary Kayová,“ ohlásil.

„No to mě teda podržte!“ rozmáchl se Marsh.

„Je to nějaká známá loď?“ zajímal se York.

„Kurva, kdepak,“ máchl rukou Marsh. „Jaktěživ jsem o ní neslyšel. Dobrej fór, ne?“ Načež se hurónsky rozesmál a plácl Yorka po zádech, a za chvíli se v kormidelně smáli všichni.

Než noc skončila, Sen Ockerwee dohnal a předehnal pět nebo šest dalších parníků, včetně jednoho bočněkolesového, skoro stejně velkého, jako byl sám, ale už nikdy to nebyl tak skvělý pocit jako napoprvé, když předhonili Mary Kayovou.

„Chtěl jsi vědět, jak s tím začneme,“ řekl Marsh Yorkovi, když odešli z kormidelny. „Tak už to začalo, Joshuo.“

„Ano,“ řekl York a ohlédl se dozadu, kde Mary Kayová rychle mizela v dáli. „To rozhodně.“

Kapitola pátá

Na palubě parníku Sen Ockerwee, řeka Ohio, červenec 1857

I když jej bolela hlava, měl Abner Marsh řeku příliš v krvi, než aby prospal celý den, a zvláště takhle významný den. Z postele vylezl zhruba v jedenáct, po několika bídných hodinách spánku, opláchl si obličej troškou vlažné vody z mísy na nočním stolku a oblékl se. Čekala ho práce a York zase vstane až někdy za soumraku. Marsh si narazil čepici, zakabonil se na sebe do zrcadla, trošku si načechral vousy a pak sebral špacírku a seštrachal se z horní paluby dolů na kotelní palubu. Nejprve navštívil záchod, pak prolezl sehnutý do kuchyně. „Nechal jsem si ujít snídani, Toby,“

ohlásil kuchaři, který už chystal obědy. „Může mi někdo z tvejch kluků udělat šest vajíček a flák šunky? Pošli mi to pak na horní, jo? A taky kafe. Spoustu kafe.“

V salonu si Marsh dal jednu dvě skleničky a hned mu bylo o něco líp. Prohodil pod fousy pár zdvořilých slov s cestujícími a číšníky, pak spěchal zpátky na horní palubu a čekal, kdy mu přinesou jídlo.

Když se najedl, cítil se zase ve své kůži.

Po snídani si vlezl do kormidelny. Směna se vyměnila, u kola byl jiný kormidelník, kterému společnost dělal jen jeden z těch dalších vyžírků. „Brýtro, pane Kitch,“ pozdravil Marsh. „Jak táhne?“

„Nemůžu si stěžovat,“ odpověděl kormidelník a sjel pohledem k Marshovi. „Tahle vaše loď je teda čiperka, kapitáne. Až ji dovedete dolů k New Orleansu, radši sežeňte pár fakt dobrejch kormidelníků. Ta potřebuje pevnou ruku, to teda jo.“

Marsh přikývl. Dalo se to čekat. Často platí, že čím rychlejší loď, tím obtížněji se řídí. Nijak mu to nevadilo.

Žádného kormidelníka, který by se k tomu neuměl řádně postavit, nepustí ke Snu Ockerwee ani na dohled.

„Jakej máme čas?“ zajímal se.

„Dost slušnej,“ hlásil kormidelník a krčil rameny. „Šlo by to i rychlejc, ale pan Daly říkal, že nikam nespěcháte, tak se jen tak flákáme.“

„Až budeme v Paducah, přistaneme,“ nařídil Marsh.

„Musíme vyložit pár pasažérů a nějakej náklad.“ Pár minut klábosil s kormidelníkem a posléze zašel zase na kotelní palubu.

V salonu už bylo prostřeno k obědu. Oslnivé polední světlo proudilo dovnitř stropními okny v kaskádě barev, dole stála podél celé stěny salonu dlouhá řada stolů. Číšníci rozkládali stříbrné příbory a porcelán; ve světle se zářivě leskly křišťálové sklenky. Marsh zachytil z kuchyně první náznaky těch nejbáječnějších vůní, po jakých se sbíhají sliny. Zastavil se, zvedl jeden jídelníček a po nahlédnutí do něj dospěl k závěru, že má pořád hlad. Kromě toho tu York ještě není a je více než vhodné, aby jeden z kapitánů dělal cestujícím první třídy a ostatním důstojníkům společnost.

Oběd byl podle jeho náhledu vynikající. Spolykal veliký talíř jehněčí pečeně v petrželové omáčce, holoubě, spoustu irských brambor a mladé kukuřice a řepy a k tomu dvě porce Tobyho proslaveného pekanového dortu. Ke konci jídla se už cítil vysloveně přívětivě. Dokonce povolil knězi, aby přednesl kratší přednášku o tom, jak je třeba přinášet křesťanství Indiánům, i když obvykle na lodi žádné pobožnůstkářství netrpěl. Ale nějak cestující zabavit musí, říkal si, protože i ta nejkrásnější krajina po čase omrzí.

Časně odpoledne přistál Sen Ockerwee v Paducah, které se nachází na kentuckém břehu řeky, tam, kde se do Ohia vlévá řeka Tennessee. Byla to jejich třetí zastávka, ale první delší. V noci nakrátko přistáli v Rossborough, vysadili tři cestující, pak v Evansvillu, to už Marsh spal, nabrali dřevo a nějaký menší náklad. V Paducah ale museli vyložit dvanáct tun železných tyčí a taky nějakou mouku a cukr a knihy, a očekávali, že místo toho naloží nějakých čtyřicet nebo padesát tun stavebního dříví. Paducah bylo velké město s dřevařskými závody, kam po Tennessee bez ustání dorážely dlouhé vory z klád, které ucpávaly řeku a stavěly se parníkům do cesty. Marsh neměl stejně jako většina lidí od parníků pro voraře dobrého slova. Půlka vorů nemívala v noci žádná světla. A když je pak nějaký nešťastný parník přejel, nenapadalo voraře nic lepšího, než nadávat a řvát a kdeco po lodích házet.

Když ale připluli do Paducah a loď uvázali, naštěstí na řece žádné vory nebyly. Marsh jedním pohledem obhlédl náklad čekající na nábřežní promenádě – několik vysokých věží z beden a nějaké žoky tabáku – a usoudil, že na hlavní palubu se další náklad lehko vejde. Je jasné, že by byla ostuda odplout z Paducah a nechat všechny zakázky nějaké jiné lodi.

Sen Ockerwee už byl bezpečně vyvázán u přístaviště, houfy přístavních dělníků spouštěly můstky a začínaly s vykládkou. Chlupáč Mike chodil mezi nimi. „Hejbněte sebou, nevezete se v kajutě a nevyšli jste si na špacír,“

hulákal na ně, anebo „Jestli to upustíš, synku, tak já ti upustím tohleto želízko rovnou na palici,“ a tak podobně.

Můstek pro cestující se s buchnutím sklopil a ti nepočetní, kdo jeli do Paducah, se začali vyloďovat.

Marsh se rozhodl. Zašel do kanceláře za účetním.

Jonathon Jeffers zrovna psal nějaké nákladové listy. „Musíte to udělat hned teď, pane Jeffers?“ zeptal se.

„Ani ne, kapitáne,“ odpověděl účetní. Sundal si brýle a otřel si je do kapesníku. „Tenhle náklad jde až do Caira.“

„To je dobře,“ řekl Marsh. „Pojďte se mnou. Zajdeme na břeh a zjistíme, komu patří všechen ten náklad, co se tam opejká na sluníčku, a kam ho chce dopravit. Počítám, že aspoň část jde někam k St. Louis, tak bysme mohli třeba něco vydělat.“

„Výborně,“ souhlasil Jeffers. Vstal ze židličky, urovnal si úhledný černý kabát, ověřil si, jestli je velká železná pokladna zamčená, a pak sáhl po své holi s rapírem. „Znám v Paducah fajn bar, kde dělají dobrý grog,“ utrousil ještě, když už byli na odchodu.

Ukázalo se, že Marshova obchodní spekulace stála za to.

Dost snadno našli dopravce tabáku, odvlekli ho na grog a Marsh jej přesvědčil, aby své zboží svěřil lodi Sen Ockerwee. Jeffers z něj vymámil slušnou cenu. Trvalo to nějaké tři hodiny, ale když s Jeffersem rázovali zpátky k promenádě a k lodi, Marsh cítil, jak moc ho ta prácička potěšila. Když se vrátili, Chlupáč Mike se už poflakoval po přístavišti, kouřil černý doutník a mluvil s prvním důstojníkem z nějaké jiné lodi. „To je teď naše,“ uvědomil ho Marsh a ukázal hůlkou na tabák. „Ať to chlapi rychle naložej, brzy odrazíme.“

Marsh se opíral o zábradlí na kotelní palubě, byl ve stínu a byl spokojený, díval se, jak vláčejí a tahají žoky, zatímco Whitey vyrábí páru. Náhodou zahlédl i něco jiného; kolonu koňmi tažených hotelových omnibusů, které čekaly na silnici kousek za přístavištěm. Marsh si je chvilku zvědavě prohlížel, tahal se za vousy, potom zašel do kormidelny.

Kormidelník si pochutnával na porci dortu a kávě. „Pane Kitch,“ oslovil jej Marsh, „neodplouvejte, dokud vám neřeknu.“

„Co se děje, kapitáne? Máme skoro naloženo a páry je taky dost.“

„Podívejte se támhle,“ ukázal mu Marsh hůlkou. „Ty omnibusy vozej cestující k přístavišti, anebo u něj na ně čekaj. Ale nejde o naše pasažéry a nečekaj tu ani, až si to přihasí nějaká mrňavá kocábka. Mám takový tušení.“

Pár chvil nato se jeho tušení dočkalo odměny. Na řece Ohio se objevil dlouhý, elegantní parník, rychlý jako všichni čerti, chrlící páru a dým. Marsh jej poznal téměř okamžitě, dávno předtím, než šlo přečíst jméno: Jižan, parník Cincinnattské a louisvillské přepravní společnosti. „Já to věděl!“ rozmáchl se. „Určitě odpluli z Louisvillu půl dne po nás. Udělali tu cestu v lepším čase.“ Přešel k bočnímu oknu, odsunul pěkné závěsy, které je chránily před pálícím odpoledním sluncem, a díval se, jak druhý parník přiráží k přístavišti, jak ho uvazují a jak cestující začínají vystupovat.

„Nebude jim to trvat dlouho,“ vysvětlil svému kormidelníkovi. „Nevykládaj ani nenakládaj, jenom vysaděj pasažéry. Necháte je odplout první, rozumíte? Pusťte je kus napřed po řece, pak vycouvejte od mola a jdeme po nich.“

Kormidelník spolkl poslední sousto dortu a otřel si z koutku úst kousíček sněhové polevy. „Vy chcete, abych pustil Jižana před nás a pak se ho snažil chytit? Kapitáne, to budeme čuchat jejich kouř až do Caira. A pak nám zmizej.“

Abner Marsh se zakabonil jako nacucané tmavé mračno těsně před bouřkou. „Co to sakra povídáte, pane Kitch?

Takový řeči nebudu poslouchat. Jestli se necejtíte na to, abyste to za kolem ustál, stačí říct a já vykopnu z postele pana Dalyho a přivedu ho sem, aby to převzal.“

„To je ale Jižan,“ trval na svém Kitch.

„A tohle je Sen Ockerwee, tak na to nezapomínejte!“

zařval Marsh. Otočil se a zamračeně vyrazil ven z kajuty.

Zatracení kormidelníci, myslí si, že jsou na řece králové. A samozřejmě že jsou, když se loď normálně plaví. To jim ale nedává právo fňukat, když jde o menší honičku, a pochybovat o jeho parníku.

Jeho vztek opadl, když uviděl, že Jižan už nabírá cestující. V něco podobného doufal od okamžiku, kdy koutkem oka Jižana zahlédl naproti, na louisvillském břehu, ale neodvažoval se v to věřit příliš. Pokud Sen Ockerwee dožene Jižana, jeho pověst je z půli hotová, totiž až se o tom lidi od řeky doslechnou. Ten parník je spolu se sesterskou lodí jménem Seveřan pýchou své firmy. Obě jsou zvláštní plavidla, vybudovaná v padesátém třetím zvlášť pro rychlost. Jižan i Seveřan byly menší než Sen Ockerwee, a pokud kapitán Marsh věděl, byly to jediné lodě, které vozily výhradně pasažéry, nikoli náklad. Sám naprosto nechápal, jak můžou dosahovat zisku, ale to teď nebylo důležité.

Důležité bylo, na jakou rychlost se zmůžou. Seveřan dosáhl ve čtyřiapadesátém nového rekordu na trase Louisville – St.

Louis. Rok nato jej překonal Jižan a dodnes jej drží; jeden den a rovných devatenáct hodin. Vysoko na kormidelně má dodnes pozlacené parohy, trofej pro nejrychlejší parník na Ohiu.

Čím víc Abner Marsh uvažoval o možnosti, že Jižana překoná, tím byl nadšenější. Najednou jej napadlo, že tohle by si Joshua určitě nenechal ujít, spánek pro krásu vem čert.

Přihnal se tedy k Yorkově kajutě, pevně odhodlán ho vytáhnout ven. Rázně zaklepal hlavicí špacírky na dveře.

Nic. Marsh zaklepal znovu, hlasitěji a naléhavěji. „Haló tam vevnitř!“ zahromoval. „Joshuo, vylez z postele, čeká nás závod!“

Z Yorkovy kajuty se pořád nic neozývalo. Marsh zkusil kliku a zjistil, že dveře jsou zamčené. Zacloumal jimi, začal tlouct na stěny, klepal na zavřené okenice, křičel; všechno marné. „Do háje s tebou, Yorku,“ ulevil si, „vylez konečně, nebo o to přijdeš.“ Pak ho něco napadlo. Došel zpátky ke kormidelně. „Pane Kitch,“ zahulákal. Abner Marsh uměl pořádně zařvat, když do toho dal celé plíce. Kitch vykoukl ze dveří a podíval se na něj. „Zapískejte laskavě, jo?“

pověděl mu Marsh. „A nepřestávejte, dokud vám neřeknu, rozuměl?“

Vrátil se k zamčeným dveřím Yorkovy kajuty a znovu začal bušit, a najednou se do toho rozječela i parní píšťala.

Jednou. Dvakrát. Třikrát. Dlouhé, zuřivé zvuky. Marsh se oháněl špacírkou.

Dveře Yorkovy kajuty se otevřely.

Marshovi stačil jediný pohled do Yorkových očí, aby jeho křik ustal v půli a brada klesla. Parní píšťala se ozvala znovu, a tak honem zamával. Nastalo ticho. „Pojď dovnitř,“

vyzval ho Joshua York mrazivým šepotem. Marsh vešel a York za ním zabouchl dveře. Marsh zaslechl, jak zamyká.

Ne že by to viděl. Neviděl nic. Jakmile se dveře zavřely, v Joshuově kajutě byla tma jako v pytli. Ani paprseček světla se nedostal skrze dveře nebo skrze zavřené okenice a zatažené závěsy. Marsh měl pocit, jako by oslepl. Ale za víčky se mu zachoval jeden obraz, to poslední, co zahlédl, než se tma sevřela: Joshua York, jak stojí ve dveřích nahý jako palec, pokožku má mrtvolně, alabastrově bílou, rty ohrnuté ve zvířecím vzteku a oči podobné dvěma začouzeným šedým štěrbinám otevírajícím se do pekel.

„Joshuo,“ začal Marsh, „to nemůžeš rozsvítit? Nebo roztáhnout závěs nebo tak? Nic nevidím.“

„Já vidím dobře,“ ozval se zezadu ze tmy Yorkův hlas.

Marsh vůbec neslyšel, jak jej York obešel. Otočil se a do čehosi vrazil. „Stůj na místě,“ poručil mu York tak panovačně a vztekle, že Marsh neměl jinou možnost než poslechnout. „Počkej, radši rozsvítím, než mi zničíš celou kajutu.“

Naproti němu zazářila zápalka, York ji přiložil ke čtecí svíčce, pak se posadil na krajíček rozházené postele. Nějak se mu mezitím povedlo navléct si kalhoty, ale tvář měl pořád zatvrzelou a děsivou. „Tumáš,“ podal mu světlo. „A teď mi pověz, proč sem chodíš! A varuji tě, abys k tomu měl dobrý důvod!“

Marsh se začínal vztekat. Takhle s ním nikdo nemluví, nikdo. „Před náma je Jižan, Joshuo,“ štěkl. „Sakra, to je nejrychlejší loď na týhle řece, má parohy a vůbec. Rozhod jsem se, že je se Snem dohoníme, a napadlo mě, že bys to rád viděl. Jestli ti to nepřipadá jako dost dobrej důvod vylízt z postele, tak nejsi vodák a nikdy nebudeš! A dávej si pozor, jak se ke mně chováš, jasný?“

V Yorkových očích cosi vzplanulo, už začal vstávat, ale hned se vzpamatoval a odvrátil se. „Abnere,“ řekl. Odmlčel se a zamračil se. „Promiň. Nechtěl jsem se k tobě chovat neurvale, ani tě vyděsit. Myslel jsi to dobře.“ Marsh vyděšeně sledoval, jak se dlaň jeho přítele křečovitě sevřela, než se vzpamatoval a uvolnil. York třemi promyšlenými a rychlými kroky přešel přes kajutu. Na stole měl láhev toho svého osobního nápoje, toho, který jej Marsh nedávno v noci přiměl otevřít. Nalil si plný pohárek, zaklonil hlavu a vše najednou vypil. „Áá,“ vydechl tiše. A opět se zprudka otočil k Marshovi. „Abnere,“ začal znovu, „dal jsem ti tvou vysněnou loď, ale ne jako dar. Uzavřeli jsme dohodu. Musíš poslouchat, co ti nakážu, respektovat výstřednosti mého chování a neklást mi otázky. Hodláš svou část dohody dodržet?“

„Já slovo držím vždycky!“ prohlásil Marsh odhodlaně.

„To je dobře,“ kývl York. „Teď poslouchej. Myslel jsi to dobře, ale byla chyba mě takhle budit. Už to nikdy nedělej.

Nikdy. Z žádných příčin.“

„Myslíš to tak, že když bouchne kotel a začne požár, mám tě tu nechat usmažit?“

Yorkovy oči se v šeru zaleskly. „Ne,“ připustil. „Ale bude to pro tebe bezpečnější. Bývám divoký, když mě někdo náhle probudí. Nejsem to pak ani já. Ví se o tom, že v podobných okamžicích jsem se dopustil věcí, kterých jsem pak litoval. Proto jsem se k tobě choval tak prchlivě.

Omlouvám se za to, ale stalo by se to znovu. A možná i v horší podobě. Rozumíš tomu, Abnere? Nikdy sem nechoď, když mám zamčeno.“

Marsh se zamračil, ale nenapadalo ho, co by na to měl říct. Koneckonců uzavřel tu dohodu; pokud Yorka trocha spánku tak rozčiluje, jeho věc. „Rozumím,“ přikývl.

„Přijímám omluvu a omlouvám se ti taky, pokud ti na tom sejde. Tak co, nechceš jít nahoru a podívat se, jak dohoníme Jižana? Když už jsi jednou vzhůru?“

„Ne,“ odpověděl York zachmuřeně. „Ale ne proto, že by mě to nezajímalo, Abnere. Zajímá. Jenže… musíš to pochopit… potřebuji svůj odpočinek… nutně potřebuji. A denní světlo nemám rád. Slunce je hrubé, pálí. Už jsi někdy měl pořádný úžeh? Jestli ano, pochopíš to. Viděl jsi, jakou mám kůži. Nejsme se sluncem zrovna kamarádi. Je to jistá zdravotní vada, Abnere. Nechci o tom dál debatovat.“

„V pořádku,“ souhlasil Marsh. Podlaha se mu pod nohama začala mírně chvět. Parní píšťala vydala další pronikavé zakvílení. „Už odplouváme,“ prohlásil. „Musím jít, Joshuo. Je mi líto, že jsem tě vyrušil, vážně je mi to líto.“

York přikývl, odvrátil se a naléval si další dávku toho svého ohavného pití. „Já vím.“ Tentokrát upíjel po doušcích.

„Jdi už,“ vyzval jej. „Uvidíme se u večeře.“ Marsh vykročil ke dveřím, ale než je stačil otevřít, Yorkův hlas jej zastavil.

„Abnere.“

„Ano?“

Joshua York jej poctil bledým, sotva znatelným úsměvem. „Poraz je, Abnere. Předhoň je.“

Marsh se zazubil a odešel z kajuty.

*

Když dorazil do kormidelny, Sen Ockerwee couval od přístaviště a lopatky se začaly otáčet opačným směrem.

Jižan už byl o pořádný kus po proudu. V kormidelně bylo plno, dobrý půltucet zrovna nesloužících kormidelníků a lodivodů tu postával, žvýkal tabák a nenápadně uzavíral sázky, jestli tu druhou loď doženou, anebo ne. Dokonce i pan Daly přerušil svůj odpočinek a přišel se nahoru podívat.

Všichni pasažéři věděli, že se cosi děje; nižší paluby byly plné lidí, kteří posedávali kolem zábradlí nebo se mačkali do příďové nástavby, aby měli dobrý výhled. Kitch otočil velikým černostříbrným kolem, Sen Ockerwee zamířil šikmo k hlavní plavební dráze a vklouzl do rychlého proudu za svým rivalem. Kormidelník si zdola poručil víc páry.

Whitey dal do topenišť naházet smůlu, takže než zmizeli, poskytli lidem na břehu pěknou podívanou na veliké sloupy hustého černého kouře. Abner Marsh stál za kormidelníkem, opíral se o špacírku a mžoural proti slunci. Teď odpoledne svítilo na jasně modrou vodu před nimi a vytvářelo oslepující odlesky, které poskakovaly a pableskovaly a zraňovaly oči. Jen v brázdě na svou zádí je Jižan rozbil lopatkami koles na tisíce blyštivých kousíčků.

Na chvilku se to zdálo být snadné. Sen Ockerwee se hnal kupředu, pára a dým odletovaly, americké vlajky na přídi a na zádi popleskávaly jako o život, kolesa tepala vodu snad ještě rychleji, dole rachotily motory. Odstup mezi nimi a druhým parníkem se viditelně zmenšoval. Jenže Jižan, to nebyla žádná Mary Kayová, žádný ubohý zadokolesáček, který si předjedou, jak se jim zlíbí. Velice brzy jeho kapitánu či kormidelníkovi došlo, co se děje, a reakcí soupeřící lodě byl až urážlivě snadný nárůst rychlosti. Kouř zhoustl, začal se valit dozadu na ně, brázda za zádí začala být ještě zčeřenější. Kitch musel se Snem Ockerwee o něco stranou, aby se tomu vyhnul, a při tom přišel o část síly proudu. Vzdálenost mezi loděmi se chvilku zvětšovala a pak se ustálila.

„Pořád za nima,“ poručil Marsh kormidelníkovi, jakmile bylo jasné, že oba parníky si drží svá postavení. Nato opustil kormidelnu a začal hledat Chlupáče Mika Dunna; konečně jej objevil na příďové nástavbě na hlavní palubě, jak si sedí s doutníkem v puse a s nohama položenýma na nějaké bedně. „Sežeň nakladače a uklízeče,“ poručil Marsh svému prvnímu důstojníkovi. „Potřebuju, aby vyvážili loď.“

Chlupáč Mike přikývl, vstal, típl čvaňháka a začal řvát na celé kolo.

Za okamžíček se celá posádka seběhla na zádi na levoboku, takže aspoň zčásti vynahradí váhu pasažérů, kteří se z valné části shlukli vepředu na pravoboku, aby dobře viděli na závod. „Zatracená svoloč,“ ohodnotil Marsh cestující. Sen Ockerwee byl nyní přece jen lépe vyvážený a znovu se začal pomaličku blížit k Jižanovi. Marsh se vrátil do kormidelny.

Obě lodi do toho teď šly ze všech sil a byly velmi vyrovnané. Abner Marsh pochopil, že Sen Ockerwee má víc síly, ale že to nestačí. Má těžký náklad, sedí níž na vodě, navíc musí přemáhat brázdu za Jižanem, vlny mu narážejí do přídě a trochu jej zpomalují. Zato Jižan si pluje polehoučku, na palubě nemá nic než cestující a před sebou nic než rovnou hladinu. Když nepočítáme poruchy nebo nehody, je to teď na kormidelnících. Kitch soustředěně držel kolo, vedl loď zlehka, dělal první poslední, aby při sebemenší příležitosti získal na soupeře pár minutek. Daly a ostatní flákači za jeho zády žvanili o sto šest, dávali spoustu rad o řece a jednotlivých jejích úsecích a kudy to bude nejlepší vzít.

Sen Ockerwee pronásledoval Jižana po víc než hodinu, jen jednou dvakrát jej kvůli zákrutám ztratil z dohledu, ale pokaždé to Kitch dokázal vzít ohybem víc natěsno a vynořit se zase o kousek blíž. Jednou se dostali dost blízko, aby Marsh rozeznával tváře pasažérů opírajících se o zábradlí druhé lodi, ale pak to Jižan zase pořádně nakopl a vzdálenost se znovu zvětšila. „Vsadil bych se, že zrovna vyměnili kormidelníky,“ odhadl Kitch a umístil do nedalekého

plivátka

dávku

rozžvýkaného

tabáku.

„Koukněte, jak ta potvora ožila.“

„To jsem viděl,“ zavrčel Marsh. „Teď abysme my sebou trošku mrskli taky.“

Pak se to zlomilo. V jednom okamžiku se ještě Jižan držel před nimi a obeplouval hustě zalesněnou zákrutu řeky.

Pak, znenadání, zahoukala jeho píšťala, parník zpomalil, rozklepal se a kolesa se roztočila zpátky.

„Opatrně,“ řekl Marsh Kitchovi. Kitch si znovu odplivl, opatrně otočil kolem a Sen Ockerwee přejel přes zpěněnou stopu za Jižanem a dostal se daleko na jeho pravobok. Když byli v půli cesty kolem ohybu řeky, spatřili, kdo ty potíže způsobil: jiný velký parník, jehož hlavní paluba se skoro ztrácela pod haldami žoků tabáku a který uvízl na úzké písčině. První důstojník a posádka byli venku s ráhny a rumpály a snažili se jej vyhodit zpátky na vodu. Jižan do lodi skoro najel.

Po dlouhé minuty nastal na řece chaos. Muži na písčině všichni křičeli a mávali, Jižan couval jako divý, Sen Ockerwee se hnal k volné hladině. Nato Jižan znovu obrátil směr otáčení koles, jeho příď se natočila; podle všeho hodlali přejet křížem přímo Snu před nosem. „Hovado jedno nedomrlý,“ zuřil Kitch, ale otočil kormidelní kolo o něco víc a nakázal Whiteymu, aby na levoboku ubral. Nevycouval ale a nepokusil se loď zastavit. Oba veliké parníky se k sobě blížily. Stále víc a víc. Marsh zaslechl, jak dole polekaně křičí cestující, a po kratičkou chvilku měl dokonce i on sám strach, že se srazí.

Pak ale Jižan ubral na rychlosti, kormidelník otočil zase příď víc po proudu a Sen Ockerwee jim proklouzl pod nosem o pár metrů. Dole někdo začal tleskat.

„Držte rychlost,“ ucedil Marsh tak tiše, že to nikdo nemohl slyšet. Jižan tepal vodu lopatkami, až voda cákala, a tvrdě šel po nich, teď byl za nimi, ale ne o mnoho, hnal se jim za zádí stěží o jednu lodní délku. A všichni pasažéři, ti blbci, se samozřejmě vyhrnuli na záď, takže celá posádka musela upalovat na příď, a celý parník se otřásal dupotem nohou.

Jižan je znovu doháněl. Plul na levobok od nich, rovnoběžně a jen o málo vzadu. Za chvíli už byla jeho příď zároveň s jejich zádí a kousek po kousku se sunula dopředu.

Boky obou parníků byly tak blízko u sebe, že kdyby cestující něco takového napadlo, byli by mohli přeskakovat z jedné lodi na druhou, i když Sen Ockerwee byl vyšší.

„Sakra,“ ucedil Marsh, když se druhá loď dostala vedle nich.

„To by stačilo. Kitchi, zavolejte dolů a řekněte Whiteymu, ať tam vrazí ten můj špek.“

Kormidelník se po něm podíval a zazubil se od ucha k uchu. „Tak špek, kapitáne? Kruci, já věděl, že vy máte za ušima!“ Štěkl povel do hovorové trubky vedoucí do strojovny.

Oba parníky se hnaly bok po boku. Marsh svíral špacírku a dlaň měl mokrou potem. Tam dole se teď lodníci nejspíš hádají s nějakými zatracenými cizinci, kteří se uvelebili na sudech se špekem a které je potřeba z nich sundat a sudy pak odvléct k topičům. Marshem zmítala netrpělivost, byl rozpálený tak, jak za chvíli bude ten jeho špek. Dobrý špek je drahý, ale na parníku může přijít vhod. Kuchař ví, co s ním, ale špek taky zatraceně dobře hoří, a právě to teď potřebují, pořádné nakopnutí čerstvou dávkou natlakované páry, jakou by ze samotného dřeva nezískali.

Když naházeli špek do topeniště, nahoře v kormidelně to okamžitě poznali. Z trubek se syčivě vyvalily vysoké sloupy bílé páry, z vysokých komínů vytryskl kouř, Sen Ockerwee si ohnivě odfrkl a mírně se zachvěl, pak vyletěly jiskry a klapání koles znělo rychle jako u kol lokomotivy, lopatky přenášely chvění do palub. Loď vystřelila před Jižana, a když nabrala dostatečný náskok, pan Kitch ji navedl přímo před příď druhého parníku, aby si zase on užil jízdy v jejich brázdě. Všichni očumující kormidelníci a lodivodi výskali a podávali si doutníky a žvanili o tom, jaká čertovská loď je tenhle Sen Ockerwee, Jižan mizel někde vzadu a Abner Marsh se culil o sto šest.

Do Caira, jež leží v místech, kde se jasné vody širokého Ohia mísí s hlinitou Mississippi, dorazili plných deset minut před Jižanem. V tom okamžiku už Abner Marsh na menší neshodu s Joshuou Yorkem skoro zapomněl.

Kapitola šestá

Julianova plantáž, Louisiana, červenec 1857

Když se objevili ti jezdci, stál Mrzout Billy Tipton před domem a házel nožem do velkého uschlého stromu u štěrkové cesty. Bylo ráno, ale už pekelně horko, Mrzout Billy se pořádně potil a přemítal, že až skončí s tím házením nožem, zajde si zaplavat. Pak ale uviděl, jak se mezi stromy v místě, kde se cesta zatáčí, objevují jezdci. Došel k suchému stromu, vytáhl nůž, zasunul jej zase do pouzdra za zády a všechny myšlenky na plavání pustil z hlavy.

Jezdci se šinuli dost pomalu, ale usilovně, jeli si pěkně všem na očích, jako by sem patřili. Ale odsud určitě nejsou, říkal si Mrzout Billy; ti nepočetní sousedé, kteří tu žijí, už dobře vědí, že Damon Julian nemá rád, když mu někdo chodí na pozemky bez dovolení. Když byli ještě příliš daleko, než aby poznal, co jsou zač, přemítal, jestli jim nepřišli dělat maléry nějací Montreuilovi kreolští kamarádi.

Pokud ano, budou toho litovat.

Pak uviděl, proč jedou tak pomaličku, a uklidnil se. Za dvěma muži na koních se potáceli dva negři v řetězech.

Založil si paže na prsou, opřel se o strom a čekal, až dojedou k němu.

Brzy se dočkal. Jeden z jezdců se podíval na dům, na oprýskanou barvu a napůl rozpadlé schodiště, vyplivl tabákovou slinu a oslovil Mrzouta Billyho. „Tohle je Julianova plantáž?“ zajímalo ho. Byl to veliký muž se zarudlou tváří a s bradavicí na nose, na sobě měl smradlavé šaty a připlácnutý plstěný klobouk.

„To teda je,“ odpověděl Mrzout Billy. Díval se ale někam skrz jezdce a jeho společníka, štíhlého mladíka s růžovými tvářičkami, nejspíš jeho syna. Došel ke dvěma zdeptaně vypadajícím, sklíčeným a ztrápeným negrům v řetězech a pak se usmál. „No ne,“ povídá, „nejni tohle Lily a Sam? Nikdy by mě nenapadlo, že se vy dva zase zastavíte.

To už určitě budou dva roky, co jste se sebrali a utekli. Pan Julian bude mít náramnou radost, až se dozví, že jste se vrátili.“

Sam, vysoký a urostlý chlapík, zvedl hlavu a podíval se na Mrzouta Billyho, ale v očích neměl žádný vzdor. Jen strach. „Narazili jsme na ně tady s klukem v Arkansasu,“

ozval se ten zarudlý chlap. „Snažili se tvrdit, že jsou propuštěný negři, mě ale ani na chvilku nevoblafli, to teda ne.“

Mrzout Billy se podíval na lovce otroků a pokývl. „Dál.“

„Byli příšerně paličatý, tyhle dva. Hrozně dlouho jsem je nemoh přimět, aby mi řekli, vodkud jsou. Pořádně jsem je zmrskal a nasadil jsem i pár dalších triků. S negrama je to obyčejně tak, že je jeden vyleká a už se to z nich sype. Ale kdepak tyhle.“ Odplivl si. „No, ale nakonec jsem to z nich dostal. Ukaž mu to, Jime.“

Chlapec sesedl, došel k ženě a zvedl jí pravou paži. Na ruce jí chyběly tři prsty. Na jednom z pahýlů ještě byl strup.

„Začali jsme s pravou, protože jsme si všimli, že vona je levák,“ vysvětlil muž. „Nechtěl jsem ji zmrzačit až moc, jasný, ne, ale když jsme nic nemohli najít ani v novinách a na plakátech a tak…“ Výmluvně pokrčil rameny. „Jak vidíte, dostali jsme se až ke třetímu prstu, než nám to ten chlap konečně řek. A ta ženská mu hned vod plic vynadala, no děsný.“ Zařehtal se. „Prostě tady je máte. Za chycení takovejch dvou otroků si něco zasloužíme, ne? Je ten pan Julian doma?“

„Není,“ řekl Mrzout Billy a zadíval se do sluníčka. Do poledne ještě pár hodinek schází.

„No ale vy musíte bejt dozorce, ne?“ povídá ten zarudlý.

„Ten, co mu říkaj Mrzout Billy.“

„Jo, to jsem já. Sam a Lily o mně mluvili?“

Lovec otroků se znovu zasmál. „Jo, ty se náramně rozpovídali, jen co jsme už věděli, vodkud jsou. Mluvili celou cestu sem. Jednou dvakrát jsme jim s klukem zavřeli huby, ale voni jen začali kušnit znova. Co ty si nevymyslej za historky.“

Mrzout Billy se chladnýma, zlomyslnýma očima podíval na dva uprchlíky, ale oba raději uhýbali očima.

„Co kdybyste si je jednoduše převzal a dal nám odměnu a my bysme si jeli po svým?“ navrhl starší muž.

„Ne, budete muset počkat,“ na to Mrzout Billy Tipton.

„Pan Julian vám bude chtít osobně poděkovat. Nebude to trvat dlouho. Do večera se vrátí.“

„Do večera, jo?“ utrousil muž. Vyměnili si se synem pohledy. „To je srandovní, pane Mrzout, ale tady ty negři tvrdili, že právě tohle řeknete. Vykládali divný historky o tom, co se tady děje po setmění. My s klukem bysme radši vzali prachy a jeli, jestli vám to vyhovuje.“

„Panu Julianovi to vyhovovat nebude,“ namítl Mrzout Billy. „A stejně vám žádný peníze dát nemůžu. Chcete věřit pitomejm historkám, co vám navykládali nějaký negři?“

Muž se zamračil, ale pořád přežvykoval tabák.

„Negerský historky jsou jedna věc,“ povídá potom, „ale i negři jednou za čas můžou říct něco, co je pravda. Helejte, pane Mrzout, takhle to uděláme, počkáme, jak říkáte, až se ten váš pan Julian vrátí domů. Ale nemyslete si, že se necháme vošidit.“ U boku měl pistoli a poplácal ji. „U toho čekání budu mít s sebou tadytu svoji kamarádku a můj kluk má jednu taky a oba umíme dobře zacházet s nožema.

Rozumíte? Ty negři nám řekli všechno vo tom nožejčku, co nosíte za zádama, takže tam nezkoušejte šahat, jako byste se chtěl podrbat nebo tak, protože jinak by nás mohlo začít svrbět v prstech. Prostě počkáme a budeme všichni hodný.“

Mrzout Billy se otočil k lovci otroků a chladně si jej změřil, ale veliký chlap byl příliš hloupý, než aby si toho vůbec všiml. „Počkáme vevnitř,“ navrhl Mrzout Billy a dával si pozor, aby nesahal za záda.

„Tak dobrý,“ řekl lovec otroků a sesedl. „Mimochodem, jmenuju se Tom Johnston a tohle je můj kluk Jim.“

„Pan Julian vás rád pozná,“ odpověděl Mrzout Billy.

„Uvažte si koně a zaveďte negry dovnitř. Pozor na schody.

Jsou místama prohnilý.“

Když je vedli k domu, žena začala naříkat, ale Jim Johnston ji svižně uhodil přes ústa a ona zase ztichla.

Mrzout Bily je zavedl do knihovny a roztáhl závěsy, aby do tmavé, zaprášené místnosti vnikla troška světla. Otroci si sedli na podlahu, lovci se rozvalili do těžkých kožených křesel. „Tady je to fakt náramně pěkný,“ řekl Tom Johnston.

„Ale všechno tu je shnilý a zaprášený, tati,“ upozornil ho syn. „Ouplně jak říkali ty dva negři.“

„Podívejme,“ vybafl Mrzout Billy a zadíval se na negry.

„Podívejme se. Pan Julian nebude mít radost, že šíříte takový řeči o jeho domě. Nechá vás za to zbičovat.“

Veliký černoch Sam našel dost odvahy, aby zvedl hlavu a nasupil se. „Já se žádnýho biče nebojím.“

Mrzout Billy se neznatelně usmál. „Ale jdi, jsou horší věci než bičování, Same. O moc horší.“

To bylo na Lily moc. Podívala se na mladíka. „Von říká pravdu, massa Jim, vážně. Měl byste to chápat. Vemte nás vodsud před večerem. Můžete si nás s tátou nechat, budem pro vás dělat, budeme pro vás dělat vážně jak divý.

Neutečeme. Jsme dobrý negři. Nikdy neutečeme, ale jenom… jenom… nečekejte na večer, massa, nečekejte. Pak už bude pozdě.“

Chlapec ji pořádně udeřil pažbou pistole, udělal jí podlitinu přes celou tvář a srazil ji na koberec, kde už jen ležela, třásla se a vzlykala. „Zavři tu prolhanou černou držku,“ řekl.

„Dáte si skleničku?“ nabídl Mrzout Billy.

Hodiny utíkaly. Vypili spolu skoro dvě láhve Julianovy nejlepší brandy, lili ji do sebe, jako by to byla laciná whisky.

Najedli se. Povídali si. Mrzout Billy toho moc nenamluvil, jen se ptal, aby toho co nejvíc vytáhl z Toma Johnstona, který byl opilý a nafoukaný a zamilovaný do vlastního řečnění. Lovci otroků sídlili podle všeho v arkansaském Napoleonu, ale hodně toho nacestovali a doma moc nebývali. Měli nějakou panímámu Johnstonovou, ale ta byla doma s dcerou. O svém kšeftu jí skoro nic neříkali. „Ženská nemá co vědět, kudy její chlap chodí. Něco se jí vždycky poví, hlavně aby nevotravovala a neptala se, proč jdeš pozdě. A když votravuje, dáš jí jednu po hubě.“ Odplivl si.

„Lepší je, když nemá ani páru, pak je vděčná, když se ukážeš.“ Johnston zanechal v Mrzoutovi Billym dojem, že stejně má radši negerské holky, takže po ženě nijak netouží.

Venku se už slunce sklánělo k západu.

Když se do místnosti položily stíny, Mrzout Billy vstal, zatáhl závěsy a zapálil pár svíček. „Zajdu pro pana Juliana,“

řekl.

Mladší Johnston se otočil k otci a Billymu připadalo, že strašlivě zbledl. „Táti, já neslyšel žádný koně,“ špitl.

„Počkejte,“ vyzval je Mrzout Billy Tipton. Nechal je v knihovně, prošel ztemnělým, prázdným taneční sálem, vykročil po velkém schodišti. Nahoře vstoupil do rozlehlé ložnice, jejíž veliké balkónové dveře byly zatlučené prkny a kde stála za nebesy z černého sametu vyřezávaná postel.

„Pane Juliane,“ zavolal tiše ode dveří. V pokoji byla tma a k zalknutí.

Za nebesy se něco pohnulo. Sametové závěsy se odhrnuly. Objevil se Damon Julian: bledý, tichý, chladný.

Černé oči jako by se natahovaly ze tmy a dotýkaly se Billyho. „Ano, Billy?“ ozvalo se tiše.

Mrzout Billy mu všechno řekl.

Damon Julian se usmál. „Zaveď je do jídelny. Za chvilku jsem u vás.“

V jídelně byl veliký starý lustr, ale co si Mrzout Billy pamatoval, nebyl rozsvícený. Když sem zavedl lovce otroků, našel sirky a rozsvítil malou petrolejku, kterou pak postavil doprostřed dlouhého stolu, takže vrhala nevelký kroužek světla na bílý lněný ubrus, ale většina úzké místnosti s vysokým stropem dál tonula ve stínu. Johnstonové se posadili, ten mladší se neklidně rozhlížel a pistoli nepouštěl z ruky. Negři se ztrápeně objímali někde u konce stolu.

„Tak kde je ten Julian?“ zavrčel Tom Johnston.

„Hned je tu, Tome,“ odpověděl Mrzout Billy.

„Počkejte.“

Skoro deset minut nikdo nepromluvil. Pak se Jim Johnston sykavě nadechl. „Táti, koukni,“ povídá. „Tam ve dveřích někdo stojí!“

Dveře vedly do kuchyně. Za nimi byla tma. Už se zcela setmělo a v celé téhle části domu svítila jen petrolejová lampa na stole. Za kuchyňskými dveřmi nebylo vidět nic než nejasné, hrozivé stíny – a cosi, co vypadalo jako zcela nehybná lidská postava.

Lily zanaříkala a negr Sam si ji k sobě přitiskl ještě pevněji. Tom Johnston vstal a na tváři měl drsný výraz.

Židle zaskřípala po podlaze. Vytáhl pistoli a natáhl kohoutek. „Kdo je tam?“ vybafl. „Pojďte ven!“

„Nemusíte se znepokojovat,“ řekl Damon Julian.

Všichni se otočili a Johnston polekaně nadskočil. Julian stál pod vchodem do haly, rýsoval se proti tmavému pozadí, půvabně se usmíval, na sobě měl dlouhý tmavý oblek a u krku mu svítila rudá hedvábná vázanka. Jeho oči byly temné a pobavené a odrážel se v nich plamen lampy. „To je jen Valerie,“ dodal.

Zašustily sukně, Valerie vykročila a zastavila se za dveřmi do kuchyně, byla bledá a tichá, ale přitom podivuhodně krásná. Johnston se na ni podíval a rozesmál se. „Aha, jenom ženská,“ povídá. „Promiňte, pane Julian.

Jsem z těch negerskejch povídaček celej nervózní.“

„To naprosto chápu,“ odtušil Damon Julian.

„Eště ňáký jsou za ním,“ zašeptal Jim Johnston. Už je viděli všichni: tmavé, nezřetelné postavy, ztracené ve tmě za Julianovými zády.

„To jsou jen moji přátelé,“ vysvětlil s úsměvem Damon Julian. Po jeho pravici se vynořila žena ve světle modrých šatech. „Cynthia,“ představil ji. Další žena, v zeleném, mu stanula po levici. „Adrienne,“ pokračoval. Unyle a líně zvedl ruku. „A dále tu jsou Raymond, Jean a Kurt.“ Všichni se vynořili najednou z dalších dveří na boku dlouhé místnosti, pohybovali se tiše jako kočky. „A za vámi jsou Alain a Jorge a Vincent.“

Johnston se bleskově otočil a už je viděl, jak vycházejí ze stínů. Ještě další najednou bylo vidět za samotným Julianem. Kromě šustění šatů při chůzi nikdo z nich nenadělal žádný hluk. Všichni se dívali a mile se usmívali.

Mrzout Billy se neusmíval, i když se náramně bavil tím, jak Tom Johnston svírá pistoli a těká pohledem sem tam jako vylekané zvíře. „Pane Juliane,“ ozval se, „mám vám vyřídit, že tady pan Johnston se nenechá ošidit. Kromě toho má pistoli, pane Juliane, a jeho synek taky, a oba dovedou dobře zacházet s nožem.“

„A tak,“ odtušil Damon Julian.

Negři se začali modlit. Mladý Jim Johnston se podíval na Damona Juliana a vytáhl pistoli. „My sme vám přivedli ty vaše negry,“ řekl. „Ale nebudeme vod vás chtít žádnou vodměnu. Jenom už pudem.“

„Půjdete?“ podivil se Julian. „A to bych vás měl propustit bez odměny? Když jste se trmáceli až z Arkansasu, jen abyste nám přivedli párek černých hub? O tom nechci ani slyšet.“ Vykročil přes místnost. Jim Johnston, polapený pohledem těch tmavých očí, držel pistoli zdviženou a ani se nepohnul. Julian mu ji vzal a položil ji na stůl. Dotkl se mladíka na tváři. „Pod tou špínou jsi vcelku pohledný chlapec,“ prohlásil.

„Co to děláte s mým klukem?“ ohradil se Tom Johnston.

„Dejte vod něj pracky pryč!“ Máchl pistolí.

Damon Julian se ohlédl. „Váš syn má jakousi neotesanou krásu,“ oznámil. „Zato vy máte bradavici.“

„Von je jedna velká bradavice,“ přisadil si Mrzout Billy Tipton.

Tom Johnston se nasupil a Damon Julian se usmál.

„Vskutku,“ souhlasil. „Zábavné, Billy.“ Julian pokynul Valerii a Adrienne. Klouzavě došly k němu a vzaly mladého Jima Johnstona každá za jednu paži.

„Chcete pomoct?“ nabídl se Mrzout Billy.

„Ne, díky.“ Julian jediným, elegantním pohybem, skoro jakoby mimoděk, zvedl paži a švihl rukou mladíkovi přes dlouhý krk. Jim Johnston vydal vlhký, bublavý zvuk. Na hrdle se mu najednou objevila tenká rudá čárka, drobný šarlatový náhrdelník, jehož jasně červené korálky se jim před očima zvětšovaly a zvětšovaly, jeden po druhém pukaly a vysílaly dolů po krku pramínky. Jim Johnston sebou začal mlátit, ale dvě bledé ženy ho držely železným stiskem. Damon Julian se předklonil a přitiskl k ráně otevřená ústa, aby zachytil horkou rudou krev.

Tom Johnston vydal z hloubi prsou nesouvislý, zvířecí zvuk; trvalo mu hrozně dlouho, než se vzchopil. Konečně napřáhl pistoli a zamířil. Alain mu zastoupil cestu a Vincent a Jean najednou stáli vedle něj a Raymond a Cynthia na něj zezadu sahali chladnýma bílýma rukama. Johnston vyštěkl nadávku a vystřelil. Zablesklo se a zavanulo štiplavým kouřem, vyzáblý Alain se zapotácel a nárazem kulky padl dozadu. Z pomačkané bílé náprsenky mu začala prosakovat tmavá krev. Napůl vleže, napůl vsedě si Alain sáhl na prsa a pak odtáhl zakrvácenou ruku.

V té chvíli už Raymond s Cynthií Johnstona pevně drželi a Jean mu plynulým, lehkým pohybem vzal z ruky pistoli.

Velký muž se zarudlou tváří se nebránil. Upřeně se díval na Alaina. Krvácení ustalo. Alain se usmál, ukázal dlouhé bílé zuby, strašlivé a ostré. Vstal a šel blíž. „Ne,“ ječel Johnston, „ne, vodstřelil jsem tě, musíš bejt mrtvej, vodstřelil jsem tě.“

„I negři někdy mluvěj pravdu, pane Johnston,“ ozval se Mrzout Billy Tipton. „Úplnou pravdu. Měl jste je poslouchat.“

Raymond sáhl Johnstonovi pod hučku, sevřel do hrsti jeho vlasy a trhl mu hlavou dozadu, aby odhalil tlustý rudý krk. Alain se zasmál a rozerval Johnstonovi hrdlo zuby. Pak jej obstoupili i ostatní.

Mrzout Billy Tipton si sáhl za záda, vytáhl nůž a coural se k oběma negrům. „Tak jdem,“ vyzval je, „pan Julian vás dneska nepotřebujete, ale už vodsud neutečete. Hybaj dolů do sklepa. Tak dělejte, hejbněte kostrou, nebo vás tu nechám s nima. “ To je přimělo přidat do kroku, Mrzout Billy to ostatně předem věděl.

Sklep byl malý a vlhký. Dalo se do něj vlézt jen padacími dveřmi pod kobercem. Zdejší půda byla příliš vlhká na patřičný sklep, ale tenhle patřičný určitě nebyl. Na podlaze stálo na pět prstů vody, strop byl tak nízký, že dospělý muž se nemohl narovnat, a stěny byly zelené plísní.

Mrzout Billy negry pořádně připoutal, ale dost blízko, aby na sebe dosáhli. Měl dojem, že to je od něj náramně vlídné.

Taky jim přinesl teplou večeři.

Potom udělal jídlo i sám sobě a dopil to, co zbylo ve druhé láhvi brandy, kterou si Johnstonovi otevřeli. Zrovna s tím končil, když do kuchyně přišel Alain. Na košili měl zaschlou krev a v místě, kde do něj vnikla kulka, mu zel opálený černý otvor, ale jinak nevypadal nijak zdeptaně.

„Hotovo,“ ohlásil. „Julian chce, abyste šel do knihovny.“

Mrzout Billy odstrčil talíř a šel za pánem. Když procházel jídelnou, všiml si, že dost potřebuje uklidit.

Adrienne a Kurt a Armand si tiše a ve tmě pochutnávali na víně, mrtvoly – nebo to, co z nich zbylo – nechali ležet hned vedle. Někteří z ostatních byli v salonu a povídali si.

V knihovně byla černočerná tma. Mrzout Billy čekal, že tu zastihne Damona Juliana samotného, ale když vešel, zahlédl ve stínech tři nejasné postavy, dvě sedící, jednu stojící. Nebyl s to poznat, kdo to je. Čekal u dveří, dokud Julian konečně nepromluvil. „Příště mi už takové lidi do knihovny nevoď,“ prohlásil. „Byli špinaví. Zůstal po nich pach.“

Mrzout Billy nakrátko ucítil bodnutí strachu. „Ano, pane,“ slíbil otočený tváří ke křeslu, od kterého Julian promluvil. „Promiňte, pane Juliane.“

Po chvíli mlčení Julian řekl: „Zavři dveře, Billy. A pojď dál. Můžeš si vzít lampu.“

Stínidlo lampy bylo z pěkného červeného skla; její plamen dodával zaprášené místnosti rudohnědý nádech zaschlé krve. Damon Julian seděl v ušáku, bradu si podpíral dlouhými, štíhlými prsty, na tváři měl slabounký úsměv.

Napravo od něj seděla Valerie. Při rvačce si natrhla rukáv šatů, ale podle všeho si toho ani nevšimla. Mrzoutovi Billymu připadala ještě bledší než obyčejně. Jean stál o několik kroků dál, za jiným křeslem, tvářil se odměřeně a neklidně, točil si na ruce velikým zlatým prstenem.

„Musí tu být i ten?“ zeptala se Juliana Valerie. Krátce Billyho sjela pohledem a ve velikých nachových očích se zračilo pohrdání.

„Ale no tak, Valerie,“ konejšil ji Julian. Natáhl se a vzal ji za ruku. Zachvěla se a pevně stiskla rty. „Pozval jsem Billyho, abych vás uklidnil,“ pokračoval Julian.

Jean sebral odvahu a zamračeně se podíval zpříma na Mrzouta Billyho. „Ten Johnston měl manželku.“

Tak o tohle jde, pomyslel si Mrzout Billy. „Máte strach?“ zeptal se posměšně. Jean nepatřil mezi Julianovy oblíbence, a tak nebylo nebezpečné jej popichovat.

„Manželku měl,“ vykládal Billy, „ale s tím si nemusíte dělat starosti. Moc s ní nemluvil a nikdy jí neříkal, kam jede a kdy se vrátí. Ta po vás určitě nepůjde.“

„Mně se to nelíbí, Damone,“ stěžoval si Jean.

„A co otroci?“ ozvala se Valerie. „Byli pryč dva roky.

Kdeco napovídali Johnstonovým, kdeco nebezpečného.

Určitě museli mluvit i s jinými.“

„Billy?“ vybídl jej Julian.

Mrzout Bily pokrčil rameny. „Jo, asi napovídali ledaco kdejakýmu mizernýmu negrovi vodsud až po Arkansas,“

připustil. „Ale to mně vůbec vrásky nedělá. Samý negerský povídačky, kerejm nikdo nebude věřit.“

„Jen aby,“ řekla Valerie. S úpěnlivým výrazem se otočila k Julianovi. „Damone, prosím. Jean má pravdu. Jsme tu už moc dlouho. Není to bezpečné. Vzpomeň si, co udělali v New Orleansu s Lalaurieovou, s tou, co pro svoje potěšení mučila otroky. Nakonec bylo těch řečí kolem ní moc. A to, co dělala, nebylo…“ zaváhala, polkla a pak tišeji dokončila.

„Nebylo nic proti tomu, co děláme my. Co musíme dělat.“

Odvrátila se od Juliana.

Julian zvolna a laskavě natáhl bledou ruku, dotkl se jí na tváři, přejel jí něžně prstem dolů po líci, pak ji chytil pod bradou a přiměl ji, aby se na něj podívala. „Proč najednou ta ustrašenost, Valerie? Musím ti připomínat, kdo jsi? Zase jsi popřávala sluchu Jeanovi? Je snad on nyní pánem? Je krevním pánem?“

„Ne,“ odpověděla, sytě fialkové oči měla vytřeštěnější než kdy jindy a z hlasu byly slyšet obavy. „Ne.“

„Kdo je krevním pánem, má drahá Valerie?“ zeptal se Julian. V očích mu jiskřilo, byly vážné a upíraly se přímo na ni.

„Ty, Damone,“ zašeptala. „Ty.“

„Podívej se na mě, Valerie. Copak si myslíš, že se musím bát nějakých historek, které vykládá pár otroků? Co mi sejde na tom, co o mně vyprávějí?“

Valerie otevřela ústa. Neozvalo se však ani slovo.

Damon Julian ji uspokojen pustil. Tam, kde vtiskl prsty, zůstaly hluboké červené stopy. Valerie ucouvla a on se usmál na Mrzouta Billyho. „Co ty si o tom myslíš, Billy?“

Mrzout Billy Tipton se zadíval na špičky nohou a neklidně přešlápl. Věděl, jaká odpověď se od něj čeká, ale poslední dobou hodně přemýšlel a dospěl k jistým věcem, které by Julianovi povědět měl, ale které Julian neuslyší rád.

Pořád to odkládal, ale teď už k tomu neviděl další možnost.

„Když já nevím, pane Juliane,“ řekl nepřesvědčivě.

„Tak ty nevíš, Billy? A co že to nevíš?“ Tón hlasu byl chladný a nejasně výhružný.

Mrzout Billy se do toho přesto pustil. „Nevím, jak dlouho můžeme takhle pokračovat, pane Juliane,“ řekl neohroženě. „Už vo tom nějakou dobu přemejšlím a některý věci se mi nelíběj. Tady ta plantáž vydělávala fůru peněz, když ji řídil starej Garoux, ale teď je její cena skoro nulová.

Vy víte, že dokopu k práci každýho otroka, jasně že jo, ale ty, co jsou mrtvý nebo utekli, makat nemůžou. Když jste si vy a vostatní začali brát děcka z předměstí nebo vobjednávat pěkný holky do tohohle baráku, vodkud už nikdy nevyšly, začali jsme mít potíže. Teďka už přes rok nemáme žádný otroky, jenom ty drahý kočky, a ty se tu teda moc dlouho nezdržej.“ Nervózně se zasmál. „Nic se tu nepěstuje. Prodali jsme půlku plantáží, všecky nejlepší pozemky. A ty pěkný holky, pane Juliane, jsou dost drahý. Máme dost velký potíže s penězma.

A to nejni všecko. Vodkrouhnout pár negrů je jedna věc, ale brát si i bílý, když je žízeň, to je nebezpečný. Nojo, v New Orleansu to možná je vcelku bezpečný, ale dobře voba víme, že toho nejmladšího kluka vod Henriho Cassanda zabila Cara. A von je to náš soused, pane Juliane. Už tak všicky věděli, že se tu děje něco divnýho; když jim začnou umírat otroci a děti, budeme v pěkným maléru.“

„V maléru?“ odfrkl si Damon Julian. „I s tebou je nás skoro dvacet. Co nám ten dobytek může udělat?“

„Pane Juliane, a co když přijdou ve dne?“ namítl Mrzout Billy.

Julian nenuceně máchl rukou. „To se nestane. A i kdyby ano, dostanou, co zaslouží.“

Mrzout Billy se zašklebil. Julian sice mluví bezstarostně, ale největší riziko vždycky hrozí jemu, Mrzoutovi Billymu.

„Já myslím, že vona má možná pravdu, pane Juliane,“

prohlásil nešťastně. „Myslím, že bysme měli někam vodjet.

Tady jsme to vycucali do dna. Je nebezpečný tu zvostávat.“

„Mně je tu příjemně, Billy,“ pravil Julian. „Dobytkem se živím. Před dobytkem neutíkám.“

„No tak ty prachy. Kde vezmeme prachy?“

„Naši hosté tu nechali koně. Zítra je vezmi do New Orleansu a prodej je. Postarej se, aby je nikdo nepoznal.

Můžeš taky prodat další pozemky. Neville z Bayou Grossu je znovu koupí. Stav se u něj, Billy.“ Julian se usmál. „Mohl bys ho sem dokonce pozvat na večeři, při které můj návrh probereme. Požádej ho, ať s sebou přivede i svou krásnou ženu a toho mrštného klučíka. Sam a Lily můžou obsluhovat. Bude to, jako to bývalo, než otroci poutíkali.“

Mrzouta Billyho napadlo, že se mu posmívá. Ale nikdy nebylo radno brát jakákoli jeho slova na lehkou váhu. „A co dům?“ nadhodil. „Přijdou na večeři a uviděj, jak moc to tu zpustlo. To nejni bezpečný. Až se vrátěj domů, budou vo tom vyprávět.“

„Pokud se vrátí domů, Billy.“

„Damone,“ řekl roztřeseně Jean, „snad nemyslíš vážně, že…“

V setmělém, rudým světlem zalitém pokoji bylo dusno.

Mrzout Billy se potil. „Neville je… prosím vás, pane Juliane, Nevilla vzít nemůžete. Tak to dál nejde, brát ty lidi tady z vokolí a kupovat si krásný holky.“

„Ten tvůj slouha má projednou pravdu,“ řekla Valerie velice přidušeně. „Měl bys ho poslouchat.“ Jean také přikyvoval, to, že jsou ostatní na jeho straně, mu dodalo odvahy.

„Mohli bysme prodat plantáž celou,“ navrhl Billy.

„Stejně je to tu úplně shnilý. A všichni se přestěhovat do New Orleansu. Tam by to bylo lepší. Při těch spoustách Kreolů a propuštěnejch negrů a různýho póvlu od řeky…

pár jich nikomu nebude chybět, no ne?“

„Ne,“ řekl Damon Julian. Mrazivě. Tón jeho hlasu jim řekl, že už nestrpí žádné další námitky. Mrzout Billy honem sklapl. Jean si začal znovu pohrávat s prstenem, tvářil se mrzutě a ustrašeně.

Kupodivu však promluvila Valerie. „Tak tedy nech jít nás.“

Julian unyle otočil hlavu. „Nás?“

„Jeana a mě,“ vysvětlila. „Pošli nás pryč. Bylo by to tak… lepší. I pro tebe. Když je nás méně, je to bezpečnější.

Ty pěkné dívky ti vydrží delší dobu.“

„Poslat vás pryč, má drahá Valerie? Ale kdepak, stýskalo by se mi. A také bych o vás měl starosti. Kampak byste vůbec šli?“

„Někam. To je jedno.“

„Pořád doufáš, že najdeš to své temné město v jeskyni?“

nadhodil Julian výsměšně. „Ta tvá víra mě dojímá, moje malá. Spletla sis tady nebohého slabého Jeana se svým bledým králem?“

„Ne,“ zavrtěla hlavou Valerie. „To ne. Jen si chceme odpočinout. Prosím, Damone. Když zůstaneme všichni, najdou nás, půjdou po nás, zabijí nás. Nech nás odejít.“

„Jsi tak překrásná, Valerie. Tak skvělá.“

„Prosím,“ dožadovala se roztřeseně. „Chci pryč.

Odpočinout si.“

„Ubohá malá Valerie,“ řekl Julian. „Není kde si odpočinout. Ať půjdeš kamkoli, žízeň stále poputuje s tebou.

Kdepak, musíš zůstat.“

„Prosím,“ zopakovala otupěle. „Můj krevní pane.“

Damon Julian sotva znatelně přimhouřil tmavé oči a jeho úsměv zmizel. „Pokud tolik toužíš odejít, snad bych ti měl dát, o co žádáš.“

Valerie i Jean se na něj s nadějí zadívali.

„Snad bych tě měl poslat pryč,“ dumal Julian. „Vás oba.

Ale ne společně, to ne. Jsi tak krásná, Valerie. Zasloužíš si něco lepšího než Jean. Co ty na to, Billy?“

Mrzout Billy se samolibě zubil. „Pošlete je pryč všecky, pane Juliane. Žádnýho nepotřebujete. Máte mě. Pošlete je pryč, však se uvidí, jak se jim to bude líbit.“

„Zajímavé,“ připustil Julian. „Budu o tom přemýšlet. A teď všichni odejděte. Billy, jdi osedlat koně. Zajeď za Nevillem kvůli těm pozemkům.“

„Ale večeře nebude, že ne?“ ujišťoval se s úlevou Mrzout Billy.

„Nebude.“

Mrzout Billy vycházel ze dveří poslední. Za jeho zády Julian zhasil světlo a pokoj zaplnila tma. Přesto Mrzout Billy zaváhal na prahu a ještě se otočil.

„Pane Juliane,“ ozval se. „Ten váš slib… už to sou roky.

Kdy?“

„Až tě nebudu potřebovat, Billy. Ve dne jsi mýma očima. Děláš věci, které já dělat nemůžu. Jak bych se teď mohl bez tebe obejít? Ale neobávej se. Nebude to trvat dlouho. A až budeš jedním z nás, čas pro tebe nebude znamenat nic. Kdo má věčný život, těžko rozeznává mezi roky a dny.“ Slib Mrzouta Billyho uklidnil. Odešel zařídit, co mu Julian přikázal.

Té noci se mu zdály sny. V těch snech byl tmavý a uhlazený jako sám Julian, byl elegantní a dravčí. V jeho snech byla vždycky tma, potuloval se po ulicích New Orleansu pod bledým půlměsícem. Oni se dívali, jak prochází pod jejich okny a pod jejich balkónky z železného mřížkoví, cítil na sobě jejich oči, muži byli plní strachu, ženy přitahovala jeho temná síla. Pronásledoval je temnotami, nehlučně klouzal po cihlových chodnících, slyšel jejich zběsilé kroky a sípavý dech. Pod kývajícím se plamenem zavěšené petrolejky zpozoroval hezkého mladého šviháka a se smíchem mu rozerval krk. Z dálky jej sledovala smyslná kreolská kráska, vydal se za ní, štval ji po uličkách a dvorcích, utíkala před ním. Konečně, na dvoře osvíceném pochodní v držáku z tepaného železa, se otočila k němu.

Vypadala trochu jako Valerie. Oči měla fialkové a plné ohně. Došel k ní a zaklonil ji a vzal si ji. Kreolská krev byla stejně palčivá a vydatná jako kreolská kuchyně. Noc patřila jemu, stejně tak všechny noci až na věky, a rudá žízeň mu seděla za krkem.

Když se z toho snu o krvi probudil, byl rozpálený a horečnatý a prostěradla měl propocená.

Kapitola sedmá

St. Louis, červenec 1857

Loď Sen Ockerwee kotvila v St. Louis dvanáct dnů.

Posádka po tu dobu měla napilno, ovšem s výjimkou Joshuy Yorka a jeho podivných společníků. Abner Marsh byl každý den brzy na nohou a v pohybu, před desátou už pak chodil po městě, stavoval se u lodních přepravců a u hoteliérů, vychvaloval svou loď a snažil se splašit kšefty.

Měl spousty letáčků Ockerweeské říční přepravní společnosti – konečně už zase měl víc než jednu loď – a zaplatil pár klukům, ať jimi polepí celé město. Pak popíjel a jedl v nejlepších podnicích a stále dokola vyprávěl o tom, jak Sen Ockerwee překonal Jižana, protože chtěl mít jistotu, že se to rozkřikne. Dokonce si objednal inzeráty ve třech místních novinách.

Prvotřídní kormidelníci, které Abner Marsh najal pro dolní tok, se nalodili na Sen Ockerwee, jen co připlul do St.

Louis, a brali mzdu za celou tu dobu líného čekání.

Kormidelníci nejsou laciní, a zvlášť ne takoví jako tihle dva, ale Marsh těch peněz moc nelitoval, protože pro svůj parník chtěl to nejlepší. Jakmile peníze dostali, dál lenošili; kormidelníci berou stále plný plat, ale když není parník na řece, nehnou ani malíčkem. Cokoli jiného než kormidlování je pod jejich důstojnost.

Jenomže ti dva, které sehnal Abner Marsh, měli každý jiný, osobitý styl lenošení. Dan Albright, upjatý a zamlklý a se zálibou v módě, toho dne, kdy Sen Ockerwee zakotvil, vkráčel na palubu, prohlédl si loď, strojovnu a kormidelnu, spokojeně přikývl a okamžitě se ubytoval ve své kajutě.

Celé dny si pak čítal v dobře zásobené knihovně parníku; sehrál v salonu několik šachových partií s Jonathonem Jeffersem, ovšem Jeffers jej vždycky porazil. Zato Karl Framm byl obvykle k nalezení v kulečníkových hernách na nábřežní promenádě, křivě se usmíval zpod širokého okraje plstěného klobouku a chvástal se tím, jak on a jeho nová loď předhoní na řece všechny ostatní. Framm měl pověst záletníka. Rád žertoval o tom, že si drží jednu ženu v St.

Louis, jednu v New Orelansu a jednu v Natchezu pod kopcem.

Abner Marsh neměl čas lámat si hlavu s tím, co dělají jeho kormidelníci; měl příliš plné ruce práce tu s tím a tu zase s oním. Právě tak se moc nevídal s Joshuou Yorkem a jeho přáteli, i když ovšem věděl o tom, že York pravidelně vyráží na dlouhé noční procházky do města, často v doprovodu Simona, toho mlčenlivého. Simon se také učil míchat koktejly, protože Joshua pověděl Marshovi, že má v úmyslu při plavbě do New Orleansu jej používat jako nočního barmana.

Marsh pravidelně vídal svého společníka u večeře, již měl Joshua York ve zvyku pořádat ve velkém salonu se všemi důstojníky; nato se York uchýlil do své kajuty a četl noviny čerstvě vyložené z dorazivších parníků, kterých mu nadále doručovali celé balíky. Jednou York oznámil, že jde do města na divadelní představení. Pozval Abnera Marshe a ostatní důstojníky, ať jej doprovodí, ale Marsh o tom nechtěl ani slyšet, a tak nakonec York šel s Jonathonem Jeffersem.

„Básničky a tyjátr,“ zavrčel Marsh ke Chlupáči Miku Dunnemu, když ti dva pohodlnou chůzí mizeli na břehu. „S

touhle řekou to fakt jde od desíti k pěti, sakra.“ Potom začal Jeffers Yorka učit hrát šachy.

„Tomu to vážně myslí, Abnere,“ pověděl Jeffers Marshovi po několika dnech, ráno osmého dne, který trávili v St. Louis.

„Komu?“

„No přece Joshuovi, jak jinak. Jsou to dva dny, co jsem ho naučil, jak se kterou figurou táhne. Včera večer jsem ho našel v salonu, jak si podle jednoho z těch newyorských deníků, co odbírá, přehrává podle zápisu jedno z Morphyho utkání. Divný chlapík. Kolik toho o něm víš?“

Marsh se zamračil. Nechtěl, aby se jeho lidi začali o Joshuu Yorka až moc zajímat; to je součást dohody. „Joshua o sobě nerad mluví. A já se ho neptám. Mám dojem, že do jeho minulosti mi nic není. Měl bys to brát stejně, mistře Jeffersi. Co, měl bys: koukej to brát stejně.“

Účetnímu vystřelila tenká, tmavá obočí do výšky. „Když chceš, kapitáne,“ odpověděl. Ale chladnokrevný úsměv na jeho obličeji se Abneru Marshovi zdál poněkud znepokojivý.

Jeffers nebyl jediný, kdo si kladl různé otázky. Chlupáč Mike přišel za Marshem také a hlásil, že nakladači a topiči šíří divné řeči o Yorkovi a jeho čtyřech hostech. Chce Marsh, aby s tím něco dělal?

„Jaký řeči?“

Chlupáč Mike výmluvně pokrčil rameny. „No, vo tom, jak chodí ven jenom v noci. A taky vo těch jeho střelenejch přátelích. Tom, to je ten, jak dělá topiče u prostředního topeniště na levoboku, tak ten mi něco vyprávěl. Tehdy v noci, jak jsme vypluli z Louisvillu, pamatuješ se sám, jaký byly všude spousty komárů. No a Tom prej viděl toho Simona na hlavní palubě, von se tam jen tak rozhlížel a jeden komár mu přistál na ruce a von ho druhou rukou rozplác. Ale znáš to, jak jsou ty potvory někdy nacucaný, že když je rozplácneš, úplně z nich vyprskne krev. Tom říkal, že zrovna to se stalo s tím komárem na hřbetě Simonový ruky, když to schytal, byla z něj krvavá šmouha. Jenomže pak, říkal Tom, ten Simon tak nějak dlouho na tu ruku vejral, pak ji zved a co bys řek, esli von ji nevolízal na čisto.“

Abner Marsh se zamračil. „Řekni tomu svýmu Tomovi, ať podobný historky radši přestane vykládat, anebo se může pakovat k topeništi na jinej parník.“ Chlupáč Mike přikývl, přehodil si železný prut do druhé dlaně, až to masitě pláclo, a chystal se k odchodu. Marsh ho ale zadržel. „Ne, jinak,“

povídá. „Ať už žádný řeči nešíří, to mu pověz. Ale jestli zase zahlídne něco divnýho, ať jde za tebou nebo za mnou.

Pověz mu, že dostane půldolar.“

„Za půl dolaru ti něco nalže.“

„To je fakt, tak ten půldolar ruším, ale to ostatní mu řekni.“

Čím víc Abner o Tomově historce přemítal, tím víc jej soužila. Byl vcelku rád, že Joshua York udělal ze Simona barmana; takhle je mezi lidmi a je možné na něj dohlídnout.

Marsh nikdy neměl funebráky v lásce – a Simon mu pořád a nekřesťansky funebráka připomínal, pokud ovšem nevypadal spíš rovnou jako funebrákův zákazník, tak je to.

Jen doufal, že Simon nebude olizovat rozpláclé komáry, až začne nalévat pasažérům z první třídy. Taková věc by mohla svinsky rychle zkazit lodi reputaci.

Marsh ten incident brzy pustil z hlavy a vrhl se zase do práce. Noc před plánovaným odplutím jej nicméně znepokojilo něco jiného. Stavil se u Joshuy Yorka v jeho kajutě, chtěl probrat pár podrobností o plavbě. York seděl u stolu, v ruce měl tenký nožík se slonovinovou rukojetí a vyřezával z novin článek. Chvilku si s Marshem povídali o pracovních záležitostech a Marsh se už chystal odejít, když na Yorkově psacím stole zahlédl výtisk Demokrata. „Dneska tam měli otisknout jeden můj inzerát,“ prohlásil a sahal po novinách. „Už je nebudeš potřebovat, Joshuo?“

York mu noviny mávnutím ruky vydal. „Jestli chceš, vezmi si je.“

Abner Marsh si Demokrata odnesl v podpaží do salonu, čekal, až mu Simon nalije, a u toho listoval novinami.

Otrávilo ho, že inzerát nemůže najít. Samozřejmě, vynechat jej nemuseli; York si vyřízl článek zrovna na straně proti zprávám z říční přepravy a vyrobil díru na tom jediném místě, kde vadila. Marsh dopil, složil noviny a zašel si do kanceláře k účetnímu.

„Nemáš dnešního Demokrata?“ zeptal se Jefferse.

„Myslím, že ten mizera Blair vynechal můj inzerát.“

„Támhle leží,“ odpověděl Jeffers. „Ale nic nevynechali.

Podívej se do lodní rubriky.“

A opravdu, inzerát byl tam, v rámečku, přímo uprostřed dalších podobných rámečků:

Ockerweeská říční přepravní společnost

oznamuje, že její přepychový parník Sen Ockerwee ve středu odplouvá do New Orleansu ve státě Louisiana, se zastávkami ve všech přístavech a přístavištích mezi tím.

Loď dosahuje těch nejlepších časů a je vedena pouze zkušenými důstojníky i posádkou. Žádosti o osobní lístky či přepravu nákladu vyřizujeme buď přímo na lodi, anebo v kanceláři shora uvedené společnosti na začátku Borové ulice.

Abner Marsh, předs.

Marsh si inzerát prohlédl, přikývl a obrátil stránku, aby zjistil, co že si to Joshua York vyřízl. Zdálo se, že jde o článek přetištěný z nějakých novin vycházejících dál po proudu. Psalo se tam o nějakém bezvýznamném starém dřevorubci, kterého našli mrtvého v jeho srubu u řeky severně od New Madridu. První důstojník jedné lodi, která chtěla naložit dříví, se ho dovolával, a když se nikdo neozýval, šel dovnitř a našel ho. Někteří lidé si mysleli, že to provedli Indiáni, jiní zase, že vlci, protože tělo bylo celé rozervané a napůl snědené. To bylo zhruba tak všechno, co tam stálo.

„Stalo se něco, kapitáne?“ zajímal se Jeffers. „Tváříš se nějak divně.“

Marsh složil Jeffersův výtisk Demokrata a strčil si jej pod paži k Yorkovu. „Ale ne, nic, jenom koukám, že ty noviny jsou zase samá pravopisná chyba, sakra.“

Jeffers se usmál. „Určitě? Vím přece, že pravopis není tvoje silná stránka, kapitáne.“

„Hele, mistře Jeffersi, takhle si už ze mě radši neutahuj, nebo tě shodím přes palubu,“ odpověděl Marsh. „Jestli ti to nevadí, ty tvoje noviny si vezmu.“

„Klidně,“ máchl rukou účetní, „už jsem je dočetl.“

Marsh se vrátil k baru a znovu si přečetl článek o tom dřevaři. K čemu Joshuovi Yorkovi je vyřezávat si zprávu o nějakém pitomci, co se nechá roztrhat vlky? Na odpověď ne a ne přijít, což ho štvalo. Zvedl hlavu a ve velkém zrcadle za barem si všiml, že Simon se na něj dívá. Honem Demokrata zase složil a nacpal do kapsy. „Dal bych si malou whisky,“

prohlásil.

Marsh ji vypil na ex a jak se mu teplo šířilo do prsou, vydal dlouhý povzdech. Trošičku mu to vyčistilo hlavu.

Napadalo ho pár metod, jak o tom zjistit víc, ale na druhou stranu mu tak docela není moc do toho, jaké novinové články si Joshua rád čte. A kromě toho dal slovo, že mu nebude strkat nos do jeho záležitostí, a pyšnil se tím, že on vždycky slovo drží. Marsh odhodlaně odložil sklenku a odešel od baru. Dusal po širokém točitém schodišti na hlavní palubu, dole pak hodil oboje noviny do jednoho tmavého topeniště. Uklízeči se na něj divně zadívali, ale Marshovi bylo okamžitě líp. Člověk by neměl živit nějaká podezření o svém společníkovi, zvlášť o společníkovi tak štědrém a slušně vychovaném, jako je Joshua York. „Na co koukáte?“

vybafl na uklízeče. „Nemáte nic na práci? Mám zavolat Chlupáče Mika, ať vám nějakou najde?“ V okamžení se všichni činili. Abner Marsh se vrátil do salonu a dal si další skleničku.

Druhý den ráno zašel Marsh do Borové ulice, do hlavní kanceláře své firmy, a pěkných pár hodin se věnoval práci.

Poobědval v Plantážnickém hotelu, obklopen starými přáteli a starými soupeři, a bylo mu skvěle. Vytahoval se se svým parníkem, až se mu od uší kouřilo, a musel přetrpět naduté řeči Farella a O’Briena o jejich vlastních lodích, ale to bylo v pořádku, jen se usmíval a říkal: „Jo, hoši, možná se sejdem na řece. No nebyla by to paráda?“ Ani živáček neutrousil slovo o jeho předchozím neštěstí a hned tři muži přišli k jeho stolu a přeptávali se, jestli nepotřebuje kormidelníka pro dolní tok Mississippi. Vcelku to bylo pár báječně strávených hodin.

Marsh zvolna kráčel zpátky k řece a náhodou mu zrak padl na krejčovskou dílnu. Zaváhal, zamyšleně se popotahoval za vousy a zaobíral se myšlenkou, která jej zničehonic napadla. Pak rozzářeně vešel a objednal si nový kapitánský plášť. Bílý, s dvěma řadami stříbrných knoflíků, jako má Joshua. Vyplatil zálohou dva dolary a domluvil se s krejčím, že si kabát vyzvedne, až se Sen Ockerwee vrátí do St. Louis. Odešel velice spokojen sám se sebou.

Na nábřežní promenádě panoval zmatek. Zásilku galanterního zboží přivezli opožděně a nosiči upoceně supěli, jen aby to dostali na loď včas. Whitey už zatápěl na páru; z trubek unikaly vysoké bílé chocholy a nad vrcholovými kryty komínů, podobnými květinám, se vznášel temný dým. Parník vlevo od Snu Ockerwee už couval na řeku a jeho vyplutí provázely spousty kouře a houkání píšťaly a řevu. A veliký bočněkolesový parník vpravo zase překládal náklad na svůj přístavní člun, starou opršalou kraksnu přivázanou k přístavišti natrvalo. U

nábřeží kotvily parníky, kam oko dohlédlo v obou směrech, Marsh to ani nedokázal spočíst. O devět lodí nad nimi kotvil přepychový John Simonds se třemi palubami; zrovna nabíral cestující. Po jeho levici stál bočněkolesový parník Světlo severu, který měl na krytech koles křiklavý obrázek polární záře; zbrusu nový parník pro horní tok Mississippi, o kterém Severozápadní plavební společnost tvrdila, že je rychlejší než kterákoli loď, jež se dosud plavila po těchto vodách. Po proudu se blížil Šedý orel, kterého bude muset Světlo severu předhonit, pokud bude chtít prokázat, že to není bohapusté vychloubání. A byl tu i Seveřan a také neelegantní, avšak výkonný zádokolesový Svatý Joe, a vedle zase Die Vernon II. a taky Natchez.

Marsh si je všechny postupně prohlédl, podíval se na složitá zařízení mezi komíny, na nóbl řezbářskou práci a jásavé barvy, na syčící a stoupající páru, na sílu skrytou v kolesech. A potom se zadíval na vlastní loď, na Sen Ockerwee, celý bílý a modrý a stříbrný, a zdálo se mu, že její pára stoupá výš než ze kterékoli jiné, že její píšťala má příjemnější, jasnější tón, že její nátěr je čistší a její kolesa jsou rozhodně „víc podi-vu-hod-ná“. A že je vyšší než všechny lodě kromě tří čtyř a že je delší než kterákoli z nich.

„Všecky je předhoníme,“ řekl si v duchu a kráčel dál ke své milé.

Kapitola osmá

Na palubě parníku SEN OCKERWEE, řeka Mississippi, červenec 1857

Abner Marsh z kola ležícího na stole uřízl klínek čedaru, ten opatrně položil na zbytek jablečného koláče, potom oboje nabodl na vidličku a svižným pohybem veliké zarudlé ruky si podal k ústům. Odkrkl si, otřel si ústa ubrouskem, vytřásl si z vousů pár drobků a s úsměvem se na židli narovnal.

„Dobrý koláč?“ zeptal se Joshua York a usmíval se na něj zpoza koňakové sklenky.

„Jiný Toby ani nepeče,“ odpověděl Marsh. „Měl jsi taky kousek ochutnat.“ Odstrčil židli a vstal. „Tak, Joshuo, dopij, máme nejvyšší čas.“

„Nejvyšší čas?“

„Chtěl ses naučit říční plavbě, ne? Když budeš sedět za stolem, tak se vo řece nic nedozvíš, to ti garantuju.“

York dopil brandy a pak šli spolu do kormidelny. Službu měl Karl Framm. Posedával na pohovce, z dýmky mu stoupaly zákruty kouře, u kormidla se snažil jeho učeň, vyčouhlý mladík se zplihlými plavými vlasy přes límeček.

„Á, kapitán Marsh,“ pokývl Framm. „A vy budete určitě ten záhadnej pan York. Těší mě. Ještě nikdy jsem se neplavil na parníku, co má hned dva kapitány.“ Zazubil se, od ucha k uchu a pokřiveně, zablýskl se zlatý zub. „Tahle loď má skoro tolik kapitánů, jako já mám manželek. No ale jasně že to dává rozum. Má přece taky víc kotlů a víc zrcadel a víc stříbrných příborů než všechny lodě, co jsem kdy viděl, tak nejspíš musí mít taky víc kapitánů.“ Hubený kormidelník se naklonil a smetl z dýmky rukou trochu popela do útrob velikých litinových kamen. Bylo chladno a temno, noc byla parná a dusná. „Co pro vás můžu udělat, pánové?“ zeptal se Framm.

„Naučit nás znát řeku,“ oznámil Marsh.

Framm nakrčil obočí. „Naučit vás znát řeku? Už tady mám svýho učně. Není pravda, Jody?“

„Jasně, pane mistr.“

Kormidelník se usmál a pokrčil rameny. „Jo, učím tady Jodyho, je to domluvený tak, že dostanu šest set dolarů z první mzdy, kterou si vydělá, až dostane oprávnění a přijmou ho do svazu. Tak lacino to dělám jenom proto, že znám jeho rodiče. Ovšem že bych znal vaše rodiče, to teda říct nemůžu, to nemůžu říct v žád-ným pří-pa-dě.“

Joshua York si rozepnul tmavošedou vestu. Měl pod ní opasek na peníze. Vyndal zlatý dvacetidolar, položil jej na kamna; zlato se na černé litině měkounce lesklo. „Dvacet,“

začal York. Položil na první minci druhou. „Čtyřicet,“

počítal. Pak přibyla třetí. „Šedesát.“ Když se dostal ke třem stům, vestu si zase zapnul. „Bohužel, víc toho při sobě nemám, pane Framme, ale ujišťuji vás, že nejsem bez prostředků. Domluvme se na sedmi stech dolarech pro vás a stejné částce pro pana Albrighta, za to, že mne vyškolíte v základech říční navigace, a že tady panu kapitánu Marshovi osvěžíte jeho znalosti, aby mohl kormidlovat svou loď.

Platit se bude ihned, ne z budoucích mezd. Co vy na to?“

Marsh si říkal, že Framm se drží opravdu chladnokrevně.

Chvilku zamyšleně potahoval z dýmky, jako že nabídku zvažuje, posléze natáhl ruku a vzal si sloupek zlatých mincí.

„Za pana Albrighta mluvit nemůžu, ale co se mě tejče, vždycky jsem měl pro barvu zlata slabost. Budu vás učit. Co takhle kdybyste přišli zítra přes den, jen co mi začne směna?“

„Panu kapitánu Marshovi to asi vyhovovat bude,“ řekl York, „ale já bych raději začal okamžitě.“

Framm se rozhlédl. „Krucinál,“ ucedil. „Copak to nechápete? Je noc. Tady Jodyho už učím skoro rok, ale teprve před měsícem jsem ho prvně nechal kormidlovat v noci. V noci to není nikdy snadný. Kdepak.“ Mluvil pevným tónem. „Nejdřív vás budu učit ve dne, když jeden vidí, kam se žene.“

„Budu se učit v noci. Můj denní režim je poněkud zvláštní, pane Framme. Ale nemusíte mít starost. Mám vynikající noční vidění, tuším, že lepší než vy.“

Kormidelník narovnal čapí nohy, vstal, došoural se ke kormidelnímu kolu a převzal je. „Můžeš jít dolů, Jody,“

vyzval svého učně. Když mladík odešel, Framm pokračoval.

„Takovej člověk není, aby ve tmě dobře viděl špatnej úsek v řece.“ Stál zády k nim, upíral pohled kupředu, na tmavou, hvězdami osvětlenou hladinu. Daleko na řece viděli maličká světla jiného parníku. „Dneska je pěkně jasno, mraky, že to ani nestojí za řeč, měsíc vcelku ujde, a jsme na dobrým úseku řeky. Koukněte támhle na tu vodu. Jako černý sklo. A koukněte na břehy. Je fakt moc snadný vidět, kde jsou, že jo?“

„Ano,“ souhlasil York. Marsh se jen usmál a mlčel.

„Nojo,“ vykládal Framm, „jenomže vždycky to tak není.

Někdy nesvítí měsíc a někdy mraky zakrývají všecko. Pak je příšerná tma. A člověk nevidí v podstatě nic. Břehy splynou tak, že nevidíte, kde vlastně jsou, a když nevíte, co děláte, můžete loď navést rovnou na ně. Jindy se zase stíny navršej, až vypadají jako pevná země, a vy musíte vědět, že to tak není, jinak strávíte půl noci tím, že budete obeplouvat překážky, který tam ale nejsou. A jak podle vás kormidelník tyhle věci ví, pane kapitáne Yorku?“ Framm mu nedal možnost odpovědět. Poklepal si na spánek. „Jak asi, po paměti. Tím, že tu zatrachtilou řeku vídá ve dne a zapamatuje si ji, všecko, každej zákrut a každej dům na břehu a každej sklad dřeva, kde je hluboká a kde je mělká, kde musí ke druhýmu břehu. Parník se vede podle toho, co víme, kapitáne, ne podle toho, co vidíme. Ale než může člověk vědět, musí vidět, a v noci prostě dost dobře vidět nejde.“

„To je pravda, Joshuo,“ potvrdil Abner Marsh a položil společníkovi ruku na rameno.

„Ta loď před námi,“ prohlásil York klidně, „je bočněkolesová, mezi komíny má něco, co vypadá jako ornamentální písmeno K, kormidelna má klenutou střechu.

Teď zrovna proplouvá kolem skladu dříví. U něj je staré prohnilé molo, na jeho konci sedí barevný stařec a dívá se na řeku.“

Marsh pustil Yorkovo rameno, došel k oknu a mžoural do tmy. Ta loď byla daleko před nimi. I on dokázal snadno rozeznat, že je bočněkolesová, ale to mezi komíny… černé komíny proti černému nebi. Sotva že je viděl, a to jen díky tomu, že z nich odlétaly jiskry. „Krucifix,“ ulevil si.

Framm se po Yorkovi s překvapeným výrazem ohlédl.

„Já toho nerozeznám ani půlku,“ přiznal, „ale mám dojem, že máte pravdu.“ Chvíli nato se Sen Ockerwee přehnal kolem skladu dřeva a přesně podle Yorkova popisu před ním seděl barevný stařec. „Kouří fajfku,“ povídá Framm s úsměvem. „To jste vynechal.“

„Omlouvám se,“ řekl Joshua York.

„Heleďte,“ utrousil Framm zamyšleně, „tak jo.“ Hryzl dýmku a nahlížel dopředu do tmy. „Fakt výborně vidíte v noci, to vám uznávám. Ale i tak si nejsem jistej. Není tak těžký uvidět sklad dřeva, když je jasná noc. Vidět starýho asfalťáka je krapet těžší, protože všecko to splývá a tak, ale stejně, tohle je jedna věc a řeka je druhá věc. Kormidelník musí vidět fůru drobností, kterejch si páni pasažéři vůbec ani nevšimnou. Musí vědět, jak vypadá hladina, když je pod ní schovanej kmen stromu. Všímat si starejch velikejch stromů, protože ty hlásej, kudy teče řeka, na stovky kilometrů dopředu. Musí poznat skutečnej útes od větrnýho. Musíte zkrátka umět číst z řeky jako z knihy, kde slova jsou maličký vlnky a víry, někdy tak neznatelný, že je skoro není vidět, a pak si taky musíte pamatovat, co jste z tý stránky přečet posledně. A knížku byste ve tmě číst nezačal, nebo jo?“

York tomu nevěnoval pozornost. „Uvidím zčeřenou hladinu stejně snadno, jako vidím sklad dřeva, pokud ovšem budu vědět, co mám hledat. Mistře Framme, pokud mne nemůžete naučit znát řeku, najdu si kormidelníka, který to zvládne. Připomínám vám, že jsem majitelem a pánem Snu Ockerwee.“

Framm se znovu rozhlédl, tentokrát už podmračeně. „V

noci je s tím víc rachoty,“ prohlásil. „Jestli se chcete učit v noci, přijde vás to na osum stováků.“

Yorkovi se na tváři zvolna objevil úsměv. „Domluveno,“

kývl. „Takže můžeme začít.“

Karl Framm si posunul rozplácnutý klobouk, až ho měl v zátylku, a zhluboka si vzdychl, jako že jej osud vskutku nadmíru stíhá těžkostmi. „No tak dobře,“ povídá, „vaše peníze, vaše loď. Ale nechoďte si mi stěžovat, až ji rozpáráte. A teď poslouchejte. Ze St. Louis teče řeka dost rovně až do Caira, než nabere Ohio. Ale stejně ji musíte znát. Tomuhle úseku se někdy říká hřbitov, protože tu šlo ke dnu dost lodí. Někdy ještě uvidíte nad vodu vyčuhovat komín, anebo když je málo vody, i celej vrak v bahně. Ale u těch, co jsou pod vodou celý, byste radši měl dobře vědět, kde ležej, nebo příští loď, co tudy propluje, bude kurva potřebovat vědět, kde ležíte vy. Taky se musíte naučit znát orientační body a jak se vede loď. Pojďte, stoupněte si sem a chyťte si kolo, ať si to osaháte. Tady byste na dno nedosáh ani špičkou kostelní věže, takže je to bezpečný.“ York si stoupl na Frammovo místo. „Takže,“ začal Framm. „První důležitý místo pod St. Louis…“ Abner Marsh se posadil na pohovku, naslouchal, kormidelník drmolil a drmolil, přeskakoval od orientačních bodů přes fígly pro lehčí zacházení s kormidelním kolem až po zdlouhavé historky o parnících, které leží potopené na hřbitově, kterým zrovna proplouvají. Uměl vyprávět barvitě, ale po každé historce se rozpomněl, k čemu jej najali, a rozvážně se zase vrátil k orientačním bodům. York všechno mlčky vstřebával.

Vypadalo to, že zacházení s kolem přivykl dost rychle, a kdykoli se Framm zarazil a vyzval jej, ať mu zopakuje cokoli z toho, co mu vykládal, Joshua mu to jednoduše a téměř doslova předrmolil.

Po nějakém čase dohnali a předjeli bočněkolesový parník, který se plavil před nimi. Marsh zjistil, že zívá. Jenže noc byla tak krásná a jasná, že se mu na kutě strašlivě nechtělo. Sebral se, sešel o palubu níž, přinesl konvici horké kávy a talíř ovocných koláčků. Když se vrátil, Karl Framm bájil o vraku lodi Drennan Whyte, která se potopila v padesátém nad Natchezem s pokladem na palubě. Pokusili se ji zachránit z lodi Evermonde, ale požár přeskočil i na ně a šli ke dnu taky. V jedenapadesátém se poklad pokusila najít záchranná loď Ellen Adamsová, najela na písečnou kosu a napůl se potopila. „Ten poklad je prokletej, to vám povídám,“ rozkládal Framm, „buď to, anebože se ho ta stará čertovská řeka nechce vzdát.“

Marsh se usmál a nalil kávu. „Joshuo,“ povídá, „vcelku je to pravda, ale nesmíš věřit všemu, co vykládá. Povídá se, že to je největší lhář na celý řece.“

„No dovolte, kapitáne!“ řekl rozzářeně Framm. Otočil se zase k řece. „Vidíte támhle ten starej srub s napůl zhroucenou verandou?“ ukázal. „To je dobře, protože si ho musíte zapamatovat…“ a už zase brebentil. Trvalo poctivých dvacet minut, než se nechal rozptýlit příběhem parníku E. Jenkins, který byl prý padesát kilometrů dlouhý a pospojovaný klouby, aby vybral zákruty. Tohle vyloudilo nevěřícný výraz i na tváři Joshuy Yorka. On se ale jen usmíval.

Marsh odešel až za hodinu, když dojedl poslední koláč.

Framm byl náramně zábavný, ale on se bude učit přes den, když pořádně uvidí ty orientační body, o kterých kormidelník vykládá.

Když se vzbudil, bylo ráno a Sen Ockerwee byl u města Cape Girardeau a nakládali pomleté obilí. Framm prý rozhodl tu zakotvit někdy v noci, když se kolem nich stáhla mlha. Cape Girardeau bylo nafoukané město hnízdící na útesech nad řekou, skoro dvě stě padesát kilometrů pod St.

Louis, tak si to Marsh trochu propočítal a jejich plavební čas jej potěšil. Žádný rekord, ale dobrý čas.

Za hodinu už byl Sen Ockerwee znovu na řece a plul po proudu. Červencové sluníčko pálilo jako čert přímo nad nimi, vzduch se tetelil horkem a vlhkostí a hmyzem, ale na horní palubě bylo chladno a klidno. Zastavovali často. Při svých osmnácti velikých kotlích, které bylo potřeba udržovat rozpálené, parník polykal dřevo jako posedlý, ale s palivem tady nikdy nebyly potíže; sklady dříví hustě lemovaly břehy. Kdykoli začaly zásoby docházet, první důstojník to oznámil kormidelníkovi a pak přirazili u nějakého polorozpadlého malého srubu obklopeného velikými hranicemi půlených polen břízy nebo dubu nebo kaštanu, Marsh nebo Jonathon Jeffers vyšli na břeh a začali smlouvat s dřevařem. Když dali znamení, lodníci se vyhrnuli na břeh k těm hromadám dřeva, a než jste třikrát mrkli, bylo pryč, narovnané na palubě parníku. Cestující první třídy vždycky s oblibou pozorovali nakládku dřeva od zábradlí na kotelní palubě. A cestující z hlavní paluby se zase s oblibou pletli nakladačům pod nohy.

Právě tak zastavovali u všech možných městeček a měst a způsobovali nekonečný rozruch. Někdy přistávali i u neoznačených kotvišť, jen aby vyložili jediného pasažéra, anebo u soukromých kotvišť, aby jediného nabrali. Kolem poledne zastavili ženě s dítětem, kteří na ně mávali ze břehu, a těsně před čtvrtou museli zpomalit a obrátit chod koles, aby je mohli dohnat tři muži ve veslici, kteří se pak vyšplhali na palubu. Ten den Sen Ockerwee neplul rychle a nedoplul daleko. Když se slunce stáčelo na západ a barvilo širokou hladinu na leskle rudo, byli na dohled od Caira a Dan Albright rozhodl, že už tady zakotví na noc.

Jižně od Caira se do Mississippi vlévá Ohio a na ty dvě řeky je prapodivný pohled. Jejich vody se nesmísí hned, drží se každá na svém, sytě modrý tok Ohia je jako zářivá stužka při východním břehu, vedle kalnějších hnědých vod Mississippi. A od tohoto místa rovněž získává dolní tok velké řeky svůj zvláštní ráz; od Caira do New Orleansu a k Zálivu, vcelku nějakých sedmnáct set kilometrů, se Mississippi kroutí a ohýbá a točí tam a zase zpátky, jako svíjející se had, při každém, sebemenším rozmaru mění tok, nepředvídatelně si prokusuje cestu měkkou půdou, někdy zanechá přístavní hráze vysoko nad vodou a na suchu, jindy zatopí celá městečka. Kormidelníci tvrdí, že tady není řeka ani dvakrát za sebou stejná. Na horním toku, kde se Abner Marsh narodil a vyučil řemeslu, je Mississippi úplně jiná, spoutaná mezi vysokými skalnatými srázy, velice často teče skoro přímo. Marsh dlouho stál na bouřkové palubě, prohlížel si míjející krajinu a snažil se vnímat její odlišnost a chápat, jak odlišná tím pádem bude i jeho budoucnost. Z

horního toku jsi přešel na dolní, říkal si, a s tím jsi vstoupil i do nové části svého života.

Krátce poté, když se vybavoval s Jeffersem v jeho kanceláři, uslyšel Marsh trojí zazvonění, signál ohlašující, že přistávají. Zamračil se a vyhlédl z okna Jeffersovy pracovny ven. Kromě hustě zalesněných břehů nebylo vidět zhola nic.

„Proč vlastně přistáváme?“ podivil se. „Příští zastávka měla bejt v New Madridu. Tuhle část řeky sice tolik neznám, ale tohle teda New Madrid není.“

Jeffers pokrčil rameny. „Třeba si nás někdo zastavil.“

Marsh se omluvil a zašel nahoru do kormidelny. U kola stál Dan Albright. „Někdo si nás zastavil?“ zajímal se Marsh.

„Ne, pane,“ odpověděl Albright. Mluvíval vždycky nanejvýš úsporně. Odpověděl, na co byl tázán, a to ještě stěží.

„Kde to zastavujeme?“

„U skladu dříví, kapitáne.“

Marsh si všiml, že na západním břehu opravdu je sklad dříví. „Pane Albrighte, pokud se nepletu, dřevo jsme brali ani ne před hodinou. Nemohli jsme ještě všechno spálit.

Požádal vás o přistání Chlupáč Mike?“ Dohlížet na to, jestli parník nepotřebuje doplnit palivo, to byla práce prvního důstojníka.

„Ne, pane. Byl to rozkaz kapitána Yorka. Vyřídili mi, že mám přistát právě u tohohle skladu, ať zrovna budeme dříví potřebovat, nebo ne.“ Albright se po něm podíval. Byl to úpravný menší chlapík s tenkým knírkem, červenou hedvábnou vázankou a patentními koženými vysokými botami. „Nařizujete plout dál?“

„Ne,“ přispíšil si Abner Marsh. Vzpomněl si, jak jej York upozornil, že součástí jejich dohody bude i jeho právo vydávat podivné rozkazy. „Víte, jak dlouho se tu máme zdržet?“

„Slyšel jsem, že pan York má nějakou práci na břehu. A když vstává až za tmy, znamená to celý den.“

„Sakra. Co náš plavební řád… cestující budou pořád otravovat a vyptávat se.“ Marsh se mračil. „No co, asi se s tím nedá nic dělat. Když už jsme tady, můžeme aspoň naložit další dřevo. Zajdu na to dohlídnout.“

Marsh dohodl cenu s klukem, který sklad vedl, štíhlým černochem v tenké bavlněné košili. Kluk se ve smlouvání moc nevyznal; Marsh od něj dostal buk za cenu topolu a ještě ho přiměl, aby přihodil pár kol borového dřeva. Nosiči a další lodníci se hemžili kolem a nakládali, Marsh se zadíval barevnému klukovi zpříma do očí, usmál se a povídá: „Ty jsi v branži novej, co?“

Chlapec přikývl. „Jo, pane kapitán.“ Marsh to ocenil kývnutím a už se chystal k návratu na parník, pak ale kluk promluvil znovu. „Sem tu jenom tejden, pane kapitán.

Starýho bílýho pána, co tu bejval, sežrali tyhle vlci.“

Marsh se na chlapce pátravě zadíval. „Jsme kousek na sever nad New Madridem, že ano, chlapče?“

„No jasně, pane kapitán.“

Abner Marsh se vrátil na Sen Ockerwee a cítil se jako na jehlách. Zatracenej Joshua York, říkal si. O co tomu chlapovi jde, proč vlastně musejí proflákat celý den u tohohle pitomého skladu dřeva? Marsh měl sto chutí vtrhnout k Yorkovi do kajuty a důkladně mu to vytmavit.

Chvilku o tom uvažoval, pak si to ale rozmyslel. Připomněl si, že mu do toho vůbec nic není. Posadil se a čekal.

Hodiny se vlekly, Sen Ockerwee stál jako špalek na vodě u skladu. Po proudu řeky proklouzla dobrá desítka jiných parníků, což Abnera Marshe náramně štvalo. A skoro tolik jich přesupělo proti proudu. Odpoledne nepřineslo jiný vzruch než krátkou potyčku na nože mezi dvěma cestujícími na hlavní palubě, při níž nikdo nebyl zraněn. Většina pasažérů i posádky Snu Ockerwee se potloukala po palubách, vyhřívala se na židlích, kouřila nebo žvýkala tabák nebo se hádala o politice. Jeffers a Albright hráli šachy v kormidelně. Framm vykládal lidem v salonu divoké historky. Některé dámy začaly mluvit o tom, že by se mohl uspořádat taneční večírek. A Abner Marsh byl stále netrpělivější a netrpělivější.

Za soumraku seděl na horní palubě, popíjel kávu a oháněl se po komárech, pak se ale náhodou letmo zadíval ke břehu, právě včas, aby zahlédl Joshuu Yorka vystupovat z parníku. S ním šel Simon. Zastavili se u srubu a krátce si promluvili s klukem, pak se vytratili po hlinité cestě s vyježděnými kolejemi do lesů. „No to mě podrž,“ řekl Marsh a vstal. „Ani si nic neřekne a jde si.“ Zamračil se. „A ani si nedá večeři.“ S touhle příjemnou připomínkou se nicméně sebral a šel se do salonu najíst.

Večer ubíhal, cestující i členové posádky byli stále neklidnější. Kolem baru se popíjelo o sto šest. Nějaký plantážník se vytahoval před ostatními, jiní lidé začali zpívat, jeden umíněný mladík dostal ránu holí, když se dožadoval zrušení otroctví.

Kolem půlnoci se vrátil Simon; sám. Abner Marsh byl v salonu, když tu mu na rameno poklepal Chlupáč Mike.

Marsh nechal pokyny, aby ho zavolali, kdyby se York vrátil.

„Ať se na palubu vrátěj všichni nosiči, a Whiteymu řekni, ať začne nabírat páru,“ vyštěkl na prvního důstojníka. „Máme co dohánět.“ Pak šel za Yorkem. Jenomže York nikde.

„Joshua chce, abyste pluli dál,“ hlásil Simon. „On půjde po břehu a v New Madridu se sejdeme. Tam na něj počkáme.“ Ani nápor zlobných otázek z něj nic víc nedostal; Simon na Marshe jen upíral drobná, chladná očka a opakoval vzkaz, že Sen Ockerwee má na Yorka čekat v New Madridu.

Jakmile měli dost páry, cesta už byla krátká a příjemná.

New Madrid byl směšných pár kilometrů po proudu pod skladem dříví, kde byli uvázaní skoro celý den. Marsh se s tím liduprázdným místem víc než ochotně rozloučil a vypluli do tmy. „Zatracenej Joshua,“ vztekal se.

A v New Madridu ztratili skoro dva dny.

„Je mrtvý,“ vyjádřil se Jonathon Jeffers, když už byli na úvazech den a půl. New Madrid nabízel hotely, kulečníkové herny, kostely a rozličné další zábavy, které se u skladů dřeva v lesích nenacházejí, takže čas strávený u přístaviště nebyl zdaleka tak nudný, ale stejně by všichni nejraději odrazili. Pět šest cestujících, kterým došla trpělivost nad zdržením, navíc když je pěkné počasí, loď je v pořádku a stav vody dostatečný, zašlo za Marshem. Dožadovali se slevy. Marsh je pobouřeně odmítl, ale vřelo to v něm a nahlas se vztekal a kladl si otázku, kam se ten Joshua York poděl.

„York není mrtvej,“ nesouhlasil s účetním. „Neříkám, že nebude chtít bejt radši po smrti, až ho dostanu do pracek, ale zatím mrtvej není.“

Jeffersovo obočí za zlatými obroučkami nadskočilo.

„Ne? Jak to víš tak jistě, kapitáne? Odešel sám, pěšky, v noci musel skrz lesy. A tam jsou lupiči a taky zvířata. A mám pocit, že kolem New Madridu zemřelo v posledních pár letech hodně lidí.“

Marsh do něj zabodl oči. „Jak to?“ zajímal se. „Odkud to víš?“

„Čtu noviny,“ utrousil Jeffers.

Marsh se zachmuřil. „No co, to je jedno. York není mrtvej. To vím jistě, mistře Jeffersi, to vím na tuty.“

„Tak se mohl ztratit,“ nadhodil účetní s nevzrušeným úsměvem. „Neměl by se dát dohromady pátrací oddíl, kapitáne?“

„Promyslím si to,“ slíbil Abner Marsh.

Nebylo to ale třeba. Té noci, hodinu po setmění, Joshua York dokráčel do přístaviště. Nevypadal na to, že strávil sám dva dny v lesích. Vysoké boty a kalhoty měl sice zaprášené, ale jinak jeho šaty byly jako ze škatulky, stejné, jako tu noc, kdy odešel. Rázoval svižně, ale zlehka.

Vyskočil na palubu, usmál se na druhého strojníka Jacka Elyho. „Zajděte za Whiteym a povězte mu, ať začne nabírat páru,“ rozkázal mu. „Odplouváme.“ A než se ho někdo mohl na něco zeptat, byl už v půlce velkého schodiště.

Marsh zjistil, že při všem svém vzteku a nervozitě cítí nad Joshuovým návratem až nepochopitelnou úlevu.

„Krucifix, běž už zazvonit, aby všichni, co si zašli na břeh, věděli, že se odplouvá,“ nakázal Chlupáči Mikovi. „Ať jsme na řece co nejdřív.“

York byl ve své kajutě, omýval si ruce v umyvadle, které stálo na prádelníku. „Á, Abner,“ přivítal Marshe, který zaklepal jen víc než krátce a hned vtrhl dovnitř. „Myslíš, že mohu obtěžovat Tobyho a chtít po něm pozdní večeři?“

„Nejdřív budu já vobtěžovat tebe a chtít po tobě vysvětlení, proč jsme promarnili tolik času,“ odsekl Marsh.

„Hergot fix, Joshuo, já vím, že jsi říkal, že se budeš chovat divně, ale… dva dny! Takhle to v lodní dopravě nejde, to teda ne.“

York si pečlivě osušil dlouhé, bledé ruce, pak se obrátil.

„Bylo to důležité. Varuji tě, můžu to udělat znovu. Budeš se mým zvykům muset přizpůsobit, Abnere, a zajistit, aby se mě nikdo na nic nevyptával.“

„Musíme doručit náklad, a taky cestující si zaplatili za přepravu, a ne za to, že se budou flákat někde u skladu dříví.

Co jim mám povědět, Joshuo?“

„Co si umaneš. Jsi na to dost chytrý, Abnere. Já jsem do naší firmy vložil peníze. Očekávám, že ty zase dodáš výmluvy.“ Mluvil srdečně, ale pevně. „Pokud ti to bude útěchou, první cesta bude ta nejhorší. Očekávám, že při příštích plavbách dojde k podobným záhadným výpravám zřídka, pokud vůbec. Dostaneš ten svůj rekordní čas a já tě nebudu nijak obtěžovat.“ Usmál se. „Doufám, že s tím se spokojíš. Nebuď tak netrpělivý, příteli. Po nějaké době se dostaneme do New Orleansu a pak už bude vše jednodušší.

Sneseš to, Abnere? Abnere? Stalo se ti něco?“

Abner Marsh usilovně mžoural do šera a stěží že Yorka vůbec poslouchal. Pak mu došlo, že se asi tváří dost zvláštně. „Ne,“ pospíšil si s ujištěním. „Ty dva dny, to je hrozný. Ale na tom nesejde. Vůbec na tom nesejde. Dělej, jak myslíš, Joshuo.“

York přikývl, vypadalo to, že jej to uspokojilo.

„Převléknu se a zajdu z Tobyho vymámit to jídlo. Pak zaskočím do kormidelny a budu se pár hodin učit znát řeku.

Kdo má dneska noční směnu?“

„Mistr Framm,“ odpověděl Marsh.

„To je dobře,“ usoudil York. „Karl je velice zábavný.“

„To teda je,“ řekl Marsh. „Promiň, Joshuo. Jestli máme odplout ještě dneska, musím dolů a na všechno dohlídnout.“

Otočil se na pětníku a odešel. Když ale byl venku, v nočním parnu, jen se ztěžka opřel o špacírku a zadíval se do temnoty poseté hvězdami a snažil se znovu si vybavit to, co uviděl, anebo co se domníval uvidět na druhé straně kajuty.

Proč jen nemá lepší zrak. Proč York zapálil jenom jednu petrolejku a ne obě dvě. Proč jen se neodvážil popojít dál.

Bylo to těžké rozeznat, k prádelníku to měl dost daleko.

Přesto se Marsh té myšlenky nedokázal zbavit. Na ručníku, do kterého si York utíral ruce, byly skvrny. Tmavé skvrny.

Narudlé.

A vypadaly, kurva drát, vypadaly dost jako krev.

Kapitola devátá

Na palubě parníku SEN OCKERWEE, řeka Mississippi, srpen 1857

Sen Ockerwee se ploužil po proudu Mississippi a dny ubíhaly, jeden otravnější než druhý.

Dobrý parník urazí cestu ze St. Louis do New Orleansu a zpátky zhruba za osmadvacet dnů, i když si dopřává mnoho zastávek a přistání a stráví celý týden či více u kotvišť, nakládkou a vykládkou, a i když počítáme s patřičnou porcí špatného počasí. Sen Ockerwee ale držel takové tempo, že jim bude trvat třicet dnů, než se doplazí do New Orleansu.

Abneru Marshovi se zdálo, že se snad počasí, řeka a Joshua York spikli, jen aby ho zpomalili. Dva dny ležela na hladině mlha, hustá a šedá jako umazaná bavlna; Dan Albright v ní vedl loď po šest hodin, opatrně s parníkem mířil do hutných, přesunujících se stěn z mlhy, které před přídí povolovaly a mizely, a Marsh se z toho měnil v uzlíček nervů. Kdyby bylo po jeho, v tom okamžení, kdy si mlha sedla, by přirazili ke břehu a nevystavovali by Sen Ockerwee nebezpečí, jenže na řece o podobných věcech rozhoduje kormidelník, ne kapitán, a Albright trval na svém. Konečně ale byla mlha příliš hustá i na něj, a tak ztratili půl druhého dne u přístaviště nedaleko Memphisu, jen se dívali na valící se hnědou vodu, která s nimi škubala, a naslouchali vzdálenému šploucháni z mlhy. Jednou se objevil vor, na kterém hořel oheň, a uslyšeli pokřik vorařů, který se slabounce rozléhal nad řekou, načež ta šeď zase vor zhltla a všechny zvuky s ním.

Když mlha konečně dost stoupla a Karl Framm uznal za bezpečné zkusit se vydat znovu na řeku, pluli ani ne hodinu, načež najeli na písečnou kosu, protože Framm to vzal nejistou kratší trasou přes ohyb řeky, aby trochu nahnal čas.

Nakladači a požárníci a uklízeči se vyrojili na břeh, Chlupáč Mike na to dohlížel, nakonec dostali loď na vodu, ale zabralo to přes tři hodiny a poté se hrozně vlekli, protože Albright musel vyrazit napřed v jole a provádět měření.

Konečně se z té zkratky vymanili a byli zase na dobré vodě, ale tím jejich potíže neskončily. Tři dny nato vypukla bouře a Sen Ockerwee musel nejednou volit delší cestu zákrutami řeky, protože ve zkratkách přes ohbí byly výčnělky nebo mělčiny, anebo zas musel plout tak pomalu, až se lopatky skoro neotáčely, a měřící jola se opatrně šinula před ním s tím z kormidelníků, který byl zrovna mimo službu, a s jedním poddůstojníkem a s několika vybranými členy posádky, kteří spouštěli olovnici a hulákali na loď: „Čtvrtka nad dva“, anebo „Čtvrtka pod tři“, anebo „Značka tři“. Noci byly tmavé a pokud neležela mlha, bývalo aspoň zataženo; když parník vůbec plul, plul pomalu čtvrtinovou nebo menší rychlostí, nahoře v kormidelně bylo přísně zakázáno kouřit a na všech oknech musely být závěsy, aby loď nevydávala žádné světlo a kormidelník lépe viděl řeku. O takových nocích byly břehy smolně černé a pusté a sunuly se kolem jako neklidné mrtvoly, co chvíli se přesunovaly, aby se nedalo lehko rozpoznat, kde je hlubší voda, a někdy ani kde vůbec voda končí a začíná země. Řeka se valila černá jako hřích a nad ní jste nenašli měsíc ani hvězdy. O některých nocích dokonce nebylo vidět ani na lelka, jak říkali zařízení v půlce výšky vlajkového stožáru, podle kterého kormidelníci porovnávali vzdálenost orientačních bodů. Ale i když byli Framm a Albright každý jiný, byli to špičkoví kormidelníci a drželi Sen Ockerwee v pohybu, pokud to bylo jen trochu možné. Když oni dva rozkázali uvázat loď ke břehu, na řece se nepohybovalo zhola nic, jen vory a polena, a snad také hrstka pramic a maličkých parníčků s ponorem, který nestál za řeč.

Joshua York jim pomáhal; noc co noc stával v kormidelně jako svědomitý učeň. „Já mu hnedka říkal, že o takový noci je to na nic,“ svěřoval se Framm Marshovi jednou u oběda. „Nemůžu ho učit znát orientační body, který sám pořádně nevidím, no ne? No ale ten chlap má ty nejlepší voči do tmy, jaký jsem kdy zažil. Někdy bych se zařek, že vidí rovnou na vodu a je mu úplně fuk, jaká je tma.

Stojí u mě, já mu říkám o orientačních bodech a on je v devíti případech z desíti zahlídne dřív. Mám dojem, že nebejt Joshuy, byl bych to včera sbalil a naved ke břehu v půlce noční směny.“

Jenomže York parník také zpomaloval. Na jeho rozkaz se přistálo šestkrát navíc, v Greenvillu a ve dvou menších městečkách, také u jednoho soukromého kotviště v Tennessee a dvakrát u skladů dřeva. Dvakrát byl pryč celou noc. V Memphisu York neměl žádnou práci na břehu, zato jinde své zastávky přetahoval k nesnesení. Když zastavili u města Helena, byl pryč přes noc, v Napoleonu je zdržel tři dny, protože byl se Simonem na břehu, jen sám pámbu ví, co tam dělali. A ještě horší to bylo ve Vicksburgu; tam se někde poflakovali celé čtyři noci, než se Joshua York konečně uráčil vrátit na Sen Ockerwee.

Toho dne, kdy vypluli z Memphisu, byl obzvlášť krásný západ slunce. Pár skomírajících cárů mlhy se zbarvilo do oranžova, mraky na západě nabraly jasně, živě rudou barvu, až to vypadalo, že hoří celé nebe. Ale Abner Marsh stál sám na horní palubě a oči měl jen pro řeku. Na dohled nebyly jiné parníky. Hladina před nimi byla klidná; jen tu vítr nadělal pár vlnek a tam zase proud obkružoval zlověstné černé větve padlého stromu trčícího ze břehu. Většinou ale byla ta stará mrcha poklidná. Když slunce zapadalo, její bahnitá voda se barvila mírně do červena, zabarvení sílilo a šířilo se a tmavlo, až to vypadalo, jako že plují po řece krve.

Pak slunce zmizelo za stromy a za mraky a krev zvolna tmavla, začala být hnědá, jako se to s krví děje, když zasychá, a nakonec byla černá, mrtvolně černá, černá jako hrob. Marsh se díval, jak mizejí poslední nachové víry. Té noci nevyšly žádné hvězdy. Šel dolů na večeři a myslel na krev.

Od New Madridu uplynuly už celé dny, ale Abner Marsh nic neudělal a nic neřekl. Přesto se o tom, co zahlédl, anebo co si myslel, že zahlédl v Joshuově kajutě, něco napřemýšlel. Samozřejmě, nemůže mít jistotu, že opravdu něco viděl. A i kdyby, tak co? Třeba se Joshua někde v lese pořezal… jenže Marsh si další noc pořádně prohlédl jeho ruce a nespatřil žádnou ranku nebo strup. Tak tedy mohl složit nějaké zvíře nebo se bránit před lupiči; nabízely se spousty rozumných vysvětlení, ale všechna se hroutila z jednoho prostého důvodu: Joshua mlčí. Kdyby neměl co skrývat, proč by sakra byl tak tajnůstkářský? Čím víc na to Abner Marsh myslel, tím méně se mu to zamlouvalo.

Marsh už krev viděl, a viděl jí hodně; rvačky a výprasky holí, souboje, střílečky. Řeka teče dolů do země otroků – a z těch, kdo mají černou kůži, krev crčí hodně snadno. Ne že by to ve svobodných státech bylo lepší. Marsh nějakou dobu žil v tom mizerném Kansasu a viděl lidi uhořelé i zastřelené.

Když byl mladší, sloužil v Illinois v domobraně, bojoval ve válce s Černým jestřábem. Dodnes se mu zdávalo o bitvě u ústí řeky Bad Axe, kde porazili muže Černého jestřába a pobili i ženy a děti, když se kmen snažil dostat přes Mississippi, do bezpečí na západní břeh. To byl krvavý den, i když nezbytný; konečně Černý jestřáb přišel do Illinois válčit a drancovat.

Jenomže krev, která možná byla, ale možná také nebyla na Joshuových rukou, to je neznámo proč něco jiného.

Marsh byl z toho nervózní a stísněný.

Přesto si připomínal, že uzavřel dohodu. Dohody byly pro Abnera Marshe svaté, bylo třeba je dodržovat, ať už jsou dobré nebo špatné, ať už jsme je uzavřeli s knězem nebo šejdířem nebo se samotným satanášem. Marshovi se vybavilo, jak se Joshua York zmínil, že má nepřátele, a jak se chlap vypořádává se svými nepřáteli, to je jen jeho věc. K

Marshovi se York chová poctivě.

Takhle uvažoval a pokoušel se vyhnat si tu záležitost z hlavy.

Jenomže Mississippi se barvila do krvava a krev byla i v jeho snech. Na palubě Snu Ockerwee vládla stále znuděnější a pochmurnější nálada. Jeden kotlář se z neopatrnosti opařil párou a museli ho v Napoleonu vyložit. Ve Vicksburgu zase utekl jeden z nakladačů, což byla holá šílenost, protože byli v otrokářském kraji a on byl propuštěný barevný. Mezi cestujícími na hlavní palubě vypukaly rvačky. Je to tou nudou a hutným, vlhkým srpnovým dusnem, vysvětloval Jeffers. Když je tak parno, tahle lůza začne vyvádět, přizvukoval Chlupáč Mike. Abner Marsh to neviděl tak jasně. Jemu to připadalo, jako by je někdo shůry trestal.

Missouri a Tennessee jim zmizely za zády a Marsh se užíral. Kolem míjela města, městečka a sklady dříví, dny přecházely v mučivě vleklé týdny a oni kvůli Yorkovým zástojům na březích ztráceli cestující i náklad. Marsh chodil na břeh také, do salonů a hotelů, které byly mezi lidmi od řeky oblíbené, a vůbec se mu nelíbilo, jaké řeči se o jeho lodi vedou. Podle jedné povídačky například byl Sen Ockerwee se všemi svými kotli příliš velký a těžký, takže vůbec není tak rychlý. Má potíže s motory, tvrdila další vyprávěnka, a svary na kotlích jen prasknout. To byly hodně zlé řeči, protože z výbuchu kotlů panoval veliký strach.

Jeden první důstojník z nějaké lodi z New Orleansu Marshovi ve Vicksburgu vykládal, že Sen Ockerwee sice vypadá pěkně, ale jeho kapitán je nějaký nýmand z horního toku, který nemá odvahu nabrat s ním plnou rychlost. Marsh mu div nerozmlátil hlavu. Taky se vedly řeči o Yorkovi, o něm, o jeho divných přátelích a jejich zvycích. Bylo jisté, že Sen Ockerwee si začíná budovat pověst, to ano, ale úplně jinou, než po jaké Abner Marsh prahl.

A když připlouvali do Natchczu, měl toho Marsh už tak akorát.

Natchez zahlédli v dálce asi hodinu před soumrakem, už teď v podmračeném odpoledni, kdy se od západu pokládaly stíny, tam svítilo pár oken. Nebýt horka, byl pěkný den; udělali nejlepší čas od té doby, co vypluli z Caira. Řeka se zlatavě leskla, slunce na hladině pableskovalo jako ozdoba z leštěné mosazi, bylo bezstarostně veselé, poskakovalo a hopsalo, když na hladinu vydechl vítr. Marsh odpoledne prospal, protože měl mizernou náladu, ale vylezl z kajuty, jen co zaslechl píšťalu, jak ječivě odpovídá jinému parníku, který si to zvesela šinul proti nim. Marsh věděl, že lodi si povídají, ta, co pluje s proudem, s tou, co supí proti němu, že se dohadují, která mine druhou zprava a která zleva, až na to dojde. Stávalo se to desetkrát denně. Ve zvuku píšťaly toho druhého parníku však bylo cosi, co jej volalo, co jej vytáhlo z propocené postele; vyšel na horní palubu právě včas, aby to viděl: parník Zatmění, rychlý a povýšený, se zlacenými stroji lesknoucími se na slunci mezi komíny, s houštinou cestujících na palubách, s valícím se a převalujícím se dýmem. Marsh se díval, jak loď mizí proti proudu, až je z ní vidět jenom kouř, a po celou tu dobu měl podivně sevřený žaludek.

Když Zatmění zmizelo, asi jako po ránu mizí sen, Marsh se otočil – a přímo před ním byl Natchez. Uslyšel, jak zvony dávají pokyn k přistání, a znovu se ozvala i jejich píšťala.

U mola se už tísnil chumel parníků a za tím chumlem na Sen Ockerwee čekala hned dvě města. Na strmých útesech se povzneseně tyčil samotný Natchez, Natchez na kopci, s širokými ulicemi, stromy a květinami, se všemi velikými sídly. Všechna měla vlastní jména. Monmouth. Linden. Pod kaštany. Ravenna. Concord a Belfast a Větrný vrch. Říčka.

Zamlada navštívil Marsh Natchez pětkrát šestkrát, to bylo ještě než si opatřil vlastní parníky, a tehdy si dal záležet, aby si tam nahoru zašel a všechny ty patrové domy si prohlédl.

Krucinál, domy, to byly paláce, samé paláce, a Marsh se tam necítil úplně dobře. Příslušníci starých rodů, kteří tam nahoře žili, se taky chovali jako králové; byli nadutí a arogantní, popíjeli slazenou whisky s mátou a ledem a koktejly ze sherry, do vína si, blbci, dávali led, bavily je dostihy plnokrevníků a lovy na medvědy, kvůli sebemenší urážlivé prkotině sváděli souboje na revolvery a lovecké nože. Nabobové; Marsh slyšel, že tak jim říkají. Byla to smetánka, každý zdejší muž se nesl nejmíň jako plukovník.

Někdy se ukázali dole u mola a pak bylo třeba je zvát na palubu parníku na doutník a na skleničku, ať už se chovali jakkoli.

Byla to ale k neuvěření slepá partička. Ze svých velikých sídel nad útesy vyhlíželi nabobové do dáli přes lesklý majestát řeky, a přesto nedokázali vidět, co se děje rovnou pod nimi.

Pod jejich sídly, mezi řekou a útesy, totiž leží jiné město: Natchez pod kopcem. Tady nenajdete žádné mramorové sloupy a květiny abyste hledali s lupou. Ulice jsou samé bláto nebo prach. Bordely se houfují kolem přístaviště pro parníky a lemují Stříbrnou ulici, či spíš to, co z ní zbylo. Je to už dvacet let, co se většina té ulice propadla do řeky, a zbylé chodníky jsou nízko nad vodou a motají se tam nevkusně oblečené ženské a nafintění, nicméně nebezpeční mladíci s chladnýma očima. Na Hlavní jsou zase samé salony a kulečníkové a jiné herny a každou noc to v tom městě pod městem vře a kypí. Hádky, rvačky, krev, falešný poker a španělské pohřby, kurvy, co udělají v podstatě cokoli, muži, kteří se na vás nejdřív usmívají, ale pak vám vezmou portmonku a navíc vám podříznou krk: to je Natchez pod kopcem. Whisky a tělo a karty, červené lucerny a chraplavý zpěv a ředěný gin, tak se vedle řeky žije. Muži z parníků milovali a nenáviděli Natchez pod kopcem a jeho hemživé obyvatelstvo, levné ženské a hrdlořezy a hráče a propuštěné otroky a mulaty, i když ti starší se zapřísahali, že dneska už město pod útesy není zdaleka tak divoké, jako bylo před čtyřiceti lety, anebo jako bylo před rokem 1840, kdy Bůh seslal tornádo, aby Natchez vymetlo od špíny.

Marsh nad tím nedumal, pro něj bylo to město divoké až dost a před lety v něm prožil pár nezapomenutelných nocí.

Tentokrát z něj ale neměl dobrý pocit.

Krátce zvažoval, jestli neproplují kolem, jestli nemá vyšplhat do kormidelny a povědět Albrightovi, ať pluje dál.

Jenže museli vyložit cestující a náklad a taky posádka se jistě už těší na noc v proslulém Natchezu; a tak Marsh přes všechny své předtuchy neudělal nic. Sen Ockerwee připlul k molu a vyvázali ho na noc. Loď utišili, zadusili její páru, nechali ohně v jejích útrobách pohasnout, pak se posádka vyhrnula ven jako krev z rozťaté rány. Jen pár mužů se stavilo hned na molu a koupilo si u stánků od černých prodavačů mraženou smetanu nebo ovoce, většina se valila rovnou na Stříbrnou, ke žhavým a jasným světlům.

Abner Marsh se zdržel na kraji horní paluby, dokud nezačaly vykukovat hvězdy. Z oken bordelů naproti přes vodu se k němu začínaly nést popěvky, ale to mu náladu nepozvedlo. Konečně Joshua York otevřel dveře své kajuty a vyšel do tmy. „Jdeš na břeh, Joshuo?“ zeptal se Marsh.

York se chladně usmál. „Ano, Abnere.“

„Jak dlouho budeš tentokrát pryč?“

Joshua York blazeované pokrčil rameny. „To ti nedokážu říct. Vrátím se, jak nejdříve to půjde. Čekejte na mě.“

„Radši bych měl jít s tebou,“ nabídl se Marsh. „Jsme v Natchezu. V Natchezu pod kopcem. Dost drsný město. Taky bysme tu mohli čekat měsíc, a ty bys už ležel ve škarpě s podříznutým krkem. Počkej, půjdu s tebou a provedu tě. Já jsem chlap od řeky. Ty ne.“

„Ne,“ odmítl jej York. „Mám na břehu práci, Abnere.“

„Ale jsme společníci, nebo ne? Tvoje práce, moje práce, aspoň pokud se tejče naší lodi.“

„Příteli, mám tu záležitosti, které se lodi netýkají. A s těmi mi pomoct nemůžeš. Ty musím zařídit sám.“

„Ale Simon s tebou chodí, no ne?“

„Někdy. Ale to je něco jiného, Abnere. Máme se Simonem podobné… jisté zájmy, a to pro nás dva neplatí.“

„Tehda jsi mluvil o nepřátelích, Joshuo. Jestli jde o tohle, jestli si to chceš vyřídit s někým, kdo ti ublížil, tak mi to pověz. Pomůžu ti.“

Joshua York zavrtěl hlavou. „Ne, Abnere. Moji nepřátelé by neměli být tvými nepřáteli.“

„O tom nech rozhodnout mě, Joshuo. Choval ses ke mně doteď poctivě. Tak mi věř, že můžu bejt poctívej i já k tobě.“

„Nemůžu,“ zavrtěl posmutněle hlavou York. „Abnere, na něčem jsme se dohodli. Nevyptávej se mě. Prosím. A teď dovol, musím už jít.“

Abner Marsh přikývl a uvolnil mu cestu; Joshua York proklouzl kolem něj a vykročil po schodech dolů. „Joshuo,“

zavolal Marsh, když byl jeho společník skoro dole. York se otočil. „Dávej si pozor, Joshuo,“ povídá Marsh. „V

Natchezu někdy… teče krev.“

York se na něj dlouho zespoda díval, oči měl šedé a nečitelné, jako by byly z kouře. „Ano,“ přikývl posléze, „dám si pozor.“ Pak se otočil a odkráčel.

Abner Marsh ho sledoval, jak přechází na břeh a ztrácí se v Natchezu pod kopcem, jak jeho štíhlá postava vrhá pod čadícími lampami dlouhé stíny. Když Joshua York zmizel docela, Marsh se otočil a zamířil ke kapitánské kajutě.

Dveře byly zamčené a on také věděl, že budou. Sáhl do veliké kapsy, a když ruku vytáhl, držel v ní klíč.

Než jej vsunul do zámku, chvíli váhal. Mít jeden klíč navíc, mít je uložené v sejfu parníku, to nebyl žádný podraz, to diktoval sám rozum. V zamčených kajutách lidi umírají a je lepší mít od nich další klíče, než muset vyrážet dveře. Ale použít ten klíč, to bylo něco docela jiného. Přece jen uzavřel tu dohodu. Jenomže společníci si musí důvěřovat, a když nedůvěřuje Joshua York jemu, jak by mohl očekávat, že on jemu věřit bude? Marsh odhodlaně odemkl a vešel do Yorkovy kajuty.

Když byl uvnitř, zapálil petrolejku a zamkl za sebou.

Chvilku nerozhodně postával, rozhlížel se a nechápal, co tu vlastně doufal najít. Yorkova kajuta byla o něco větší než ty pro pasažéry a vypadala stejně jako v těch mnoha případech, kdy ji Marsh navštívil. Ale prostě tu musí být něco, co mu poví víc o Yorkovi, co mu poskytne vodítko k pochopení jeho zvláštností.

Marsh přikročil ke stolu, protože mu to připadalo jako nejvhodnější místo, kde by měl začít, opatrně se posadil na Yorkovu židli a začal se probírat novinami. Dotýkal se jich jen nesměle, všímal si polohy každých novin, než je vytáhl, aby mohl vše zanechat tak, jak to tady našel. Noviny byly…

no prostě to byly noviny. Jen na psacím stole jich bylo aspoň padesát, starších i novějších, Herald a Tribune z New Yorku, několik deníků z Chicaga, všechny ze St. Louis a z New Orleansu, noviny z Napoleonu a z Baton Rouge a z Memphisu a z Greenvillu a Vicksburgu a z Bayou Sara, týdeníky z tuctu městeček podél řeky. Většinou byly nedotčené, jen z několika byly vyříznuté články.

A pod vší tou potištěnou podestýlkou našel Marsh dva v kůži vázané sešity. Vytáhl je zvolna, snažil se nevšímat si toho, jak mu v žaludku nervozitou pocukává. Třeba to je zápisník nebo deník, říkal si, třeba se z toho dozví, odkud York přišel a kam má namířeno. Otevřel první sešit a zklamaně se zakabonil. Kdepak deník. Jen samé novinové články, pečlivě vyříznuté z deníků a připevněné lepidlem; u všech Joshua svým pěkným rukopisem přičinil datum a místo.

Marsh si přečetl první článek, z vicksburských novin, o mrtvole, kterou našli vyplavenou na břehu řeky. Podle data se tak stalo před půl rokem. Na protější stránce byly dva články, oba také z Vicksburgu; jeden o tom, jak v chatrči pětatřicet kilometrů od města našli celou mrtvou rodinu, druhý o negerské holce, nejspíš uprchlé otrokyni, kterou zase našli v lese a která zemřela neznámo proč.

Marsh obracel stránky, četl, obracel stránky. Po nějaké době sešit zavřel a otevřel ten druhý. Totéž. Stránku po stránce jen samé mrtvoly, záhadná úmrtí, těla objevená tu nebo zase tam, všechno uspořádáno podle měst. Marsh sešity vrátil na místo a snažil se uvažovat. V novinách zůstala spousta zpráv o vraždách a zabitích, které se však York vyřezávat neobtěžoval. Proč? Vzal si pár deníků a začetl se, dokud neměl jistotu. Pak se zamračil. Zdálo se, že Joshuu nijak nezajímají střílečky či zápasy na nože, utonulí lodníci nebo úmrtí v následku výbuchu lodních kotlů, a právě tak ne dle zákona pověšení falešní hráči a zloději.

Sbíral zcela odlišné články. O úmrtích, která nikdo nedokázal vysvětlit. O lidech s rozervanými hrdly. O

zmrzačených a potrhaných mrtvolách, anebo o lidech, které našli v takovém stupni rozkladu, že nikdo nedokázal určit příčinu smrti. A také o případech, kdy byla těla nalezena nepoškozená a nikdo nechápal, proč ti lidé zemřeli, anebo kdy se našla jen maličká zranění, kterých si zprvu nikdo nepovšiml, a o tělech, která se našla celá, ale zbavená krve.

Ve dvou sešitech bylo celkem snad padesát nebo šedesát takových případů, dávka mrtvol za devět měsíců z celého dolního toku Mississippi.

Chvilku se Abner Marsh bál a dělalo se mu zle při pomyšlení, že si snad Joshua pořizuje sbírku článků o vlastních odporných zločinech. Stačilo ale chvilku přemýšlet, aby zjistil, že tak to jistě není. Někdy by to snad šlo, ale jindy byla data úplné jiná; když ti lidé sešli ze světa bídnou smrtí, byl Joshua s ním v St. Louis nebo v New Albany nebo na palubě Snu Ockerwee. Jeho dílo to být nemohlo.

Marsh si nicméně všiml, že je tu souvislost se zastávkami, které York nařídil, s těmi jeho tajnůstkářskými výlety na břeh. Navštěvuje místa, kde došlo k těm událostem, navštěvuje je jedno po druhém. Co vlastně hledá? Co… anebo koho? Nepřítele? Nepřítele, který tohle všechno spáchal a který se pohybuje v okolí řeky? Pokud je tomu tak, pak je Joshua na té správné straně. Jenže proč ty tajnosti, když je jeho cíl tak čestný?

Marshovi došlo, že to nebude jen jeden nepřítel. Jediný člověk by nemohl spáchat všechny ty vraždy ze sešitů, a vůbec, i sám Joshua mluvil o více nepřátelích. Kromě toho sice přišel v New Madridu s krví na rukou, ale jeho pátrání tím neskončilo.

Marsh tomu nedokázal přijít na kloub.

Začal se probírat zásuvkami Yorkova psacího stolu.

Papíry, krásné dopisní papíry s hlavičkou, kresbou Snu Ockerwee a jménem plavební společnosti, inkoust, pět šest per, piják, mapa povodí řeky se značkami, krém na boty, pečetní vosk: zkrátka nic významného. V jedné zásuvce našel dopisy a s nadějí se do nich začetl. Nic mu ale neřekly.

Ve dvou byly akreditivy, v ostatních obchodní korespondence s agenty v Londýně, New Yorku, St. Louis a v dalších velkých městech. Marsh narazil na jeden dopis, v němž jistý bankéř ze St. Louis doporučuje Joshuově pozornosti Ockerweeskou říční přepravní společnost.

„Myslím, že tato firma nejlépe odpovídá vašim požadavkům, jak jste je popsal,“ napsal ten člověk. „Jejím majitelem je zkušený muž s pověstí poctivce, o němž se říká, že je nadobyčej ošklivý, ale čestný, a který v nedávné době zažil nezdary, pro něž by mohl být ochoten naslouchat vašim nabídkám.“ Dopis pokračoval dál, ale neřekl už Marshovi nic, co by beztak nevěděl.

Vrátil dopisy tam, kde je našel, vstal, začal chodit po kajutě, hledal něco dalšího, co by mu do věci vneslo světlo.

Nenašel nic; šaty v prádelníku, Yorkovo hnusné pití v regálu na víno, obleky pověšené v šatní skříni, všude spoustu knížek. Marsh se podíval po názvech těch svazků, které měl York na stolku u postele. Jeden svazek Shelleyho básní, pak nějaká lékařská kniha, ze které skoro nerozuměl řádce.

Vysoká knihovna nabízela další svazky podobného ražení; hodně beletrie a poezie, důkladná porce historie, lékařství, filozofie a přírodních věd, zaprášené staré dílo o alchymii, celá jedna police knih v cizích jazycích. Vyskytlo se tu i několik knih bez titulů, ručně vázaných v jemně vyčiněné kůži a s lístkovým zlacením, a Marsh jednu vytáhl v naději, že by to mohl být deník nebo zápisník, který zodpoví jeho otázky. Ale pokud to deník byl, on ho přečíst nesvedl; slova byla v jakési groteskní, pokroucené šifře, rukopis očividně nepatřil rozmáchle píšícímu Joshuovi, protože písmena byla kostrbatá a malinká.

Marsh ještě jednou prošel celou kajutu, aby měl jistotu, že nic nepřehlédl, a konečně se chystal k odchodu, ne o moc moudřejší, než když sem přišel. Vsunul klíč do zámku, opatrně jím otočil, sfoukl lampu, vyšel ven, znovu za sebou zamkl. Venku se už trošku ochladilo. Vsunul si klíč zpátky do kapsy kabátu a chystal se k odchodu.

A strnul.

Pár metrů od něj stála ta strašidelná stará ženská, Katherine, dívala se na něj a v očích měla chladnou zlobu.

Marsh se rozhodl nastavit jí drzé čelo. Cvrnkl si do čepice.

„Brej večír, paninko,“ povídá jí.

Katherine se unyle usmála, ten křečovitý výraz se jí rozlézal po liščím obličejíku, až se změnil v masku strašidelného veselí. „Dobrý večer, pane kapitáne,“ opáčila.

Marsh si všiml, že zuby má žluté. A velice dlouhé.

Kapitola desátá

New Orleans, srpen 1857

Když Adrienne s Alainem odpluli na parníku Královna bavlny, který mířil do Baton Rouge a Bayou Sara, Damon Julian rozhodl, že si dopřejí procházku podél řeky až do místa, kde znal francouzskou kavárničku. Mrzout Billy Tipton neklidně kráčel vedle něj a vrhal podezřívavé pohledy na každého, koho míjeli. Následoval zbytek Julianovy společnosti; Kurt a Cynthia šli spolu, Armand kráčel na konci a byl celý roztěkaný a nesvůj, protože už ho držela žízeň. Michelle zůstala v domě.

Ostatní odjeli, rozptýlili se, na Julianův příkaz se rozjeli po proudu i proti proudu řeky na tom či onom parníku, aby pátrali po penězích, po bezpečí, po novém shromaždišti.

Damon Julian se konečně rozhýbal.

Měsíční světlo leželo na řece, měkké a světlé jako máslo.

Na nebi bylo plno hvězd. Podél příbřežní promenády se tlačily desítky parníků a vedle zase plachetnice s vysokými, pyšnými stěžni a skasanými plachtami. Negři přenášeli bavlnu a cukr a mouku z jedněch lodí na jiné. Vzduch byl vlhký a voňavý a ulice byly plné lidí.

Našli si stůl, odkud měli na ten shon dobrý výhled, poručili si kávu s mlékem a pečivo s cukrovou polevou, které kavárničku proslavilo. Mrzout Billy se do jedné dobroty zakousl a rozdrobená poleva mu upadla na vestu a na rukávy. Nahlas zaklel.

Damon Julian se zasmál a jeho smích byl jemný jako světlo měsíce. „Billy, Billy. Ty jsi ale zábavný človíček.“

Být terčem posměchu, to Mrzout Billy nenáviděl nejvíc ze všeho na světě, ale podíval se Julianovi do tmavých očí a přinutil se usmát. „Ano, pane,“ řekl a žalostivě pohodil hlavou.

Julian snědl vlastní cukroví zručně, aby žádná poleva nezabílila sytou tmavou šeď jeho obleku ani lesk jeho šarlatové vázanky. Když skončil, upíjel kávu s mlékem a jeho pohled se toulal po promenádě, mezi chodci na ulici.

„Tam,“ upozornil je stručně, „ta žena pod cypřišem.“

Ostatní se podívali. „Není úžasná?“

Byla to Kreolka, doprovázeli ji dva nebezpečně vyhlížející pánové. Damon Julian se do ní vpíjel očima jako zamilovaný mladíček, bledou tvář měl hladkou a poklidnou, vlasy jako pevnou hmotu z jemných tmavých kudrlinek, oči veliké a melancholické. Mrzout Billy ale i z protější strany stolu vycítil z těch očí žár a dostal strach.

„Je překrásná,“ souhlasila Cynthia.

„Má vlasy jako Valerie,“ přidal se Armand.

Kurt se usmál. „Vezmeš ji, Damone?“

Žena se svými společníky šla od nich, kráčela před ozdobným plotem z tepaného železa. Damon Julian všechny tři pozorně sledoval. „Ne,“ rozhodl nakonec, otočil se zase ke stolu a upil kávy. „Noc je příliš mladá, ulice příliš zalidněné a já jsem příliš líný. Ještě posedíme.“

Armand se zatvářil sklesle a znepokojeně. Julian se na něj krátce usmál, pak se předklonil a položil mu dlaň na rukáv. „Než přijde svítání, napijeme se,“ řekl. „Máš moje slovo.“

„Znám jeden podnik,“ prohlásil Mrzout Billy spiklenecky, „fakt moc nóbl podnik, s barem, křesílkama potaženejma červeným sametem a s dobrým pitím. A žádnej strach, holky tam jsou moc pěkný. Jednu můžete mít na celou noc za zlatej dvacetidolar. A ráno… no, to se uvidí, ne?“ Uchechtl se. „Až najdou, co najdou, budeme dávno pryč, a je to levnější než kupovat si krásný holky. Jo, to rozhodně.“

Damonu Julianovi se ve tmavých očích pobaveně zablýsklo. „Billy ze mě udělá lakomce,“ oslovil ostatní, „ale co bychom si zase bez něj počali?“ Znovu otráveně vyhlédl na ulici. „Měl bych chodit do města častěji. Když je člověk uspokojen, přestává vnímat všechna ostatní potěšení.“

Vzdychl si. „Cítíte to? Vzduch tím přímo čiší, Billy!“

„A co jako?“ nechápal Mrzout Billy.

„Přece životem, chlapče,“ Julianův úsměv se mu posmíval, ale Billy se přiměl zubit se také. „Životem a láskou a touhou, sytým jídlem a plným vínem, vydatnými sny a nadějí, Billy. To všechno je kolem nás. Samé možnosti.“ Oči se mu zaleskly. „Proč bych se měl vydat za tou kráskou, která prošla kolem nás, když je tu tolik jiných, tolik možností? Dokážeš mi na to odpovědět?“

„No, já… pane Juliane, já teda…“

„Ne, Billy, nedokážeš, viď, že ne?“ zasmál se Julian.

„Moje rozmary jsou pro ten dobytek totéž co život nebo smrt, Billy. Pokud máš kdy být jedním z nás, tohle musíš pochopit. Já jsem rozkoš, Billy. Já jsem moc. A podstata toho, čím jsem, podstata rozkoše a moci, spočívá v možnostech. Moje vlastní možnosti jsou nedozírné, bezmezné, jako jsou bez mezí i naše roky. Zato já sám představuji meze pro ten dobytek, to já jsem hranicí jejich nadějí, všech jejich možností. Začínáš tomu už rozumět?

Utišit rudou žízeň, to není nic, k tomu ti stačí kdejaký starý negr na smrtelné posteli. O kolik pěknější je pít z mladých, bohatých, krásných, z těch, před nimiž se život ještě rozkládá do dálky, jejichž dny a noci se třpytí a září přísliby!

Krev je jen krev, každé zvíře ji může pít, ba i kdokoli z nich. “ Unyle ukázal rukou na lodníky na molech, na negry vláčející se s velikými sudy, na pěkně oblečené lidi z Vieux Carré. „Tím, co zušlechťuje, co nás činí pány, není krev. Je to život, Billy. Vypij jejich život a ten tvůj se prodlouží.

Sněz jejich maso a tvé vlastní nabude na síle. Nakrm se krásou a získáš na ní sám.“

Mrzout Billy nenasytně naslouchal; v tak sdílné náladě býval Julian málokdy. Když vysedával ve tmě knihovny, býval spíše strohý a děsivý. Venku, když zase vyrazil do světa, jako by zaplál a připomněl Billymu, jaký byl tehdy, když dorazil s Charlesem Garouxem na plantáž, kde Billy dělal dozorce. Řekl to nahlas.

Julian přikývl. „Ano, na plantáži je bezpečno, jenže v bezpečí a uspokojení se skrývá hrozba.“ Usmál se a ukázal bělostné zuby. „Charles Garoux,“ zamyslel se. „Ach, jaké možnosti má takový mladík. Byl svým způsobem krásný, silný, zdravý. Buřič, kterého dámy milují a jiní muži obdivují. Dokonce i barevní pana Charlese milovali. Byl by jej čekal velkolepý život! Byl tak otevřený, bylo tak snadné se s ním spřátelit, získat si jeho nehynoucí důvěru jen tím, že jsem ho zachránil tady před Kurtem.“ Julian přerušil výklad smíchem. „A jakmile jsem měl pozvání do jeho domu, bylo ještě snazší přicházet noc co noc do jeho pokoje a vysávat jej, po troškách, takže to vypadalo, že onemocněl a zemřel.

Jednou se probudil, když jsem byl v jeho pokoji, a myslel si, že jsem jej přišel utěšit. Sklonil jsem se nad jeho postel, on vztáhl paže a sevřel mě, a já jsem pil. Ach, Charles… tolik síly a krásy!“

„Starej pán z toho byl pěkně vedle, když mladej najednou umřel,“ skočil mu do řeči Mrzout Billy. Jemu osobně to vyhovovalo náramně. Charles Garoux odjakživa přesvědčoval otce, že Billy zachází s negry moc krutě, a přemlouval ho, ať jej propustí. Jako kdyby se z negrů dala dostat nějaká práce, když se budete chovat mile.

„Ano, pan Garoux byl velmi rozrušen,“ souhlasil Julian.

„Jak šťastná náhoda, že jsem tam byl já, abych jej mohl v jeho žalu utěšit. Nejlepší přítel jeho syna. Když jsme spolu potom truchlili, často mi říkával, že jsem jako jeho čtvrtý syn.“

Mrzout Billy si na to dobře vzpomínal. Julian to sehrál moc dobře. Mladší synové starouše zklamali: Jean-Pierre byl ožraly hulvát, Philip zase slaboch, který na bratrově pohřbu fňukal jako ženská. Zato Damon Julian, to byl pomník mužné síly. Pohřbili Charlese na plantáži, na rodinném hřbitůvku. Protože v těch místech byla půda vlhká, uložili jej k odpočinku do velikého mramorového mauzolea, na jehož střeše stála okřídlená socha Vítězství. Uvnitř bylo příjemně a chladno, dokonce i v srpnovém parnu. Mrzout Billy v následujících letech chodil do hrobky často, chlastal a močil na Charlesovu rakev. Jednou si tam zatáhl černou holku, trochu ji profackoval a třikrát čtyřikrát ji obtáhnul, ať duch starouše Charlese vidí, jak se má zacházet s negry.

Jak si Mrzout Billy vzpomínal, Charlesem to jenom začalo. Půl roku poté odjel Jean-Pierre do města, prohnat kurvy a zahrát si, ale nikdy se více nevrátil, a pak zase netrvalo dlouho a toho nesmělého nebožáka Philipa roztrhala v lesích nějaká zvířata. To už byla ze starého Garouxe hotová troska, ale Damon Julian mu byl stále po boku a pomáhal mu. Nakonec jej Garoux přijal za vlastního, sepsal novou závěť a v podstatě všechno mu odkázal.

A nedlouho poté přišla noc, na kterou Mrzout Billy nikdy nezapomene, noc, kdy Damon Julian přikročil k demonstraci toho, kam až stáří ztenčilo sílu Reného Garouxe. Stalo se to v ložnici starého pána. Byla u toho už i Valerie a Adrienne a Alain, všichni bydleli v sídle, protože u Garouxových byl vítán každý Julianův přítel. Spolu s Mrzoutem Billym se dívali, jak Damon Julian stojí vedle veliké postele s nebesy a probodává staříka černýma očima a ležérním úsměvem a vykládá mu, jak to doopravdy bylo, vykládá mu celou pravdu o tom, co se stalo Charlesovi a Jean-Pierrovi a Philipovi. Julian měl Charlesův pečetní prsten, Valerie měla na řetízku na krku druhý, stejný, který dříve patřil ztracenému Jeanu-Pierrovi. Nechtěla ho nosit.

Žízeň jí seděla za krkem, chtěla se starým Garouxem skoncovat rychle, bez řečí. Ale Damon Julian umlčel její námitky laskavými slovy a chladnýma očima, a tak si jen vzala prsten a poslušné stála a naslouchala.

Když Julian dovyprávěl, Garoux se už celý chvěl a uslzené oči měl plné bolesti a nenávisti. A pak, jakkoli to zní neuvěřitelně, Damon Julian nakázal Mrzoutovi Billymu, ať staříkovi dá svůj nůž. „Eště není po něm, pane Juliane,“

namítal Billy. „Vyřízne vám střeva z břicha.“

Ale Julian po něm jen loupl očima a usmál se, a tak si Mrzout Billy sáhl za záda a vytáhl nůž a sevřel jej do Garouxovy vrásčité, jaterními skvrnami poseté ruky. Starci se ruce třásly tolik, až měl Billy strach, že tu kudlu upustí, ale nějak ji udržel. Damon Julian se posadil na kraj postele.

„René,“ povídá, „moji přátelé žízní.“ Tak klidný hlas, tak melodický.

Víc nemusel říkat. Alain podal sklenku, pěknou křišťálovou sklenku s vyleptaným rodinným znakem, a starý René Garoux si pečlivě prořízl žílu na zápěstí a naplnil sklenku vlastní rudou, kouřící se krví, a stále u toho plakal a třásl se. Valerie a Alain a Adrienne si sklenku podávali, ale bylo na Damonu Julianovi, aby ji dopil, a Garoux zatím ležel v posteli a umíral na ztrátu krve.

„Díky Garouxovi jsme prožili pár pěkných let,“ ozval se teď Kurt. Jeho slova vytrhla Mrzouta Billyho ze vzpomínek.

„V dostatku a v bezpečí, pěkně sami mezi sebou, město jsme měli kdykoli na dosah. Jídlo a pití a negři, jen natáhnout ruku, a každý měsíc jedna krásná dívka.“

„A přece to skončilo,“ prohlásil Julian poněkud tesklivě.

„Všechno musí jednou skončit, Kurte. Lituješ toho?“

„Už to není, jako to bylo,“ připustil Kurt. „Všude prach, dům se rozkládá, je plný krys. Ale stejně po stěhování netoužím, Damone. Tam ve světě nikdy nejsme v bezpečí.

Po lovu vždycky přijde strach, skrývání, útěk. K tomu se nechci vrátit.“

Julian se sardonicky pousmál. „Je pravda, že to je nepohodlné, ale má to i svůj říz. Jsi mladý, Kurte.

Nezapomeň, že i kdyby tě pronásledovali jakkoli, jsi pán.

Dočkáš se jejich smrti, smrti jejich dětí i dětí jejich dětí.

Dům Garouxových se rozpadne v trosky. Nic se neděje. V

trosky se nakonec rozpadne všechno, co ten dobytek vybuduje. Sám jsem se díval, jak se v trosky rozpadá Řím.

Jen my jdeme dál.“ Pokrčil rameny. „A můžeme si najít jiného, jako byl René Garoux.“

„Jestli budeme s tebou,“ ozvala se znepokojeně Cynthia.

Byla štíhlá, hezká, měla hnědé oči a stala se Julianovou oblíbenkyní, když propustil Valerii, ale i Mrzoutovi Billymu bylo jasné, že si je svým postavením nejistá. „Když jsme každý sám, je to horší.“

„Tak ty mě nechceš opustit?“ zeptal se jí Damon Julian.

„Ne. Prosím, ne.“ Kurt a Armand se na něj dívali také.

Julian začal svoje společníky posílat pryč asi před měsícem, zcela nečekaně. Valerie šla do vyhnanství první, jak o to žadonila, ovšem proti proudu řeky ji nevyslal s Jeanem, který dělá jen samé potíže, ale s tmavým a hezkým Raymondem, ten je krutý a silný a je to, jak se proslýchá, Julianův vlastní syn. Raymondovi se jistě podaří jí zajistit bezpečí, posmíval se Julian, když před ním tu noc klečela.

Jean byl propuštěn následující noci a odjel sám, načež měl Mrzout Billy dojem, že tím to končí. To se ale mýlil. Damon Julian si vzal do hlavy nějaký nový nápad, a tak poslal týden nato pryč Jorgeho a potom Caru a Vincenta, a pak další, po jednom nebo ve dvojicích. Ti, kdo zbývali, teď věděli, že nikdo z nich před tím není v bezpečí.

„Podívejme,“ řekl Julian Cynthii pobaveně. „Inu, teď už je nás jenom pět. Když budeme opatrní a každá krásná dívka nám vystačí, řekněme, měsíc dva, když budeme upíjet pěkně pomaličku, pak mám dojem, že vydržíme až do zimy. Do té doby snad někdo z nich pošle vzkaz. Uvidíme. Do té doby můžeš zůstat, má milá. A Michelle také, a stejně tak ty, Kurte.“

Armand se zatvářil ztrápeně. „A co já,“ vykoktal.

„Damone, prosím.“

„Už ti vyprahlo, Armande? Proto se tak třeseš? Ovládej se. Nezačneš zase rvát a trhat maso, až navštívíme některou z těch Billyho přítelkyň, viď že ne? Však víš, jak to vidím nerad.“ Přimhouřil oči. „S tebou si to ještě rozmýšlím, Armande.“

Armand sklopil oči do prázdného šálku.

„Já zůstanu,“ ohlásil Mrzout Billy.

„Hm?“ ohlédl se po něm Damon Julian. „Samozřejmě.

Co bychom si bez tebe počali, Billy?“ Mrzoutovi Billymu se moc nelíbil úsměv, který v té chvíli Julian nasadil, ale nic s tím nenadělal.

Krátce poté vyrazili do onoho podniku, který jim Billy slíbil ukázat. Dům stál kousek za Vieux Carré, v americké části New Orleansu, ale snadno se tam dalo dojít pěšky.

Damon Julian šel první, procházel úzkými, světlem plynových lamp zalitými uličkami ruku v ruce s Cynthií, na tváří měl svůj příznačný náznak úsměvu, pozoroval železné balkony, brány vedoucí do dvorů s pochodněmi a fontánami, plynové lampy na vršcích sloupů. Mrzout Billy jim říkal, kudy mají jít. Brzy se ocitli v temnější, hrubší části města, kde stály domy ze dřeva nebo z drolících se cihel vyrobených z drcených škeblí ústřic a z písku. Ani plynové osvětlení nesahalo až sem, i když se město pyšnilo vlastní plynárnou nyní již po více než dvacet let. Na rozích se houpaly petrolejky, zavěšené na těžkých železných řetězech, natažených šikmo přes ulici a upevněných velikými háky přímo do stěn domů. Lampy vydávaly čadivé, smyslné světlo. Julian s Cynthií přecházeli z louží světla do šera, zpátky do světla a zase do šera. Mrzout Billy a ostatní šli za nimi.

Z jedné boční uličky jim přes cestu vyšla skupinka tří mužů. Julian si jich nevšímal, ale jeden z mužů se podíval a zahlédl Mrzouta Billyho v okamžiku, když procházel pod lampou. „Vy!“ vykřikl.

Mrzout Billy se otočil, pozorně se na něj zadíval, ale neřekl nic. Byli to mladí Kreolové, napůl opilí, a tudíž nebezpeční.

„Vás já znám, monsieur, “ řekl mladík. Došel až k Mrzoutovi Billymu a snědý obličej měl ztmavlý chlastem a vztekem. „Nezapomněl jste na mě? Byl jsem s Georgesem Montreuilem tenkrát, jak jste ho urazil ve Francouzské burze.“

Mrzout Billy ho poznal. „No a co?“ odsekl.

„Monsieur Montreuil se ztratil jedné noci v červnu v St.

Louis, po večeru stráveném v herně,“ oznámil muž strnule.

„To je mi fakt moc líto,“ povídá Mrzout Billy. „Nejspíš vyhrál až moc peněz a okradli ho.“

„Prohrál, monsieur. Prohrával už několik týdnů. Neměl nic, co by stálo za to krást. Kdepak, nemyslím, že to byla loupež. Myslím, že jste to byl vy, pane Tiptone. Vyptával se na vás. Chtěl s vámi naložit, jak zasloužíte, totiž jako s tou nejhorší špínou. Nejste gentleman, monsieur, jinak bych vás vyzval na souboj. Nicméně jestli se ještě někdy odvážíte ukázat se ve Vieux Carré, máte moje slovo, že vás poženu s bičem po ulicích jako negra. Slyšel jste mě?“

„Já slyším,“ na to Mrzout Billy a plivl mladíkovi na botu.

Kreol zanadával a zbledl hněvem. Popošel o krok dál a natáhl k Mrzoutovi Billymu ruku, ale Damon Julian vstoupil mezi ně, položil muži ruku na prsa a zastavil jej.

„Monsieur,“ začal, jako když másla ukrajuje. Mladík se zmateně zastavil. „Mohu vás ujistit, že pan Tipton vašemu příteli nijak neublížil.“

„Kdo jste?“ I když byl Kreol napůl opilý, došlo mu, že Julian patří k úplně jiné sortě než Mrzout Billy; pěkné šaty, vyrovnaný výraz, kultivovaný hlas, to vše ukazovalo, že jde o gentlemana. Julianovy oči se ve světle lampy hrozivě blýskaly.

„Jsem zaměstnavatelem pana Tiptona,“ ohlásil Julian.

„Můžeme tuto záležitost probrat někde jinde než na veřejném prostranství? Znám kousek odsud místo, kde se dá posedět pod měsícem a při řeči popíjet. Dovolíte, abych vám a vašim přátelům zakoupil něco k občerstvení?“

Jeden z ostatních Kreolů došel příteli po bok.

„Poslechneme si, co nám pán chce, Richarde.“

Mladík se s tím neochotně smířil. „Billy, veď nás,“

poručil Damon Julian. Mrzout Billy potlačil úsměv, přikývl a vykročil před nimi. O něco dál zabočili do uličky a po ní vešli na ztemnělý dvorek. Mrzout Billy se posadil na kraj zaneřáděné kašny. Voda mu promáčela kalhoty, ale jemu to bylo jedno.

„Co to má být?“ ošil se Montreuilův přítel. „Tady není žádná hospoda!“

„Nojo, fakt,“ souhlasil Mrzout Billy Tipton. „Nojo. To jsem asi špatně vodbočil.“ Ostatní Kreolové vešli do dvora a za nimi zbytek Julianova doprovodu. Kurt a Cynthia si stoupli k východu do uličky. Armand popošel blíž ke kašně.

„Tohle se mi nelíbí,“ hlásil jeden z mužů.

„Co to má znamenat?“

„Znamenat?“ zopakoval Damon Julian. „A tak. Tmavý dvorek, měsíc, vodní hladina. Váš přítel Montreuil zemřel na právě takovém místě, monsieur. Ovšemže ne na tomhle, ale na velmi podobném. Kdepak, na Billyho se nedívejte.

Ten za to nemůže. Pokud se hněváte, namiřte hněv proti mně.“

„Vám?“ podivil se Montreuilův přítel. „Jak si přejete.

Dovolte, na chviličku se vzdálím. Moji přátelé mi poslouží jako sekundanti.“

„Jistěže,“ kývl Julian. Muž poodešel a krátce se poradil se svými dvěma společníky. Jeden z nich pak předstoupil.

Mrzout Billy vstal z obruby kašny a šel mu vstříc.

„Jsem sekundant pana Juliana,“ oznámil. „Chcete se dohodnout na podmínkách?“

„Vy nejste vhodný jako sekundant,“ namítl muž. Měl dlouhý, hezký obličej a tmavohnědé vlasy.

„Ty podmínky,“ zopakoval Billy. Sáhl si rukou za záda.

„Já dávám přednost nožům.“

Muž krátce zachrčel a zapotácel se dozadu. Zděšeně se zadíval dolů. Billyho nůž se mu zabořil až po střelku do břicha a skrz vestu začala zvolna prosakovat rudá skvrna.

„Bože,“ zanaříkal muž.

„To jsem ale mluvil akorát za sebe,“ pokračoval Mrzout Billy. „A já nejsem gentleman, kdepak, pane, ani nejsem vhodnej jako sekundant. A nože taky nejsou patřičný zbraně pro gentlemany.“ Muž padl na kolena, jeho přátelé si náhle uvědomili, co se děje, a polekaně vykročili. „Jo, to pan Julian to vidí úplně jinak. Ten používá jako zbraň,“ usmál se Billy, „ten používá zuby.“

Julian si vybral Montreuilova přítele, toho, kterému říkali Richard. Druhý se pokusil utéct. Cynthia jej objala ještě před uličkou a dala mu důkladnou, mlaskavou pusu.

Mrskal sebou, vzpíral se, ale z jejího sevření se vymanit nedokázal. Přejela mu bledýma rukama po zátylku, dlouhé nehty, ostré a tenké jako břitvy, se přesunuly dopředu k žilám. Ústy a jazykem zdusila jeho výkřiky.

Mrzout Billy vytáhl svůj nůž, Armand se sklonil a postaral se o jeho kvílející oběť. Ve světle měsíce vypadala krev stékající po čepeli skoro černá. Billy si začal nůž omývat v kašně, pak ale zaváhal. Zvedl ruku s nožem a zkusmo čepel naplocho olízl. Pak se zašklebil. Chutná to odporně, vůbec ne jako v jeho snech. Ale co, věděl, že to se změní, až ho pan Julian předělá.

Mrzout Billy si opláchl nůž a vrátil jej do pouzdra.

Damon Julian už Richarda předal Kurtovi, stál o samotě a díval se na měsíc. Mrzout Billy došel k němu. „Aspoň jsme ušetřili nějaký peníze,“ řekl.

Julian se usmál.

Kapitola jedenáctá

Na palubě parníku SEN OCKERWEE, Natchez, srpen 1857

Co se Abnera Marshe týče, trvala ta noc snad věčnost.

Něco malého snědl, aby ošidil žaludek a utišil obavy, a krátce nato se uchýlil k sobě do kajuty; jenže spánek ho odmítal tak zlehka přijmout. Celé hodiny ležel a díval se do šera, horečně přemýšlel a jeho myšlenky tvořilo jedno zmotané klubko podezření a vzteku a viny. Pod tenkou naškrobenou přikrývkou se potil jako vepř. A když přece usnul, házel sebou a obracel se a často se budil a zdály se mu narudlé, kradmé, nesouvislé sny o krvi a hořících parnících a žlutých zubech a o Joshuovi Antonu Yorkovi, jak celý bledý a chladný stojí v šarlatovém světle a ve vzteklých očích má horečku a smrt.

A příští den byl zase ten nejdelší, jaký Abner Marsh zažil. Všechny myšlenky jej vedly kolem dokola a vracely se na totéž místo. Kolem poledne už chápal, co musí udělat.

Byl přistižen, s tím se nedá nic dělat. Musí sebrat odvahu a probrat to s Joshuou. Pokud to bude znamenat konec jejich společného podniku, budiž, i když ze samotného pomyšlení, že přijde o Sen Ockerwee, byl Marsh celý nesvůj a malátný, zrovna tak naplněný zoufalstvím jako toho dne, kdy se díval, jaké třísky mu z jeho parníků nadělal led. To bude můj konec, říkal si, a možná ani nic jiného nezasloužím, za to, že jsem zklamal Joshuovu důvěru. Jenže tak, jak to je teď, to prostě pokračovat nemůže. Rozhodl se, že Joshua se o všem musí doslechnout od něj osobně, což znamenalo, že se k němu musí dostat dřív než ta Katherine.

Rozhlásil to. „Až se vrátí, chci to vědět, okamžitě a bez ohledu na to, kdy to bude a co zrovna budu dělat. Prostě pro mě přijďte, jasný?“ Nato už Abner Marsh jen čekal a pokoušel se v rámci možností utěšit výtečnou vepřovou pečení s hráškem a cibulkou, po které si ještě dal půlku borůvkového koláče.

Dvě hodiny před půlnocí za ním přišel jeden lodník.

„Kapitán York se vrátil, pane kapitáne. A s ním přišli nějaký lidi. Pan Jeffers jim přiděluje kajuty.“

„Už se Joshua vrátil k sobě do kajuty?“ zeptal se Marsh.

Muž přikývl. Marsh popadl špacírku a vyrazil ke schodům.

Před Yorkovou kajutou krátce zaváhal, pak ale pokrčil rozměrnými rameny a rázně na dveře zaklepal hlavicí hole.

Na třetí zaklepání York otevřel. „Pojď dál, Abnere,“ vyzval ho s úsměvem. Marsh vešel, zavřel za sebou a opřel se o ně; York zatím přešel na druhou stranu místnosti a vrátil se k předchozí činnosti. Vyndal už stříbrný podnos a tři sklenky.

Teď se natáhl po čtvrté. „Jsem rád, že ses stavil. Přivedl jsem na palubu nějaké známé a chci, aby ses s nimi seznámil. Jen co se ubytují, přijdou sem na sklenku.“ York vytáhl z regálu na víno ten svůj soukromý nápoj, vyndal nůž a ořízl voskový uzávěr.

„To je mi jedno,“ řekl Marsh příkře. „Joshuo, musíme si promluvit.“

York odložil láhev na podnos a otočil se k Marshovi.

„Hm? A o čem? Mluvíš nějak rozčileně, Abnere.“

„Mám náhradní klíče od všech zámků na tyhle lodi.

Jeffers mi je schovává v sejfu. Když jsi odešel do Natchezu, vzal jsem si klíč a prohledal jsem tvoji kajutu.“

Joshua York se skoro ani nepohnul, ale když si to vyslechl, rty se mu pevně stiskly. Abner Marsh se mu zadíval zpříma do očí, jak by to chlap v takových chvílích dělat měl, a ucítil tam chlad a vztek nad zradou. Byl by skoro raději, kdyby na něj Joshua řval, anebo kdyby vytáhl zbraň, než aby se mu takhle musel dívat do očí. „A našel jsi něco zajímavého?“ zeptal se York posléze, zcela nevýrazným tónem.

Abner Marsh se od Joshuových šedých očí silou mocí utrhl a ukázal holí na psací stůl. „Ty tvý knížky,“ odpověděl.

„Plný mrtvejch.“

York neřekl nic. Na chviličku sjel pohledem ke stolu, zamračil se, pak se posadil do jednoho z křesel a nalil si dobrou míru svého hustého, nechutného pití. Trochu upil a teprve potom mávl na Marshe. „Posaď se,“ poručil. Když Marsh seděl naproti němu, dodal York jediné, poslední slovo. „Proč?“

„Proč?“ zopakoval Marsh poněkud nakvašeně. „Možná proto, že už mě nebaví mít společníka, kterej mi nic neřekne a kterej mi nevěří.“

„Uzavřeli jsme dohodu.“

„To já vím, Joshuo. A je mi to líto, jestli ti na tom sejde.

Je mi líto, že jsem to udělal, a ještě o hodně víc, že jsem se nechal chytit.“ Otráveně se zamračil. „Když jsem odcházel, viděla mě. Ta… Katherine. Přijde ti to říct. Podívej, prostě jsem musel jít rovnou za tebou a povědět ti, co mě žere. Tak to teď dělám. Možná je pozdě, ale prostě jsem tu. Joshuo, mám tuhle naši loď radši, než jsem kdy co měl rád, a až jednou těm ze Zatmění sebereme ty parohy, bude to nejšťastnější den mýho života. Ale taky jsem přemejšlel, a vím, že než abysme to dál táhli takhle, spíš se toho dne vzdám a lodi taky. Kolem řeky a na řece jsou fůry lotrů a šejdířů a flanďáků a abolicionistů a republikánů a vůbec všelijakejch divnejch lidí, ale ty jsi ze všech ten nejdivnější, na mou duši že jo. Že žiješ v noci, to mi nevadí, to mě nebere. Ale sešity plný mrtvol, to je jiná, i když samozřejmě nikomu není nic do toho, co tě baví číst. Jo, já znal jednoho kormidelníka z lodi Grand Turk a ten měl knihy, že by z nich i náš mistr Karl Framm zčervenal hanbou. Jenže ty tvoje zastávky, ty výlety, to prostě nesnesu. Sakra, ty zpomaluješ můj parník, ničíš jeho pověst ještě dřív, než jsme ji vybudovali. A to není všecko, Joshuo. Viděl jsem tě, jak ses vrátil tehdy v New Madridu. Měl jsi na rukách krev.

Popři to, jestli můžeš. Vynadej mi, jestli chceš. Ale já to vím. Měl jsi krev na rukou, měl a bašta.“

Joshua York se zhluboka napil, zamračil se a dolil si.

Když se zase podíval na Marshe, led v jeho očích už odtál.

Tvářil se zamyšleně. „Navrhuješ, abychom společnost rozpustili?“ zeptal se.

Marsh měl pocit, jako kdyby ho do břicha kopl mezek.

„Jestli chceš, tak můžeme. Na to, abych tě vykoupil, samozřejmě nemám peníze. Ale můžeš mít Sen Ockerwee a já si nechám Eli Reynoldsovou a možná s ní udělám i nějakej zisk a budu ti to po troškách posílat.“

„Takhle by se ti to zamlouvalo?“

Marsh do něj zabodl pohled. „Krucinál fagot, Joshuo, sám víš, že ne.“

„Abnere, já tě potřebuji,“ prohlásil York. „Sám nemůžu Sen Ockerwee provozovat. Trošku se učím kormidlovat a poněkud jsem se obeznámil s řekou a jejími způsoby, ale oba víme, že nejsem žádný lodník. Když odejdeš, půlka posádky odejde s tebou. Pan Jeffers a pan Blake a Chlupáč Mike odejdou rozhodně a další bezpochyby také. Jsou ti věrní.“

„Můžu jim poručit, aby zůstali s tebou,“ nabídl Marsh.

„Budu radši, když zůstaneš i ty. Když slíbím, že na tvůj poklesek zapomenu, můžeme pokračovat jako předtím?“

Knedlík v Marshově krku byl tak velký, až měl pocit, že se jím zadusí. Polkl a vysoukal ze sebe to nejtěžší, co za celý život dokázal říct: „Ne.“

„Chápu.“

„Musím svýmu společníkovi důvěřovat,“ vysvětloval Marsh, „a on musí věřit mně. Joshuo, vylož mi to, pověz mi, o co jde, a budeš zase mít parťáka.“

Joshua York se zašklebil, zvolna upíjel a přemítal.

„Nebudeš mi věřit,“ ozval se konečně. „Je to výstřednější než cokoli, co vypráví mistr Framm.“

„Jen to se mnou zkus. To mi neublíží.“

„Hm? Jenže ono by mohlo, Abnere, mohlo by.“ York mluvil vážným tónem. Odložil sklenku a došel ke knihovně.

„Díval ses při tom pátrání na moje knihy?“ optal se.

„Ano,“ přiznal se Marsh.

York vytáhl jeden z neoznačených svazků vázaných v kůži, vrátil se na křeslo a otevřel jej na stranách plných těch kostrbatých písmen. „Kdybys byl s to si tuhle knihu přečíst,“

začal, „ona a další svazky z řady by ti vše objasnily.“

„Díval jsem se, ale ničemu jsem nerozuměl.“

„Jistěže ne,“ kývl York. „Abnere, to, co ti hodlám povědět, budeš jen těžko přijímat. Nicméně bez ohledu na to, jestli to přijmeš nebo ne, nesmíš to opakovat nikomu mimo tuto kajutu. Je to jasné?“

„Ano.“

York se tvářil pochybovačně. „Tentokrát žádné chyby, Abnere. Jasné?“

„Říkal jsem, že jo,“ zavrčel uraženě Marsh.

„Tak tedy dobrá.“ Joshua položil na stránku prst. „Je to relativně jednoduchá šifra, Abnere, ale abys ji rozluštil, musíš napřed vědět, že text je psán v primitivním dialektu ruštiny, kterým se nemluví už několik set let. Původní listiny, které jsou v tomto svazku přepsány, jsou velice, velice staré. Líčí příběh jistých lidí, kteří před mnoha stoletími žili a zemřeli severně od Kaspického moře.“

Odmlčel se. „Pardon, ne lidí. Ruština nepatří k mým silným stránkám, ale myslím, že patřičný výraz zní odoroten. “

„Co to?“

„To je samozřejmě jen jeden z názvů. V jiných řečech najdeme jiná jména. Krúvnik, viedomec, wiesczy. A také vilkaki, nebo vrkolák, i když tahle dvě mají poněkud odlišný význam než ta ostatní.“

„Plácáš nesmysly,“ utrousil Marsh, i když některá ze slov, jež Joshua pronesl, mu zněla povědomě a trochu mu připomínala to brebentění, kterým se vždycky bavili Smith s Brownem.

„Pak ti tedy nebudu říkat jejich africká jména,“ usoudil Joshua, „ani ta asijská. Chápeš sebeméně výraz nosferatu?“

Marsh se na něj nechápavě díval.

Joshua York si povzdychl. „A co takhle upír?“ Tohle slovo Abner Marsh znal. „Co mi to vykládáš za historky?“

zeptal se nabručeně.

„Upíří historky,“ opáčil York s potměšilým úsměvem.

„Už jsi jistě nějaké slyšel. Živí mrtví, nesmrtelní, noční dravci, tvorové bez duše, odsouzení k věčnému bloudění.

Spí v rakvích naplněných zemí z místa, kde se narodili, děsí se denního světla a kříže, každou noc vstávají a pijí krev lidem. A taky dokážou měnit podobu, umějí se proměňovat v netopýry nebo ve vlky. Některým, kteří používají vlčí podobu často, se říká vlkodlaci a panuje domnění, že to je zcela odlišný druh, to je však omyl. Jsou to dvě strany jediné temné mince, Abnere. Upíři se také dovedou proměňovat v mlhu a jejich oběti se samy stávají upíry. Když se takhle množí, je to hotový div, že už dávno nevystrnadili lidi ze světa. Naštěstí mají kromě nemalých silných stránek také jisté slabiny. I když je jejich moc děsivá, nemohou vstoupit to domu, kam nebyli pozváni, v podobě lidské ani zvířecí, ani jako mlha. Nicméně vládnou velikým animálním magnetismem, onou silou, o níž psal Mesmer, a často dokážou své oběti přemluvit, aby je dovnitř pozvaly. Avšak kříž je zažene na útěk, česnek je zadrží – a také nemohou překročit tekoucí vodu. I když vypadají v podstatě jako ty nebo já, nemají duši, a tudíž nemohou být vidět v zrcadlech.

Svěcená voda je popálí, stříbro nenávidí, denní světlo je může zničit, pokud je úsvit zastihne mimo rakve. A když jim setneme hlavu a proženeme dřevěný kůl srdcem, můžeme od nich očistit svět natrvalo.“ Joshua se narovnal, vzal si sklenku, napil se, usmál se. „Tyhle upíry myslím, Abnere,“

prohlásil a poklepal dlouhým prstem na knihu. „Tady je příběh několika z nich. Jsou skuteční. Staří, věční a skuteční.

Tuto knihu sepsal v šestnáctém století o svých předchůdcích jeden z nich. Upír.“

Abner Marsh mlčel.

„Ty mi nevěříš.“

„Není to lehký,“ připustil Marsh. Poškubával hrubými vousy na bradě. Bylo tu ještě něco, co neřekl. Joshuovy řeči o upírech ho nelekaly ani z poloviny jako jeho vlastní nejistota v otázce, jak do toho zapadá sám Joshua. „Ale nebudem se starat, jestli tomu věřím, nebo ne,“ navrhl.

„Když umím strávit historky mistra Framma, poslechnu si i tu tvoji. Pokračuj.“

Joshua se usmál. „Jsi chytrý, Abnere. Z toho bys měl být s to si všechno vyvodit sám.“

„Nepřipadám si čertvíjak chytrej,“ ošil se Marsh. „Radši mi to pověz ty.“

York se napil a pokrčil rameny. „Jsou to moji nepřátelé.

Jsou skuteční, Abnere, a jsou tady, všude kolem řeky. Díky knihám, jako je tato, díky novinám a spoustě namáhavé práce se mi podařilo je sledovat až z hor ve Východní Evropě, z lesů v Německu a Polsku, z ruských stepí. Sem.

Do tvého údolí Mississippi, do Nového světa. Znám je a chci skoncovat s nimi a se vším, čím kdy byli.“ Usmál se.

„Teď už rozumíš mým knihám, Abnere? A chápeš, proč jsem měl na rukou krev?“

Než Abner Marsh odpověděl, chvilinku si to ještě promýšlel. „Vybavuje se mi, jak jsi chtěl mít všude ve velkým salonu zrcadla místo obrazů. To je… na ochranu?“

„Přesně tak. A stříbro. Viděl jsi kdy jaký parník s tak obrovským množstvím stříbra?“

„Ne.“

„A samozřejmě tu máme řeku. Tu starou potvoru řeku.

Mississippi. Takovou tekoucí vodu svět neviděl! Sen Ockerwee je svatyně. Pochop, já je můžu lovit, ale oni se k nám nemohou ani přiblížit.“

„To se teda divím, proč jsi neřek Tobymu, ať do všeho dává česnek,“ nadhodil Marsh.

„Uvažoval jsem o tom, ale nemám česnek rád.“

Marsh nad tím vším hloubal. „Tak dejme tomu, že tomu věřím,“ povídá, „netvrdím to, jo, ale čistě pro účely tyhle debaty řekněme, že to beru. I tak je tu pár věcí, co mi dělaj starosti. Proč jsi mi to neřekl dřív?“

„Kdybych ti to pověděl hned tehdy v Plantážnickém hotelu, nikdy bys do toho podniku se mnou nešel. Potřebuji možnost vydat se, kam se mi zlíbí.“

„A jak to, že vycházíš jenom v noci?“

„Oni chodí v noci. Je lehčí je najít, když vyrazí do světa, než když se skrývají v bezpečí svých útulků. Znám zvyky těch, po kterých pasu, a tak dodržuji i jejich denní režim.“

„A ty tví přátelé? Simon a tak?“

„Simon je mým společníkem už dlouho. Ostatní se přidali v nedávnější době. Znají pravdu a pomáhají mi při mém poslání. Doufám, že od nynějška bude totéž platit i u tebe.“ Joshua se krátce zasmál. „Neboj se, Abnere, všichni jsme stejní smrtelníci jako ty.“

Marsh si prsty přejížděl po vousech. „Napil bych se,“

ohlásil. Když se York předklonil, honem dodal: „Ne, tohohle ne, Joshuo. Něčeho jinýho. Nemáš whisky?“

York vstal a nalil mu. Marsh do sebe sklenku obrátil naráz. „Že by se mi to moc zamlouvalo, to teda říct nemůžu.

Mrtvoly, pití krve a tak… nikdy jsem na nic z toho nevěřil.“

„Abnere, pustil jsem se do nebezpečné hry. Nikdy jsem neměl v úmyslu do ní zatáhnout i tebe a tvou posádku. A také bych ti nikdy neřekl tolik, jak se nakonec stalo, ale ty jsi mě přinutil. Jestli se chceš ze smlouvy vyvázat, nemám námitek. Udělej, co jsem ti navrhl, provozuj za mě Sen Ockerwee, nic víc nežádám. Já se vypořádám s nimi.

Pochybuješ o tom, že na to mám schopnosti?“

Marsh se podíval, jak uvolněně Joshua sedí, vzpomněl si na sílu za těma šedýma očima, na mocný stisk jeho ruky.

„Ne.“

„V mnoha věcech, které jsem ti říkal, jsem nelhal,“

pokračoval Joshua. „To poslání není jediné, čím jsem posedlý. Mám tenhle parník stejně rád jako ty, Abnere, a shodneme se i na řadě snů, které s ním spojujeme. Chci kormidlovat, chci znát řeku. Chci být u toho, až jednou předhoníme Zatmění. Můžeš mi věřit, když ti říkám…“

Ozvalo se zaklepání na dveře.

Marsh sebou škubl. Joshua York se usmál a pokrčil rameny. „Moji přátelé z Natchezu přišli na skleničku,“

vysvětlil. „Okamžik!“ zavolal hlasitě a pak tiše a naléhavě oslovil Marshe. „Přemýšlej o všem, co jsem ti říkal, Abnere.

Jestli chceš, potom si můžeme promluvit znovu. Ale splň, cos slíbil, a o ničem z toho nemluv. Vůbec do toho nechci zapojovat další lidi.“

„Máš moje slovo,“ kývl Marsh. „Sakra, kdo by tomu taky věřil?“

Joshua se usmál. „Byl bys tak laskav a vpustil moje hosty dál, než jim naliji?“

Marsh vstal a otevřel dveře. Venku stáli muž se ženou, kteří si tiše něco šeptali. Za jejich zády uviděl Marsh měsíc visící mezi komíny jako lesklá vánoční ozdoba. Zaslechl útržky sprosté písničky z Natchezu pod kopcem, tlumeně a z dáli. „Máte jít dál,“ vyzval ty dva.

Byl to dost zvláštní pár, toho si všiml hned. Muž byl mladý, téměř chlapecký, velice štíhlý a hezký, měl černé vlasy a jemnou pokožku a silné, smyslné rty. Když na chvilku upřel černé oči na Marshe, měl v nich divokost i chlad. A žena… Abner Marsh se na ni podíval a zjistil, že jen těžko dovede zrak odvrátit. Byla nesmírně krásná.

Dlouhé vlasy, černé jako půlnoc, kůže jako mléčně bílé hedvábí, vysedlé líce. Pas měla tak tenký, že se Abnerovi zachtělo natáhnout ruce a přesvědčit se, jestli by jej celý neobemkl dlaněmi. Místo toho se ale raději zadíval do její tváře a zjistil, že i ona se upřeně dívá na něj. Ty oči… k neuvěření. Marsh ještě nikdy neviděl oči takové barvy, oči sytě, sametově nachové a plné příslibů. Měl pocit, že v takových očích by mohl utonout. Připomněly mu barvu, kterou jednou dvakrát zahlédl na řece za soumraku, podivný fialový odstín, který spatříte jen na chvilenku, než se jednou provždy a definitivně snese tma. Marsh se vpíjel do těch očí zoufale a po dobu, která mu připadala jako věčnost, až jej konečně ta žena obdařila záhadným úsměvem a rychle se odvrátila.

Joshua nalil čtyři sklenky; pro Marshe štědrou dávku whisky, pro sebe a ostatní nápoj ze své soukromé zásoby.

„Jsem velmi potěšen, že vás tu mám,“ prohlásil a rozdal sklenice. „Vaše ubytování je uspokojující, doufám?“

„Naprosto,“ kývl muž, vzal si sklenku a pochybovačně se na ni zadíval. Marsh mu to nemohl v nejmenším vyčítat, když si vzpomněl, jak to chutnalo jemu.

„Máte rozkošný parník, kapitáne Yorku,“ ozvala se vřelým tónem žena. „Plavba na něm bude jistě příjemná.“

„Doufám, že se spolu budeme plavit nějakou dobu,“

odpověděl zdvořile Joshua. „Co se týče Snu Ockerwee, jsem na něj velmi pyšný, ale komplimenty si šetřete spíše tady pro mého společníka.“ Ukázal rukou. „Když dovolíte, představím vás. Tento výtečný gentleman je kapitán Abner Marsh, můj společník v Ockerweeské říční přepravní společnosti a skutečný pán parníku Sen Ockerwee, mám-li mluvit pravdu.“

Žena se na Abnera znovu usmála, muž jen strnule přikývl.

„Abnere,“ pokračoval York, „představuji ti pana Raymonda Ortegu z New Orleansu a jeho snoubenku, slečnu Valerii Mersaultovou.“

„Jsem fakt rád, že vás poznávám,“ řekl Marsh neohrabaně.

Joshua zvedl sklenku. „Připíjím na nové začátky!“

Zopakovali to po něm a napili se.

Kapitola dvanáctá

Na palubě parníku SEN OCKERWEE, řeka Mississippi, srpen 1857

Mysl Abnera Marshe nebyla tak zcela nepodobná jeho tělu. Byla veliká a kulatá, rozlehlá co do velikosti i schopností, a on v ní měl naskládané kdeco. Zrovna tak byla silná; když Abner Marsh něco vzal do ruky, jen tak lehce mu to neuklouzlo, a když si něco vzal do hlavy, jen tak lehce na to nezapomněl. Byl to mohutný muž s mohutným mozkem, ale tělo a mysl měly společný ještě jeden rys: rozvahu.

Někdo by to možná nazval i pomalostí. Marsh neutíkal, neposkakoval, nepelášil a nelítal; kráčel důstojnou, cílevědomou chůzí, nicméně i tou se vždy dostal, kam chtěl.

Stejné to bylo i s jeho myslí. Abner Marsh nebyl rychlý v řeči či myšlení, ale zdaleka nebyl hloupý; všechno si v duchu přemlel důkladně, vlastním tempem.

Když Sen Ockerwee vyplul z Natchezu, Marsh teprve začínal dumat o historce, kterou si vyslechl od Joshuy Yorka. A čím víc dumal, tím víc se užíral. Když tomu uvěří, Joshuovo bizarní vyprávění opravdu vysvětluje nemalý díl podivných událostí, které pronásledovaly Sen Ockerwee.

Jenže nevysvětluje všechny. Marshova pomalá, ale neústupná paměť neúnavně dodávala otázky a vzpomínky, které mu splývaly v hlavě, jako plavou soušky po řece; zbytečné, ale otravné.

Tak třeba tenhle Simon, jak olizuje komára.

Anebo Joshuovo neobyčejné noční vidění.

A nejvíc ze všeho to, jak York zuřil, když tehdy Marsh vrazil do jeho kajuty. A kromě toho pak nevyšel ven, podívat se, jak závodí s Jižanem. To dělalo Marshovi značné starosti. Dobrá, Joshua tvrdí, že v noci žije kvůli těm svým upírům, ale ani to nevysvětluje, jak se tehdy odpoledne choval. Většina lidí, co Abner Marsh zná, zase žije jen ve dne, ale to neznamená, že by nepohnuli kostrou a nevylezli z postele ve tři ráno, když je co zajímavého okukovat.

Marsh skoro bolestně cítil, jak moc by to potřeboval s někým probrat. Jonathon Jeffers je po čertech vzdělaný a sečtělý, Karl Framm zase nejspíš zná všechny potrhlé historky, co se kdy vyprávěly o téhle potrhlé řece; oba by zřejmě věděli i o upírech všechno, co se vědět dá. Jenže s nimi mluvit nemůže. Slíbil to Joshuovi, je mu zavázán, nemůže se sebrat a podvést ho podruhé. Aspoň tedy ne bez vážné příčiny, a on má jen samá nedomrlá podezření.

Nicméně ta podezření nabývala den ode dne pevnějšího tvaru. Sen Ockerwee lenošně supěl po proudu Mississippi, obyčejně teď pluli přes den, na noc loď uvazovali a ráno zase vypluli. Dosahovali lepších časů než nad Natchezem, což Marshe povzbudilo. Jiné věci se mu už tolik nelíbily.

Marsh moc nevycházel s Joshuovými novými přáteli; zakrátko dospěl k názoru, že jsou právě tak praštění jako ti staří, taky dodržují noční režim a vůbec. Raymond Ortega připadal Marshovi roztěkaný a nespolehlivý. Ten chlapík se nedokázal držet v prostorách pro cestující a věčně se cpal, kam neměl. Byl vcelku zdvořilý, takovým povýšeným, lhostejným způsobem, ale Marshovi z něj běhal mráz po zádech.

Valerie byla vřelejší, ale téměř tak znepokojivá: laskavá slova, provokativní úsměvy, k tomu ty její oči. Ani trochu se nechovala jako snoubenka Raymonda Ortegy. Od začátku se náramně měla k Joshuovi. Až moc náramně, kdybyste se zeptali Marshe. Z toho určitě budou maléry. Pravá dáma by zůstávala v dámské kajutě, ale tahle Valerie trávila celé noci s Joshuou ve velkém salonu a někdy se s ním procházela i po palubě. Marsh dokonce slyšel jednoho lodníka vykládat, že je viděl, jak spolu vešli do Joshuovy kajuty. Pokusil se Yorka varovat, jaké skandální řeči z toho budou, ale on jen krčil rameny. „Tak jim ten skandál dopřej, Abnere, když je to baví,“ navrhl. „Valerii zajímá naše loď a já jsem velmi rád, že jí ji můžu ukázat. Máš moje slovo, že kromě přátelství mezi námi není nic.“ Když to říkal, tvářil se skoro smutně. „Možná bych si přál, aby to bylo jinak, ale je to pravda.“

„Měl by sis asi dávat větší pozor, co si přeješ, krucinál,“

prskal Marsh. „Ten Ortega na to možná má jiný názory. Je z New Orleansu a nejspíš to je jeden z těchhle Kreolů. Ty jsou schopný pustit se do souboje kvůli kdečemu, Joshuo.“

Joshua York se usmál. „Nemám z Raymonda žádný strach, ale děkuji ti za varování, Abnere. Když ale dovolíš, budeme se s Valerií chovat, jak uznáme sami za vhodné.“

Marsh mu to dovolil, ale dobře po těle mu z toho nebylo.

Věděl najisto, že ten Ortega dřív nebo později nadělá nějakou neplechu, a utvrdil se v tom, když Valerie Mersaultová v následujících nocích byla s Joshuou prakticky neustále. Ta zatracená ženská ho zaslepuje, aby neviděl, kolik má kolem sebe nebezpečí, ale Marsh s tím zkrátka nemohl vůbec nic dělat.

A to byl jenom začátek. Při každém přistání přicházelo víc a víc cizích lidí a Joshua jim vždycky dal kajuty. V

Bayou Sara odešli s Valerií na jednu noc z parníku a vrátili se s bledým, podsaditým mužem jménem Jean Ardant. Po pár minutách plavby po proudu zastavili u skladu dřeva a Ardant odešel a vyzvedl šviháka s nažloutlým obličejem, který se jmenoval Vincent. V Baton Rouge si nastoupili čtyři další cestující, v Donaldsonvillu ještě tři.

A pak ty hostiny. Jak se jeho podivný průvod rozrůstal, poručil si Joshua York, aby mu prostírali k velkému stolu v salonku na horní palubě, kde pak hodoval o půlnoci se svými společníky, novými i starými. Večeřeli se všemi ostatními v salonu, ale tyhle noční hostiny byly jen pro ně.

Začal s tím zvykem v Bayou Sara. Abner Marsh před ním jednou nenápadně utrousil, jak mu ten nápad hodovat o půlnoci přijde zábavný, ale nepozvali ho tam. Joshua se jen usmál, noční hody pokračovaly a počet stolovníků noc od noci rostl. Nakonec Marshe zvědavost přemohla, a tak párkrát přešel kolem oken salonku a nakukoval dovnitř. Moc toho k vidění nebylo. Prostě pár lidí, co jí a povídá si.

Petrolejky byly stažené, závěsy napůl zatažené. Joshua seděl v čele stolu, Simon po jeho pravici a Valerie po levici.

Všichni popíjeli ze sklenic ten Joshuův hnusný elixír, na stole ho stálo několik otevřených láhví. Když se Marsh kolem proplížil poprvé, Joshua živě hovořil a ostatní naslouchali. Valerie se na něj dívala div ne zbožně. Když nakoukl podruhé, Joshua naslouchal Jeanu Ardantovi a jednu ruku měl nedbale položenou na ubrusu. A před Marshovými zraky mu na ni Valerie položila dlaň. Joshua se po ní podíval, láskyplně se usmál, Valerie mu úsměv vrátila.

Abner Marsh honem pohledem vyhledal Raymonda Ortegu, procedil skrz zuby vztekle „ženská sakramentská bláznivá“

a pak zamračeně odspěchal.

Marsh se v tom všem pokoušel nějak rozebrat, pochopit přítomnost všech těch divných cizinců, všechny ty divné rejdy, všechno, co mu Joshua York řekl o upírech. Nebylo to snadné a čím víc o tom přemýšlel, tím byl zmatenější. V

palubní knihovně nebyly žádné knihy o upírech ani o ničem podobném a on už se podruhé do Joshuovy kajuty nevplíží.

V Baton Rouge si zašel do města, poseděl v několika slibných barech, dal si pár grogů: doufal, že něco vyzví.

Jakmile to šlo, stáčel hovor na upíry, většinou tak, že se prostě zeptal společníků: „Heleďte, neslyšeli jste něco o tom, že kolem řeky žijou upíři?“ Myslel si, že to bude bezpečnější než s tím vyrukovat na palubě parníku, kde by z toho lehce mohly vzniknout řeči.

Pár lidí se mu vysmálo, vysloužil si pár nevlídných pohledů. A jeden propuštěný barevný, urostlý, jako saze černý chlapík se zlomeným nosem, s nímž Marsh navázal hovor v jedné obzvlášť začouzené krčmě, se okamžitě sebral a utekl. Marsh se pokusil vyběhnout za ním, ale brzy se zadýchal a zůstal pozadu. Jiní lidé toho zase o upírech věděli spousty, jenže ani jedna z jejich historek se netýkala Mississippi. Znovu si poslechl všechno to, co mu vykládal Joshua, o křížích a česneku a rakvích s hlínou, a ještě něco navíc.

Marsh začal Yorka a jeho známé pozorně sledovat, u večeře a potom v salonku. Doslechl se, že upíří nejedí ani nepijí, ale Joshua i ti ostatní do sebe lili hodně vína a whisky a pálenky, když zrovna nesosali to Joshuovo zvláštní pití, a nikdo z nich si neodřekl potěšení zlikvidovat pěkné kuřátko nebo žebírko.

Joshua neustále nosil stříbrný prsten se safírem velkým jako holubí oko a ani nikomu z těch druhých všechno stříbro v salonu nevadilo. Při jídle používali stříbrné příbory správně, líp než většina posádky na Snu Ockerwee.

A když večer zahořely lustry, po celém salonu ožila a zazářila zrcadla a v nich ožily houfy pěkně oblečených odrazů, které tančily a pily a hrály karty, úplně jako skuteční lidé ve skutečném salonu. Abner Marsh si uvědomil, že se do těch zrcadel noc za nocí pozorně dívá. Joshua byl vždycky tam, kde měl být, usmíval se, smál se, lehce přecházel ruku v ruce s Valerií ze zrcadla do zrcadla, mluvil s cestujícími o politice, poslouchal Frammovy báchorky od řeky, důvěrně si povídal se Simonem nebo s Jeanem Ardantem; každou noc tisícovka Joshuů kráčela po koberci vyložené palubě Snu Ockerwee a všichni ti Joshuové byli stejně živí a stejně velcí. Jeho přátelé se v zrcadlech odráželi také.

To by bývalo mohlo stačit, ale v Marshově pomalé, podezřívavé mysli stále panoval neklid. Teprve v Donaldsonvillu vymyslel plán, jak to trápení ukončit.

Zaskočil do města s polní láhví a v katolickém kostele u řeky si ji naplnil svěcenou vodou. Pak si odvedl stranou pikolíka, který obsluhoval na jejich straně stolu, a dal mu padesát centů. „Dneska večer tohle naleješ kapitánu Yorkovi, jasný?“ poručil mu. „Je to vtip.“

Při večeři číšník pořád s očekáváním pozoroval Yorka, kdy už ta legrace začne. Ale nedočkal se. Joshua vypil svěcenou vodu, jako by se nechumelilo. „No tak, sakra,“

ucedil si po chvíli pro sebe Marsh, „tím je to snad jasný.“

Jenže nebylo – a toho večera se Abner Marsh odporoučel z velkého salonu a přemýšlel. Hodinu dvě proseděl na verandě na horní palubě, sám, houpal se dozadu na židli, nohy opíral o zábradlí, a pak uslyšel na schodech šustění sukní.

Valerie se donesla až k němu, stoupla si docela blízko a usmívala se. „Dobrý večer, pane kapitáne,“ pozdravila.

Židle drcla do paluby, Abner Marsh honem spustil nohy ze zábradlí a zamračil se. „Cestující nemaj chodit na horní palubu,“ zavrčel, aby skryl, jak je mu trapno.

„Dole bylo hrozně horko. Napadlo mě, že tady bude chladněji.“

„No to je pravda,“ připustil Marsh nejistě. Nevěděl tak docela, co má povídat. Po pravdě řečeno, v přítomnosti žen se nikdy necítil ve své kůži. V jeho světě, ve světě paroplavby, pro ně nebylo místo, a tak nikdy nevěděl, jak s nimi zacházet. Ještě neklidnější pak byl v přítomnosti krásných žen – a Valerie byla znepokojivější než kterákoli půvabná neworleanská dáma.

Štíhlou rukou lehce objímala vyřezávaný sloupek a vyhlížela na řeku, k Donaldsonvillu. „Zítra doplujeme do New Orleansu, viďte?“ zeptala se.

Marsh vstal, protože ho napadlo, že asi není nejzdvořilejší sedět, když Valerie stojí. „Ano, paní. Jsme jenom pár hodin cesty proti proudu a já chci plout fofrem, takže to nebude dlouho trvat.“

„Aha.“ Najednou se otočila, zadívala se na něj velikýma, nachovýma očima a na bledé, hezké tváři měla velice vážný výraz. „Joshua říká, že jste pravým pánem Snu Ockerwee. Je to prazvláštní, ale chová k vám značnou úctu. Bude vám naslouchat.“

„Jsme společníci.“

„Kdyby se váš společník ocitl v nebezpečí, přišel byste mu na pomoc?“

Abner Marsh se zakabonil, pomyslel na všechny ty upíří historky, co mu Joshua navykládal, a uvědomil si, jak bledá a krásná je Valerie ve světle hvězd a jak hluboké jsou její oči. „Joshua ví, že když bude v maléru, může se na mě spolehnout,“ prohlásil. „Chlap, kterej by nepomoh svýmu parťákovi, není vůbec žádnej chlap.“

„Slova,“ odsekla Valerie posměšně a pohodila tmavou hřívou. Do vlasů se jí opíral vítr, při řeči jí prameny poletovaly kolem tváře. „Joshua York je velký muž, silný muž. Král. Zasloužil by si lepšího společníka, než jste vy, kapitáne.“

Abner Marsh ucítil, jak se mu do tváře hrne krev. „Co to sakra vykládáte?“ vybafl.

Potutelně se usmála. „Vnikl jste k němu do kajuty,“

řekla.

Marsh najednou zuřil. „On vám to řek? Aby ho čert vzal, snad jsme si to už vyříkali. A stejně, vás se to ani trochu netejče.“

„Ale ano,“ namítla. „Joshua je ve velikém nebezpečí. Je statečný, bezstarostný. Potřebuje pomoc. Já mu pomoct chci, ale vy, kapitáne Marshi, mu poskytujete jen samá slova.“

„Krucinál, já fakt nemám ani páru, o čem to mluvíte, ženská,“ rozčiloval se Marsh. „Jakou pomoc že to Joshua potřebuje? Já se nabízel, že mu pomůžu s těma zatracenejma up… s těma potížema, co má, ale on o tom nechtěl ani slyšet.“ Valeriin výraz náhle změkl. „Opravdu byste mu chtěl pomoct?“

„Hergot, je to můj společník.“

„Tak otočte parník, pane kapitáne. Odvezte nás pryč odsud, vezměte nás do Natchezu, do St. Louis, je mi jedno kam. Ale ne do New Orleansu. Zítra do New Orleansu nesmíme.“

Abner Marsh si odfrkl. „Pročpak ne, sakra?“ zajímal se.

A když Valerie místo odpovědi odvrátila zrak, pokračoval.

„Tady jsme na parníku, hergot himl, nesedíme na koni, se kterým bych si moh jet, kam se mi zachce. Máme plavební rozpis a lidi, co si koupili lístky, máme náklad. Do New Orelansu musíme.“ Zamračil se. „A co s Joshuou?“

„Od rána bude spát u sebe v kajutě. Až se probudí, budeme daleko proti proudu.“

„Joshua je můj společník,“ nedal se Marsh. „Společníci si musej věřit. Jo, možná jsem jednou u něj vyzvídal, ale nic podobnýho už neudělám, ani kvůli vám, ani kvůli nikomu jinýmu. A neotočím Sen Ockerwee proti proudu, abych mu to neřek. Jestli za mnou zajde sám Joshua a řekne, že nechce až do New Orleansu, no co, sakra, můžeme si o tom promluvit. Ale jinak ne. Chcete, abych se ho zašel přeptat?“

„Ne!“ řekla Valerie spěšně a poplašeně.

„Stejně mám sto chutí mu to říct,“ prskal Marsh. „Měl by vědět, že mu za zádama kujete pikle.“

Valerie se natáhla a uchopila jej za ruku. „Prosím, to ne,“

žadonila. Ale stisk měla silný. „Podívejte se na mě, kapitáne.“

Abner Marsh se už už chystal odkráčet, ale v jejím hlasu bylo cosi, co ho přimělo poslechnout. Podíval se do těch nachových očí a díval se a díval.

„Snad to není tak nepříjemný pohled,“ řekla s úsměvem.

„Všimla jsem si, že se na mě díváte, kapitáne. Nemůžete ode mě odtrhnout oči, že je to tak?“

Marsh měl najednou hrozně sucho v krku. „Totiž…“

Valerie znovu divoce, ohnivě pohodila vlasy. „Přece nesníte jenom o parnících, kapitáne. Tahle loď je chladná žena a bídná milenka. Teplá kůže je lepší než dřevo a kov.“

Marsh ještě nikdy neslyšel žádnou ženu takhle mluvit. Stál jako přibitý. „Pojď blíž,“ přešla Valerie do tykání a přitáhla si jej, až stál jen kousíček od její vzhůru vzhlížející tváře.

„Podívej se na mě,“ poručila. Cítil její chvějivé teplo, byla tak blízko a její oči byly jako veliké nachové studánky, chladily a hladily a lákaly. „Chceš mě, kapitáne,“ zašeptala.

„Ne.“

„Ale jdi, chceš mě. Vidím ti touhu v očích.“

„Ne,“ bránil se Marsh. „Vy jste… Joshua by…“

Valerie se zasmála; lehounkým, bezstarostným smíchem, smyslným a melodickým. „S Joshuou si nelam hlavu. Vezmi si, co si vzít chceš. Jen se bojíš, proto se tak bráníš. Tak se neboj.“

Abner Marsh se třásl jako osika a v koutku duše si vylekaně uvědomil, že se chvěje touhou. Nikdy v životě po žádné ženě tolik netoužil. A přece odolával, bránil se tomu, i když si jej Valeriiny oči přitahovaly stále blíž, i když svět byl plný její vůně.

„Vezmi si mě k sobě do kajuty,“ šeptala. „Jsem na celou noc tvoje.“

„Vážně?“ vyrazil Marsh ochable. Cítil, jak mu po čele do očí stéká pot. „Ne,“ zaskučel, „ne, to prostě…“

„Ale ano. Stačí, když mi dáš slib.“

„Slib?“ zachraptěl Marsh.

Fialkové oči vábily, plály. „Ze nás odvezeš pryč, daleko od New Orleansu. To mi slib a můžeš mě mít. Tolik to chceš. Cítím to.“

Abner Marsh zvedl ruce a vzal ji za ramena. Třásl se.

Rty měl vyschlé. Nejraději by ji zdrtil v medvědím stisku a svalil ji na postel. Ale místo toho, bůhví, jak se to stalo, sebral všechnu sílu a hrubě ji odstrčil. Vykřikla, zapotácela se, klekla na koleno. A Marsh, náhle osvobozený od těch očí, se rozhulákal. „Táhni vodsud!“ řval. „Táhni pryč!

Koukej zmizet, co seš to sakra za ženskou, ty… ty jedna…

vypadni pryč!“

Valerie se znovu zadívala na něj a vycenila zuby. „Můžu tě přinutit, abys…“ začala vztekle.

„Ne,“ řekl Joshua York, pevně, klidně, zpoza jejích zad.

Vynořil se ze stínu tak náhle, jako by sama tma na sebe najednou vzala lidskou podobu. Valerie se na něj podívala, vydala hluboko z hrdla ztlumený zvuk a prchala po schodech dolů.

Marsh se cítil tak vyčerpaný, že se stěží držel na nohou.

„Krucinál,“ řekl přiškrceně. Vytáhl kapesník a otřel si pot z čela. Když s tím skončil, Joshua jej stále trpělivě sledoval.

„Nevím, cos viděl, Joshuo, ale jestli si teda myslíš… tak to teda ne.“

„Vím přesně, co se stalo, Abnere,“ odpověděl Joshua.

Nemluvil nijak obzvláště rozčileně. „Jsem tu skoro od začátku. Když jsem si všiml, že Valerie odešla ze salonu, šel jsem ji hledat, a ze schodiště jsem zaslechl vaše hlasy.“

„Já tě vůbec neslyšel.“

Joshua se usmál. „Dokážu být velmi tichý, když je mi to vhod, Abnere.“

„Ta ženská,“ sípěl Marsh. „Ona… nabídla mi… sakra, je to prostě obyčejná…“ Nějak to z něj nelezlo.

„Není to žádná dáma,“ dokončil chabě. „Vysaď ji, Joshuo, a toho Ortegu taky.“

„Ne.“

„Proč ne, kruci?“ rozkřikl se Marsh. „Však jsi ji slyšel!“

„Tím se nic nemění,“ řekl Joshua klidně. „A pokud něco, pak si jí díky tomu, co jsem slyšel, víc vážím. Udělala to pro mě, Abnere. Záleží jí na mně víc, než jsem doufal, víc, než jsem se odvažoval očekávat.“

Abner Marsh vztekle nadával. „To je sakra úplnej nesmysl, to, co říkáš.“

Joshua se pousmál. „Možná ne. To není tvoje starost, Abnere. Valerii přenechej mně. Už nebude dělat potíže. Jen se bála.“

„Bála se New Orleansu. Upírů. Ona to ví.“

„Ano.“

„Víš určitě, že to, k čemu se hrneme, vůbec zvládneš?“

ošil se Marsh. „Jestli se chceš New Orleansu vyhnout, tak to klidně vem čert! Valerie si myslí…“

„Co si myslíš ty, Abnere?“ zeptal se York.

Marsh se na něj díval dlouho, předlouho. „Já myslím, že do toho New Orleansu poplujem,“ řekl potom a oba se usmáli.

*

A tak se stalo, že parník Sen Ockerwee vplul příštího rána do New Orleansu, Dan Albright vyšvihnutý jako ze škatulky stál u kormidelního kola a Abner Marsh se naparoval na můstku ve svém kapitánském kabátě a nové čepici. Slunce na modromodrém nebi pálilo jako divé a na skryté útesy pod hladinou upozorňovaly zlatavé vlnky, takže kormidlovat bylo snadné a parník plul ve špičkovém čase.

Neworleanské přístaviště bylo přeplněné parníky a všemožnými plachetnicemi; řeka ožívala hudbou jejich píšťal a zvonů. Marsh se opíral o špacírku a pozoroval, jak před ním město roste a mohutní, poslouchal, jak Sen Ockerwee přistávacím zvoncem i hlučným, divokým pískáním volá na ostatní lodě. Za tu dobu, co žil na řece, už navštívil New Orleans mockrát, ale nikdy ne takhle, nikdy ne na můstku vlastního parníku, který velikostí a přepychem a rychlostí překonává všechny okolo. Cítil se jako sám bůh a stvořitel.

Jenže jakmile loď vyvázali, začala práce; vykládka, shánění zakázek pro zpáteční cestu do St. Louis, zadávání inzerátů do místních novin. Marsh usoudil, že by si tu firma měla obstarat stálou kancelář, a tak usilovně procházel vhodná místa a začal jednat o zřízení bankovního účtu a hledat jednatele. Povečeřeli s Jonathonem Jeffersem a s Karlem Frammem v hotelu St. Charles, ale on se v myšlenkách stále zatoulával od jídla k hrozbám, které očividně tak vyděsily Valerii; a přemýšlel, co to má Joshua York za lubem. Když se vrátil na parník, Joshua a jeho přátelé byli v salonku na horní palubě, povídali si a všechno se zdálo být v pořádku, jen Valerie, ačkoli mu zase seděla po boku, se tvářila poněkud mrzutě a rozpačitě. Marsh šel spát, všechno to pustil z hlavy a v následujících dnech na to téměř nemyslel. Přes den jej až dost zaměstnával Sen Ockerwee, po večerech hodoval ve městě, vychvaloval svou loď nad sklenkou v hospodách poblíž přístaviště, procházel se po Vieux Carré, obdivoval půvabné kreolské dámy a dvory a fontánky a balkónky. Zpočátku měl pocit, že New Orleans je právě tak hezoučký, jaký si jej pamatuje.

Pak, krůček po krůčku, v něm ale sílil nepokoj, mlhavý pocit, že cosi není v pořádku, a on se na dobře známé věci začal dívat novýma očima. Počasí bylo odporné: přes den panovalo ubíjející dusno, jen co jste odešli od chladných vánků nad řekou, vzduch se dal krájet a byl vlhký. Ve dne i v noci se z nekrytých stok valil smrad, hutný hnilobný puch stojaté vody, podobný nějakému ďáblovu parfému. Pak se není co divit, že v New Orleansu tak často řádí žlutá zimnice, říkal si Marsh. Město bylo plné propuštěných barevných mužů a krásných mladých míšenek, griffes se čtvrtinou či osminou černošské krve, oblečených stejně fešně jako bílé ženy. Ale také bylo plné otroků. Viděli jste je všude, jak vyřizují pochůzky pro svoje pány, sedí nebo zoufale chodí sem tam v ohradách na Moreauově ulici či na Common Street, jak se v dlouhých zástupech, spoutáni řetězy, vlečou na velké trhy nebo z nich, jak čistí škarpy.

Dokonce ani u přístaviště pro parníky se nedalo známkám otroctví uniknout; velké bočněkolesové lodi, které se plavily kolem New Orleansu, vždycky vozily po řece i proti jejímu proudu černochy a Abner Marsh je vídával, kdykoli se vracel na Sen Ockerwee. Otroci byli na palubě většinou v řetězech, uboze se k sobě tiskli vsedě mezi nákladem a potili se v žáru od topenišť.

„Vůbec se mi to nelíbí,“ stěžoval si Marsh Jonathonu Jeffersovi. „To není fér. A to ti povídám, na palubě svý lodi nic takovýho nedovolím. Nikdo mi ji nebude takhle zasmraďovat, rozumíš?“

Jeffers se na něj sarkasticky a zkoumavě podíval.

„Kapitáne, když nevozíme otroky, nutně přicházíme o fůru peněz. Mluvíte jako abolicionista.“

„Já sakra žádnej abolicionista nejsem,“ odpověděl Marsh nakvašeně. „Ale co jsem řek, na tom si trvám. Když si sem nějakej gentleman chce přivést otroka nebo dva, jako sluhy a tak, klidně může. Vezmu je do kajuty nebo na hlavní palubu, to mi je jedno. Ale nebudeme je brát jako náklad, celý svázaný od nějakýho pitomýho otrokáře.“

Když trávili v New Orleansu sedmou noc, Abner Marsh už měl kupodivu města po krk, bylo mu z něj zle a chtěl co nejdřív pryč. Joshua sešel dolů na večeři s nějakými plány poříčí v ruce. Od té doby, co sem dorazili, Marsh svého společníka moc nevídal. „Tak jak se ti zamlouvá New Orleans?“ zeptal se jej, když si ostatní sedali.

„Město je překrásné,“ odpověděl York zvláštně znepokojeným hlasem, který přiměl Marshe, aby přestal natírat máslo na rohlík a zvedl hlavu. „Pro Vieux Carré nemám nic než nejhlubší obdiv. Zásadně se liší od všech ostatních měst na řece, je téměř evropské, a některé domy v americké části jsou také velkolepé. Přesto se mi tu vůbec nelíbí.“

Marsh se zamračil. „A to proč?“

„Mám zlý pocit, Abnere. Tohle město, se vším horkem a jasnými barvami a vůněmi a otroky, tenhle New Orleans je náramně živý, ale mám dojem, že uvnitř chorobně hnije.

Všechno je tu tak hojné a krásné, kuchyně, způsoby, architektura, ale pod tím…“ Potřásl hlavou. „Díváš se na všechny ty skvělé dvorky s krásnými studněmi. A pak si všimneš, že ze sudů na vozech tu prodávají říční vodu, a dojde ti, že voda ze studní se nedá pít. Pochutnáš si na hustých omáčkách a koření, ale pak se dozvíš, že koření má zakrýt skutečnost, že maso se kazí. Projdeš se a okukuješ mramor a krásnou klenbu, skrz niž se dolů do rotundy valí světlo, ale pak ti řeknou, že to je proslulý trh s otroky, kde se lidé prodávají jako dobytek. Dokonce i hřbitovy jsou tu krásné. Kdepak prosté náhrobní kameny nebo dřevěné kříže, samé báječné mramorové hrobky, jedna pyšnější než druhá, se sochami a s poetickými tesanými nápisy. Jenže v každém je hnijící mrtvola plná červů a larev. Museli je uvěznit do kamene, protože zdejší půda není dost dobrá dokonce ani k pohřbívání a hroby se rychle plní vodou. A mor visí nad celým tímto nádherným městem jako mrak.

Ne, Abnere,“ pokračoval Joshua se zvláštním, nepřítomným pohledem v šedých očích, „mám krásu rád, ale někdy se pod věcí na pohled krásnou skrývá ohavnost a zlo.

Čím dříve to město opustíme, tím budu raději.“

„To mě podrž,“ ozval se Abner Marsh. „Za boha nedokážu říct, proč, ale cejtím to úplně stejně. Netrap se, můžeme odsud vypadnout fakt rychle.“

Joshua York se zašklebil. „To je dobře, ale předtím mě čeká ještě jeden, poslední úkol.“ Odsunul talíř a otevřel mapu, kterou si ke stolu přinesl. „Zítra za soumraku chci se Snem Ockerwee vyplout po proudu.“

„Po proudu?“ řekl Marsh užasle. „Sakra, ale tam dole pro nás nic není. Pár plantáží, spousta místních lidí, bažiny a slepý ramena a pak už jenom Záliv.“

„Podívej se,“ vybídl jej York. Načrtl prstem trasu dolů po Mississippi. „Poplujeme zhruba sem, potom odbočíme do bayou a budeme pokračovat ještě asi deset kilometrů.

Nezabere nám to dlouhou dobu, můžeme se vrátit hned další noc a nabrat cestující do St. Louis. Chci nakrátko přistát tady.“ Bodl prstem k mapě.

Před Abnerem Marshem už ležela pečená kýta, ale nevšímal si jí, nakláněl se a díval se, kam to Joshua ukazuje.

„Pod cypřišem,“ přečetl z mapy. „No, když já nevím.“

Rozhlédl se po salonu, který byl teď, co neměli cestující, ze tří čtvrtin prázdný. Na protějším konci stolu jedli Karl Framm, Whitey Blake a Jack Ely. „Mistře Framme,“ zavolal Marsh, „zaskočte sem na chvilku.“ Když Framm dorazil, Marsh mu ukázal cestu, kterou načrtl Joshua. „Můžete nás dovést po proudu a do tohohle bayou? Anebo na to máme moc velkej ponor?“

Framm pokrčil rameny. „Některý bayou jsou pěkně široký a hluboký, do jinejch se těžko dostanete i s jolou, natož s parníkem. Ale nejspíš to zvládnu. Tam dole jsou přístaviště a mola a dostávaj se tam i jiný parníky. I když většinou ne tak veliký jako tenhle náš krasavec. Určitě to bude pomalá plavba. Budeme muset v jednom kuse měřit hloubku a dávat si fakt moc pozor na kmeny a písčiny, a nejspíš budeme i párkrát prořezávat větve, aby nám nerozmlátily komíny.“ Sklonil se a podíval se do mapy.

„Kam že to jedeme? Jednou dvakrát jsem tam byl.“

„Jmenuje se to Pod cypřišem,“ řekl Marsh.

Framm zamyšleně našpulil rty. „To by mělo jít. Je to u plantáže starýho Garouxe. Dřív tam parníky bejvaly pravidelně, vozily do Orleansu sladký brambory a třtinu.

Jenomže Garoux umřel, vymřeli celá rodina, a od tý doby o Cypřiši moc slyšet není. I když, teď si vzpomínám, že se o tom místě vyprávějí divný historky. Proč tam plujeme?“

„V osobní záležitosti,“ vysvětlil Joshua York. „Prostě dohlédněte na to, abychom se tam dostali, pane Framme.

Vyplouváme zítra za soumraku.“

„Vy jste kapitán,“ kývl Framm. A vrátil se k večeři.

„Kde mám sakra mlíko?“ postěžoval si Abner Marsh.

Rozhlédl se. Číšník, štíhlý mladý černoch, stál u dveří do kuchyně. „Kde vázne moje večeře?“ zahulákal na něj Marsh a chlapec sebou viditelně trhl. Marsh se otočil zpátky k Yorkovi. „Tenhle vejlet… patří to k tomu, jak jsi mi o tom vykládal?“

„Ano,“ potvrdil York krátce.

„Nebezpečný?“

Joshua York pokrčil rameny.

„Mně se to nelíbí,“ ošil se Marsh, „celá ta věc s upírama.“ Při posledním slově přešel do šepotu.

„Brzy to skončí, Abnere. Zastavím se na té plantáži, něco zařídím, přivedu sem pár přátel a bude konec.“

„Vezmi mě s sebou,“ požádal Marsh. „Na tu… práci.

Neříkám, že ti nevěřím, ale bylo by to pro mě lepší, kdybych viděl jednoho z těch… však víš, kdybych ho viděl na vlastní oči.“

Joshua se na něj podíval. Marsh mu na chviličku pohled oplatil, ale cosi jako by po něm sahalo a dotýkalo se jej, a tak náhle a nevolky odvrátil oči. Joshua složil mapu. „To by, myslím, nebylo rozumné,“ namítl. „Ale promyslím si to.

Omluv mě, mám nějaké povinnosti.“ Vstal a odešel od stolu.

Marsh se za ním díval a nebyl si moc jist tím, co se právě mezi nimi stalo. Nakonec zahuhlal: „Aby ho všichni čerti vzali,“ a vrátil se ke své pečeni.

O několik hodin později měl Abner Marsh návštěvu. Byl u sebe v kajutě a pokoušel se spát. Nesmělé zaklepání na dveře jej probudilo, jako by to bylo zahřmění; ucítil, jak mu tluče srdce. Sám nevěděl proč, ale měl strach. V kajutě byla úplná tma. „Kdo to je?“ zavolal. „Do háje s váma!“

„To sem jenom já, Toby, pane kapitán,“ ozvalo se tiše.

Marsh okamžitě zahnal strach a cítil se hloupě. Toby Lanyard je ten nejmírumilovnější človíček, jaký kdy vstoupil na palubu parníku, a taky jeden z nejpokornějších.

„Už jdu,“ zavolal, zapálil lampu na nočním stolku a teprve pak šel otevřít.

Venku stáli dva. Tobymu bylo asi šedesát, byl plešatý až na ofinu litinově šedých vlasů uprostřed černé hlavy, tvář měl utahanou a vrásčitou a černou jako staré, dobře rozšlápnuté boty. S ním byl mladší černoch, menší a podsaditý hnědý chlapík v drahém obleku. Ve sporém světle Marshovi chvíli trvalo, než v něm poznal Jebediáše Freemana, holiče, kterého najal v Louisvillu. „Pane kapitán,“ začal Toby, „my bysme s váma chtěli mluvit, teda jako vosobně, dyž to pude.“

Marsh na ně máchl rukou, ať jdou dovnitř. „Co se děje, Toby?“ zeptal se a zavřel dveře.

„My sme jako tydlecty mluvčí,“ prohlásil kuchař. „Vy mě znáte dlouho, pane kapitán, a víte, že bysem vám nelhal.“

„Samozřejmě že tě znám,“ kývl Marsh.

„A taky bysem neutek. Vy ste mi dal svobodu a todlenc, jenom za to, že vám vyvařuju. Ale někerý tydle vostatní negři, tydle topičové a takový, ty nás nebudou poslouchat, tady Jeba a mě, dyž jim budem vykládat, jakej ste fajnovej.

Voni sou vylekaný a bůhví esli neutečou. Mladej dneska u večeře slyšel, jak ste s kapitánem Yorkem mluvili, že chcete ject k tamtěm Cypřišům, a teď vo tom šicky negři mluvěj.“

„Cože?“ podivil se Marsh. „Ani jeden z vás tam dole přece jakživ nebyl. Co vy máte s tím místem?“

„Ale depa, nic,“ přidal se Jeb. „Ale někerý tydle vostatní negři vo něm slyšeli. Pane kapitán, vo tom místě se povídaj věci. Hrozný věci. Všichni negři vocud utekli kvůlivá věcím, co se tam děly. Strašný věci, pane kapitán, vopravdu strašný.“

„My sme vás přišli požádat, ať tam nejezdíme, pane kapitán,“ řekl Toby. „Šak vy víte, že sem vod vás eště nikdá nechtěl nic.“

„Kuchař s holičem mi nebudou vykládat, kam můžu a nemůžu se svým parníkem,“ odpověděl Abner Marsh přísně.

Pak se ale Tobymu podíval do tváře a obměkčil se. „Však se nic nestane,“ sliboval, „ale jestli vy dva chcete počkat tady v New Orleansu, klidně můžete. Na tak krátký cestě nebudeme kuchaře ani holiče potřebovat.“

Toby se tvářil vděčně, ale namítl: „Jenomže tydle topičové…“

„Ty potřebuju.“

„Ty nezvostanou, pane kapitán, to si buďte jistej.“

„Mám dojem, že svoje k tomu řekne Chlupáč Mike.“

Jeb vrtěl hlavou. „Voni tydle negři se bojej Chlupáče Mika, to zas že jo, ale víc se bojej tohodlenc místa, kam nás chce vodvízt. Utečou, to už je jasný.“

Marsh zaklel. „Pitomci zatracení. Bez topičů není pára.

To Joshua tam chce jet, ne já. Chlapci, dejte mi pár minut, oblíknu se, najdem si kapitána Yorka a promluvíme s ním o tom.“

Oba černoši si vyměnili pohledy, ale neřekli nic.

Joshua York nebyl sám. Když Marsh dokráčel ke dveřím jeho kajuty, uslyšel zevnitř jeho silný a rytmický hlas.

Zaváhal, pak ale zabručel, protože mu došlo, že Joshua předčítá báseň. Dokonce nahlas. Zabušil na dveře hůlkou a York přestal recitovat a vyzval je, ať vejdou.

Seděl poklidně s knihou v klíně, dlouhým bledým prstem si značil místo, kde přestal, na stolku vedle sebe měl sklenku vína. Ve druhém křesle seděla Valerie. Zvedla oči k Marshovi a honem zrak odvrátila; od té noci tehdy na horní palubě se mu vyhýbala a Marshovi nedalo velkou práci si jí nevšímat. „Tak povídej, Toby,“ vyzval kuchaře.

Vypadalo to, že před Yorkem Toby shledává slova podstatně obtížněji než před Marshem, ale nakonec se vymáčkl. Když skončil, sklopil oči a v rukou žmoulal starý ošoupaný klobouk.

Joshua York se tvářil zachmuřeně. „Čeho se ti lidé bojí?“

zajímal se zdvořilým, chladným tónem.

„Nechtěj tam, pane.“

„Zaručte se jim mým jménem, že je ochráním.“

Toby potřásl hlavou. „Pane York, přifší úctě k vám, voni ty negři se bojej i vás, a kór vod tý doby, co nás chcete vzít tam.“

„Voni myslej, že vy ste jeden z nich,“ přidal se Jeb. „Vy a tydle vaši známý, že nás chcete nalákat k těm vostatním, teda jako. Vo tamtěch se vykládaj historky, jako že nechoděj ven přes den, a s váma je to taky takový, pane kapitán, nemlich takový. Jasně že my tadyklec s Tobym máme víc rozumu, ale ne ty vostatní.“

„Pověz jim, že za tu dobu, co budeme v bayou, jim zdvojnásobíme mzdu,“ snažil se Marsh.

Toby ani nezvedl hlavu a jen s ní vrtěl. „Jim vo žádný peníze nejde. Voni poutíkaj.“

Abner Marsh zanadával. „Joshuo, jestli je k tomu nepřiměju ani já, ani Chlupáč Mike, tak je to marný. Museli bysme je vyložit a sehnat nějaký nový topiče a nosiče a tak, ale to by trvalo.“

Valerie se předklonila a položila Yorkovi ruku na rameno. „Prosím, Joshuo,“ řekla tiše. „Poslouchej, co říkají.

Je to znamení. Neměli bychom tam chodit. Odvez nás zpátky do St. Louis. Slíbil jsi, že mi ukážeš St. Louis.“

„A splním to,“ kývl Joshua. „Jenže nejdřív musím uzavřít tu záležitost.“ Zamračil se na Tobyho a Jeba.

„Vcelku snadno bych se k tomu přístavišti mohl dostat i po souši,“ prohlásil. „Bezpochyby by to byl nejrychlejší a nejsnazší způsob, jak dosáhnout svého. To mě ale neuspokojuje, pánové. Buď je to můj parník, anebo není.

Buď jsem jeho kapitánem, anebo nejsem. Nestrpím, aby mi posádka nedůvěřovala. Nestrpím, aby se mne vlastní lidé báli.“ Odložil na stůl sbírku básní, až to buchlo; na první pohled byl znechucený. „Ublížil jsem vám snad něčím, Toby?“ zeptal se. „Zacházel jsem snad s někým z vašich lidí špatně? Udělal jsem cokoli, čím bych si vysloužil tolik nedůvěry?“

„Ne, pane,“ špitl Toby.

„Ne. Říkáte, že ne. A přesto by mě opustili?“

„Jo, pane kapitán, bohužel asi že jo,“ řekl Toby.

Joshua York se zatvářil rázně a odhodlaně. „Co kdybych jim dokázal, že nejsem tím, za koho mě mají?“ Přeskakoval pohledem od Tobyho k Jebovi a zase zpátky. „Kdyby mě uviděli v denním světle, už by mi věřili?“

„Ne,“ vyrazila Valerie. Zatvářila se zděšeně. „Joshuo, to přece nemůžeš…“

„Můžu a udělám to. Tak co je, Toby?“

Kuchař zvedl hlavu, uviděl výraz v Yorkových očích a zvolna přikývl. „No… třas jo… dyby viděli, že nejste…“

Joshua si oba černochy dlouho prohlížel. „Výborně,“ řekl posléze. „Zítra s vámi tedy poobědvám. Prostřete mi.“

„No to mě podržte,“ vybafl Abner Marsh.

Kapitola třináctá

Na palubě parníku SEN OCKERWEE, New Orleans, srpen 1857

Joshua si na oběd vzal bílý oblek a Toby se překonal.

Samozřejmě se to rozneslo a přišla se podívat v podstatě celá posádka Snu Ockerwee. Číšníci v apartních bílých sáčkách, úhlední jako ze škatulky, pobíhali sem a tam, nosili chody Tobyho hostiny z kuchyně na velikých kouřících mísách a v miskách z nejlepšího porcelánu. Podávala se želví polévka a humří salát, plnění krabi a špikovaný brzlík, ústřicový koláč a skopová žebírka, sladkovodní želvy, smažené kuře, vodnice a plněné papriky, rostbíf a telecí řízečky, irské brambory a mladá kukuřice a mrkvičky a artyčoky a fazolky, hromady různých druhů pečiva a chleba, víno a likéry z baru a čerstvé mléko z města, misky čerstvě stlučeného másla, k dezertu pak ovocný pudink a citrónový dort a plovoucí ostrov a piškotová buchta s čokoládovou polevou.

Abner Marsh nikdy nezažil lepší hostinu. „Kruci,“ říkal Yorkovi, „měl bys chodit na oběd častějc, abysme takhle jedli skoro denně.“

Joshua se však jídla stěží dotkl. V jasném denním světle vypadal jako úplně jiný člověk; méně působivý, jako by se scvrkl. Pěkná pokožka nabyla pod stropními okny nezdravě bledé barvy, dokonce měl Marsh dojem, že vidí i křídově našedlý odstín. Nejvíce se ale změnily oči. Pod okrajem širokého bílého klobouku, který si vzal, se zdály být unavené, nekonečně unavené. Panenky se stáhly do maličkých černých teček, šedá barva kolem nich byla pobledlá, bez té naléhavosti, kterou v nich Marsh vídal tak často.

Ale přišel, a to vypadalo jako ta nejdůležitější věc na světě. Vyšel z kajuty na plném denním světle, přešel po nekrytých palubách, sešel po schodech, posadil se k obědu před zraky Boha, posádky a vůbec kohokoli. Všechny ty povídačky, které se zrodily z jeho ponocování, vypadaly teď, když Joshuu Yorka a jeho pěkný bílý oblek zalévalo poctivé denní světlo, ukrutně hloupé.

York po většinu oběda mlčel, jen rozpačitě odpovídal, když se jej někdo na něco zeptal, a sem tam přispěl k hovoru i vlastní poznámkou. Když roznášeli dezerty, odstrčil talíř a ochable odložil nůž. „Požádejte Tobyho, ať sem přijde.“

Kuchař vyšel z kuchyně, celý poprášený moukou a pocákaný olejem. „Vám to nešmakovalo, pane kapitán?“

zeptal se. „Skoro nic ste nesněd.“

„Bylo to výtečné, Toby. Bohužel však v tuhle denní dobu nemívám valnou chuť k jídlu. Nicméně jsem tady.

Myslím, že to je důkaz.“

„To jo, pane,“ kýval Toby. „Teďka žádný trable nebudou.“

„Skvělé,“ pokývl York. Když se Toby vrátil do kuchyně, oslovil zase Marshe. „Rozhodl jsem se to o den odložit,“

oznámil. „Vyplujeme odsud zítra za soumraku, ne dnes.“

„Jasně, Joshuo. Nemoh bys mi podat ještě kousek toho koláče?“

York se usmál a koláč mu podal.

„Kapitáne, ale dneska by to bylo lepší než zejtra,“ ozval se Dan Albright a čistil si u toho zuby kostěným párátkem.

„Cejtím, že se chystá bouřka.“

„Zítra,“ zopakoval York.

Albright pokrčil rameny.

„Toby a Jeb tu můžou zůstat. A když jsme u toho,“

pokračoval York, „chci vzít s sebou jen tu nejnutnější posádku potřebnou k vedení lodě. Všechny cestující, kteří se nalodili dřív, ještě vyložíme na den dva, přesněji do našeho návratu. Nebudeme brát žádný náklad, takže den dva volna můžou dostat i nosiči. Vezmeme s sebou jen jednu směnu.

Dá se to zařídit?“

„Počítám, že jo,“ odpověděl Marsh a rozhlédl se kolem dlouhého stolu. Důstojníci se na Joshuu zvědavě dívali.

„Takže zítra o soumraku,“ řekl York. „Omluvte mne.

Musím si jít odpočinout.“ Vstal a na kratičkou chvilku se zdálo, jako by jej nohy nedržely zcela pevně. Marsh honem odstrkoval židli, ale York jej mávnutím ruky zahnal. „Nic mi není. Teď se uchýlím k sobě do kajuty. Dohlédni na to, aby mě nikdo nerušil, dokud nepřijde chvíle vyplout z New Orleansu.“

„Večer nepřijdeš ke stolu?“ zajímal se Marsh.

„Ne.“ York přejížděl pohledem po salonu. „Myslím, že v noci se mi to tu líbí víc,“ oznámil. „Lord Byron měl pravdu.

Den je příliš pestrý.“

„Ehe?“ nechápal Marsh.

„Ty si nevzpomínáš?“ zeptal se York. „Přece ta báseň, kterou jsem ti přednášel tehdy v docích v New Albany. Tak skvěle se ke Snu Ockerwee hodí. Jak noc si kráčí…“

„…oděná v krásu,“ doplnil Jeffers a narovnal si brýle.

Abner Marsh se na něj ohromeně zadíval. Jeffers byl skvělý šachista a účetní a dokonce chodil do divadel, ale ještě nikdy jej Marsh neslyšel recitovat básničky.

„Vy znáte Byrona!“ řekl Joshua potěšeně. Na chviličku se zdál být téměř ve své kůži.

„Znám,“ připustil Jeffers. Díval se na Yorka a krčil jedno obočí. „Kapitáne, chcete snad tvrdit, že tady na Snu Ockerwee trávíme dny v dobrotě?“ usmál se. „To tedy bude tady pro Chlupáče Mika a pro mistra Framma náramná novinka.“

Chlupáč Mike se zařehonil, Framm začal protestovat.

„Heleďte, co má bejt, že mám tři manželky neznamená, že nejsem dobrej člověk. Skoro každá z nich by se vám za mě zaručila!“

„O čem to sakra mluvíme?“ vložil se do toho Abner Marsh. Ostatní důstojníci se tvářili stejně popleteně jako on.

Joshuovi pohrával na tváři prchavý úsměv. „Pan Jeffers mi připomněl poslední šestiverší té básně,“ vysvětlil a hned začal recitovat:

Na líci té, pod čelem tím,

jež, jemné, o mnohém vypráví, úsměv s nádechem vítězným

dny své v čiré dobrotě tráví.

Mysl dlí v míru se světem vším srdce dar nevinnosti slaví.

„Máme snad my dar nevinnosti, kapitáne?“ zeptal se Jeffers.

„Nikdo není zcela nevinný,“ odpověděl Joshua York, „ale přesto ke mně ta báseň promlouvá, pane Jeffersi. Noc vskutku je krásná a kromě toho lze doufat, že v její temné nádheře najdeme mír a vznešenost. Příliš mnoho lidí se nerozumně bojí tmy.“

„Možná,“ připustil Jeffers, „ale někdy tma dává ke strachu dobré důvody.“

„Ne,“ zavrtěl Joshua York hlavou, s tím je opustil a rázně přerval ten slovní šermířský souboj s Jeffersem.

Jakmile byl pryč, začali se od stolu vytrácet za svými povinnostmi i další, ale Jonathon Jeffers zůstal na svém místě celý zamyšlený a díval se upřeně kamsi do salonu.

Marsh si sedl a dojídal koláč. „Jeffersi,“ ozval se pak, „já teda nevím, co se to s touhle řekou děje. Zatracený básničky.

K čemu všechny ty vznešený řečičky byly? Když chtěl ten Byron něco říct, proč se prostě nesebral a neřek to jednoduše a rovnou? To mi pověz.“

Jeffers k němu obrátil hlavu a zamrkal. „Promiň, kapitáne. Snažil jsem se na něco si vzpomenout. Co jsi to říkal?“

Marsh polkl sousto koláče, spláchl je trochou kávy a zopakoval otázku.

„Inu, kapitáne,“ opáčil Jeffers se sarkastickým úsměvem, „na poezii je hlavní to, že je krásná. Jde o to, jak se slova hodí jedno ke druhému, o rytmus, o to, jaké obrazy slova vytvářejí. Básně jsou milé, když se přednášejí nahlas. Rýmy, vnitřní melodičnost, prostě to, jak znějí.“ Napil se trochu kávy. „Je obtížné ti to vysvětlovat, když to necítíš. Ale je to něco jako parník, kapitáne.“

„Jaktěživ jsem neviděl básničku tak pěknou jako parník,“ odsekl Marsh.

Jeffers se zazubil. „Kapitáne, proč má Světlo severu na kormidelně ten veliký pěkný obraz polární záře?

Nepotřebuje ho. Lopatky by se i bez něj točily stejně svižně.

Proč máme i my, o spoustě dalších nemluvě, na kormidelně všechny ty kudrlinky a rytiny a ozdoby, proč každý parník hodný toho jména vozí fůru kvalitního dřeva a koberců a olejomaleb a dřevěného vykládání? Proč mají naše komíny nahoře ty ozdobné kryty ve tvaru květin? Kouř by z nich šel stejně dobře, kdyby byly prostě rovné.“

Marsh si odříhnul a zamračil se.

„Parníky by se mohly stavět prosté a jednoduché,“

končil Jeffers, „ale takhle, jak jsou, se na ně pěkněji dívá a líp se na nich pluje. A stejné je to s poezií, kapitáne. Jistěže, básník by to či ono mohl říct rovnou, ale když to dá do rýmů a metra, je to velkolepější.“

„No… možná,“ zavrčel Marsh pochybovačně.

„Vsadím se, že najdu báseň, která by se líbila i tobě,“

navrhl Jeffers. „Jednu takovou vlastně napsal i Byron.

Jmenuje se Zkáza Sennacheribova.“

„Jaká to?“

„Ne jaká, ale čí,“ opravil jej Jeffers. „Je to báseň o válce, kapitáne. Má nádherný rytmus. Žene se tryskem, úplně tak čile jako Holky z Buffala.“ Vstal a narovnal si kabát. „Pojď se mnou, ukážu ti ji.“

Marsh dopil kávu až k sedlině, odsunul se na židli od stolu a šel za Jonathonem Jeffersem k zádi, do lodní knihovny. Vděčně se svalil na veliké čalouněné křeslo a čekal, až hlavní účetní prohledá regály, jichž byla místnost plná a jež se zdvihaly až k vysokému stropu. „Tady je to,“

hlásil Jeffers konečně a vytáhl dosti veliký svazek. „Já věděl, že tu někde určitě máme knihu Byronových básní.“

Začali listovat stránkami, dost jich nebylo rozřezaných a ty pak dělil nehtem, a nakonec našel, co hledal. Zaujal pózu a přečetl Zkázu Sennacheribovu.

Marsh musel uznat, že ta báseň docela má rytmus. Holky z Buffala to sice zrovna nebyly, ale přesto se mu to vcelku líbilo. „To není špatný,“ připustil, když Jeffers skončil. „Až teda na ten konec. Ty zatracený pánbíčkáři musej toho Boha nacpat taky všude.“

Jeffers se zasmál. „Lord Byron žádný pánbíčkář nebyl, to tě můžu ujistit. Vlastně byl nemorální, nebo se to o něm aspoň tvrdilo.“ Nasadil zamyšlený výraz a dál listoval knihou.

„Co hledáš teď?“

„Tu báseň, na kterou jsem se snažil rozpomenout u stolu,“ vysvětlil Jeffers. „Byron napsal o noci ještě jinou, která ovšem výrazně protiřečí… aha, tady je to.“ Přejel stránku pohledem a přikývl. „Poslechni si to, kapitáne.

Jmenuje se to Temnota.“ Začal přednášet:

Já měl jsem sen, jenž vůbec nebyl snem, pohasl slunce jas a záře hvězd bloudila tmavě věčným prostorem, bez záře, beze cest a Zemí ledovou slepě se hnala dusíc bezměsíčný vzduch; ráno je tu, leč mizí zas, ač nepřineslo den, a lidé zapomněli na své vášně v děsu, že přichází jich zkáza; srdce veškerá strnula v sobecké modlitbě o světlo…

Čím déle účetní četl, tím více nabýval jeho hlas zdušeného, pochmurného tónu; báseň pokračovala dál a dál, byla delší než všechny ostatní. Marsh se v jejích slovech brzy ztratil, nicméně i tak na něj působila, jako by celou místnost uvrhla do poněkud děsivého chladu. Věty i části vět mu zůstávaly v mysli; báseň byla plná hrůzy, marných modliteb a zoufalství, šílenství a velikých pohřebních hranic, války a hladomoru a lidí chovajících se jako zvěř.

…– a pokrm přinesli

krvavý; každý se sytil mrzut stranou ostatních a v šeru cpal se; nezbylo už lásky; Zem jedna myšlenka je jediná – a tou je smrt rychlá a neslavná; s bodavou bolestí hladu, jenž sedí v útrobách; pak lidé zmírali bez hrobek, jež by je pojmout chtěly; vyzáblí vyzáblé jen požírali dál…

A Jeffers dál četl, zlo po zlu, až posléze skončil:

Spali nad hlubinou, jíž nehnulo ni dmutí – vlny jsou mrtvé, příliv v hrobě leží, vždyť jeho láska, Měsíc, zahynul už dřív; a větry zchřadly ve stojatém vzduchu, zesnuly mraky; vždyť Temnotě stěží třeba jich služeb – sama je Vesmírem.

Zavřel knihu.

„Blouznění,“ ohodnotil to Marsh. „Jako kdyby to napsal v horečkách.“

Jonathon Jeffers se mdle usmál. „A Bůh se tu vůbec ani nemihne.“ Vzdychl si. „Zdá se mi, že Byron měl na tmu hned dva různé názory. A v téhle básni je nevinnosti opravdu poskrovnu. Jestlipak ji zná náš pan kapitán York?“

„Jasně že zná,“ usoudil Marsh a vstal z křesla. „Dej mi to,“ natáhl ruku.

Jeffers mu knihu podal. „Začínáš se zajímat o poezii, kapitáne?“

„To tak akorát,“ odfrkl Marsh a vsunul si knihu do kapsy. „Nemáš co na práci v kanclu?“

„Jistěže,“ usmál se Jeffers a odporoučel se.

Abner Marsh postával v knihovně ještě tři čtyři minuty a bylo mu velice podivně; báseň jej dost vyvedla z míry.

Možná na té poezii přece jen něco bude, pomyslel si.

Odhodlal se do knihy ve volné chvíli nakouknout a zjistit si to sám.

Nicméně ještě jej čekalo pár povinností, které jej zaměstnaly na většinu odpoledne a podvečera. A potom zapomněl, že nějakou knihu v kapse má. Karl Framm měl namířeno do New Orleansu, do St. Charles na večeři, a Marsh se rozhodl, že půjde s ním. Když se vrátili na Sen Ockerwee, byla už skoro půlnoc. Marsh šel do kajuty, svlékl se a konečně se vrátil ke knize. Položil si ji opatrně na noční stolek, nasoukal se do noční košile, uložil se a chvilku si při svíčce četl.

„Temnota“ se mu za noci, v samotě a šeru lodní kajuty, zdála ještě pochmurnější, i když slova na stránkách neměla zdaleka tolik mrazivé hrozby, kolik jim dal Jeffers. Přesto jej zneklidnila. Obracel stránky, četl si Zkázu Sennacheribovu a Jak noc si kráčí a pár dalších básní, ale myšlenky se mu stále zatoulávaly k Temnotě. I když noc byla parná, Abneru Marshovi se po pažích šířila husí kůže.

Vepředu byl Byronův obrázek. Marsh si jej prohlédl.

Básník vypadal docela hezky, byl osmahlý a smyslný jako Kreol; bylo lehké chápat, proč po něm ženské tak jely, i když měl být mrzák. Samozřejmě že kromě toho byl šlechtic. Stálo to rovnou pod kresbou:

GEORGE GORDON, LORD BYRON

1788 – 1824

Abner Marsh si nějakou dobu prohlížel Byronovu tvář a zjistil, že básníkovi jeho rysy závidí. Krása nepatřila k věcem, které by kdy zažil zevnitř; pokud snil o velkolepých a nádherných parnících, pak snad i proto, že jemu samotnému krása tak nápadně chyběla. A se svým pařezovitým tělem, bradavicemi a rozplácnutým nosem si Marsh nikdy nemusel lámat hlavu ani se ženami. Když byl mladší a plavil se po řece na vorech a pramicích, ba i poté, když něco málo odpracoval na parnících, chodíval v Natchezu pod kopcem a v New Orleansu do podniků, kde lodník za rozumnou cenu najde zábavu na celou noc. A později, když se Ockerweeská říční přepravní společnost rozrůstala a sílila, se v Galeně a v Dubuque a v St. Paul našly ženské, které by si ho byly vzaly, kdyby je pěkně požádal; slušné, urostlé vdovy s tvrdými tvářemi, které dovedou ocenit rozumného a silného chlapa, jako je on, a navíc chlapa s několika parníky. Jenže po tom neštěstí všechny rychle ztratily zájem – a stejně, nikdy nebyly tím, co chtěl. Když si Abner Marsh dovolil na takové věci myslet, což nebylo často, snil o ženách, jako byly snědé kreolské dámy a tmavé svobodné osminové míšenky v New Orleansu, pružné a elegantní a hrdé jako jeho parníky.

Marsh si odfrkl a sfoukl svíčku. Pokusil se usnout. Sny ale byly zarudlé a strašidelné; slova se nejasně a hrozivě vracela ozvěnou ze sešeřelých uliček jeho mysli.

…Ráno je tu, leč mizí zas, ač nepřineslo den.

…a v šeru cpal se; nezbylo už lásky.

…zapomněli na své vášně v děsu, že přichází jich zkáza.

… – a pokrm přinesli

krvavý.

…neuvěřitelný muž.

Abner Marsh se bleskově narovnal na posteli, rázem byl vzhůru a naslouchal bušení vlastního srdce. „Krucinál,“

ucedil. Našel zápalku, rozžal svíčku na stolku, otevřel knihu básní na straně s Byronovou podobiznou. „Krucinál,“ řekl znovu.

Honem se oblékl. Toužebně si přál mít společnost někoho rázného, mít s sebou svaly a železný prut Chlupáče Mika, anebo Jonathona Jefferse s jeho rapírem v hůlce.

Jenže tohle je jenom mezi ním a Joshuou, dal mu slovo, že o tom s nikým nepromluví.

Pocákal si obličej trochou vody, vzal si hikorovou hůl, vyšel ven na palubu a zalitoval, že na lodi nemá kněze, ba dokonce ani kříž. Knihu s básněmi měl v kapse. Daleko od nich u přístaviště jiný parník nabíral páru a nakládal; Marsh slyšel, jak si nosiči při vláčení nákladu přes můstky prozpěvují pomalou, tesknou písničku.

U dveří Joshuovy kajuty Abner Marsh zvedl hůl, že zaklepe, pak ale zaváhal a najednou tonul v pochybách.

Joshua dal rozkaz, ať jej nikdo neruší. To, co se mu Marsh chystá povědět, se mu náramně nebude líbit. Celé je to jedna velká šaškárna, to jen ta báseň mu nasadila do hlavy samé zlé sny, anebo to možná je něčím, co snědl. Jenže… jenže…

Pořád ještě tam stál, zamyšlený a zamračený, s holí ve zdvižené ruce, když tu se dveře kajuty tiše otevřely.

Uvnitř byla tma jako v kravském žaludku. Jen dveřmi dovnitř měsíc a hvězdy vrhaly trošku světla; dál už jen sametová černota. Několik kroků ode dveří ve stínech byla nějaká postava. Měsíc se dotýkal bosých nohou, velmi matně bylo lze rozpoznat lidské obrysy. „Pojď dál, Abnere,“

ozvalo se ze tmy. Joshua promluvil chraptivým šepotem.

Abner Marsh překročil práh.

Stín se pohnul a dveře byly najednou zavřené. Marsh uslyšel cvaknout zámek. Byla naprostá tma. Neviděl zhola nic. Silná ruka jej uchopila za paži a zatáhla dál dovnitř. Pak jej zatlačila dozadu a on chvíli, dokud pod sebou neucítil židli, měl strach.

Zašustění v temnotě. Marsh se slepě rozhlédl a snažil se ve stínech něco rozeznat. „Neklepal jsem,“ uslyšel sám sebe.

„Ne,“ ozvala se Joshuova odpověď. „Slyšel jsem tě přicházet. A už jsem tě očekával, Abnere.“

„Říkal, že přijdeš,“ přidal se druhý hlas odjinud ze tmy.

Ženský hlas, měkký, trpký. Valerie.

„Ty?“ řekl Marsh ohromeně. Tohle nečekal. Byl popletený, vzteklý, tonul v nejistotě – a to vše Valeriina přítomnost ještě zhoršovala. „Co tady děláš?“ zeptal se.

„Na totéž bych se mohla zeptat já tebe,“ odpověděl měkký hlas. „Jsem tu proto, že mě Joshua potřebuje, kapitáne. Přišla jsem mu pomoct. A to je víc, než jsi přes všechny ty své řeči udělal ty. Ty a tvůj druh se vší tou svou podezřívavostí, se vší zbožnou…“

„To stačí, Valerie,“ přerušil ji Joshua. „Abnere, nevím, proč jsi dnes přišel, ale věděl jsem, že dříve nebo později přijdeš. Možná bych udělal lépe, kdybych si jako společníka vybral hlupce, který by bez vyptávání vykonával rozkazy.

Jsi snad až příliš bystrý pro vlastní dobro… i pro moje.

Věděl jsem, že je jen otázkou času, než prohlédneš tu povídačku, kterou jsem pro tebe vymyslel v Natchezu. Vídal jsem tě, jak nás pozoruješ. A vím o tvých zábavných zkouškách.“ Vyrazil hrubé, nucené zasmání. „Svěcená voda, to jistě!“

„Jak jsi… tak tys to věděl?“

„Ano.“

„Zatracenej smrkáč.“

„Nesuď ho tak přísně. Neměl s tím mnoho co do činění, Abnere, i když jsem si všiml, jak mě po celou večeři pozoruje.“ Joshuův smích byl přiškrcený, strašlivý.

„Kdepak, pověděla mi to sama ta voda. Sklenka čisté vody se přede mnou zničehonic objeví pár dnů po našem rozhovoru, tak co si mám myslet? Po celou tu dobu, co jsme na řece, dostáváme vodu plnou bahna a usazenin. Se vší tou hlínou, co nechávám na dně sklenky, bych si mohl založit zahradu.“ Suše a pobaveně se zasmál. „Anebo bych si s ní mohl naplnit rakev.“

Abner Marsh to raději nechal bez komentáře. „Tak to rozmíchej a vypij i s vodou,“ navrhl. „Jako to dělají lidi od řeky.“ Odmlčel se. „Anebo prostě jenom jako to dělají lidi,“

dodal.

„Vida, dostáváme se k věci,“ odhadl Joshua. Dlouho pak nedodal nic a v kajutě jako by bylo dusno, jako by se nedalo hnout pro samou tmu a ticho. Když Joshua konečně promluvil, jeho hlas byl mrazivý a vážný. „Přinesl sis křížek, Abnere? Anebo kůl?“

„Přines jsem tohle,“ odpověděl Marsh. Vytáhl sbírku básní a hodil ji kamsi do míst, kde seděl Joshua.

Uslyšel zašustění a pak klapnutí, jak jeho společník chytil knihu v letu. Zašustily stránky. „Byron,“ utrousil Joshua zmateně.

Abner Marsh by neviděl vlastní prsty, kdyby si s nimi mával na dlaň před tváří, tak dokonale byla místnost zatemněna okenicemi a závěsy. Joshua však nejen viděl a chytil knihu, ale také si v ní dokázal číst. Marsh znovu ucítil, jak mu přes horko naskakuje husí kůže.

„Proč Byron?“ zeptal se Joshua. „Nerozumím. Další zkouška, kříž, otázky, to všechno jsem předvídal. Ale Byron?“

„Joshuo, kolik ti je let?“ zeptal se Marsh.

Ticho.

„Já umím věk odhadovat dobře,“ pokračoval Marsh. „S

tebou je to těžký, kvůli těm bílejm vlasům a tak. Ale stejně bych podle vzhledu, podle obličeje a rukou hádal tak třicet, nejvýš pětatřicet. V tý knize se píše, že je to třiatřicet let, co ten básník umřel. A ty jsi říkal, že jsi ho znal.“

Joshua si vzdychl. „Ano.“ Znělo to lítostivě. „Hloupá chyba. Tolik na mě zapůsobil pohled na parník, že jsem se zapomněl. Potom jsem si myslel, že to k ničemu nepovede.

Že o Byronovi nic nevíš. Najisto jsem počítal s tím, že zapomeneš.“

„Nejsem vždycky pohotovej. Ale nezapomínám.“ Marsh pro uklidnění pevně sevřel hlavici hole a předklonil se.

„Joshuo, chci, abysme si promluvili. Vyžeň odsud tu ženskou.“

Valerie se ze tmy ledově zasmála. Znělo to z větší blízkosti, ačkoli Marsh neslyšel, že by se pohnula.

„Odvážný hlupák,“ řekla.

„Valerie zůstane, Abnere,“ řekl Joshua stroze. „Může směle vyslechnout cokoli, co bys mi snad rád sdělil. Je stejná jako já.“

Marshe zamrazilo, najednou se cítil hrozně sám. „Jako ty,“ zopakoval ztěžka. „No tak dobře. Co jsi teda zač?“

„Posuď sám,“ odpověděl Joshua. Náhle, překvapivě zaplála v temnu kajuty zápalka.

„Bože na nebi,“ zachroptěl Marsh.

Krátkodechý plamínek vrhl ostré světlo na Joshuovy rysy. Na napuchlé, popraskané rty. Na popálenou, začernalou kůži napjatou těsně přes čelo a líce. Na puchýře, naduté vodou a hnisem, boulící se pod bradou a v chomáčích rozsázené po syrově rudé ruce, která držela zápalku. Joshuovy šedé oči se poulily z propadlých jamek celé vybělené a uslzené. Joshua York se pochmurně usmál a Marsh zaslechl, jak sežehnutá tkáň zapraskala a roztrhla se.

Z čerstvě rozervané trhliny se po jedné tváři vyřinula světlá tekutina. Odpadl kousek pokožky a pod ním se objevila živá, růžová tkáň.

Pak zápalka zhasla a tma byla tentokrát požehnáním.

„Tvrdil jsi, že jsi jeho společník,“ sykla žalobně Valerie.

„Že mu pomůžeš. Takhle jsi mu pomohl, ty a tvoje posádka s tím vaším podezříváním a hrozbami. Mohl kvůli vám zemřít. On je bledý král a vy jste nic, a přitom tohle udělal, jen aby si získal vaši bezcennou oddanost. Jsi spokojený, kapitáne? Zřejmě nejsi, když jsi sem přišel.“

„Co se ti to krucinál stalo?“ zeptal se Marsh a Valerie si nevšímal.

„Byl jsem na světle toho vašeho pestrého dne ani ne dvě hodiny,“ odpověděl Joshua. Marsh už chápal, proč tak bolestně šeptá. „Uvědomoval jsem si, co mi hrozí. Odvážil jsem se toho už dříve, když to bylo nezbytné. Čtyři hodiny by mne asi zabily. Šest hodin zcela jistě. Ale dvě hodiny nebo méně, když navíc většinu z nich strávím jinde než na přímém slunci… znám svoje možnosti. Spáleniny nejsou tak hrozné, jak vypadají. Bolest se dá snést. A rychle to pomine.

Zítra touhle dobou nikdo nepozná, že se mi něco přihodilo.

Už teď se moje tkáně hojí. Puchýře puknou, odumřelá pokožka odpadne. Viděl jsi to sám.“

Abner Marsh zavřel oči a znovu je otevřel. Bylo to totéž.

Tak i onak byla tma naprostá a on pořád viděl pod víčky přetrvávající, bleděmodrý obraz zápalky visící před ním ve vzduchu a strašlivý přízrak Joshuova zpustošeného obličeje.

„Takže nezáleží na svěcený vodě ani na zrcadlech,“

prohlásil. „Nezáleží na tom. Přes den nemůžeš chodit ven, aspoň ne moc. To, co jsi říkal… o těch svejch zatracenejch upírech. Vážně existujou. Ale lhal jsi mi. Ty jsi mi lhal, Joshuo! Nejsi žádnej lovec upírů, jsi jeden z nich. Ty i všichni ostatní. Sami jste upíři, sakra!“ Marsh před sebou držel špacírku, tím neúčinným mečem z hikorového dřeva se bránil proti věcem, které neviděl. Ve vyschlém krku měl struhadlo. Uslyšel Valerii, jak se polehounku zasmála a popošla blíž.

„Mluv tišeji, Abnere,“ požádal jej Joshua klidně, „a ušetři mě projevů pohoršení. Ano, lhal jsem ti. Už když jsme se setkali poprvé, varoval jsem tě, že pokud na mě budeš naléhat s dotazy, dostane se ti lží. Vynutil jsi ze mě lži.

Lituji jedině toho, že ty lži nebyly lepší.“

„Můj společník,“ vrčel Abner Marsh zuřivě. „Kruci, ani teď tomu nemůžu uvěřit. Vrah, jestli ne něco horšího. Co jsi dělal všecky ty noci? Našel sis tam venku někoho samotnýho, vypil jsi mu krev a roztrhal jsi ho na kusy?

Jasně, a pak zase o štaci dál, teď to chápu. Skoro každou noc v jiným městě, takže ti nic nehrozí, protože když lidi na břehu zjistěj, co jsi proved, už jsi někde pryč. A ani nemusíš zdrhat, prostě se jenom poflakuješ jako pán na svým přepychovým parníku, kde máš vlastní kajutu a vůbec.

Nedivím se, že jsi tolik chtěl vlastní parník, milej pane kapitáne Yorku. Aby tě peklo vzalo.“

„Laskavě mlč,“ vyštěkl York tak rázně, že Marsh okamžitě sklapl. „A přestaň se rozmachovat tou holí, než něco srazíš. Tak spusť tu ruku, říkám ti.“ Marsh spustil špacírku na koberec. „Dobře,“ schválil to Joshua.

„Je stejný jako všichni, Joshuo,“ sykla Valerie. „Nic nechápe. Necítí k tobě nic než strach a nenávist. Nemůžeme ho nechat naživu.“

„Možná,“ váhal Joshua. „Myslím, že toho v něm je víc, ale třeba se mýlím. Tak co s tím, Abnere? Pozorně si rozvaž, co řekneš. Mluv, jako by tvůj život závisel na každém slově.“

Jenže Abner Marsh byl na nějaké přemýšlení až příliš vzteklý. Strach, který jej dosud naplňoval, přepustil místo horečnatému hněvu; lhali mu, zatáhli ho do téhle špinavosti, tahali ho za nos jako velikého ošklivého hlupáka. Takhle nebude s Abnerem Marshem zacházet žádný člověk, i když to třeba ani není člověk. York proměnil jeho Sen Ockerwee, jeho lásku, v cosi jako plující zlý sen. „Jsem už na tyhle řece dlouho,“ prohlásil. „Nepokoušej se mě zastrašit. Když jsem sloužil na svým prvním parníku, viděl jsem v saloonu v St.

Joe, jak jednomu mýmu příteli rozšmikli břicho. Chyt jsem toho hajzla, co to udělal, sebral jsem mu ten nůž a zlomil jsem mu za to vaz. Taky jsem byl u Bad Axe a v tom zatraceným Kansasu, takže nějakej mizera, co saje lidem krev, mě neoblafne. Jestli se do mě chceš pustit, tak do toho.

Jsem dvakrát tak těžkej a ty jsi popálenej jak škvarek.

Ukroutím ti tu zatracenou palici. Možná bych to měl udělat stejně, za to, cos proved.“

Ticho. Pak se Joshua York nečekaně rozesmál, smál se dlouho a nahlas. „Abnere, Abnere,“ prohlásil, když se konečně utišil, „ty jsi opravdu chlapík od řeky. Napůl snílek a napůl chvastoun a k tomu pořádný hlupák. Sedíš tu slepý jako krtek a víš, že já v té troše světla, co sem dopadá skrz okenice a závěsy a pode dveřmi, dokonale vidím. Sedíš si tu tlustý a pomalý a víš, jakou mám já sílu a jak jsem rychlý. A měl bys také vědět, jak potichu se umím pohybovat.“

Odmlka, zapraskání, pak se najednou Yorkův hlas ozval ze druhé strany kajuty. „Třeba takhle.“ Další ticho. „A takhle.“

Zpoza něj. „A takhle.“ Zase se vrátil tam, kde začal; Marsh celou tu dobu obracel hlavu a už se mu začínala točit. „Mohl bych tě vykrvácet k smrti stovkou jemných doteků, které bys stěží ucítil. Mohl bych se k tobě připlížit ve tmě a rozervat ti hrdlo dřív, než by ti došlo, že jsem přestal mluvit. Ale přes to všechno si tam sedíš, díváš se špatným směrem, bojovně trčíš vousy, vztekáš se a vyhrožuješ.“ Joshua si vzdychl.

„Máš kuráž, Abnere. S úsudkem je to slabé, ale kuráže máš spoustu.“

„Jestli se mě chystáš zabít, tak pojď a udělej to,“ vyzval ho Marsh. „Jsem přichystanej. Možná nikdy nepředhoním Zatmění, ale udělal jsem většinu z toho, co jsem udělat chtěl. A radši budu hnít v některým tom pěkným hrobě v New Orleansu, než vést parník pro bandu upírů.“

„Jednou jsem se tě zeptal, jestli jsi pověrčivý a jestli jsi pobožný,“ řekl Joshua. „Oboje jsi popřel. A teď přitom mluvíš o upírech jako nějaký nevzdělaný přistěhovalec.“

„Co to povídáš? To ty jsi mi přece říkal…“

„Ano, ano. Rakve plné hlíny, tvorové bez duše, kteří nejsou vidět v zrcadlech, kteří nemohou přes tekoucí vodu, kteří se dokážou proměňovat ve vlky a netopýry a mlhu, a přitom se děsí stroužku česneku. Na to, abys podobným hloupostem věřil, jsi příliš inteligentní, Abnere. Na chvilku se zbav strachu a vzteku a mysli!“

To Abnera Marshe zarazilo. Posměšný tón Joshuova hlasu způsobil, že to vše znělo opravdu nesmírně hloupě.

York je sice celý popálený od trochy denního světla, ale tím se nic nemění na skutečnosti, že vypil svěcenou vodu a nosí stříbro a je vidět v zrcadlech. „To se mi teď zas snažíš tvrdit, že žádnej upír nejsi, nebo co?“ Marsh z toho měl v hlavě zmatek.

„Nic takového jako upíři není,“ prohlásil Joshua trpělivě.

„To jsou jen historky podobné těm, které tak poutavě vypráví mistr Framm. Poklad lodi Drennan Whyte. Přízrak parníku v Raccourci. Kormidelník, který byl tak svědomitý, že kormidloval dokonce i po smrti. Povídačky, Abnere.

Jalová zábava, kterou dospělý nemůže brát vážně.“

„Některý z těch historek jsou ale částečně pravdivý,“

namítl chabě Marsh. „Podívej, znám fůru kormidelníků, co tvrděj, že viděli světla toho strašidelnýho parníku, když to vzali po Raccourci, a dokonceže slyšeli, jak jeho hloubkoměřiči nadávaj a klejou. No a Drennan Whyte… já teda na žádný prokletí nevěřím, ale ke dnu šla právě tak, jak to mistr Framm vykládá, a ty ostatní lodě, co ji šly vyzvednout, se potopily taky. A co se tejče toho mrtvýho kormidelníka, tak toho jsem znal, sakra. Byl náměsíčnej, tak to bylo, a kormidloval parník, když spal jako zabitej.

Jenomže když se to rozneslo po celé řece, krapet se to přehnalo.“

„Řekl jsi ten argument sám a místo mě, Abnere. Když trváš na tom výrazu, pak ano, upíři jsou skuteční. Ale i historky o nás se, jak říkáš, krapet přehnaly. Za pár let, co se o něm vyprávěla ta historka, se ten tvůj náměsíčník stal mrtvolou. Představ si, co by se z něj stalo za století či dvě.“

„Tak co teda seš, když nejsi upír?“

„Nemám žádné snadné slovo pro to, čím jsem,“

odpověděl Joshua. „Tvůj druh mi říká upír, vlkodlak, čaroděj, kouzelník, černokněžník, démon, ghúl. Jiné jazyky, jiná jména: nosferatu, odoroten, vampýr, loup-garou. Tolik jmen dali tvoji lidé něčemu tak skromnému, jako jsem já. Ta jména se mi nelíbí. Ani jedním z nich nejsem. Přesto ale nemám namísto nich co nabídnout. Sami pro sebe žádné jméno nemáme.“

„Ve vašem jazyce snad…“ začal Marsh.

„Nemáme žádný jazyk. Používáme lidské jazyky, lidská jména. Takový je náš zvyk odedávna. Nepatříme k lidstvu, ale nejsme ani upíři. Jsme… jiná rasa. Když si vůbec nějak říkáme, obvykle užíváme jedno z vašich slov z některého z vašich jazyků, slovo, kterému dáme tajný význam. Jsme lidé noci, lidé krve. Anebo prostě lidé.“

„A co my?“ zeptal se Marsh. „Když vy jste lidi, co jsme my?“

Joshua York chvilku váhal, a tak se ozvala Valerie.

„Lidé dne,“ řekla honem.

„Ne, to je můj výraz,“ prohlásil Joshua. „Ale nepatří mezi ty, které moji lidé často užívají. Valerie, čas lží pominul. Pověz Abnerovi pravdu.“

„Nebude se mu líbit,“ upozornila. „Joshuo, riziko je…“

„I přesto,“ vzdychl si Joshua. „Pověz mu to, Valerie.“

Na chvilku zavládlo kamenné ticho. Pak Valerie tiše promluvila. „Dobytek. Tak vám říkáme, kapitáne. Dobytek.“

Abner Marsh se zamračil a sevřel velikou, hrubou pěst.

„Chtěl jsi slyšet pravdu, Abnere,“ upozornil jej Joshua.

„Poslední dobou jsem o tobě hodně přemýšlel. Po Natchezu jsem měl strach, že budu muset nastražit nehodu.

Neodvažujeme se riskovat odhalení a ty jsi pro nás hrozbou.

Simon i Katherine na mne naléhali, ať tě dám zabít. Moji noví druhové, jako je Valerie a Jean Ardant, s tím spíše souhlasili. Ale ačkoli bychom byli jistě já i moji lidé bezpečnější, kdybys zemřel, váhal jsem. Hnusí se mi smrt, hnusí se mi strach, jsem nekonečně unaven nedůvěrou mezi našimi plemeny. Napadlo mne, jestli bychom raději nezkusili pracovat společně, ale nikdy jsem si nebyl zcela jist, jestli se ti dá důvěřovat. Až do té noci u Donaldsonvillu, tedy do té chvíle, kdy se tě Valerie pokusila přimět, abys otočil Sen Ockerwee. Ukázal ses jako silnější, než jsem čekal, když jsi jí odolal, a také věrnější. Tehdy jsem se na místě rozhodl. Budeš žít a znovu ke mně přijdeš. Pak ti povím pravdu, celou pravdu, to dobré i to špatné. Budeš mi naslouchat?“

„Mám snad na vybranou?“ zeptal se Marsh.

„Nemáš,“ připustil Joshua York.

Valerie si vzdychla. „Joshuo, prosím, abys to znovu uvážil. Je to jeden z nich, ať se ti zamlouvá jakkoli.

Nepochopí to. Přijdou sem s nabroušenými kůly, sám víš, že přijdou.“

„Doufám, že ne.“ Pak York znovu oslovil Marshe. „Ona se bojí, Abnere. To, co ti nabízím, je zcela nové, a nové věci jsou vždy nebezpečné. Vyslechni mě a nesuď mě, pak snad mezi námi nastane skutečné partnerství. Ještě nikdy jsem neřekl pravdu jednomu z vás…“

„Z vás dobytků,“ ucedil trpce Marsh. „No dobře, já ještě nikdy neposlouchal upíra, tak jsme si kvit. Povídej. Tenhle bejk poslouchá.“

Kapitola čtrnáctá

O dobách temných a dávných

Tak tedy poslouchej, Abnere, ale nejprve si poslechni, jaké mám podmínky. Žádné přerušování. Žádné pohoršené výkřiky, žádné otázky, žádné odsudky. S tím si počkej, až skončím. Varuji tě, že většina toho, co ti hodlám vylíčit, ti bude připadat pochmurná a hrůzná, ale pokud mě necháš, abych tě provedl příběhem od začátku na konec, pak snad porozumíš. Nazval jsi mě vrahem, upírem, a svým způsobem obojí jsem. Ale i ty jsi už zabil, jak sám přiznáváš. Jsi přesvědčen, že tvoje skutky jsou ospravedlněny okolnostmi. Já také. A když ne ospravedlněny, pak alespoň zmírněny. Vyslechni si vše, co ti chci říct, dříve než mě a moji rasu odsoudíš.

Když dovolíš, začnu sám sebou, vlastním životem, a vše ostatní ti povím tak, jak jsem se to sám dovídal.

Ptal ses mě na můj věk. Jsem mladý, Abnere, podle měřítek naší rasy jsem v prvním rozpuku dospělosti. Narodil jsem se v roce 1785 v provinciální Francii. Matku jsem nikdy nepoznal, a to z důvodů, jež odhalím později. Otec byl venkovský šlechtic. Přesněji řečeno si takový titul získal, jak se pohyboval vzhůru francouzskou společností. Žil ve Francii po několik generací, a tak se těšil jistému postavení, ačkoli tvrdil, že pochází z východu Evropy. Měl jistý majetek a menší pozemky. Svou dlouhověkost objasnil díky lsti: kolem roku 1760 se začal vydávat zasvého vlastního syna a nastoupil sám po sobě.

Jak tedy vidíš, jsem asi dvaasedmdesát let stár; a opravdu jsem měl to veliké štěstí, že jsem poznal lorda Byrona. To ale bylo o něco později.

Otec byl stejný jako já. Totéž platilo u dvou z našich služebníků, kteří byli ve skutečnosti spíše našimi druhy než sluhy. Ti tři dospělí z mé rasy mě učili jazykům, chování, pověděli mi mnoho o světě… a také o opatrnosti. Přes den jsem spal, ven jsem chodil jen v noci, naučil jsem se bát se úsvitu, asi jako se děti tvojí rasy díky lehkému popálení naučí bát se ohně. Pověděli mi, že jsem jiný než ostatní, nadřazený a vzdálený, že jsem pán. Nicméně o této odlišnosti nesmím mluvit, nebo by se mě dobytek začal bát a zabil by mě. Musím předstírat, že můj noční režim je pouhou otázkou volby. Musím se naučit praxi katolicismu a dodržovat ji, ba musím i při zvláštních půlnočních mších v naší kapli přijímat svátost oltářní. Musím… ale ne, nebudu pokračovat. Uvědom si, Abnere, že jsem byl pouhé dítě.

Časem bych se toho naučil více, kdyby vše pokračovalo dál, a možná bych začal chápat důvody a motivy lidí kolem mě a život, který jsme vedli. Pak bych se stal někým jiným.

Jenomže v roce 1789 změnily nenapravitelně můj osud plameny revoluce. Když přišla Hrůzovláda, dobyli naše sídlo. Přes všechnu svou opatrnost, přes kapli a všechna zrcadla otec vzbudil podezření vinou svých nočních zvyklostí, své osamělosti a svého záhadného bohatství. Naši služebníci, naši lidští služebníci jej obvinili z čarodějnictví, udali jej jako satanistu, žáka markýze de Sade. A navíc byl aristokrat, což byl nejčernější hřích ze všech. Jeho dvěma druhům, které brali jen jako pouhé sluhy, se podařilo uniknout, ale mne a mého otce zajali.

I když jsem byl mlád, zachoval jsem si jasné vzpomínky na kobku, v níž nás uvěznili. Byla vlhká a studená, s velikými železnými dveřmi, tak silnými a pevnými, že dokonce ani veliká síla mého otce proti nim nic nezmohla. V

kobce páchlo močí a my jsme spali bez přikrývek, na špinavé slámě rozházené na podlaze. Bylo tam jedno okno, ale to bylo vysoko nad námi a vězelo šikmo v pevné, alespoň tři metry silné kamenné zdi. Bylo velice malé a na vnějším konci mělo silné mříže. Myslím, že jsme vlastně byli pod úrovní země, v jakémsi sklepě. Dopadalo k nám velice málo světla, to však pro nás bylo samozřejmě skrytým dobrodiním.

Když jsme osaměli, otec mi pověděl, co musím udělat.

On se k oknu ani nedostane, na to je otvor v kameni příliš úzký, ale já to dokážu; byl jsem ještě malý. A měl jsem dost síly, abych se vypořádal s mřížemi. Poručil mi, ať jej opustím. A dal mi i další rady. Ať nosím hadry a neupozomuji na sebe. Ať se přes den skrývám a v noci kradu jídlo. Ať nikdy nikomu neříkám, jak jsem odlišný. Ať si najdu křížek a nosím jej. Nechápal jsem snad ani polovinu z toho, co mi vykládal, a většinu jsem brzy zapomněl, ale slíbil jsem, že ho poslechnu. Nakázal mi, ať opustím Francii a hledám služebníky, kteří uprchli. Řekl, ať se jej nepokouším pomstít. S časem se dočkám pomsty s dostatkem, protože všichni tihle lidé zemřou a já zůstanu živ. A pak pravil něco, na co jsem nikdy nezapomněl.

„Nemohou si pomoct. Rudá žízeň sedí našemu lidu za krkem a jen krev ji ukojí. Je to prokletí nás všech.“ Zeptal jsem se jej, co to ta rudá žízeň je. „To poznáš velmi brzy,“

odpověděl. „Nemůžeš si ji s ničím splést.“ Pak mne pobídl, ať jdu. Procpal jsem se úzkým otvorem až k oknu. Mříže byly staré a prorezavělé. Nikdo se nenamáhal je vyměnit, protože bylo nemožné se k nim dostat. Lámaly se mi pod rukama.

Otce jsem už nikdy nespatřil, ale později, když po Napoleonovi přišla restaurace království, jsem po něm pátral. Moje zmizení zpečetilo jeho osud. Bylo jasné, že není jen aristokrat, ale i čarodějník. Byl souzen a odsouzen. Přišel o hlavu pod provinční gilotinou. Kvůli obvinění z čarodějnictví pak jeho tělo spálili.

Tehdy jsem však nic z toho nevěděl. Uprchl jsem z vězení a z provincie a toulal jsem se po Paříži, kde tehdy bylo lehké přežít, v takovém vše bylo zmatku. Přes den jsem se uchyloval do sklepů, čím temnějších, tím lépe. V noci jsem vycházel a kradl jsem jídlo. Hlavně maso. Příliš mi nechutnala zelenina ani ovoce. Stal jsem se velmi zběhlým zlodějem. Byl jsem rychlý, strašlivě silný a uměl jsem se pohybovat tiše. Zdálo se mi, že nehty mám den ode dne ostřejší a tvrdší. Když jsem si to usmyslel, dokázal jsem se prodrápat dřevem. Nikdo si mě nevšiml, nikdo se mě nevyptával.

Mluvil

jsem

dobrou,

kultivovanou

francouzštinou, slušnou angličtinou a jakž takž i lidovou němčinou. A v Paříži jsem se přiučil i argotu ulice. Pátral jsem po našich zmizelých služebnících, jediných zástupcích naší rasy, které jsem kdy poznal, ale k jejich hledání jsem neměl jediného vodítka a podle toho moje snahy dopadaly.

A tak jsem vyrůstal mezi lidmi. Mezi dobytkem. Mezi lidem dne. Byl jsem bystrý a pozorný. Ať se mi třeba lidé kolem mne líbili jakkoli, brzy mi došlo, jak nefalšovaně jsem odlišný. A lepší, jak mi říkali. Silnější, rychlejší, a jak jsem se domníval, také s nadějí na delší život. Mou jedinou slabinou bylo denní světlo. Střežil jsem své tajemství dobře.

Nicméně můj život v Paříži byl ubohý a nízký a nudný.

Chtěl jsem víc. Začal jsem kromě jídla krást i peníze. Našel jsem si kohosi, kdo mě naučil číst, a poté jsem, kdykoli to šlo, kradl i knihy. Jednou dvakrát mne málem chytili, ale vždycky jsem unikl. Dokázal jsem splynout se stíny, v okamžiku zlézat stěny, pohybovat se tiše jako kočka. Ti, kdo mě pronásledovali, si možná mysleli, že jsem se proměnil v mlhu. Někdy to tak jistě vypadalo.

Když začaly napoleonské války, dával jsem si pozor, abych ušel službě v armádě, protože jsem věděl, že to by znamenalo nutnost ukazovat se na denním světle. Ale šel jsem při taženích těsně za vojsky. Tak jsem procestoval Evropu a viděl jsem mnoho požárů a zabíjení. A kam císař přišel, tam byl lup i pro mě.

V roce 1805 jsem v Rakousku natrefil na velikou příležitost. V noci jsem na cestě náhodou narazil na bohatého kupce z Vídně, který prchal před francouzským vojskem. Měl s sebou všechen svůj majetek, ohromnou sumu ve zlaťácích a stříbrňácích. Plížil jsem se za ním do hostince, kde nocoval, a když jsem si byl jist, že spí, vloupal jsem se dovnitř a chtěl bohatství získat. Jenomže on nespal.

Válka jej naučila obavám. Čekal na mě a byl ozbrojený.

Zpod polštáře vytáhl pistoli a střelil mě.

Otřes a bolest mne přemohly. Výstřel mne srazil na podlahu. Byl jsem zasažen přímo do břicha a hojně jsem krvácel. Jenže pak náhle krvácení začalo slábnout a bolest ustupovala. Vstal jsem. Musel na mě být děsivý pohled, jak jsem byl bledý a celý pokrytý krví. A pak se mne zmocnil podivný pocit, jaký jsem ještě nikdy nezažil. Okny svítil měsíc, kupec křičel, a než jsem pochopil, co to vlastně dělám, skočil jsem po něm. Chtěl jsem jej utišit, přitisknout mu dlaň na ústa, ale… něco se mne zmocnilo. Moje ruce po něm hmátly, moje nehty… jsou velice ostré a velice tvrdé.

Rozerval jsem mu hrdlo. Dusil se vlastní krví.

Stál jsem tam, chvěl jsem se, pozoroval jsem, jak se z něj řine černá krev, jak se jeho tělo na loži pod bledým světlem měsíce zmítá. Umíral. Už jsem viděl lidi umírat, v Paříži i za války. Tohle bylo jiné. To já jsem jej zabil. Jako by mne naplnila obrovská vášeň, ucítil jsem… touhu. V knihách, jež jsem ukradl, jsem často čítal o touze, o chtíči a o tělesném nutkání, jež člověk zdědil. Nikdy jsem nic takového necítil.

Vídal jsem nahé ženy i muže, páry v milostném objetí, ale nic z toho se mne nedotklo. Naprosto jsem nechápal všechny ty nesmysly o neovladatelné vášni a spalujícím chtíči, které jsem četl. Ale teď jsem to poznal. Krev tekla, ten bohatý tlustý chlapík umíral přede mnou, vydával různé zvuky, kopal nohama do postele. To vše vzrušilo nějaké zvíře ukryté hluboko ve mně. Krev mi zalévala ruce. Byla tak tmavá a horká. Vycházela mu z hrdla a kouřilo se z ní. A tak jsem se sklonil a ochutnal jsem ji. Z toho doušku jsem ztratil rozum a byl jsem jako v horečce. Najednou jsem mu zabořil tvář do krku, trhal jsem a polykal. Přestal sebou škubat.

Krmil jsem se. A pak se otevřely dveře a v nich stáli muži s noži a puškami. Vyplašeně jsem vzhlédl. Jak hrozně jsem je musel vyděsit. Než se pohnuli, vyskočil jsem oknem a prchal do tmy. Byl jsem dost duchapřítomný, abych při úprku chytil pás s penězi. Pouhý zlomek mužova majetku, ale i tak to bylo dost.

Té noci jsem běžel dlouho a daleko, příští den jsem pak strávil ve sklepě vypáleného a opuštěného statku.

Bylo mi dvacet let. Mezi lidmi noci ještě dítě, ale přesto jsem se blížil dospělosti. Když jsem se té noci ve sklepě probudil, pokrytý zaschlou krví a s pásem na peníze sevřeným v ruce, vzpomněl jsem si na otcova slova.

Konečně jsem věděl, co je rudá žízeň. Říkal, že ji ukojí jedině krev. Já jsem ukojen byl. Cítil jsem se silnější a zdravější než kdy předtím. A přesto mi zároveň bylo zle a byl jsem pln hrůzy. Pochop, vyrostl jsem mezi vašimi lidmi a myslel jsem jako oni. Nebyl jsem žádné zvíře a žádná obluda. Hned na tom místě jsem se rozhodl změnit svůj život, aby se mi podobná věc už nikdy nestala. Umyl jsem se, ukradl jsem nějaké šaty, ty nejlepší, jaké jsem sehnal.

Vydal jsem se k západu, pryč od bojů. A pak na sever. Přes den jsem si najímal pokoje v hostincích, najímal jsem si kočáry a každou noc jsem cestoval z města do města.

Konečně jsem se i přes obtíže způsobované válkou dostal až do Anglie. Přijal jsem nové jméno, byl jsem pevně odhodlán udělat ze sebe gentlemana. Peníze jsem měl, ostatnímu jsem se mohl naučit.

Putování mi zabralo zhruba měsíc. Třetí noc v Londýně mne přepadl podivný, nechutný pocit. Nikdy v životě jsem nebyl nemocen. A následující noci to bylo ještě horší. A ještě o noc později jsem konečně pochopil, čím ten pocit vlastně je. Rudá žízeň mi seděla za krkem. Řval jsem a zuřil.

Poručil jsem si pořádné jídlo, velikou flákotu napolo syrového masa, a myslel jsem si, že tím onu touhu zaženu.

Snědl jsem maso a pokoušel jsem se silou mocí uklidnit.

Marně. Do hodiny jsem byl venku na ulici. Našel jsem si boční uličku a čekal jsem. První kolem šla nějaká dívka.

Částí své mysli jsem obdivoval její krásu; pálila mě jako plamen. Ale ta druhá část prostě hladověla. Skoro jsem jí utrhl hlavu, ale aspoň bylo po všem rychle. Potom jsem plakal.

Celé měsíce jsem si zoufal. Z četby jsem věděl, čím to jistojistě jsem. Naučil jsem se ta slova. Po dvacet let jsem byl přesvědčen, že jsem něco víc. Nyní jsem zjistil, že jsem cosi nepřirozeného, šelma, bezduchá zrůda. Nemohl jsem zjistit, jestli jsem upír, anebo vlkodlak, a to mě mátlo. Ani já, ani otec jsme neměli schopnost v cokoli se proměňovat, ale rudá žízeň se ke mně vracela po měsíci, zřejmě v lunárním cyklu – i když její záchvaty nevycházely vždy na úplněk. Dočetl jsem se, že tohle je příznačné pro vlkodlaky.

Tehdy jsem toho o daných tématech přečetl hodně, protože jsem se pokoušel porozumět sám sobě. Stejně jako vlkodlaci z bájí jsem rval hrdla a jedl jsem i něco masa, zvláště když mě žízeň svírala hodně silně. A když mě žízeň netrápila, zdál jsem se být vcelku slušným člověkem, což také zapadalo do báchorek o vlkodlacích. Ovšem zase na mě nemělo žádný vliv stříbro a právě tak oměj vlčí mor, neměnil jsem podobu a nerostly mi chlupy. Jako upír jsem mohl žít jen v noci. A zdálo se mi, že doopravdy prahnu po krvi, ne po mase. Jenže jsem spal v postelích, ne v rakvích, a tekoucí vodu jsem překonal snadno a stokrát. Rozhodně jsem nebyl mrtvý a posvátné předměty mi nijak nevadily.

Jednou jsem pro jistotu někam odtáhl tělo oběti, abych zjistil, jestli se z něj stane vlk nebo upír. Mrtvola byla dál mrtvolou. A po čase začala zapáchat a já jsem ji pohřbil.

Snad si dokážeš představit mou hrůzu. Nebyl jsem člověk, ale nebyl jsem ani jedno z těch bájných stvoření.

Usoudil jsem, že knihy jsou mi k ničemu. Je to na mně samotném.

Měsíc po měsíci se mě zmocňovala rudá žízeň. Ty noci byly plné příšerné rozjařenosti, Abnere. Když jsem bral život, sám jsem žil tak naplno, jako dosud nikdy. Ale nikdy to dlouho nevydrželo a potom jsem byl naplněn pohrdáním nad tím, čím jsem se stal. Vraždil jsem mladé, nevinné, krásné, ty především. Připadalo mi, že mají jakési vnitřní světlo, jež žízeň zažehuje tolik, jak to staří a nemocní nedovedou. A přesto jsem jindy miloval právě ty vlastnosti, jejichž nositele jsem byl puzen zabíjet.

Zoufale jsem se snažil se změnit. Má vůle, jindy tak silná, nebyla ničím, když mi v týle seděla rudá žízeň. S

nadějí jsem se obrátil k náboženství. Když jsem ucítil první doteky horečky, vyhledal jsem kostel a ze všeho jsem se vyzpovídal knězi, který mi otevřel. Nevěřil mi, ale souhlasil, že se mnou posedí a bude se modlit. Měl jsem na krku křížek, klečel jsem před oltářem, zapáleně jsem se modlil, všude samé svíčky a sochy, byl jsem v bezpečí, v domě Božím, jednoho ze služebníků Božích jsem měl po boku. Za tři hodiny jsem se k němu otočil a zabil jsem jej, rovnou tam, v kostele. Když druhý den tělo našli, způsobilo to menší pozdvižení.

Potom jsem tedy zkoušel rozum. Jestliže církev nemá řešení, pak tedy to, co mě pronásleduje, nemůže být nadpřirozené. Místo lidí jsem zabíjel zvířata. Kradl jsem z lékařských ordinací lidskou krev. Vloupal jsem se do pohřebního ústavu, když jsem věděl, že tam je čerstvá mrtvola. To vše trochu pomáhalo, mírně to žízeň tišilo, ale úplný konec to nepřinášelo. Ze všech těch polovičatých opatření nejlépe zabíralo, když jsem zabil živé zvíře a vypil mu z těla ještě teplou krev. Chápej, jde také o život, kromě samotné krve jde i o život.

Tím vším jsem se chránil. Několikrát jsem se přestěhoval po Anglii, aby se úmrtí či zmizení mých obětí nesoustředila na jediném místě. Zakopával jsem těla obětí, kdykoli to šlo. A konečně jsem při lovech začal používat i intelekt. Potřeboval jsem peníze, a tak jsem se zaměřil na bohatou kořist. Získal jsem majetek, pak jsem zbohatl ještě více. Peníze rodí další peníze, jakmile jsem nějaké měl, další se mi hrnuly počestně, čistě. Tou dobou jsem už mluvil plynně anglicky. Znovu jsem si změnil jméno, vydával jsem se za gentlemana, koupil jsem si osamělý dům na skotských vřesovištích, kde mé způsoby nemohly přivábit ničí zájem, najal jsem pár diskrétních služebníků. Každý měsíc jsem odjížděl za obchodem, vždy v noci. Žádná z mých obětí nebydlela blízko mě. Služebnictvo nic netušilo.

Konečně jsem narazil na cosi, o čem jsem si myslel, že by to mohlo být řešení. Jedna z mých služebných, hezká mladá panská, mi byla stále bližší. Zdálo se, že mě má ráda, a ne prostě jen jako zaměstnavatele. Její náklonnost jsem opětoval. Byla otevřená, veselá a přes nedostatek vzdělání i poměrně inteligentní. Začal jsem ji brát jako svou přítelkyni a viděl jsem v ní způsob, jak ven ze začarovaného kruhu.

Často jsem uvažoval o možnosti, že se připoutám řetězy nebo se jinak uvězním, dokud rudá žízeň nepřejde, ale zatím jsem nepřišel na plán, jak to uskutečnit. Kdybych si poblíž nechal klíč, až by se mě zmocnila rudá žízeň, použil bych jej. A kdybych jej zahodil, jak bych se pak osvobodil ze řetězů? Kdepak, potřeboval jsem pomoc někoho dalšího, ale měl jsem odjakživa na paměti otcovo varování, abych nikomu z vás svoje tajemství nesvěřoval.

Teď jsem se odhodlal to riziko podstoupit. Propustil jsem ostatní služebnictvo, poslal je pryč a nikoho nenajal místo nich. Dal jsem si v domě zbudovat zvláštní místnost.

Maličkou a bez oken, se silnými kamennými stěnami a s železnými dveřmi silnými jako ty, jež jsem si pamatoval z kobky, kde jsme byli s otcem. Dveře se daly zvenčí zajistit třemi velikými kovovými zástrčkami. Neměl jsem kudy uniknout. Když bylo vše hotovo, povolal jsem si svou pěknou malou panskou a dal jsem jí pokyny. Nedůvěřoval jsem jí dostatečně na to, abych jí pověděl plnou pravdu. Bál jsem se, Abnere, že kdyby věděla, kdo doopravdy jsem, udala by mě, anebo že by ihned uprchla, a ono řešení, jež se mi zdá být tak na dosah, by bylo ztraceno, a s ním i dům a majetek a vše, co jsem si vybudoval. Proto jsem jí jen řekl, že každý měsíc se mě nakrátko zmocňuje šílenství, že mívám záchvat podobný epileptickému. Při těch záchvatech, tvrdil jsem, odcházím do svého zvláštního pokoje a ona mě tam musí zamknout a držet mě tam po celé tři dny. Vezmu si s sebou jídlo a vodu, a také několik živých kuřat, a budu zahánět žízeň.

Otřáslo jí to, projevovala mi soucit a byla dost zmatená, ale nakonec souhlasila, že udělá, jak jí nakazuji. Myslím, že svým způsobem mě milovala, a byla ochotna udělat pro moje dobro téměř cokoli. Proto jsem vešel do místnosti a ona za mnou zamkla.

A přišla žízeň. Bylo to hrůzné. I když tu nebyla okna, věděl jsem, kdy přichází a odchází den. Přes den jsem spal jako obvykle – zato noci se změnily v rozmazanou šmouhu děsu. Hned první noc jsem zabil všechna kuřata a spolykal jsem je. Požadoval jsem, ať mě pustí, ale moje věrná panská odmítla. Rval jsem a sprostě jsem ji urážel. A pak už jsem jenom řval, vydával jsem nesouvislé zvuky jako zvíře. Vrhal jsem se proti stěnám, bušil jsem do dveří, až jsem měl krvavé pěsti, pak jsem se choulil do dřepu a chtivě jsem chlemtal vlastní krev. Pokoušel jsem se nehty prodrápat kamenem. Ven jsem se ale dostat nemohl.

Třetího dne jsem už byl chytřejší. Bylo to, jako by se moje horečka zlomila. Teď jsem byl na sestupu, stával jsem se sám sebou. Cítil jsem, jak se žízeň vytrácí. Zavolal jsem panskou ke dveřím a pověděl jsem jí, že je po všem, že už mě může pustit. Odmítla a odpověděla, že podle mého rozkazu mě má držet zavřeného po tři celé noci, což byla pravda. Smál jsem se a připustil jsem, že to tak je, ale namítal jsem, že záchvat už přišel a odešel, že, jak dobře vím, teď nepřijde zase měsíc. Pořád nechtěla odemknout dveře. Nevztekal jsem se na ni. Řekl jsem, že to chápu, chválil jsem ji za to, že tak dobře vykonává mé rozkazy.

Požádal jsem ji, ať tu zůstane a povídá si se mnou, protože se ve svém vězení cítím osamělý. Souhlasila, a tak jsme si povídali skoro hodinu. Byl jsem klidný, mluvil jsem souvisle, ba choval jsem se mile a byl jsem více než smířen s tím, že vevnitř strávím další noc. Mluvili jsme velmi rozumně a ona brzy uznala, že se podle řeči zdám být zcela ve své kůži. Pověděl jsem jí, jak je hodná a jak je svědomitá.

Vykládal jsem o jejích ctnostech a o své náklonnosti k ní. A nakonec jsem ji požádal, ať se za mne provdá, až budu zase volný.

Otevřela dveře. Tvářila se tak šťastně, Abnere. Byla tak šťastná a tak živá. Byla plná života. Šla mě políbit a já jsem ji objal a přitiskl jsem si ji k sobě. Několikrát jsme se políbili. Pak se moje rty zatoulaly na její krk, našel jsem tepnu a otevřel jsem ji. A pak… jsem se… krmil… dlouho.

Byl jsem tolik žíznivý a její život byl tak chutný. Ale když jsem ji pustil a ona se ode mě odpotácela, byla ještě stále naživu, i když už jen stěží, byla bledá ztrátou krve a umírala, ale stále byla při vědomí. Ten výraz jejích očí, Abnere. Ten výraz jejích očí.

Ze všeho, co jsem kdy udělal, bylo tohle nejstrašnější.

Zůstane se mnou navždy. Ten výraz v jejích očích.

Poté bylo moje zoufalství bezmezné. Pokoušel jsem se spáchat sebevraždu. Koupil jsem si stříbrnou dýku s rukojetí ve tvaru kříže – jak vidíš, pověry mě ještě stále měly v moci.

Proťal jsem si zápěstí, lehl jsem si do teplé lázně a čekal, až zemřu. Uzdravil jsem se. Po způsobu starých Římanů jsem nalehl na meč. Uzdravil jsem se. Den ode dne jsem se dozvídal víc o svých schopnostech. Hojil jsem se velmi rychle a bolest trvala jen krátký čas. Moje krev se srážela v podstatě okamžitě, bez ohledu na to, jak rozšklebenou ránu jsem si zasadil. Ať jsem už byl cokoli, očividně se to dosti podobalo zázraku.

Nakonec jsem na to přišel. Venku před domem jsem ke stěně zazdil dva silné železné řetězy. V noci jsem si nasadil pouta a klíč jsem zahodil tak daleko, jak jsem dokázal.

Velmi daleko. Čekal jsem na svítání. Slunce bolelo hůř, než jsem si pamatoval. Pálilo a oslepovalo mě. Všechno se mi rozmazalo. Kůže mi hořela. Myslím, že jsem začal křičet.

Vím, že jsem zavřel oči. Byl jsem venku hodiny a hodiny, stále blíž a blíž smrti. Nezbylo ve mně nic kromě pocitu viny.

A pak, kdo ví proč, jsem se v horečnatém umírání rozhodl žít. Jak a proč, to ti nedokážu říct. Zdálo se mi ale náhle, že jsem vždy miloval život, v sobě i ve druhých.

Proto mě zdraví a mládí a krása tak přitahovaly. Nenáviděl jsem se za to, že přináším světu smrt, a přece jsem v tom zase, zase zabíjím, i když tentokrát jsem obětí já sám.

Nemůžu smývat své hříchy jen další krví, další smrtí, pomyslel jsem si. Abych je odčinil, musím žít, přinášet světu život a krásu a naději, aby nahradily to vše, co jsem si vzal. Tehdy jsem se rozpomněl na uprchlé služebníky svého otce. Na světě jsou jiní zástupci mého plemene. Upíři, vlkodlaci, čarodějové, ať už jsou čímkoli, jsou někde ve tmě. Přemýšlel jsem, jak se vypořádávají s rudou žízní.

Kdybych je tak dokázal najít. Tam, kde nemohu důvěřovat lidem, mohu snad věřit vlastním. Mohli bychom si navzájem pomáhat a společně přemoct to zlo, které nás stravuje. Mohl bych se od nich učit.

Rozhodl jsem se nezemřít.

Řetězy byly velmi silné. Na to jsem dohlédl v obavě, že budu hledat únik před bolestí a smrtí. Nyní, ve svém odhodlání, jsem ale sebral větší sílu, než jakou jsem poznal kdy dříve, dokonce i tehdy, když mě hnala rudá žízeň.

Rozhodl jsem se zlámat řetězy, vyrvat je z kamenných stěn, do nichž jsem je upevnil. Tahal jsem a cloumal a trhal.

Nepovolovaly. Byly pevné. Byl jsem na slunci už dlouhé hodiny. Nejsem s to říct, co mne drželo při vědomí. Kůži jsem měl černou a spálenou. Bolest zesílila tak strašlivě, že jsem ji už sotva vnímal. Stále jsem se namáhal s řetězy.

Konečně se jeden z nich uvolnil. Ten levý. Kruh zasazený do zdi se vyvalil i s kupkou zdiva. Byl jsem napůl volný. Nicméně mi bylo k smrti zle a měl jsem podivná vidění. Věděl jsem, že brzy omdlím, a jakmile jednou klesnu na zem, už víc nevstanu, už nikdy nevstanu. A pravý řetěz se mi zdál být stejně pevný a zasazený jako před nekonečnou dobou, kdy jsem zahájil svůj zápas.

Ten řetěz nepovolil, Abnere. Přesto jsem se osvobodil a vyhledal jsem bezpečí svých chladných a černých sklepů, kde jsem ležel přes týden, snil jsem a hořel a zmítal jsem se v bolestech, ale neustále jsem se uzdravoval. Vrhl jsem se sám na sebe, víš, prokousal jsem si vlastní zápěstí, nechal jsem pravici ležet tam a pahýl jsem protáhl poutem.

Týden poté, když jsem zase nabyl vědomí, měl jsem opět ruku. Byla měkká a maličká, nedotvořená, bolavá. Bolela strašlivě. Ale po čase její kůže ztvrdla. Pak ruka napuchla, kůže popraskala a rozpadla se a ven vytekla hustá bledá tekutina. Když zaschla a odloupla se, pokožka pod ní byla zdravější. Tak se to stalo třikrát. Trvalo to vcelku přes tři týdny, ale když bylo po všem, nikdo by nepoznal, že jsem s rukou kdy něco měl. Žasl jsem.

To bylo v roce 1812, jenž znamenal bod obratu v mém životě.

Když se mi vrátila síla, zjistil jsem, že jsem z té zkoušky vyšel s obrovským odhodláním; změním život svůj i život svého lidu, osvobodím nás od toho, co otec nazval prokletím rudé žízně, umožním nám vrátit život a krásu, které odčerpáváme světu. Abych to dokázal, musel jsem vyhledat jiné, jako jsem já, a kromě zmizelých služebníků svého otce jsem neznal žádné. V té době však pátrání po nich nebylo možné. Anglie válčila s francouzským císařstvím a mezi oběma zeměmi nepanoval žádný obchod. Vynucený odklad mne neznepokojoval. Věděl jsem, že mám tolik let, kolik bude zapotřebí.

Při čekání jsem začal studovat medicínu. O mém lidu samozřejmě nebylo nic známo. Samotná naše existence byla jen bájí. Mnoho jsem se ale mohl dozvědět o vaší rase, tak podobné, a přece tak nepodobné mé vlastní. Spřátelil jsem se s řadou lékařů, s předním chirurgem té doby, s několika univerzitními lékaři z velmi známé fakulty. Četl jsem lékařská pojednání, stará i nová. Ponořil jsem se do chemie, biologie, anatomie, dokonce i do alchymie, a snažil jsem se proniknout do podstaty věci. Abych mohl podnikat pokusy, zařídil jsem si dokonce vlastní laboratoř, právě v té místnosti, kterou jsem kdysi použil jako své proklaté vězení.

Když jsem nyní bral život – a dělal jsem to každý měsíc –, odnášel jsem si, kdykoli to šlo, tělo s sebou, studoval jsem je, pitval. Jak jsem prahl po mrtvole někoho mého rodu, Abnere, abych mohl porovnat rozdíly!

Ve druhém roce svých výzkumů jsem si uřízl prst z levé ruky. Věděl jsem, že mi doroste. Potřeboval jsem vzorek vlastních tkání k rozboru a pitvě.

Uťatý prst nepostačoval k tomu, aby mi zodpověděl byť setinu mých otázek, bolest se nicméně vyplatila díky tomu, co jsem se dozvěděl. Kost, svaly i krev vykazovaly významné rozdíly oproti lidským tkáním. Krev byla stejně jako svaly světlejší a chybělo jí několik prvků obsažených v lidské krvi. Naproti tomu kosti obsahovaly těchto prvků více. Byly zároveň silnější i ohebnější než lidské kosti.

Kyslík, ten zázračný plyn Priestleyho a Lavoisiera, byl v krvi i ve tkáni svalů obsažen ve výrazně větší míře než ve srovnatelných vzorcích odebraných od příslušníků vaší rasy.

Nevěděl jsem, co z toho všeho mám vyvozovat, ale v hlavě mi horečně vířily teorie. Zdálo se mi, že snad nedostatečnost mé krve má nějakou souvislost s nutkáním pít krev jiných. Toho měsíce, když žízeň přišla a odešla a já jsem si vybral oběť, jsem si odebral krev a vzorek jsem zkoumal. Složení mé krve se změnilo! Nějak jsem přeměnil krev oběti na svou vlastní, zahustil a obohatil jsem ji, přinejmenším na čas. Poté jsem si odebíral krev denně.

Výzkum prokázal, že má krev řídne každým dnem.

Pomyslel jsem si, že se možná rudá žízeň ozývá, když poměr dosáhne jistého kritického bodu.

Mé předpoklady však ponechávaly bez odpovědi řadu otázek. Proč zvířecí krev nedokáže žízeň utišit? Proč to nedokáže dokonce ani lidská krev odebraná mrtvole? Ztrácí snad smrtí nějakou vlastnost? A proč se mne žízeň nezmocňovala, dokud mi nebylo dvacet? Co celé ty roky předtím? Neznal jsem žádné odpovědi, nevěděl jsem ani, jak je najít, ale měl jsem teď alespoň naději, měl jsem výchozí bod. Začal jsem vyrábět lektvary.

Co ti o tom mohu říct? Trvalo to roky, vyžádalo si to nekončící pokusy, studium. Používal jsem lidskou krev, zvířecí krev, všemožné kovy a chemikálie. Vařil jsem krev, sušil jsem ji, pil jsem ji nezpracovanou, míchal jsem ji s pelyňkem, pálenkou, s odporně páchnoucími lékařskými konzervačními látkami, s bylinami, solemi. Pil jsem tisíc lektvarů, ale marně. Dvakrát mi bylo tak zle, že se můj žaludek vzbouřil a vyzvrátil všechnu tu směs, kterou jsem spořádal. Vždy to bylo bezvýsledné. Mohl jsem polykat lektvary a sklenice krve a léků po stovkách, i tak mne rudá žízeň vyhnala do ulic na lov. Zabíjel jsem teď bez pocitu viny, protože jsem věděl, že pátrám po řešení, že svou zvěrskou povahu jednou přemohu. Nezoufal jsem si, Abnere.

A konečně, v roce 1815, jsem řešení našel.

Chápej, některé moje směsi zabíraly přece jen víc než jiné, a s těmi jsem pak pracoval dál, vylepšoval je, to změnil, ono přidal, trpělivě, zkoušel jsem jedno po druhém a bez ustání jsem také pátral po nových přístupech. Základem směsi, kterou jsem nakonec vyvinul, je převážně ovčí krev s výrazným dodatkem alkoholu, který, jak se domnívám, uchovává její vlastnosti. Takový popis však nemístně zjednodušuje. Ve směsi je také dosti opia, pro uklidnění a pěkné vidiny, dále draselné soli a železo a pelyněk, a také různé byliny a dávno nepoužívané alchymické přípravky.

Pátral jsem po tom receptu po tři roky – a jedné noci v létě roku 1815 jsem tu směs vypil jako mnohé jiné lektvary předtím. A té noci ke mně rudá žízeň nepřišla.

Následující noci jsem pocítil počátky horoucího neklidu, který ohlašuje propuknutí rudé žízně, a tak jsem si nalil sklenku svého nápoje, popíjel jsem a zpola jsem se bál, že můj triumf byl pouhým snem a iluzí. Ale ten pocit odezněl.

Nežíznil jsem ani tu noc, nevyšel jsem ven lovit a zabíjet.

Okamžitě jsem se dal do práce a vyráběl jsem onu tekutinu ve velkých množstvích. Není vždy snadné smíchat ji přesně správně, a pokud směs přesná není, nemá žádný účinek. Přesto jsem pracoval usilovně. Viděl jsi výsledek, Abnere. Můj zvláštní nápoj. Nikdy se od něj příliš nevzdaluji. Abnere, podařilo se mi to, čeho nikdo z mého plemene ještě nedosáhl, i když tehdy, v tom vítězném rozjaření, jsem to ještě nevěděl. Započal jsem pro náš lid novou epochu, a pro ten tvůj také. Tma beze strachu, konec hry na lovce a kořist, na skrývání a zoufalství. Už žádné noci krve a ponížení. Abnere, přemohl jsem rudou žízeň!

Teď vím, že jsem měl neobyčejné štěstí. Moje znalosti byly povrchní a omezené. Domníval jsem se, že rozdíly mezi našimi rasami spočívají výhradně v krvi. Až později jsem zjistil, jak moc se mýlím. Měl jsem dojem, že přebytek kyslíku je tak či onak zodpovědný za to, jak horečka rudé žízně uhání mými žilami. Dnes si myslím, že kyslík spíše dává mé rase její sílu a pomáhá jí s hojením. Nyní vím, že většina z toho, co jsem v roce 1815 považoval za jisté, jsou nesmysly. Ale na tom nesejde, protože moje řešení nesmyslné není.

I od té doby jsem zabíjel, Abnere, to nebudu popírat. Ale zabíjel jsem tak, jako to dělají lidé, z lidských důvodů. A od té noci ve Skotsku v roce 1815 jsem neochutnal krev a neucítil zničující účinky rudé žízně.

Nepřestal jsem však studovat, tehdy ani nikdy poté.

Vědění pro mne chovalo jistou krásu, já jsem se vší krásou těšil – a ještě mi zbývalo mnohé, co musím zjistit o sobě a svém lidu. S tím velikým objevem se však změnilo zaměření mého výzkumu a já jsem začal pátrat hlavně po jiných představitelích své rasy. Nejdříve jsem používal zmocněnce a dopisy. Později, když nastal mír, jsem cestoval po kontinentu sám. Tak jsem zjistil, jak zemřel můj otec. A co důležitějšího, ve starých provinčních archivech jsem se dočetl, odkud přišel – či spíše odkud tvrdil, že přišel. Šel jsem po stopě skrz Porýní, pak přes Prusko a Polsko. Co se Poláků týče, na otce si jen matně vzpomínali jako na obávaného poustevníka, o kterém jim šeptem vyprávěli jejich dědové. Někteří říkali, že patřil k řádu německých rytířů. Ostatní mě naváděli spíše dál k východu, na Ural.

Bylo to lhostejné; Němečtí rytíři zanikli už před staletími a pohoří Ural je příliš rozsáhlé, než abych je mohl naslepo propátrávat.

Protože jsem se ocitl ve slepé uličce, rozhodl jsem se riskovat. Vzal jsem si veliký stříbrný prsten a kříž, doufal jsem, že tím dostatečně zaženu všechny řeči a pověry, a začal jsem se otevřeně vyptávat na upíry, vlkodlaky a další podobné báje. Někteří se mi vysmáli nebo si ze mě utahovali, pár se jich pokřižovalo a vytratilo se, ale většinou lidé ochotně tomu prostoduchému Angličanovi za skleničku nebo jídlo navykládali lidové báchorky, které tolik chtěl slyšet. Podle jejich historek jsem se snažil zjistit správný směr. Roky utíkaly a já jsem stále pátral. Naučil jsem se polsky, bulharsky a trochu rusky. Četl jsem noviny v desítce jazyků, hledal jsem zprávy o úmrtích, jež by nesla stopy podobné rudé žízni. Dvakrát jsem byl přinucen vrátit se do Anglie, přichystat další dávku svého nápoje a trochu dohlédnout na svůj majetek.

A nakonec oni našli mě.

Byl jsem v Karpatech, v hrubé venkovské hospodě.

Vyptával jsem se kdekoho a řeči o mých dotazech se šířily od úst k ústům. Byl jsem unavený a skleslý a začínal jsem už cítit první záchvěvy žízně, a tak jsem se vrátil do pokoje časně, dávno před úsvitem. Seděl jsem před popraskávajícím ohněm, popíjel jsem svůj nápoj a tu jsem uslyšel zarachtání.

Zprvu jsem si myslel, že to bouřka lomcuje ojíněnými okny.

Otočil jsem se – v pokoji byla až na záři z krbu tma – a okno někdo zvenčí otevřel a proti tmě a sněhu a svitu hvězd se rýsovala postava muže stojícího na římse. Seskočil z ní lehce jako kocour, při dopadu nenadělal žádný hluk, mrazivý zimní vítr běsnící venku se dral kolem něj do pokoje. Byl snědý, ale oči mu jen hořely, Abnere, prostě hořely. „Zajímal ses o upíry, Angličane,“ zašeptal slušnou angličtinou a potichu za sebou zavřel okno.

Byl to strašidelný okamžik, Abnere. Rozechvěl jsem se, snad to bylo mrazem, jenž naplnil místnost, ale myslím, že spíše ne. Viděl jsem toho cizího muže tak, jak tolik lidí tvého druhu vidělo mě, než jsem se jich zmocnil a nakrmil jsem se krví jejich života; temného a s horoucíma očima a děsivého, zubatý stín pohybující se s jistotou a elegancí, jenž hovoří pochmurným šepotem. Když jsem se začal zvedat ze židle, popošel do světla. Spatřil jsem jeho nehty. Vlastně spíše drápy, přes deset centimetrů dlouhé, s černými a ostrými konci. Pak jsem vzhlédl a uviděl jsem jeho tvář. A byla to tvář, kterou jsem znal z dětství, a jak jsem tak na ni hleděl, vybavilo se mi opět i jméno. „Simone,“ řekl jsem.

Zarazil se. Naše oči se setkaly.

Díval ses mi do očí, Abnere. Všiml sis, myslím, jaká je v nich síla, a možná jsi zaznamenal i další věci, temnější věci.

Tak je tomu s celým naším plemenem. Mesmer psal o zvířecím magnetismu, o podivné síle, jež dlí ve všech živých tvorech, jen v některých je silnější než v jiných. Našel jsem tuto sílu někdy i u lidí. Za války třeba dva důstojníci nařídí svým mužům, aby se pustili do stejného bláznivě odvážného útoku. Jednoho vlastní vojáci za tu troufalost zabijí. Druhý, ačkoli použil tatáž slova v téže situaci, přiměje své muže, aby jej ochotně následovali na jistou smrt. Domnívám se, že Bonaparte měl tuto moc ve velké míře. Ale členové naší rasy jí mají nejvíce. Je v našem hlasu a především pak v našich pohledech. Jsme lovci a očima umíme uchvátit a uklidnit svou přirozenou kořist, podřídit ji své vůli, někdy ji dokonce i přimět, aby se sama účastnila vlastního skolení.

Tehdy jsem o tom nic nevěděl. Viděl jsem jen Simonovy oči, jejich žár, jejich vztek a podezřívavost. Cítil jsem, jak v nich hoří žízeň, a ten pohled probudil i mou vlastní, malátně spící touhu po krvi, posílil ji tolik, až jsem dostal strach.

Nedokázal jsem odvrátit oči. On také ne. Mlčky jsme se na sebe dívali, pomaličku a ostražitě jsme se obcházeli v kruhu a vpíjeli jsme se do sebe pohledy. Moje sklenka spadla na podlahu a rozbila se.

Nejsem s to říci, jak mnoho času uteklo. Konečně však Simon sklopil pohled a bylo po všem. Potom udělal cosi překvapivého a podivného. Klekl si přede mnou, prokousl si na zápěstí žílu a podřízeně ke mně vztáhl ruku. „Krevní pane,“ řekl francouzsky.

Pohledem na tekoucí krev, jež byla tak blízko, mi znovu vyschlo v hrdle. Natáhl jsem se, chytil jsem jeho ruku, celý roztřesený jsem se k ní začal sklánět. Pak jsem se vzpamatoval. Dal jsem mu pohlavek a rychle jsem se odvrátil. Láhev stála na stole vedle krbu. Nalil jsem dvě sklenky, jednu jsem naráz vypil a druhou jsem mu podal.

Nechápavě se na mě díval. „Vypij to,“ poručil jsem mu, a on poslechl. Byl jsem krevní pán a moje slovo bylo zákonem.

To byl začátek. Tehdy v Karpatech v roce 1826 to začalo.

Simon byl jedním ze dvou přívrženců mého otce, jak jsem věděl. Můj otec byl krevním pánem. Po jeho smrti Simon převzal vedení, protože byl silnější. Následující noci mě odvedl na místo, kde žil, do pohodlné místnosti v troskách staré horské tvrze. Tam jsem potkal i ostatní; ženu, v níž jsem poznal služebnou ze svého dětství, a další dva zástupce našeho druhu, ty, kterým říkáš Smith a Brown.

Simon byl jejich pánem. Teď jsem se jím stal já. A co víc, přinesl jsem jim osvobození z pout rudé žízně.

A tak jsme pili, strávili jsme v klidu mnohou noc a já jsem se z jejich úst dozvídal o dějinách a způsobech lidí noci.

Jsme starý lid, Abnere. Dávno před tím, než tvoje rasa zbudovala města na horkém jihu, se moji předci proháněli temnými zimami severní Evropy a lovili. Naše báje praví, že pocházíme z Uralu, anebo snad ze stepí, a že jsme se po staletí šířili k západu a k jihu. Žili jsme v Polsku dávno před Poláky, kradli jsme se německými lesy dlouho před příchodem germánských barbarů, ovládali jsme ruské stepi před Tatary, před Novgorodem Velikým. Když říkám, že jsme starý lid, nemluvím o staletích, ale o tisíciletích.

Milénia ubíhala v chladu a ve tmách. Báje říkají, že jsme byli divocí, prohnaná nahá zvířata neoddělitelná od tmy, rychlá a smrtící a svobodná. Délkou věku jsme překonávali všechna ostatní zvířata, bylo nemožné nás zabít, byli jsme pány a vládci všeho stvoření. Tak říkají naše příběhy. Vše, co chodilo po dvou i po čtyřech nohou, před námi v hrůze prchalo. Vše živé bylo pro nás pouhou potravou. Přes den jsme v celých rodinných smečkách spali v jeskyních. V noci jsme vládli světu.

A pak do našeho světa od jihu přišli tví lidé. Lidé dne, lidé nám tak podobní a tolik nepodobní. Byli jste slabí.

Zabíjeli jsme vás snadno a působilo nám to radost, neboť jsme ve vás nacházeli krásu a můj lid byl ke kráse přitahován vždy. Snad právě to, jak jste nám podobní, nás k vám tolik přitahovalo, kdo ví. Po staletí jste byli prostě jen naší kořistí.

Avšak čas přináší změny. Můj lid je velmi dlouhověký, ale slabý počtem. Nutkání pářit se je u nás kupodivu nepřítomno, zatímco vás lidi ovládá tak skálopevně, jako nás ovládá rudá žízeň. Když jsem se zeptal na svou matku, Simon mi prozradil, že samci naší rasy cítí touhu jedině tehdy, když samice začne hárat, a to se stává velmi vzácně – nejčastěji, když ti dva spolu zabili. A i v tom případě ženy bývají málokdy plodné – a jsou za to vděčný, protože početí pro ně obvykle znamená smrt. Simon mi pověděl, že i já jsem zabil svou matku, když jsem se prodral ven z jejího lůna a napáchal jsem při tom takové škody, že s tím ani její regenerační schopnosti nemohly nic udělat. Stejně to bývá ve většině případů, když naši lidé přicházejí na svět.

Započínáme své životy stejně, jak je poté vedeme: v krvi a smrti.

Je v tom jistá rovnováha. Bůh, pokud v něj věříš, anebo Příroda, pokud víru nemáš, dávají i berou. Můžeme žít i tisíc let či déle. Kdybychom byli stejně plodní jako vy, brzy bychom tento svět zaplnili. Vaše plemeno se množí a množí a množí, hemží se jako hejna much, ale jako mouchy také pomíráte na kdejaké drobné zranění a nemoc, nad kterými my sotva krčíme rameny.

Není se co divit, že zprvu jsme o vás neměli valné mínění. Jenže vy jste se množili a stavěli města a hromadili vědění. Rozumem jste vládli stejně jako my, jenomže my jsme ten svůj nikdy neměli důvod použít, natolik silní jsme byli. Vaše rasa přivedla na svět oheň, vojska, luky a kopí a oděvy, umění a jazyky. Civilizaci, Abnere. A jako civilizovaní jste už nebyli jen kořistí. Pronásledovali jste nás, zabíjeli jste nás ohněm a kůly, ve dne jste přepadali naše jeskyně. Náš počet, který nikdy nebyl právě vysoký, začal setrvale klesat. Bojovali jsme proti vám a umírali, anebo jsme před vámi prchali, ale kamkoli jsme šli, váš lid nám byl v patách. Konečně jsme udělali to, co jsme udělat byli nuceni. Poučili jsme se od vás.

Převzali jsme oděvy i oheň, zbraně i jazyky, prostě vše.

Jak asi chápeš, nic z toho jsme neměli vlastního. Proto jsme si to půjčili od vás. Kromě toho jsme se také začali organizovat, začali jsme přemýšlet a plánovat – a konečně jsme s vámi zcela splynuli, žili jsme ve stínech vámi vybudovaného světa, předstírali jsme, že patříme k vám, vykrádali jsme se v noci utišit žízeň vaší krví a ve dne jsme se skrývali ve strachu před vámi a vaší pomstou. Takový byl příběh mého plemene, lidu noci, po většinu dějin.

Vyslechl jsem to od Simona, stejně jako on to před lety slyšel od jiných, nyní jíž dávno zabitých a mrtvých. Simon byl ze skupiny, kterou jsem našel, nejstarší, tvrdil, že mu je téměř šest set let.

Dozvěděl jsem se také jiné věci, báje, které sahají daleko za naše ústně předávané dějiny, až kamsi k samotnému našemu původu, do matných počátků času. Dokonce i v tom jsem spatřoval ruku vašeho lidu, protože naše mýty byly převzaty z vaší, křesťanské Bible. Brown, který se kdysi vydával za kněze, mi přečetl úryvky z knihy Genesis, o Adamovi a Evě a jejich dětech, Kainovi a Ábelovi, prvních a jediných lidech. Když však Kain zabil Ábela, odešel do vyhnanství a našel si ženu ze země Nód. Kniha Genesis nevysvětluje, kde se ta žena vzala, když ti zmínění byli jedinými lidmi na světě. Brown mi to nicméně vysvětlil: Nód byla země noci a tmy, tvrdil, a tato žena byla matkou našeho plemene. Pocházíme z ní a z Kaina, a tak jsme dětmi Kainovými, my a nikoli černí lidé, jak se někteří z vašich domnívají. Kain zabil bratra a skryl se, a tak i my musíme zabíjet naše vzdálené bratrance a skrývat se, jakmile vzejde slunce, neboť slunce, to je tvář Boží. Zůstáváme dlouhověcí, jako byli všichni lidé za dávných dnů, jež se popisují v Bibli, ale naše životy jsou prokleté a my je musíme trávit ve strachu a temnotě. Dozvěděl jsem se, že tomuto věří mnoho našich lidí. Jiní mají zase jiné mýty, ba někteří i přijímají ty zkazky o upírech, které vyslechli, a sami věří, že jsou neživým zosobněním zla.

Naslouchal jsem vyprávění o dávno zesnulých předcích, o bojích a pronásledování, o našem kočování. Smith mi vykládal o velké bitvě, k níž došlo před tisícem let na pustých březích Baltu. Tehdy prý několik set našich napadlo v noci tisíce a tisíce lidí, takže ráno slunce vyšlo nad polem plným krve a mrtvol. Připomnělo mi to Byronova Sennacheriba. Simon mi vyprávěl o nádheře starého Babylonu, kde mnozí z naší rasy žili v blahobytu po staletí; byli v tom velikém a lidnatém městě neviditelní, pak ale přišli křižáci, vydrancovali je a vyplenili a mnohé z našich upálili u kůlů. Ti nájezdníci nosili kříže, a tak mne napadlo, jestli právě tohle není skutečnou příčinou báje o tom, že se naše plemeno tohoto křesťanského symbolu bojí a děsí. Ode všech jsem pak vyslechl legendu o městě, které jsme vystavěli, o velikém městě noci, zbudovaném ze železa a černého mramoru v jakýchsi temných jeskyních v srdci Asie, u břehů podzemní řeky, u moře, jehož se nikdy nedotkly paprsky slunce. Všichni se zaříkali, že naše město bylo velkolepé dávno před Římem, ba i před Urem, což bylo v křiklavém rozporu se vším, co mi předtím vyprávěli o našich dějinách, o tom, jak jsme nazí pobíhali po měsícem osvětlených zimních lesích. Podle tohoto mýtu jsme byli vyhnáni z města pro jakýsi zločin a po tisíce let bloudíme v zapomnění, ztraceni. Avšak město stále stojí a jednoho dne se z našeho lidu zrodí král, krevní pán větší než kterýkoli před ním, král, jenž shromáždí naši rozptýlenou rasu a dovede nás zpět do města noci, jež leží vedle moře bez slunce.

Abnere, právě toto vyprávění na mne zapůsobilo nejsilněji ze všeho, co jsem vyslechl a o čem jsem se dozvěděl. Pochybuji, že nějaké takové rozlehlé podzemní město existuje, pochybuji, že kdy existovalo, ale už jen slyšet tuto pověst pro mě znamenalo uvěřit, že moji lidé nejsou ti zlí, duchaprázdní upíři z bájí. Nemáme sice vlastní výtvarné umění, literaturu, ba ani jazyk, ale ten příběh mi dokazoval, že vládneme schopností snít, vymýšlet si. Nikdy jsme nebudovali, netvořili, jen jsme kradli vaše věci a žili ve vašich městech a krmili se vaším životem, vaší životní silou, vaší krví… ale mohli bychom tvořit, kdybychom k tomu dostali možnost, mohli bychom, když v sobě chováme schopnost šeptat si příběhy o vlastních městech. Rudá žízeň však je naším prokletím, to ona udělala z našich dvou ras nepřátele a okradla můj lid o všechny vznešenější tužby.

Opravdu, znamení Kainovo.

Měli jsme své veliké vůdce, Abnere, z prošlých staletí známe své krevní pány, skutečné i vymyšlené. Měli jsme své Caesary, své Šalomouny, své Kněze Jany. Čekáme však stále na svého vykupitele, chápeš? Čekáme na svého Krista.

Choulil jsem se v troskách toho ponurého hrádku, poslouchal jsem, jak venku skučí vítr, Simon a ostatní pili můj nápoj a vykládali mi skazky a prohlíželi si mě pronikavýma, horečnatýma očima, a došlo mi, co si o mně myslí. Všichni byli o stovky let starší než já, ale já jsem byl silnější, byl jsem krevní pán. Přinesl jsem jim elixír, který zahnal rudou žízeň. Připadal jsem jim napůl jako člověk.

Abnere, oni ve mně viděli vykupitele z legendy, přislíbeného krále upírů. A já jsem se toho nemohl zříct.

Tehdy jsem pochopil, že právě to je můj osud: vyvést svou rasu z temnot.

Chci dokázat tolik věcí, Abnere, tolik věcí. Tvůj lid je bázlivý a pověrčivý a plný nenávisti, a tak můj lid musí prozatím zůstat skryt. Zažil jsem, jak válčíte mezi sebou, četl jsem o Vladu Tepešovi – který mimochodem nebyl jedním z nás –, o něm i o Gaiu Caligulovi a dalších vládcích, viděl jsem, jak tvoji lidé upalují stařeny, protože je podezřívají, že patří k nám, a tady v New Orleansu jsem se stal svědkem toho, jak se navzájem zotročujete, jak jiné lidi bičujete a prodáváte jako zvířata jen kvůli jiné barvě kůže. A přitom jsou vám černí příbuznější, bližší, než kdy bude moje rasa. Dokonce můžete mít děti s jejich ženami, ačkoli mezi dnem a nocí podobné křížení možné není. Kdepak, máme-li si zachovat bezpečí, musíme zůstat před vaším lidem skryti.

Ale doufám, že když se osvobodíme od rudé žízně, po nějaké době se budeme moci dát poznat těm osvícenějším z vás, mužům učeným a zběhlým ve vědách, vašim vůdcům.

Mohli bychom si navzájem tolik pomoct, Abnere! Můžeme vás poučit o vašich vlastních dějinách, můžeme vás naučit, jak se uzdravovat, jak žít déle. Na naší straně to zatím jen začalo. Porazil jsem rudou žízeň a sním o tom, že s pomocí druhých jednou dobudu i samo slunce, takže budeme moci volně chodit ve dne. Vaši chirurgové a lékaři by mohli našim ženám pomoct při porodech, aby rození dětí neznamenalo smrt.

Žádné hranice neomezují to, co by moje rasa mohla vytvořit a dokázat. Jak jsem tehdy naslouchal Simonovi, uvědomil jsem si, že bych z nás mohl udělat jeden z velkých národů světa. Než ale s čímkoli z toho začnu, musím svoji rasu nejprve najít.

Úkol to nebyl snadný. Simon říkal, že za jeho mládí nás bylo téměř tisíc, roztroušených po Evropě od Uralu po Británii. Báje praví, že někteří z nás se odstěhovali na jih, do Afriky, anebo východně, do Mongolska a Číny, ale o podobných taženích nejsou žádné důkazy. Z té tisícovky, která žila v Evropě, většina podlehla ve válkách nebo v čarodějnických procesech, jiní zase byli uštváni, když se začali chovat neopatrně. Simon odhadoval, že nás zbyla asi stovka, možná méně. A ti, kdo přežili, jsou rozptýlení a ukrytí.

A tak jsme začali s hledáním, jež trvalo deset let.

Nebudu tě nudit všemi podrobnostmi. V jednom ruském kostele jsme našli ty knihy, které jsi viděl v mé kajutě, jedinou písemnou památku, která kdy vyšla z rukou někoho z mé rasy. Po čase jsem písmo rozluštil a přečetl jsem si melancholický příběh o obci padesáti lidí krve, o jejich strastech a stěhováních a bitvách, o tom, jak umírali. Všichni zahynuli, poslední tři ukřižovali a upálili stovky let před mým narozením. V Transylvánii jsme našli vypálené vnější stěny horské tvrze a ve sklepeních pod ní kosterní pozůstatky dvou příslušníků mé rasy, jimž ze žeber trčely hnijící dřevěné kůly a jejichž lebky byly nastrčené na tyčích.

Díky zkoumání těchto kostí jsem se mnohému přiučil, ale nenašli jsme nikoho, kdo by přežil. V Terstu jsme našli rodinu, která nikdy nevycházela ven za dne, šeptem se o nich říkalo, že jsou podivně bledí. A opravdu byli. Byli albíni. V Budapešti jsme narazili na bohatou ženu, odpornou stvůru, která bičovala své služky, pouštěla jim žilou pijavicemi a noži a jejich krev si pak vtírala do kůže, aby si zachovala krásu. Ale i ona byla jednou z vás. Přiznám se, že jsem ji zabil vlastníma rukama, tak strašlivý odpor jsem k ní cítil. Ji žádná žízeň nepoháněla; dělala to, co dělala, výhradně ze zloby, a to mě rozzuřilo. Nenašli jsme nic a nakonec jsme se vrátili do mého skotského domova.

Roky ubíhaly. Jediná žena v naší skupince, Simonova přítelkyně a služka, kterou jsem znal z dětství, v roce 1840

zemřela. Příčinu jsem nikdy nedokázal zjistit. Nebylo jí ještě ani pět set let. Rozpitval jsem ji a poučil jsem se o tom, jak velmi odlišní a velmi nelidští jsme. Měla přinejmenším tři orgány, které jsem u lidských mrtvol nikdy neviděl. O jejich účelu mám jen matnou potuchu. Její srdce bylo oproti lidskému poloviční, délka jejích střev byla jen zlomkem oproti délce těch lidských, měla druhý žaludek – zřejmě určený výhradně pro trávení krve. A bylo toho ještě víc, jenže na tom nezáleží.

Hodně jsem četl, učil jsem se dalším jazykům, trochu jsem psal básně, pletl jsem se do politiky. Chodili jsme do nejlepší společnosti, přinejmenším my dva se Simonem.

Smith a Brown, jak jim říkáš, nikdy nejevili větší zájem o angličtinu a bývali spíše o samotě. Dvakrát jsme se Simonem vyrazili na kontinent za novým pátráním. Jednou jsem jej na tři roky poslal samotného do Indie.

A konečně, nejsou to ani dva roky, jsme našli Katherine.

Žila v Londýně, přímo nám pod nosem. Samozřejmě patřila k našemu plemeni. Významnější ale bylo, co nám vyprávěla.

Prý že kolem roku 1750 se početná skupina našich lidí rozptýlila po Francii a Bavorsku a Rakousku, ba i po Itálii.

Uvedla pár jmen a Simon je poznával. Po celé roky jsme po těchto lidech neúspěšně pátrali. Katherine nám pověděla, že jednoho z nich vystopovala a zabila policie v Mnichově roku 1753 nebo kolem něj, načež se ostatní velice vyděsili.

Jejich krevní pán dospěl k závěru, že Evropa je už příliš lidnatá a příliš uspořádaná, než aby tu bylo bezpečno. Žili jsme ve škvírách a ve stínech – a zdálo se, že těch stále a stále ubývá. Proto si pronajal loď a všichni vypluli z Lisabonu do Nového světa, kde divošství a nekonečné lesy a drsné koloniální podmínky slibovaly snadnou kořist a bezpečí. Katherine neměla ponětí, proč se můj otec a jeho skupinka k vystěhovalcům nepřidali. I ona s nimi měla jet, ale když putovala do Lisabonu, postihovaly ji deště a bouřky a kočáru se rozbilo kolo a ona dorazila, když už byli pryč.

Samozřejmě jsem okamžitě vyrazil do Lisabonu a podrobně jsem prozkoumal všechny zachovalé záznamy o lodní přepravě. Po čase jsem zjistil, že dotyčná loď se nikdy nevrátila, jak jsem ostatně tušil. Když byli tak dlouho na moři, neměli na vybranou a museli se živit posádkou, jedním lodníkem po druhém. Otázka byla, zda loď vůbec v pořádku dorazila do Nového světa. O tom jsem nenacházel žádné záznamy. Ale zjistil jsem, kde měli původně v úmyslu přistát. V neworleanském přístavu. Odsud by se jim díky Mississippi otevíral dokořán celý kontinent.

Pak už se vše nabízelo samo. Přijeli jsme sem. Cítil jsem zcela jistě, že je najdeme. Napadlo mě, že když si opatřím parník, mohl bych se těšit přepychu, jakému jsem uvykl, a získal bych volnost a pohyblivost nutné pro pátrání. Povodí řeky se výstředníky jen hemží. Několika dalších si sotva kdo všimne. A pokud se po proudu i proti němu přece jen rozlétnou zvěsti o nádherné lodi a jejím podivném kapitánovi, jenž vychází pouze v noci, tím lépe. Ty povídačky se možná dostanou k těm pravým uším a oni mne vyhledají, jak to udělal před mnoha lety Simon. Proto jsem se informoval a jednoho večera v St. Louis jsme se setkali.

Ostatní už myslím znáš, anebo si to umíš domyslet. Ale povím ti ještě jednu věc. Když jsi mi v New Albany ukázal náš parník, nijak jsem své uspokojení nehrál. Sen Ockerwee je nádherný, Abnere, a tak to také mělo být. Poprvé se stalo, že se svět díky jednomu z nás obohatil o něco krásného. Je to nový počátek. Jen mě poněkud vylekalo, jak zní jméno té lodi. „Sen o krvi“, to je až příliš výstižné. Simon však poukázal na to, že takový název jistě zaujme každého z naší rasy, který ho třeba jen zaslechne.

To je můj příběh, téměř celý můj příběh. Pravda, na které jsi tak trval. Byl jsi ke mně po svém způsobu upřímný a já věřím tvému tvrzení, že nejsi pověrčivý. Pokud se mají mé sny uskutečnit, musí jednou přijít čas, kdy si noc a den stisknou ruce přes soumračnou hranici strachu, která leží mezi nimi. Musí přijít čas, kdy bude třeba odvážit se nebezpečí. Ať se to tedy stane teď a s tebou. Moje sny a tvoje sny, náš parník, budoucnost tvého lidu a mého lidu, upírů a dobytka – to vše teď odevzdávám tvému soudu, Abnere. Co bude dál? Důvěra, anebo strach? Krev, anebo dobré víno? Přátelství, anebo svár?

Kapitola patnáctá

Na palubě parníku SEN OCKERWEE.

New Orleans, srpen 1857

V tichu těžkém jako olovo, jež následovalo po Joshuově vyprávění, slyšel Abner Marsh vlastní rovnoměrný dech a údery svého srdce, jež se namáhalo v prsou. Zdálo se mu, že Joshua mluvil snad hodiny, ale v černotě kajuty si to neměl jak ověřit. Venku už by se klidně mohlo rozednívat. Toby možná vaří snídani, cestující z první třídy si dopřávají ranní špacír po promenádě na kotelní palubě, nábřeží už se hemží čilým ruchem. Ale v Yorkově kajutě noc pokračuje dál, bez konce.

Vybavila se mu slova té zatracené básničky, uslyšel sám sebe, jak říká: „Ráno je tu, leč mizí zas, ač nepřineslo den.“

„Temnota,“ řekl Joshua tiše.

„A ty jsi v ní prožil celej život, sakra,“ ošil se Marsh.

„Žádný ráno… nikdy. Bože, Joshuo, jak to sneseš?“

York neodpověděl.

„To je šílený,“ pokračoval Marsh. „Potrefenější historku jsem v životě neslyšel. Ale ať mě čert vezme, musím říct, že ti věřím.“

„V to jsem doufal. A co teď, Abnere?“

Tohle je ta těžší část, pomyslel si Abner Marsh. „Já nevím,“ řekl poctivě. „Všechny ty lidi, co jsi zabil, jak říkáš… ale stejně je mi tě tak nějak líto. Nevím, jestli je to správný. Možná bych se tě měl snažit zabít, možná je to jediná věc, co by křesťan měl udělat, krucinál. A možná bych se ti měl snažit pomoct.“ Odfrkl si, to dilema mu vadilo. „Asi bych si měl poslechnout ještě trochu víc a počkat, než si to rozmyslím. Protože ty jsi něco vynechal, Joshuo. Z toho, co jsi udělal.“

„Prosím?“

„New Madrid,“ vysvětlil Abner Marsh rázně.

„Ta krev na mých rukou,“ pochopil Joshua. „Co ti mám vykládat, Abnere? V New Madridu jsem vzal život. Ale nebylo to tak, jak jsi možná tušil.“

„Tak mi teda pověz, jak to bylo. Jen do toho.“

„Simon mi pověděl mnoho věcí z dějin našeho lidu; vylíčil mi naše tajemství, naše zvyky, naše způsoby. A jedna věc, o níž mluvil, mi připadala nesmírně znepokojivá, Abnere. Tenhle svět, který jste vybudovali, je svět denního světla, takže se nám v něm nežije lehce. Někteří z nás, aby si to usnadnili, se někdy uchýlí ke službám jednoho z vás.

Můžeme k tomu použít sílu, která sídlí v našich očích a v našem hlasu. Můžeme nasadit svou sílu, vitalitu, příslib nekončícího života. Můžeme pro vlastní účel využít právě těch bájí, kterými jste nás vy lidé opředli. Za pomoci lží a strachu a slibů si dokážeme opatřit lidského otroka. Takový tvor může být velmi užitečný. Může nás chránit za dne, chodit tam, kam my nemůžeme, pohybovat se mezi lidmi, aniž by vzbudil podezření.

V New Madridu došlo ke vraždám. Právě u toho skladu dříví, kde jsme zastavili. Podle toho, co jsem se dočetl v novinách, jsem choval velikou naději, že najdu někoho z mé rasy. Namísto toho jsem ale našel… říkej si tomu, jak chceš.

Zajatce, poskoka, pomahače. Otroka. Byl starý, velice starý.

Byl to mulat, holohlavý a vrásčitý a ohavný, s jedním okem bílým jako mléko a s tváří strašlivě znetvořenou nějakým dávným požárem. Nebyl věru příjemný na pohled – a uvnitř, uvnitř byl zkažený. Prohnilý. Když jsem jej dopadl, vyskočil a napřahoval sekyru. A pak se mi podíval do očí. Poznal mě, Abnere. Okamžitě věděl, čím jsem. A pak klesl na kolena, plakal a zajíkal se, modlil se ke mně, plazil se přede mnou jako pes před pánem, žadonil, ať splním slib. ‚Ten slib,‘

pořád opakoval, ‚slib, slib.‘

Konečně jsem jej vyzval, ať přestane, a on poslechl.

Ihned. Vystrašeně se skrčil. Pochop, byl vycvičen, aby vykonával rozkazy krevního pána. Požádal jsem jej, ať mi vypráví o svém životě, doufal jsem, že mě tak dovede k mým lidem.

Jeho příběh byl stejně neblahý jako můj vlastní. Narodil se jako svobodný barevný v jakémsi místě, kterému říkal Bažina; domýšlím se, že jde o neblaze proslulou čtvrť New Orleansu. Živil se jako pasák, kapesní zloděj, konečně jako hrdlořez, okrádal lodníky, kteří zašli do města. Ještě než mu bylo deset, zabil už dva lidi. Později sloužil pod Vincentem Gambim, nejkrvavějším z pirátů z Baratarie. Byl dozorcem otroků, které Gambi ukradl španělským otrokářům a znovu prodával v New Orleansu. Také se věnoval vúdú. A sloužil nám.

Vyprávěl mi o svém krevním pánu, muži, který si jej zotročil, který se jeho vúdú posmíval a slíbil mu, že jej naučí větší, temnější magii. Služ nám, sliboval krevní pán, a já z tebe udělám jednoho z nás. Tvoje rány se budou hojit, znovu uvidíš na slepé oko, budeš pít krev, žít věčně a nikdy nezestárneš. A tak mu mulat sloužil. Po téměř čtyřicet let dělal vše, co se mu poručilo. Žil jen pro ten slib. Pro slib zabíjel, pro něj se učil jíst teplé maso, pít krev.

Nakonec však oko jeho pána padlo na lepší příležitost.

Mulat byl už starý a nemocný a stal se přítěží. Už nebyl k užitku, a tak jej zavrhli. Bývalo by bylo milosrdné jej zabít, ale oni ho raději poslali pryč, proti proudu řeky, ať se o sebe postará sám. Otrok nikdy nejde proti svému krevnímu pánu, i když ví, že daný slib byl lživý. A tak se starý mulat pěšky potuloval, žil z loupeží a vražd, pomalu postupoval podél řeky. Někdy si vydělal trochu peněz jako lovec otroků nebo nádeník, ale většinou žil sám v lesích, o samotě a v noci.

Když se odvážil, jedl maso a pil krev svých obětí, protože stále věřil, že mu to pomůže vrátit mládí a zdraví. Pověděl mi, že v okolí New Madridu už žije asi rok. Pro správce skladu, který byl už moc starý, než aby to dělal sám, občas kácel nějaké stromy. Věděl, že ten sklad málokdy někdo navštíví. A dál… inu, zbytek už znáš.

Abnere, váš lid se od mého může mnohému naučit. Ale ne tomu, čemu se naučil on. Tomu ne. Cítil jsem k němu lítost. Byl starý a ohavný a ztratil všechnu naději. Ale zároveň jsem také zuřil, zuřil jsem jako tenkrát v Budapešti, před tou bohatou ženou, která se ráda koupala v krvi. V

bájích o našem plemeni se z nás udělalo samo zosobnění zla.

Upír nemá duši, není v něm vznešenosti ani naděje na vykoupení, tak se to říká. S tím se nesmířím, Abnere.

Nespočetněkrát jsem zabil, spáchal jsem mnoho strašlivých věcí, ale zlý nejsem. Nezvolil jsem si sám, že budu takový.

Kde není volby, nemůže být ani dobra či zla. A můj lid nikdy možnost volby neměl. Rudá žízeň nás ovládala, odsuzovala nás, okrádala nás o vše, čím jsme mohli být.

Zato tvůj lid, Abnere, ten podobné nutkání nemá. Ta… ta věc, kterou jsem našel v lese za New Madridem, nikdy necítila rudou žízeň, a tak mohla být čímkoli a dělat cokoli.

Raději si však ten tvor zvolil stát se tím, čím byl. Ovšem, jistěže, jeden člen mé vlastní rasy se na této vině podílí – ten, kdo mu lhal, kdo mu slíbil nemožné. Ale jakkoli se mi to hnusí, chápu důvody toho skutku. Mít spojence mezi tvým lidem, to může být zcela zásadní věc. Všichni známe strach, Abnere, můj lid stejně jako tvůj.

Nejsem ovšem s to pochopit, jak může jeden z vás prahnout po životu v temnotě, jak může toužit po rudé žízni.

A on po ní přece toužil, toužil po ní velmi zaníceně. Žadonil, ať jej neopouštím, jako to udělal ten druhý krevní pán.

Nemohl jsem mu dát, co chtěl. A nebyl bych mu to dal, ani kdyby to možné bylo. Proto jsem mu dal, co jsem mu dát mohl.“

„Sakra, to je mi jasný. Rozerval jsi mu krk, co?“ ozval se Abner Marsh ze tmy.

„Říkala jsem ti to,“ řekla Valerie. Byla po celou dobu tak tichá, až Marsh téměř zapomněl, že tu je. „Nechápe to. Jen si ho poslechni.“

„Zabil jsem jej,“ přiznal Joshua. „Holýma rukama. Ano.

Jeho krev mi stékala z prstů, vsakovala se do země. Ale mých rtů se nedotkla, Abnere. A pohřbil jsem jej nedotčeného.“

Kajutu znovu ovládlo dlouhé ticho, Abner Marsh se tahal za vousy a přemýšlel. „Tak vybrat si, říkáš,“ vyrazil konečně. „To je podle tebe rozdíl mezi dobrem a zlem. Teď to vypadá, že je na mně, abych si vybral.“

„Všichni se rozhodujeme, Abnere. Každý den.“

„To je možný,“ uznal Marsh. „Ale mně na tom moc nesejde. Říkal jsi, že ode mě potřebuješ pomoct, Joshuo.

Dejme tomu, že ti pomůžu. V čem se pak budu lišit od toho mizernýho mulata, kterýho jsi zabil, to mi řekni!“

„Nikdy bych z tebe neudělal… nic podobného,“

prohlásil Joshua. „Nikdy jsem se o to nepokoušel. Abnere, budu žít dlouhá staletí po tom, co ty už budeš mrtev. Snažil jsem se tě tím někdy uvádět v pokušení?“

„Ty jsi mě místo toho pokoušel tímhle parníkem, sakra,“

odsekl Marsh. „A je dost kurevsky jasný, že jsi mi napovídal spoustu lží.“

„Dokonce i v mých lžích bylo něco pravdy, Abnere.

Pověděl jsem ti, že hledám upíry, abych ukončil jejich řádění. Není v tom snad pravda? Potřebuji tvou pomoc, Abnere, ale chci tě jako společníka, ne tak, jako krevní pán potřebuje lidského otroka.“

Abner Marsh to zvažoval. „To je fakt,“ uznal. „Možná ti věřím. Možná bych ti měl důvěřovat. Ale jestli mě chceš za parťáka, musíš taky ty důvěřovat mně.“

„Svěřil jsem se ti. Není to dost?“

„To teda sakra není,“ odpověděl Abner Marsh. „Jo, pověděl jsi mi pravdu a teď čekáš, co já na to. Akorát že když odpovím špatně, neodejdu z týhle kajuty živej, co? I kdyby tys nechtěl, tak tady tvoje milá na to dohlídne.“

„Velmi bystré, kapitáne,“ ozvala se Valerie z temnoty.

„Nechovám k vám žádnou zášť, ale Joshua nesmí přijít k újmě.“

Marsh si odfrkl. „Tak vidíš, co chci říct? Tohle nejni důvěra. Nejsme už na tomhle parníku žádný parťáci.

Krucinál, hůř nevyrovnaný to ani nemůže bejt. Ty mě můžeš zabít, kdykoli se ti zlíbí, sakra. Já se musím chovat pěkně poslušně, jinak je po mně. Podle mýho jsem tím pádem otrok, a ne společník. A jsem kromě toho sám. Ty máš na palubě všechny svý krvežíznivý kamarádíčky, kdyby bylo zle, můžou ti pomoct. Pámbu ví, co máš za lubem, ale rozhodně mi to nepovíš. A říkáš, že já nesmím říct nikomu nic. Hergot, Joshuo, možná bys mě měl zabít rovnou. Mám dojem, že tohle není spolupráce podle mýho gusta.“

Joshua York to nějakou dobu mlčky zvažoval. „Tak tedy dobrá,“ ozval se poté. „Chápu, co tím myslíš. Co bys po mně chtěl jako důkaz o důvěře?“

„Tak pro začátek,“ povídá Marsh, „řekněme, že bych tě chtěl zabít. Jak bych na to měl jít?“

„Ne!“ vykřikla zděšeně Valerie. Marsh uslyšel kroky, zřejmě šla k Joshuovi. „To mu nesmíš říkat. Nevíš, co má v úmyslu, Joshuo. Proč by o to žádal, kdyby nechtěl…“

„Přece proto, abychom si byli rovnější,“ namítl Joshua.

„Rozumím mu, Valerie, a tohle riziko podstoupit musíme.“

Znovu ho začala prosit, ale utišil ji a oslovil Marshe.

„Například ohněm. Utopením. Střelnou zbraní, když budeš mířit na hlavu. Náš mozek je zranitelný. Rána přímo do lebky mě zabije, ačkoli rána do srdce mě jen srazí k zemi, dokud se nezahojím. Báje jsou v jednom ohledu přesné.

Když někomu z nás usekneš hlavu a proženeš mu kůl srdcem, zemře.“ Chraplavě se zasmál. „Myslím ale, že to pro váš druh platí stejně tak. A jak jsi už viděl, smrtící může být i slunce. Ty ostatní věci, stříbro a česnek, to jsou samé nesmysly.“

Abner Marsh hlasitě vydechl, i když si pořádně ani neuvědomoval, že dech vůbec zadržoval. „No to mě podrž,“

řekl.

„Spokojen?“

„Skoro. Jenom ještě jedna věc.“

Zaškrábala zápalka na kůži, Yorkovi náhle v ohnuté dlani zahořel poskakující plamínek. York přidržel zápalku u petrolejky, plamínek přelezl na knot a kajutu zaplnilo nejasné, žlutavé světlo. „Hotovo,“ řekl Joshua a máchnutím ruky uhasil zápalku. „Je to lepší, Abnere? Rovnější?

Partnerství vyžaduje trochu světla, nemyslíš? Abychom se mohli podívat jeden druhému do očí.“

Abner Marsh si uvědomil, že musí mrkáním rozhánět slzy; po tak dlouhé době strávené ve tmě mu dokonce i slabé světlo připadalo strašlivě jasné. Zato teď místnost vypadala větší a hrůza a svíravý pocit blízkosti se rozplynuly. Joshua York se na Marshe klidně díval. Tvář měl pokrytou slupkami suché, odumřelé kůže. Když se usmál, jeden kus praskl a odpadl. Rty byly stále napuchlé, dál vypadal, jako by měl pod oběma očima podlitiny, ale spáleniny a puchýře jednoduše zmizely. Ohromující změna. „Co je ta druhá věc, Abnere?“

Marsh vzal Yorka za slovo a zadíval se mu zpříma do očí. „Nepudu do toho sám,“ ohlásil. „Chci to říct…“

„Ne,“ vydechla Valerie, která stála Joshuovi po boku.

„Je už dost zlé, že to ví jeden, nemůžeme dovolit, aby se to rozneslo. Zabijí nás.“

„Sakra, ženská, já tím přece nemyslel, že si dám oznámení do Ozvěn delty, no ne?“

Joshua složil prsty rukou do stříšky a zamyšleně se díval na Marshe. „Tak co jsi tím tedy myslel, Abnere?“

„Jeden dva lidi,“ na to Marsh. „Je ti snad jasný, že tu nejsem jedinej, kdo něco tušil. A může se stát, že budeš potřebovat víc, než já sám zvládnu. Promluvím jenom s těma, u koho vím, že jim můžu věřit. Hlavně s Chlupáčem Mikem. A s Jeffersem, ten je chytrej jako čert a už tak o tobě dost přemejšlí. Ostatní to vědět nemusej. Mistr Albright je trochu moc upjatej a zbožnej, než aby to věděl, a kdyby to člověk řek mistru Frammovi, do tejdne se to ví po celý řece.

A co se tejče Whiteyho Blaka, dokud mu nikdo nestrká nos do strojovny, klidně pro něj za něj může horní paluba třeba vyhořet. Ale Jeffers a Chlupáč Mike by to vědět měli. Jsou to dobrý chlapi a moh bys je potřebovat.“

„Potřebovat? Jak to myslíš, Abnere?“

„Co když jednomu z vašich to tvý pití nepůjde vůbec pod nos?“

Žoviální úsměv se okamžitě vytratil. Joshua vstal, přešel na druhou stranu kajuty a nalil si řádnou dávku whisky. A když se zase otočil, pořád se ještě mračil. „Možná,“

připustil. „Ještě si to musím promyslet. Pokud jim opravdu jde věřit… Mám určité obavy, pokud se týče té cesty po bayou.“

Valerie projednou nijak neprotestovala. Marsh po ní mrkl a uviděl, jak pevně stiskla rty k sobě; na očích jí uviděl cosi, co by mohlo být rodícím se strachem. „Co se děje?“

zeptal se Marsh. „Oba vypadáte dost… divně.“

Valerie rychle zvedla hlavu. „On,“ řekla. „Prosila jsem tě, abys vyplul zpátky proti proudu. Požádala bych o to znovu, kdybych si myslela, že mi některý z vás bude naslouchat. Tam u přístaviště Pod cypřišem je on. “

„Kdo?“ zeptal se Marsh zmateně.

„Krevní pán,“ odpověděl Joshua. „Abnere, musíš pochopit, že všichni příslušníci mého druhu nemají stejné názory jako já. Dokonce i mezi mými vlastními přívrženci…

inu, Simon je mi oddán, Smith a Brown jsou neteční, ale Katherine… od začátku u ní cítím odpor. Myslím, že hluboko v ní je temnota, něco, co dává přednost starým zvykům, co teskní po té lodi, již zmeškala, a co pod mou nadvládou trpí. Poslouchá mě, jen protože musí. Jsem krevní pán. Ale nezamlouvá se jí to. A ti další, které jsme nabrali cestou po řece… nejsem si jimi jist. Kromě Valerie a Jeana Ardanta nikomu z nich plně nevěřím. Vzpomínáš si, jak jsi mě varoval před Raymondem Ortegou? Pochybuji o něm stejně jako ty. Valerie pro něj nic neznamená, takže když sis myslel, že jedná ze žárlivosti, mýlil ses, ale jinak jsi měl pravdu. Abych v Natchezu dostal Raymonda na palubu, musel jsem si jej podrobit, stejně jako jsem si podmanil kdysi dávno v Karpatech Simona. Další zápasy jsem svedl i s Carou de Gruy a s Vincentem Thibaultem. Teď jsou se mnou, protože nemohou jinak. Takový je zvyk našeho lidu.

A přece si kladu otázku, jestli přinejmenším někteří jen nevyčkávají. Jestli nečekají, co se bude dít, až Sen Ockerwee vpluje do toho bayou a až se ocitnu tváří v tvář tomu, kdo byl pánem jich všech.

Valerie mi toho o něm pověděla mnoho. Je starý, Abnere. Starší než Simon či Katherine, starší než kdokoli z nás. Jeho věk mne znepokojuje. Nyní si říká Damon Julian, ale předtím to byl Giles Lamont, právě ten Giles Lamont, kterému po čtyřicet zbytečných let sloužil ten zkažený mulat. Dozvěděl jsem se, že teď je s ním jiný lidský otrok…“

„Mrzout Billy Tipton,“ doplnila nenávistně Valerie.

„Valerie se Juliana bojí,“ pokračoval Joshua York. „I ostatní o něm hovoří se strachem, ale někdy i s jistou oddaností. Jako krevní pán se o ně staral. Poskytoval jim útočiště, bohatství a hostiny. Hodovali na otrocích. Není se co divit, že se rozhodl usadit se právě tady.“

Valerie potřásla hlavou. „Nech ho být, Joshuo. Prosím.

Kvůli mně, když ne z jiných důvodů. Damon nebude mít ze tvého příchodu radost, nebude se těšit z té svobody, kterou přinášíš.“

Joshua se rozmrzele zamračil. „Ale stále jsou s ním další z našeho lidu. Chceš, abych opustil i je? Ne. A můžeš se v Julianovi mýlit. Byl v moci rudé žízně po nespočetná století – a já tuhle horečku umím vyléčit.“

Valerie si založila paže a ve fialkových očích se jí objevil vztek. „A pokud se nebude chtít léčit? Ty ho neznáš, Joshuo.“

„Je vzdělaný, inteligentní, kultivovaný, je to milovník krásy,“ namítal York paličatě. „To všechno jsi říkala.“

„A také je silný. “

„Stejně jako Simon, Raymond nebo Cara. A všichni jdou teď se mnou.“

„Damon je jiný,“ trvala na svém Valerie. „To není totéž!“

Joshua York netrpělivě máchl rukou. „Na tom nesejde.

Ovládnu jej.“

Abner Marsh sledoval jejich hádku v zamyšleném mlčení, ale teď promluvil. „Joshua má pravdu,“ podíval se na Valerii. „Krucinál, já jsem se mu sám jednou dvakrát podíval do očí, a když mi poprvé stisk ruku, div že mi v ní nerozmačkal všechny kosti. A kromě toho… jak že jsi mu to říkala? Král?“

„Ano,“ připustila Valerie. „Bledý král.“

„No tak jestli je ten váš bledej král, tak dá rozum, že musí vyhrát, ne?“

Valerie sklouzla pohledem od Marshe k Yorkovi a zase zpátky. Pak se zachvěla. „Neviděli jste ho. Ani jeden jste ho neviděli.“ Chvilku váhala, štíhlou a bledou rukou si odhrnula tmavé vlasy, potom se zadívala zpříma na Abnera Marshe. „Možná jsem se mýlila v tobě, kapitáne. Nemám Joshuouvu sílu ani jeho víru. Rudá žízeň mě ovládala půl století. Tvůj lid pro mě byl jen kořist. S kořistí se nikdo nepřátelí. To nejde. A nedá se jí ani důvěřovat. Proto jsem na Joshuu naléhala, aby tě zabil. Obezřetnost, kterou dodržuješ celý život, se nedá jen tak odhodit. Rozumíš?“

Abner Marsh opatrně přikývl.

„Pořád nemám dost jistoty,“ pokračovala Valerie, „ale Joshua nám ukázal hodně nového, takže připustím, že snad se ti důvěřovat dá. Snad.“ Zarputile se zamračila. „Ale ať jsem měla pravdu, anebo se mýlila, pokud jde o tebe, rozhodně se nemýlím, pokud jde o Damona Juliana!“

Abner Marsh se kabonil a nevěděl, co má říct. Joshua se natáhl a sevřel Valerii ruku. „Myslím, že bys neměla být tak bojácná,“ vybídl ji. „Ale pro tvé uklidnění budu postupovat s nejvyšší obezřetností. Abnere, dělej, jak myslíš, pověz to pánům Jeffersovi a Dunnemu. Pokud má Valerie pravdu, bude dobré získat je k pomoci. Vyber muže pro zvláštní směnu a ostatní vylož na břeh. Až Sen Ockerwee vypluje do bayou, musí mít na palubě jen ty nejlepší a nejspolehlivější, v nejnižším počtu, jaký je k provozu lodi třeba. Žádní náboženští fanatici, nikdo, kdo se lehko vyleká, nikdo se sklony k neuváženému jednání.“

„Vybereme je s Chlupáčem Mikem,“ slíbil Marsh.

„Sejdu se s Julianem na vlastním parníku, v dobu, kterou sám určím, a za zády budu mít tebe a tvoje nejlepší muže.

Buď ale opatrný, až o tom budeš Jeffersovi a Dunnemu říkat. Musí se to udělat vhodně.“ Podíval se na Valerii.

„Spokojena?“

„Ne.“

Joshua se usmál. „Víc udělat nemohu.“ Znovu se podíval na Abnera Marshe. „Abnere, jsem rád, že nejsi mým nepřítelem. Jsem už blízko, mám své sny na dosah. Když jsem přemohl rudou žízeň, zaznamenal jsem své první velké vítězství. Rád bych si myslel, že tuto noc jsme spolu dospěli ke druhému, že jsme položili základy přátelství a důvěry mezi našimi rasami. Sen Ockerwee se bude plavit na ostří břitvy mezi nocí a dnem – a kamkoli se vydá, zažene přízrak starého strachu. Dokážeme spolu veliké věci, příteli.“

Marsh na květnaté řečičky moc nedal, ale přesto se jej Joshuův zápal dotkl; zdráhavě se usmál. „Než dokážem vůbec něco, mám ještě fůru práce,“ oznámil, vzal si špacírku a vstal. „Takže radši jdu.“

„Výtečně,“ přikývl s úsměvem Joshua. „Já si odpočinu a uvidíme se zase za soumraku. Zařiď, aby tehdy loď byla připravena vyplout. Zvládneme to tak rychle, jak to jen půjde.“

„Dám založit na páru,“ řekl Marsh a odešel.

Venku se už rozednilo.

Bude tak asi devět, pomyslel si, když za ním Joshua zamkl dveře; postával před kapitánskou kajutou a pomrkával. Dost hnusné dopoledne, horko a dusno, slunce zakryly těžké šedivé mraky. Ve vzduchu visely saze a dým od parníků na řece. Bude bouřka, napadlo Abnera Marshe, a ten výhled mu přišel poměrně skličující. Najednou si uvědomil, jak málo toho naspal, a připadal si nevýslovně unavený, jenže ho čekalo tak hrozně moc práce, že o šlofíku ani nezauvažoval.

Sešel do velkého salonu a řekl si, že snídaně by mu snad mohla náladu pozvednout. Vypil kotel horké černé kávy, Toby mu udělal pár karbanátků a vaflí s borůvkami. Ještě nedojedl, a už do salonu vešel Jonathon Jeffers, spatřil ho a rázoval k jeho stolu.

„Posaď se a dej si něco,“ vybídl ho Marsh. „Budeme si muset důkladně popovídat, mistře Jeffersi. Ale ne tady.

Radši počkej, až skončím, a pak zajdeme ke mně do kajuty.“

„Proč ne?“ odtušil Jeffers tak trochu roztržitě. „Kapitáne, kde jsi byl? Hledám tě už hodiny. Nebyl jsi u sebe v kajutě.“

„Povídali jsme si s Joshuou. Co se…?“

„Přišel nějaký chlap a chce s tebou mluvit,“ hlásil Jeffers. „Objevil se už pozdě v noci a je dost neodbytný.“

„Nejsem zvyklej, aby mě nechávali čekat, jako bych byl nějakej póvl,“ řekl cizí chlapík. Marsh ho vůbec neslyšel vejít. Teď si ten muž bez jakéhokoli vyzvání odtáhl židli a posadil se. Byl to ošklivý, vychrtlý otrapa s tváří samý dolík od neštovic. Řídké, splihlé hnědé vlasy mu visely do čela.

Měl nezdravou barvu kůže a vlasy i pokožku mu pokrývaly šupinám podobné bílé lupínky, jako by byl stále ve vlastní, osobní chumelenici. Nicméně oblečený byl do drahého vlněného obleku, na košili měl bílou náprsenku s kanýrem a na ruce prsten s kamejí.

Abneru Marshovi bylo jedno, jak ten chlap vypadá, jakým tónem mluví, jak pevně tiskne k sobě rty a jaké má ledově namodralé oči. „Kdo jste, krucinál?“ zavrčel.

„Doufám teda, že máte zatraceně dobrej důvod mě rušit u snídaně, jinak vás dám shodit do vody, sakra.“ Udělalo se mu líp, když takhle někomu vynadal. Odjakživa byl toho názoru, že by nebyl důvod být kapitánem parníku, kdybyste občas někoho nemohli pěkně poslat ke všem čertům.

Výraz toho muže se ani v nejmenším nezměnil. Ledové oči se upřely na Marshe s jakousi posměšnou zlobou.

„Myslím, že se na těch vašich nóbl neckách chvíli svezu.“

„To zrovna, sakra,“ odsekl Marsh.

„Mám

zavolat

Chlupáče

Mika,

aby

s

tím

nevychovancem zatočil?“ nabídl se chladně Jeffers.

Muž se na účetního nakrátko pohrdavě podíval a zase se věnoval Marshovi. „Kapitáne, přišel jsem v noci a chtěl jsem vám předat pozvánku, vám a vašemu společníkovi.

Říkal jsem si, že aspoň jeden z vás bude v noci vzhůru. No jo, jenže už je den, takže to bude příští noc. Večeře v hotelu St. Louis, asi tak hodinu po západu slunce, vy a kapitán York.“

„Neznám vás a můžete mi bejt ukradenej,“ odsekl Marsh, „a rozhodně s váma nejdu na žádnou večeři. Kromě toho Sen Ockerwee večer odpluje.“

„To já vím. A taky vím, kam pluje.“

Marsh se zamračil. „Co to povídáte?“

„Na vás je poznat, že neznáte negry. Jak se nějakej negr něco doslechne, brzy to vědí všichni negři ve městě. A já umím moc dobře poslouchat. Přece se s tímhle velikým parníkem nepohrnete až tam do bayou, kam chcete jet.

Určitě byste uvízli a možná byste si i rozervali dno. Všechny tyhle starosti vám můžu ušetřit. Víte, ten, kterýho hledáte, je blízko a čeká na vás. Takže až přijde tma, povězte to svýmu pánovi, jasný? Povězte mu, že pan Damon Julian na něj čeká v hotelu St. Louis. Pan Julian se s ním náramně touží seznámit.“

Kapitola šestnáctá

New Orleans, srpen 1857

Mrzout Billy Tipton se toho dne vrátil do hotelu St.

Louis poměrně dost v obavách. Odpověď, kterou nese ze Snu Ockerwee, se Julianovi nebude líbit, a když je Julian nespokojen, bývá nebezpečný a nepředvídatelný.

Ve ztemnělém salonku jejich okázalého apartmá hořela jen jedna svíčka. Její plamen se odrážel v Julianových černých očích. Julian seděl v hlubokém sametovém ušáku u okna a popíjel koktejl. V místnosti vládlo ticho. Mrzout Billy cítil tíži pohledů, které se na něj upírají. Když se za ním zavřely dveře, západka vydala suché, vražedné cvaknutí. „Prosím, Billy,“ vybídl jej Damon Julian tiše.

„Nepřijdou, pane Juliane,“ začal Mrzout Billy, poněkud příliš rychle, poněkud příliš zadýchaně. V šeru neviděl, jak na to Julian reaguje. „Von říká, že musíte vy přijít k němu.“

„On říká?“ zopakoval Julian. „A kdopak je on, Billy?“

„No von,“ na to mrzout Billy. „Ten… ten druhej krevní pán. Joshua York, tak se menuje. Ten, co vám vo něm psal Raymond. A ten druhej kapitán, Marsh, ten tlustej s fousama a bradavicema, ten nepřijde taky. Pěknej hrubián, to teda jo.

Já ale počkal na tmu, počkal jsem, až ten krevní pán vstane.

Pak mě konečně přivedli k němu.“ Mrzouta Billyho ještě teď mrazilo, když si vzpomněl, jak se do něj zaklesl pohled těch šedošedých očí, jak byl zkoumán a shledán lehkým. V

těch očích bylo tolik urputného pohrdání, že se Billy okamžitě zadíval stranou.

„Tak povídej, Billy,“ pobídl jej Damon Julian, „jaký vlastně je, ten druhý? Ten Joshua York. Ten krevní pán. “

„Von je…“ Billy pracně shledával slova. „Je… bílej, kůži má fakt hrozně bledou a žádnou barvu nemá ani ve vlasech. Dokonce nosí i bílý obleky, jako nějaký strašidlo. A stříbro, má na sobě fůry stříbra. A jak chodí… jako ty zatracený Kreolové, pane Juliane, povejšeně a pansky. Von je… jako vy, pane Juliane. A ty voči…“

„Bledý a silný,“ utrousila Cynthia někde v koutku místnosti. „A má víno, které přemáhá rudou žízeň. Je to ten pravý, že ano, Damone? Musí být. Musí to být pravda.

Valerie těm vyprávěním odjakživa věří a já jsem se jí kvůli tomu posmívala, ale určitě to je tak. Všechny nás shromáždí a povede nás zpět do ztraceného města, do temného města.

Do naší říše, naší vlastní říše. Je to pravda, viď? Je to krevní pán krevních pánů, král, na kterého jsme čekali.“ Zadívala se na Damona Juliana a čekala na odpověď.

Damon Julian se napil koktejlu a unyle, po kočičím způsobu se usmál. „Tak král,“ zamyslel se nahlas. „A copak ti ten král řekl, Billy? Pověz nám to.“

„Ať prej přijdete všichni na parník. Zejtra po setmění.

Prej na večeři. Von a ten Marsh nepřijdou sem a sami, jak jste chtěl. A Marsh povídal, že pokud přijdou za váma, tak s těma vostatníma.“

„Král je prazvláštně nesmělý,“ poznamenal Julian.

„Zabijte ho!“ vybafl najednou Mrzout Billy. „Jděte na tu svinskou loď a zabijte ho, zabijte je všecky. On je zlej, pane Juliane. Oči má jako nějakej mizernej Kreol, a jak se na mě díval… Jako bych byl šváb, nula, i když jsem přišel vod vás.

Von si myslí, že je lepší než vy, a ty druhý, ten bradavičnatej kapitán a jeho zatracenej účetní, se na mě povejšeně utrhovali… nechte mě, ať ho podříznu, ať ho nechám vykrvácet do těch pěknejch šátečků, musíte ho zabít, musíte!“

Po Billyho výbuchu zavládlo ticho. Julian se díval z okna přímo do tmy. Okna byla dokořán, takže záclony se v nočním vzduchu lenivě nadouvaly a zezdola sem doléhaly zvuky ulice. Julianovy oči byly tmavé, zastíněné a upíraly se ke světlům v dálce.

Když konečně otočil hlavu, v jeho zorničkách se znovu zachytil lesk plamene té jediné svíčky, udržel se tam, byl rudý a poskakoval. Na Julianově tváři se objevil dravčí výraz. „Co ten nápoj, Billy?“ pobízel svého sluhu.

„Nutí je všecky, aby to pili,“ odpověděl mrzout Billy.

Opřel se o dveře a vytáhl nůž. Bylo mu líp, když jej držel v ruce. Vykládal a vyškrabával si špínu zpod nehtů. „To nejni jenom krev, říkala Cara. Je v tom ještě něco. Zahání to žízeň, to říkali všichni. Já jsem tam byl a mluvil jsem s Raymondem a s Jeanem a s Jorgem a s pár dalšíma. Tvrdili mi to. Jean o tom pití pořád žvanil a vychvaloval to, jaká že to je ouleva, no věřil byste tomu?“

„Tak Jean?“ ucedil Julian pohrdavě.

„Takže je to pravda,“ ozvala se Cynthia. „A on je silnější než žízeň.“

„A to nejni všecko,“ dodal Mrzout Billy. „Raymond říkal, že se York sčuchnul s Valerií.“

Ticho v salonu bylo ztěžklé napětím. Kurt se mračil.

Michelle odvrátila oči. Cynthia popíjela. Všichni věděli, že Valerie, že krásná Valerie byla Julianovým mazlíčkem, jeho oblíbenkyní. Dívali se ostražitě. Julian se tvářil zamyšleně.

„Valerie? Chápu.“ Dlouhé, bledé prsty poťukávaly do područky křesla.

Mrzout Billy Tipton se spokojeně šťoural špičkou nože mezi zuby. Však on si myslel, že ta věc o Valerii zabere.

Damon Julian má s Valerií své plány – a Damon Julian nemá rád, když mu někdo jeho plány kazí. Řekl o tom Billymu všechno, když se Billy ptal, proč ji tak najednou poslal pryč, řekl mu to s mazaným a pobaveným výrazem.

„Raymond je mladý a silný, ten si ji udrží,“ vysvětloval.

„Budou sami dva, sami jeden s druhým a s žízní. Dost romantická představa, nemyslíš? Za rok, nebo snad za dva či za pět bude Valerie čekat dítě. Skoro bych si na to vsadil, Billy.“ A pak se zasmál, jako vždycky hlubokým hlasem a melodicky. Teď se ale nesmál.

„Co uděláme, Damone?“ zeptal se Kurt. „Půjdeme tam?“

„No ovšemže,“ kývl Julian. „Těžko odmítnout pozvání tak milé, a ještě navíc od krále. Copak vy nechcete ochutnat to jeho víno?“ Na všechny se podíval, pěkně po jednom, ale ani jeden se neodvážil promluvit. „Copak, kde je vaše nadšení?“ posmíval se Julian. „Jean nám ten ročník vřele doporučuje – a Valerie bezpochyby také. Víno sladší než krev, zahuštěné samotným životem. Jen pomyslete na ten mír, který nám přinese.“ Usmál se. Nikdo nepromluvil.

Vyčkával. Když mlčení trvalo dlouho, pokrčil rameny. „Tak tedy dobrá, jen doufám, že o nás král nezíská špatné mínění, pokud budeme nadále dávat přednost jiným nápojům.“

„Ty vostatní nutí to pít,“ přisadil si Mrzout Billy. „Ať chtěj nebo nechtěj.“

„Damone,“ ozvala se Cynthia, „ty ho chceš…

odmítnout? To nesmíš. Musíme k němu jít. Musíme udělat, k čemu nás vyzývá. Musíme. “

Julian zvolna otočil hlavu a podíval se na ni. „Opravdu si to myslíš?“ usmál se slabě.

„Ano,“ zašeptala Cynthia. „Musíme. Je to krevní pán.“

Odvrátila pohled.

„Cynthie, podívej se na mě,“ vyzval ji Damon Julian.

Pomaloučku, nesmírně zdráhavě znovu hlavu zvedla, až se její pohled potkal s Julianovým. „Ne,“ zanaříkala.

„Prosím. Prosím tě.“

Damon Julian neřekl nic. Cynthia neodvrátila oči.

Sklouzla z židle, klekla si na koberec, chvěla se. Na drobném zápěstí se jí zaleskl náramek z krouceného zlata s ametysty. Odsunula jej, rty se jí mírně rozevřely. Jako by se chystala promluvit, pak zvedla ruku a dotkla se ústy zápěstí.

Začala téct krev.

Julian čekal, až se k němu s rukou napřaženou k obětování doplazí po koberci. S vážnou úklonou si její ruku vzal a napil se, dlouze a zhluboka. Když skončil, Cynthia rozkolísaně povstala, zase poklekla na jedno koleno, znovu rozechvěle vstala. „Krevní pane,“ řekla se sklopenou hlavou.

„Krevní pane.“

Damon Julian měl rudé a vlhké rty a z jednoho koutku mu stékal tenoučký pramínek krve. Vytáhl kapesník, pečlivě si osušil tenkou vlhkou čárku z brady a zase kapesník úhledně složil a schoval. „Je ten parník veliký, Billy?“

zeptal se.

Mrzout Billy vrátil lehkým, nacvičeným pohybem nůž do pouzdra za zády a usmál se. Ranka na Cynthiině zápěstí, krev na Julianově bradě, byl z toho všeho rozpálený a rozrušený. Však on Julian těm mizerům z lodi ukáže, pomyslel si. „Větší jsem snad neviděl,“ odpověděl. „A taky je náramně přepychovej. Stříbro a zrcadla a mramor, spousty barevnýho skla a koberců. Bude se vám líbit, pane Juliane.“

„Tak parník,“ zahloubal se Julian. „Nechápu, proč mě samotného nikdy nenapadlo vydat se na řeku. Ty výhody přímo bijí do očí.“

„Takže půjdeme?“ ujišťoval se Kurt.

„Ano. Jistěže ano. Vždyť nás přece povolal sám krevní pán. Král.“ Zasmál se, zvrátil hlavu, jeho smích se rozléhal.

„Král!“ vykřikoval mezi záchvaty smíchu. „Král!“ Ostatní se jeden po druhém dávali do smíchu také.

Julian vstal, nečekaně, jako když se rázem rozloží nůž, najednou se tvářil zase slavnostně, takže chechot ustal stejně rychle, jako začal. Julian se zadíval do tmy za okny hotelu.

„Musíme s sebou vzít dárek,“ oznámil. „Ke dvoru se přece nechodí bez darů.“ Oslovil Mrzouta Billyho. „Zítra se stavíš v Moreauově ulici, Billy. Chci, abys mi něco sehnal.

Dáreček pro našeho bledého krále.“

Kapitola sedmnáctá

Na palubě parníku SEN OCKERWEE, New Orleans, srpen 1857

Jako kdyby se půlka parníků rozhodla odplout zrovna tohle odpoledne, pomyslel si Abner Marsh, stál na bouřkové palubě a díval se, jak se všechny ty lodě vzdalují.

Bylo zvykem, že lodi mířící proti proudu odrážejí od přístaviště tak kolem páté odpoledne. Ve tři strojníci rozpálili topeniště a začali vyrábět páru. Pryskyřice a dřevo smolné borovice mizely v nenažraných tlamách parníků, s nimi další dřevo a uhlí, z jedné lodi po druhé začal stoupat černý kouř, vznášel se od zdobných komínů s vršky podobnými květinám ve vysokých, horkých sloupech podobných tmavým vlaječkám, které někdo vyvěsil na rozloučenou. A když se nacpe podél přístaviště jeden parník vedle druhého v délce šesti kilometrů, dokážou nadělat hodně kouře. Sazovité sloupy začnou splývat do jediného černého mraku hned pár desítek metrů nad řekou; ten mrak je prošpikovaný popelem, plný žhavých, řeřavých uhlíků, sune se ve větru. Nadouvá se, je větší a větší, protože stále víc parníků zapaluje ohně a chrlí dým, až ten příkrov zahalí slunce a začne se plazit přes město.

Z výhodného pozorovacího stanoviště na bouřkové palubě to vypadalo, jako kdyby celý New Orleans stanul v plamenech a jako kdyby se všechny parníky chystaly prchnout. Marsh z toho měl divný pocit, jako by všichni ostatní kapitáni věděli cosi, co on neví, jako kdyby i Sen Ockerwee měl nejraději nabrat páru a vycouvat na řeku.

Marsh by odplul k smrti rád. I když neworleanská plavba je bohatá a slavná, toužil po řekách, které znal: po horní Mississippi s útesy a hustými lesy, po dravé a bahnité Missouri, která polyká parníky jako zjednaná, po úzké Illinois a po hlinité, rušné Ockerwee. První plavba Snu Ockerwee po proudu Ohia mu teď připadala téměř idylická, jako vzpomínka na prostší a lepší doby. I když uplynuly pouhé dva měsíce, zdálo se mu to jako věčnost. Od té doby, co opustili St. Louis a vydali se po proudu, se všechno pořád kazí, čím jsou víc na jihu, tím je všechno horší. „Joshua má pravdu,“ ucedil si Marsh pod fousy při pohledu na New Orleans. „Je tu něco zkaženýho.“ Zatraceně parno, zatraceně vlhko, zatraceně moc hmyzu, všeho je až moc, až by si jeden mohl myslet, že nad tímhle krajem panuje kletba. A možná to tak je – kvůli otroctví. I když tímhle si Marsh nebyl příliš jist. Zato měl jistotu v tom, že by nejradši nakázal Whiteymu, ať rozpálí kotle, a hnal by Framma nebo Albrighta do kormidelny, aby mohli se Snem Ockerwee vycouvat od přístaviště a vyrazit proti proudu. Hned. Před soumrakem. Než přijdou oni.

Abneru Marshovi se tak strašlivě chtělo vykřičet tyhle rozkazy, až přímo cítil chuť slov, která se mu, trpká a nevyřčená, převalovala na jazyku. V očekávání dnešního večera cítil až pověrečnou hrůzu, i když si stále znovu a znovu připomínal, že není pověrčivý. Stejně tak ale nebyl slepý – a nebe bylo rozpařené, vzduch dusil, západně od nich se sbírala bouřka, a pořádná, bouřka, kterou Dan Albright cítil už přede dvěma dny. A parníky odplouvaly, jeden po druhém, po desítkách, a Marsh je provázel očima po řece, díval se, jak mizejí v roztetelených vlnách horka, a cítil se stále a stále osamělejší, jako kdyby každý parník, jenž se vytratí v dálce, odnášel na palubě kousek jeho duše, kousek jeho odvahy, třísku jeho sebejistoty, jeden jeho sen nebo maličkou, ukoptěnou naději. Den co den opouští New Orleans fůra parníků, říkal si Marsh, a dneska to není jiné, je to prostě srpnový den na řece jako každý jiný! Parný a začouzený a líný, den, kdy se všichni pohybují pomalu, čekají, snad na závan chladného vzduchu nebo na čistý, svěží deštík, který by smyl dým z oblohy.

V jiném koutku mysli, v tom starším a hlubším, dobře věděl, že na co oni čekají, není ani chladivé, ani čisté, že to nepřinese pražádnou úlevu od deště, vlhkosti, hmyzu, strachu.

Dole řval Chlupáč Mike na nakladače, výhružně napřahoval svůj železný prut, ale jeho slova zanikala v hluku z přístaviště a ve zvucích zvonců a píšťal jiných parníků. Na molu čekala hora nákladu, skoro tisíc tun, nejvyšší nosnost Snu Ockerwee. Po úzkých můstcích přenosili na hlavní palubu stěží čtvrtinu. Zabere hodiny, než dostanou na loď i zbytek. I kdyby Marsh chtěl, nemohl by dát povel k odplutí, když na přístavišti čeká tolik nákladu. Chlupáč Mike a Jeffers a ostatní by si mysleli, že se zbláznil.

Škoda, že jim to nestačil říct, jak měl v úmyslu, že nestačili vymyslet nějaké plány. Na to ale nebyl čas.

Všechno se dalo do pohybu tak rychle – a dnes po setmění ten Damon Julian přijde povečeřet na palubu Snu Ockerwee.

Nebyl čas promluvit si s Chlupáčem Mikem nebo s Jonathonem Jeffersem, nebyl čas vysvětlit jim to, přesvědčit je a vypořádat se s pochybnostmi a dotazy, které by jistě vznesli. Proto dnes večer bude Abner Marsh sám, anebo téměř sám, bude tu jen on a Joshua a místnost plná jich, lidí noci. Marsh Joshuu Yorka k těm ostatním nepočítal. Bůh ví, jak to, ale je jiný. A Joshua tvrdí, že všechno dopadne dobře, Joshua má ten svůj nápoj, z Joshuy se jen řinou znělá slova a sny. Přesto měl Abner Marsh jisté pochybnosti.

Na Snu Ockerwee panoval klid, loď byla téměř liduprázdná. Joshua odeslal skoro všechny na břeh; večeře proběhne v takovém soukromí, jak to jen dokáže zařídit.

Abneru Marshovi se to zrovna takhle moc nezamlouvalo, ale když si Joshua něco vzal do hlavy, nedalo se s ním debatovat. Ve velkém salonu už bylo prostřeno. Lustry ještě nezapálili a kouř a pára a sbírající se bouře se venku spikly, jen aby se stropními okny dovnitř linulo co nejmatnější a nejtemnější a nejotravnější světlo. Marshovi připadalo, jako kdyby do jeho salonu a na jeho parník už teď přišel soumrak. Koberce vypadaly skoro černé, zrcadla byla plná stínů. Za dlouhým mramorovým barovým pultem jeden číšník leštil sklenky, ale i on bůhvíproč vypadal nezřetelně, pobledle. Marsh mu nicméně pokývl a vydal se do kuchyně, která byla hned za kormidelnou. Za kuchyňskými dveřmi konečně našel ruch; pár Tobyho kuchtíků něco míchalo ve velikých měděných hrncích nebo smažilo kuřecí, číšníci se zatím poflakovali okolo a trousili mezi sebou žerty. Marsh cítil, jak se ve velikých troubách pečou koláče. Začaly se mu z toho sbíhat sliny, ale odhodlaně kráčel dál. Tobyho našel ve spižírně na pravoboku, obklopeného ze všech stran bedýnkami plnými kuřat a holoubat, taky tam bylo pár kachen a čírek a podobně. Ptáci tropili pekelný povyk. Když Marsh vešel, Toby zvedl hlavu. Kuchař zrovna zabíjel kuřata. Vedle něj už na sobě leželi tři ptáci bez hlav, čtvrtý byl před ním na špalku a žalostně sebou mlátil. Toby měl v ruce sekáček. „Heleme se, kapitán Marsh,“ povídá s úsměvem. Svižně máchl sekáčkem, ozvala se silná rána.

Vytryskla krev, Toby bezhlavé kuře pustil a ono se bláznivě zmítalo. Kuchařovy ztvrdlé černé ruce byly potřísněné krví.

Otřel si je do zástěry. „Co byste rád, kapitáne?“ zeptal se.

„Jenom jsem ti chtěl říct, abys dneska, až bude po večeři, šel z lodě pryč,“ povídá Marsh. „Pěkně a řádně nás obsloužíš a pak vypadneš. A vezmeš s sebou i kuchtíky a číšníky. Rozumíš, že jo? Slyšíš, co ti říkám?“

„Jasně že jo, kapitáne,“ zazubil se Toby. „Jasně. Budete tu mít menší mejdan, co?“

„Nestarej se,“ mávl Marsh rukou. „Hlavně ať seš z lodi pryč, až budeš mít odpracováno.“ S vážným výrazem se chystal k odchodu. Něco jej ale přimělo, aby se otočil.

„Toby?“ nadhodil.

„Pane?“

„Ty víš, že jsem si nikdy nic moc nemyslel o otroctví, i když jsem taky proti němu nikdy nic neudělal. Třeba bych bejval udělal, jenže když ty zatracený abolicionisti jsou tak hrozný pánbíčkáři. Ale tak jsem přemejšlel a říkám si, že možná maj nakonec pravdu. To prostě nejde, jednoduše…

zacházet s jinejma lidma, jako kdyby vůbec lidi nebyli.

Chápeš, co myslím? Musí to skončit, dřív nebo pozdějc.

Bylo by lepší, kdyby to skončilo v klidu, ale skončit to musí, i když to skončí ve vohni a v krvi, chápeš? Možná právě tohle ty abolicionisti tvrděj od začátku. Že se člověk snaží bejt rozumnej, ale když to nejde, musí bejt připravenej na všechno. Některý věci jsou zkrátka špatný. A musí se s nima skoncovat.“

Toby se na něj díval se zvláštním výrazem a pořád si roztržitě otíral ruce na prsou do zástěry, tam a zpátky, tam a zpátky. „Kapitáne,“ ozval se tiše, „to je zrušení votroctví, vo čem mluvíte. Tadyhlec sme ve votrokářský zemi, kapitáne.

Za takový řeči by vás taky mohli voddělat.“

„Možná, Toby, ale pravda je zkrátka pravda a hotovo.“

„Vy ste byl hodnej na starouše Tobyho, kapitáne, dal ste mi svobodu a tak, abych moh pro vás vařit. Jo, to teda jo.“

Abner Marsh přikývl. „Toby,“ povídá, „nemoh bys mi z kuchyně přinést nůž? Nikomu ani slovo, rozumíš? Prostě mi přines dobrej, ostrej nůž. Asi takovej, abych si ho moh dát do holínky. Můžeš mi ho opatřit?“

„Jasně, pane kapitán,“ kývl Toby. Oči v té opotřebované černé tváři se jen mírně přimhouřily. „Jasně.“ Pak odběhl vykonat příkaz.

Abner Marsh prvních pár hodin chodil trošku podivně, protože mu dlouhý kuchyňský nůž, pěkně zasunutý do vysoké kožené holínky, vadil. Ale když se setmělo, už tam nůž seděl ukrutně pohodlně a on skoro zapomněl, že ho tam má.

Bouřka se strhla těsně před setměním. Většina parníků mířících proti proudu už v té dohě byla dávno pryč, ovšem jejich místa u neworleanského přístaviště zaujaly jiné lodě.

Bouře propukla, ozývalo se děsivé burácení, jako když na parníku vybuchnou kotle, na nebi křižovaly blesky, déšť dopadal na zem hlučně, v přívalech, jako jarní záplava.

Marsh stál schovaný pod stříškou promenády na kotelní palubě, poslouchal, jak kapky buší do jeho parníku, sledoval, jak lidé na přístavišti prchají do úkrytu. Stál tam hodně dlouho, opíral se o zábradlí a přemýšlel, když tu najednou mu stál po boku Joshua York. „Leje, Joshuo,“

ukázal Marsh holí do bouřky. „Možná ten Julian dneska večer nepřijde. Možná nechce promoknout.“

Joshua York měl na tváři podivně slavnostní výraz. „On přijde,“ řekl jen. Nic jiného. Jen to: „On přijde.“

A on, po nějaké době, opravdu přišel.

To už bouře odeznívala. Pořád pršelo, ale déšť byl mírnější, drobnější, už sotva víc než mrholení. Abner Marsh byl pořád na kotelní palubě a uviděl je, jak přicházejí, jak kráčejí po liduprázdném, od deště kluzkém přístavišti. I takhle z dálky poznal, že to jsou oni. Poznal to díky čemusi v jejich chůzi, čemusi elegantnímu a dravčímu, plnému strašlivé krásy. Jeden z nich rázoval jinak, kolíbal se a tahal nohy, jako by se snažil být jedním z nich, ale nešlo mu to; když přišli blíž, zjistil Marsh, že to je Mrzout Billy Tipton.

A že něco nemotorně nese.

Kapitán zašel do velkého salonu. Ostatní už seděli u tabule: Simon a Katherine, Smith a Brown, Raymond a Jean a Valerie a ostatní, které Joshua shromáždil cestou po řece.

Tiše si povídali, ale když vešel Marsh, umlkli. „Už sem jdou,“ ohlásil Marsh. Joshua York povstal z místa v čele stolu a šel je přivítat. Abner Marsh zašel k baru a nalil si whisky. Vypil ji na ex, honem si dal další a šel ke stolu.

Joshua trval na tom, že Marsh bude sedět vepředu, hned po jeho levici. Místo po jeho pravici bylo vyhrazeno pro Damona Juliana. Marsh ztěžka dosedl na židli a mračil se přes stůl na volné místo.

A pak vešli.

Marsh si povšiml, že do salonu vešli jen čtyři lidé noci.

Mrzouta Billyho někde nechali, což mu vcelku vyhovovalo.

Mezi příchozími byly dvě ženy a veliký muž s bílou tváří, který se velmi mračil a střásal si vodu z pláště. A ten druhý, on, toho Marsh poznal okamžitě. Měl hladkou, prastarou tvář lemovanou černými kučeravými vlasy a vypadal v tom svém karmínově červeném obleku a v hedvábné košili s rozhalenkou a se spoustou kanýrů jako nějaký lord. Na jedné ruce měl zlatý prsten se safírem velkým jako kostka cukru, na vestě mu svítil vyleštěný černý diamant v jemné síti ze žlutavého zlata. Přešel přes místnost, jakmile obešel stůl, zastavil se za Joshuovým místem, za židlí v čele stolu.

Položil jemné bílé ruce na opěradlo židle a pak se na ně podíval, prohlédl si jednoho po druhém všechny, kdo kolem stolu byli.

A oni vstali.

Nejdříve ti tři, co přišli s ním, potom Raymond Ortega, pak Cara a po ní i ostatní, po jednom po dvou; Valerie jako poslední. V místnosti už byli na nohou všichni, všichni kromě Abnera Marshe. Damon Julian nasadil okouzlující, vřelý úsměv. „Velice rád jsem zase s vámi všemi,“ prohlásil.

Zadíval se především na Katherine. „Má drahá, kolik let jsme se neviděli? Kolik nespočetných let?“

Marshovi bylo zatěžko snášet úšklebek, který se rozhostil na její supí tváři. Rozhodl se raději vzít vše do vlastních rukou. „Posaďte se,“ štěkl na Damona Juliana. A zatahal ho za rukáv. „Mám hlad a na večeři jsme čekali už dost dlouho.“

„Ano,“ přidal se Joshua; tím se kouzlo prolomilo a všichni se znovu usadili. Julian však zaujal Joshuovo místo, to v čele stolu.

Joshua k němu došel a stanul nad ním. „Sedíte na mém místě,“ oznámil. Tón jeho hlasu se zdál být rozhodný a napjatý. „Tady je vaše místo, pane. Když budete tak laskav.“

Ukázal mu rukou. Oči upíral na Damona Juliana, a když se mu do nich Marsh zadíval, spatřil tam moc, chladnou sílu, odhodlání.

Damon Julian se usmál. „Hm?“ podivil se tiše. Pak mírně pokrčil rameny. „Omlouvám se.“ Pak vstal, vůbec, ani na chviličku se nepodíval na Joshuu Yorka a přesunul se na vedlejší židli.

Joshua se strnule posadil a netrpělivě luskl prsty. Číšník přispěchal ze stínu a položil na stůl před Yorka láhev.

„Opusť prosím tuto místnost,“ požádal York mladíka.

Na láhvi nebyla etiketa. Stála pod lustry, obklopena blyštivým křišťálem a stříbrem, a působila temně a výhružně. Byla už otevřená. „Víte, co to je,“ oznámil Joshua York rázně Damonu Julianovi.

„Ano.“

York se natáhl pro Julianovu vinnou sklenku a nalil mu.

Naplnil sklenku až po okraj, položil ji rovnou před svého protivníka. „Pijte,“ poručil.

York upíral oči na Juliana. Julian se upřeně díval na sklenici, v koutcích úst mu pohrával slabounký úsměv, jako by se těšil ze žertu, který nikdo jiný nechápe. Ve velkém salonu bylo naprosté ticho. Marsh uslyšel z veliké dálky zakvílení píšťaly nějakého parníku, který si razil cestu deštěm. Zdálo se mu, že ten okamžik se vleče věčnost.

Damon Julian natáhl ruku, uchopil sklenku a napil se.

Vyprázdnil sklenku jediným dlouhým douškem a působilo to, jako by vyprázdnil i všechno napětí, jež v místnosti bylo.

Joshua se usmál, Abner Marsh zavrčel, na konci stolu si ostatní vyměňovali ostražité, zmatené pohledy. York nalil další tři sklenky a rozdal je třem Julianovým společníkům.

Všichni se napili. Najednou byl slyšet tichý hovor.

Damon Julian se usmál na Abnera Marshe. „Váš parník je naprosto impozantní, pane kapitáne,“ prohlásil přívětivě.

„Doufám, že stejně skvělá je zdejší kuchyně.“

„Kuchyně je ještě lepší,“ odpověděl Marsh. Zahulákal, najednou se cítil téměř ve své kůži, a číšníci začali proudit dovnitř a roznášet chody hostiny, kterou Toby přichystal.

Více než hodinu všichni jen jedli. Lidé noci měli vybrané způsoby, ale chutí k jídlu za žádným lodníkem nezaostávali.

Vrhli se na jídlo jako banda nakladačů, když na ně první důstojník zařve: „Pauza, ke korytu!“ Všichni, ovšem až na Damona Juliana. Ten jedl pomalu, téměř se v jídle nimral, často jíst přestával a popíjel víno, ještě častěji se bez zřejmého důvodu usmíval. Marsh už vyleštil třetí talíř, ale Julianův první byl stále zpola plný. Hovořilo se uvolněně a o ničem významném. Ti, kdo seděli daleko, mluvili tlumeně a zapáleně a Marsh nebyl s to pochytit, o čem si povídají.

Poblíž něj jen Joshua York a Damon Julian utrousili pár slov o bouřce, vedru, řece a o Snu Ockerwee. Kromě případů, kdy šla řeč o jeho parníku, se o to Abner Marsh pramálo zajímal a raději se soustředil na vlastní talíř.

Konečně jim roznesli kávu a brandy, pak se obsluha vytratila a ve velkém salonu parníku nezbyl nikdo, jen Abner Marsh a lidé noci. Marsh se napil brandy, a teprve když zjistil, že slyší srkavé zvuky, které tím sám působí, došlo mu, že všechen hovor ustal. „Konečně jsme pohromadě,“ začal Joshua klidným hlasem, „a to je pro nás, pro lid noci, nový začátek. Ti, kdo žijí ve dne, by to možná nazvali novým úsvitem.“ Usmál se. „Pro nás by možná vhodnější metaforou byl nový soumrak. Všichni mi naslouchejte. Vyložím vám, jaké mám plány.“ Nato Joshua vstal a začal s výkladem.

Abner Marsh nevěděl jistě, jak dlouho York mluvil.

Všechno to už slyšel předtím: osvobození od rudé žízně, konec strachu, důvěra mezi nocí a dnem, co vše by se dalo vykonat, kdyby noc a den spolupracovaly, velkolepá nová éra. Joshua vykládal dál a dál, mluvil rozmáchle, ohnivě, jeho řeč byla plná krátkých úryvků z poezie a květnatých slov. Marsh si víc všímal ostatních, těch dvou řad bledých tváří od jednoho konce stolu ke druhému. Všichni upírali zrak na Joshuu, všichni naslouchali a mlčeli. Přesto nebyli všichni stejní. Simon působil poněkud neklidně, bez ustání přeskakoval očima z Yorka na Juliana a zase zpátky. Jean Ardant vypadal uchváceně a uctivě, ale některé další obličeje byly bez výrazu, chladné, těžko k rozluštění.

Raymond Ortega se poťouchle usmíval, ten veliký, co mu říkali Kurt, se mračil, Valerie se tvářila nervózně a Katherine… ta měla na hubené, drsné tváři výraz tak čiré nenávisti, že Marsh musel uhýbat očima.

Potom se Marsh podíval přímo přes stůl, na Damona Juliana, a zjistil, že ten upřeně pozoruje jej. Oči měl černé, tvrdé a lesklé, jako kousky nejlepšího uhlí. Marsh v nich viděl jámy, nekončící a bezedné jámy, propasti, které čekají, kdy je všechny budou moct pohltit. Odtrhl zrak, nechtělo se mu ani se pokoušet o souboj upřených pohledů s Julianem, jak se o to bláhově pokusil kdysi, v Plantážnickém hotelu, u Yorka. Julian se usmál, znovu se zadíval na Joshuu, napil se vychladlé kávy a naslouchal. Ani jeho úsměv, ani ta hlubina v očích se Abneru Marshovi nezamlouvaly. Najednou měl zase strach.

A posléze Joshua skončil a posadil se.

„Parník, to je výtečný nápad,“ ozval se zvesela Julian.

Jeho klidný hlas se nesl po celém salonu. „Dokonce i ten nápoj může přinášet jisté výhody. Čas od času. Ale to ostatní, drahý Joshuo, budeš muset pustit z hlavy.“ Mluvil mile, usmíval se uvolněně a jásavě.

Kdosi se sykavě nadechl, ale nikdo se neodvážil promluvit. Abner Marsh se posadil zpříma. Joshua se zamračil. „Nerozumím,“ řekl.

Julian unyle a zamítavě máchl rukou. „Jsem ze tvého vyprávění smutný, drahý Joshuo,“ prohlásil. „Vyrostl jsi mezi dobytkem a teď přemýšlíš jako oni. Samozřejmě to není tvoje chyba. Časem se poučíš a doceníš svou skutečnou povahu. Nechal ses zkazit od té ubohé zvěře, mezi kterou jsi žil, nechal sis nacpat do hlavy ty jejich ubohé morality, jejich slabošská náboženství, jejich nudné sny.“

„O čem to mluvíš?“ odsekl Joshua nakvašeně.

Julian mu neodpověděl přímo. Místo toho oslovil Marshe. „Pane kapitáne, ta pečínka, na které jste si právě tolik pochutnal, byla předtím součástí živého tvora.

Domníváte se, že kdyby ono zvíře umělo mluvit, souhlasilo by s tím, že bude snědeno?“ Oči, ty ohnivé černé oči, upíral pevně na Marshe a dožadoval se odpovědi.

„Já… sakra… no asi ne, ale…“

„Ale snědl jste je i přesto, že?“ zasmál se Julian uvolněně. „Ovšemže je to tak, pane kapitáne, nestyďte se za to.“

„Já se nestydím,“ prohlásil Marsh odhodlaně. „Byla to jenom kráva.“

„Jak jinak,“ přikyvoval Julian. „A dobytek je jen dobytek.“ Znovu se podíval na Joshuu Yorka. „Ovšemže sám dobytek by to asi viděl jinak. To nicméně zde pana kapitána nesmí nijak vyvádět z míry. Je přece vyšší bytostí než ta kráva. Je jeho přirozeností ji zabít a sníst ji – a pro krávu je přirozené být zabita a snědena. Jak vidíš, Joshuo, život je vskutku prostý.

Tvoje omyly plynou z toho, že jsi vyrostl mezi dobytkem a dobytek tě naučil, abys jej nejedl. Zlo, tak to říkáš. Ale kde ses tomu výrazu naučil? Od nich, přirozeně, od dobytka.

Dobro a zlo, to jsou součásti slovníku dobytka, prázdná slova, jejichž účelem je pouze zachránit jejich bezcenné životy. Žijí a umírají ve smrtelném strachu z nás, kteří jsme jim přirozeně nadřazeni. Strašíme je dokonce i ve snech, proto hledají útěchu ve lžích a vymýšlejí bohy, kteří nad námi mají moc, proto by rádi věřili, že nás kdovíjak přemůžou kříže a svěcená voda.

Musíš pochopit, drahý Joshuo, že žádné dobro ani zlo není, je jen síla a slabost, páni a otroci. Rozplýváš se soucitně nad jejich smrtelností, cítíš vinu a stud. Jak pošetilé. To jsou jejich slova, ne naše. Kážeš nám o nových začátcích, ale co má začít? Máme být jako dobytek? Škvařit se pod jejich sluncem, pracovat, když si můžeme brát, klanět se dobytčím bohům? Ne. Oni jsou zvířata, jsou přirozeně podřadnější, je to naše báječná a krásná kořist. Tak se věci mají.“

„Ne,“ namítl Joshua York. Odsunul židli a vstal, takže se tyčil nad stolem jako bledý, štíhlý kolos. „Dovedou myslet, mají sny a také vytvořili svět, Juliane. Mýlíš se. Jsme příbuzní, jsme dvě strany téže mince. Nejsou naší kořistí.

Podívej se na všechno, čeho dosáhli! Přinášejí do světa krásu. Co jsme vytvořili my? Nic. Rudá žízeň byla naším prokletím.“

Damon Julian si vzdychl. „Ach, ubohý Joshuo,“ utrousil.

Napil se brandy. „Jen nech dobytek tvořit – život, krásu, cokoli chceš. A my si budeme jejich výtvory brát, užívat jich, ničit je, pokud se nám zachce. Tak se věci mají. Jsme páni. Páni se nedřou. Jen ať oni vyrábějí oděvy. My je budeme nosit. Jen ať si stavějí parníky. My se na nich budeme plavit. Jen ať si sní o životě věčném. My jej budeme žít, pít jejich životy, pochutnávat si na krvi. My jsme vládci tohoto světa, toto je naše dědictví. Náš osud, chceš-li, drahý Joshuo. Raduj se ze své přirozenosti, Joshuo, nesnaž se ji měnit. Ten dobytek, který nás opravdu zná, nám závidí.

Každý by chtěl být tím, čím jsme my, kdyby měl na vybranou.“ Julian se zlomyslně usmál. „Napadlo tě někdy, proč ten jejich Ježíš Kristus vybízel své následovníky, aby pili jeho krev, pokud touží po věčném životě?“ Krátce se zasmál. „Sžírají se touhou být jako my, stejně jako negři sní o tom, že jsou bílí. Však vidíš, jak daleko zašli. Aby si mohli hrát na pány, dokonce zotročili jiné z vlastního druhu.“

„Stejně jako to děláš ty, Juliane,“ řekl Joshua York vážně. „Jak jinak chceš nazvat nadvládu, pod níž držíš své lidi? Dokonce i z těch, které nazýváš pány, děláš otroky své vlastní pokřivené vůle.“

„I mezi námi jsou silní a slabí, drahý Joshuo,“ řekl Damon Julian. „A je patřičné, aby silní byli vůdci.“ Odložil sklenku a rozhlédl se kolem stolu. „Kurte, zavolej Billyho,“

přikázal.

„Ano, Damone,“ kývl veliký muž a vstal.

„Kam jdeš?“ zeptal se Joshua, ale to už Kurt šel ven a jeho odraz se odhodlaně sunul přes desítku zrcadel.

„Hrál sis na dobytek dlouho, Joshuo,“ oznámil Julian.

„Proto tě teď poučím, co znamená být pánem.“

Abner Marsh se rozechvěl chladem a strachem. Všechny pohledy v místnosti byly skelné, nehybné, sledovaly drama odvíjející se v čele stolu. Joshua York stál a jako by se nad sedícím Damonem Julianem tyčil, ale přesto jej kdovíproč neovládal. Joshuovy šedé oči vypadaly tak mocně a vášnivě, jak to u člověka jen být může. Jenže Julian člověk není, pomyslel si Marsh.

Kurt se ve chvilence vrátil. Mrzout Billy musel čekat někde blízko, jako otrok vyčkávající na pánovo vyzvání.

Kurt znovu zaujal své místo. Mrzout Billy Tipton se doloudal přímo k čelu stolu, něco nesl a v ledových očích měl jakési podivné rozrušení.

Damon Julian odsunul rukou talíře a udělal na stole místo. Mrzout Billy předal své břemeno a na ubrus před Joshuu Yorka položil maličké hnědé dítě.

„Co to sakra má bejt?!“ rozeřval se Marsh. Odstrčil židli, vypoulil oči a chystal se vstát.

„Posaď se a buď pěkně zticha, chlapče,“ řekl Mrzout Billy rázným, tlumeným hlasem. Marsh se k němu chtěl otočit, ale ucítil, jak se jej ze strany na krku jemně dotklo něco studeného a velmi ostrého. „Jestli votevřeš klapačku, budu ti muset pustit žilou,“ oznámil Mrzout Billy. „A dokážeš si představit, co to s nima udělá, až uviděj tu spoustu dobrý teplý krve?“

Abner Marsh se chvěl kdesi na hranici mezi hrůzou a vztekem, ale nehybně seděl. Špička Billyho nože se přitiskla trochu víc a Marsh ucítil, jak mu za límec stéká něco teplého a vlhkého. „Pane jo,“ špitnul Billy, „fakt moc dobrá krvička.“

Joshua York se na chvilku zadíval na Marshe a mrzouta Billyho, pak se znovu věnoval Julianovi. „To je naprosto nechutné,“ řekl chladně. „Juliane, nevím, proč jsi sem to dítě přinesl, ale nelíbí se mi to. Okamžitě s tou hrou skončeme.

Pověz svému člověku, ať odtáhne nůž z kapitánova krku.“

„Hm?“ ošil se Julian. „A když se rozhodnu ti nevyhovět?“

„Ale ty se rozhodneš,“ na to Joshua. „Jsem krevní pán.“

„Opravdu?“ namítl Julian zlehka.

„Ano. Nerad používám tvoje donucovací metody, Juliane, ale pokud budu muset, udělám to.“

„Podívejme.“ Julian se usmál. Vstal, lenivě se protáhl jako veliká tmavá kočka, která se prospala a probudila se, pak natáhl ruku přes stůl k Mrzoutovi Billymu. „Billy, dej mi svůj nůž,“ přikázal.

„Ale… co s ním?“ řekl Mrzout Billy.

„Kapitán Marsh se už bude chovat slušně,“ slíbil Julian.

„Ten nůž.“

Billy mu jej podal střenkou napřed.

„Správně,“ řekl Joshua.

Dál se ale nedostal. Dítě – to maličké, vychrtlé, zcela hnědé a zcela nahé dítě – v tu chvíli vydalo jakýsi zurčivý zvuk a mírně se zavrtělo. A Damon Julian udělal tu nejstrašnější věc, jakou Abner Marsh za celý život spatřil.

Svižně a velmi elegantně se naklonil nad stůl, máchl Billyho nožem a uťal dítěti jediným plynulým řezem pravou ručičku.

Dítě začalo kvílet. Krev vytryskla na stůl, zalila křišťálové sklenky a stříbrné příbory a jemný len ubrusu.

Dítě zběsile mrskalo nohama a rukama a z krve se začala dělat louže. A Julian nabodl uťatou ručičku – byla tak neskutečně maličká, sotva jako Marshův palec – na špici Billyho nože. Zvedl ruku, krev odkapávala, podržel ruku před Joshuou. „Napij se,“ poručil – a náhle z jeho hlasu vymizela všechna ležérnost.

York jeho ruku s nožem odrazil stranou. Nůž Julianovi vyletěl z ruky, ručička na něm zůstala nabodnutá, oboje přistálo dva metry daleko na koberci. Joshua vypadal jako sama smrt. Sáhl dolů, sevřel dvěma silnými prsty zmítající se zápěstí dítěte, stiskl. Krvácení ustalo. „Dejte mi provaz,“

poručil.

Nikdo se nepohnul. Nemluvně pořád křičelo.

„Je snadnější způsob, jak ho umlčet,“ ucedil Julian.

Natáhl tvrdou, bledou ruku a položil ji dítěti přes ústa. Ruka hlavičku úplně zakryla a zdusila všechny zvuky. Julian sevřel dlaň.

„Pusť ho!“ zařval York.

„Podívej se na mě,“ přikázal Julian. „Podívej se na mě, krevní pane. “

Oba se tyčili nad stolem, oba měli ruku na tom hnědém kousíčku lidství ležícím před nimi – a jejich oči se setkaly.

Abner Marsh jen seděl jako zasažený bleskem, bylo mu zle a zuřil a rád by něco podnikal, ale kdovíproč se nedokázal pohnout. Stejně jako všichni ostatní jen poulil oči na Yorka a Juliana, na ten podivný, tichý souboj vůlí.

Joshua York se třásl. Ústa měl sevřená vztekem, na krku mu vystupovaly provazce svalů, šedé oči byly studené a mocné jako ledová bariéra na řece. Stál tam jako posedlý, jako bledý zuřící bůh v bílé a modré a stříbrné. Marsh si pomyslel, že je nemožné, aby cokoli odolalo takovému přívalu vůle a síly. Nemožné.

A pak se podíval na Damona Juliana.

Oči ovládaly celou tvář: chladné, černé, zlovolné, nesmiřitelné. Abner Marsh se do těch očí díval o chvilku příliš dlouho a najednou se mu zatočila hlava. Uslyšel někde v dálce křik a v ústech mu teple zachutnala krev. Uviděl všechny masky, jež si daly jména Damon Julian a Giles Lamont a Gilbert d’Aquin a Philip Caine a Sergej Alexov, tisíc dalších odpadlo a za každou byla nějaká další, starší a strašlivější, vrstva za vrstvou byla každá zvěrštější než ta předchozí, a na dně spočívalo cosi bez půvabu, bez úsměvu, bez pěkných slov, bez drahých oděvů a šperků, cosi, co nemělo nic z lidskosti, co nebylo lidské, co mělo jen žízeň, horečnatou, rudou, rudou, starodávnou a neukojitelnou.

Bylo to předvěké a nelidské a bylo to silné. Žilo to ze strachu a dýchalo to strach a pilo to strach a bylo to staré, tak hrozně staré, starší než člověk a jeho díla, starší než lesy a řeky, starší než sny.

Abner Marsh mrkl – a naproti němu bylo zvíře, vysoké a hezké zvíře v karmínově červené, a na tom zvířeti nebylo ani kousíčka lidského a rysy jeho tváře byly rysy hrůzy a jeho oči… jeho oči byly rudé, vůbec ne černé, rudé, hořící zevnitř, rudé, hořící, žíznící, rudé.

Joshua York pustil pahýl dětské ruky. Zadržovaný proud krve náhle slabě zalil stůl. Okamžik nato se salonem rozlehl děsivý zvuk, křupnutí.

A Abner Marsh, stále napůl omámený, vytáhl z holínky dlouhý kuchyňský nůž a vyrazil ze svého místa a řval, hulákal, sekal kolem sebe. Mrzout Billy se jej zezadu pokusil chytit, ale Marsh byl příliš vzteklý, příliš rozzuřený.

Odstrčil Billyho a vrhl se přes jídelní stůl na Damona Juliana. Julian se právě včas odtrhl pohledem od Yorkových očí a mírně ucouvl. Nůž minul jeho oko o kousíček a na pravé tváři mu zanechal dlouhou, rozevřenou ránu. Z rány se vyhrnula krev a Julian vydal hluboko z hrdla zavrčení.

Pak někdo chytil Marshe zezadu a odtáhl jej od stolu a odhodil pozpátku přes celý salon, prostě jej zvedl a odhodil, při jeho dobrých sto třiceti kilech, jako by byl malé dítě.

Když dopadl, příšerně to zabolelo, ale bůhvíjak se obrátil a znovu vstal.

A uviděl, že jej odhodil Joshua, a že Joshua teď stojí nejblíž k němu, Joshua s rozklepanýma bledýma rukama a s šedýma očima plnýma strachu. „Uteč, Abnere,“ řekl. „Zmiz z parníku. Uteč. “ Za jeho zády ostatní vstávali od stolu. Bílé tváře, oči dychtivé a upřené, ruce bledé a tvrdé a napřažené.

Katherine se usmívala, usmívala se právě tak, jako když jej tehdy nachytala, jak odchází z Joshuovy kajuty. Starý Simon se třásl. Dokonce i Smith a Brown se sunuli k němu, pomalu, obkličovali jej, a jejich oči nebyly přátelské a jejich rty byly vlhké. Všichni byli v pohybu, všichni, a Damon Julian se lehce a téměř neslyšně blížil kolem stolu, krev mu na tváři zasychala, rána se zavírala Marshovi téměř před očima. Abner Marsh se podíval na svoje ruce a zjistil, že nůž ztratil. Ustupoval, krok po kroku, až stál zády opřený o dveře kajuty se zrcadlem.

„ Uteč, Abnere,“ zopakoval Joshua York.

Marsh zašátral po klice, otevřel si a couval do kajuty, pak uviděl, jak se Joshua otáčí zády k němu a stojí mezi kajutou a ostatními, Julianem a Katherine a všemi, lidmi noci, upíry. A pak už neviděl nic, pak se už sebral a utíkal.

Kapitola osmnáctá

Na palubě parníku SEN OCKERWEE, řeka Mississippi, srpen 1857

Když druhý den ráno nad New Orleansem vyšlo slunce, to napuchlé žlutavé oko, které zabarvovalo mlhy nad řekou do ruda a slibovalo parný den, Abner Marsh čekal na přístavišti.

Včera v noci utíkal dlouho, hnal se pod plynovými lampami po ulicích Vieux Carré jako šílenec, potácel se a lapal po dechu, utíkal jako nikdy v celém životě, až si konečně, i když opožděně uvědomil, že ho nikdo nepronásleduje. Pak si našel mizerně osvětlený, zakouřený krámek s grogem a rychle do sebe obrátil tři whisky, aby se mu tolik netřásly ruce. A konečně, brzy nad ránem, se vydal zpátky ke Snu Ockerwee. Nikdy v životě tolik nezuřil a necítil tolik hanby. Krucinál, oni ho přinutili utéct z jeho vlastního parníku, dali mu nůž na krk, zavraždili rovnou před ním, proboha, na jeho vlastním stole zavraždili dítě.

Pomyslel si, že nikomu nesmí projít, aby takhle zacházel s Abnerem Marshem; ani bílému, ani barevnému, ani rudochovi, a taky žádným mizerným upírům. Marsh se zapřísáhl, že tohohle bude Damon Julian ukrutně litovat.

Teď přišel den a z lovců se stane kořist.

Když došel k přístavišti, už tam bylo dost rušno. Vedle Snu Ockerwee přirazil jiný velký bočněkolesový parník, už z něj vykládali, pouliční trhovci prodávali z vozíků ovoce a mraženou smetanu, objevily se už jeden dva hotelové omnibusy. A Marsh si překvapeně a vyděšeně povšiml, že Sen Ockerwee nabírá páru. Z komínů se valil tmavý dým, dole hrstka nosičů nakládala poslední zbytky zboží. Marsh přidal do kroku a jednoho zastavil. „Hej, ty! Počkej!“

zahulákal.

Byl to obrovitý, podsaditý černoch s lesklou vyholenou hlavou a bez jednoho ucha. Když Marsh zařval, otočil se i se sudem naloženým na pravém rameni. „Jo, pane kapitán.“

„Co se to tu děje?“ dožadoval se Marsh. „Proč nabíráme páru? Nedal jsem k tomu rozkaz.“

Nakladač se zamračil. „Já jenom nosim, pane kapitán. Já nic nevim.“

Marsh ucedil nadávku a prošel kolem něj. Přes palubu se k němu kolébal Chlupáč Mike Dunne s železným prutem v ruce. „Miku,“ zavolal Marsh.

Chlupáč Mike se zamračil a na osmahlé tváři se mu objevil výraz urputného soustředění. „Brejtro, kapitáne. Ty jsi tu loď fakt prodal?“

„Cože?“

„Kapitán York řek že prej jsi mu prodal svoji půlku a že už se k nám nevrátíš. Já jsem přišel zpátky pár hodin po půlnoci, eště s pár klukama, a York že prej jste si vy dva řekli, že dva kapitáni jsou moc a že tě teda vyplatil. A řek Whiteymu, ať založí na páru, jo, právě tak to bylo. Je to všecko pravda, kapitáne?“

Marsh se zamračil. Nakladači se kolem nich začali zvědavě sbíhat, a tak čapl Chlupáče Mika za loket a odtáhl si jej přes můstek na hlavní palubu. „Na dlouhý vyprávění nemám čas,“ prohlásil, když byli oba dostatečně daleko od všech ostatních. „Tak nedorážej a neptej se na nic, jasný?

Jenom udělej, co ti řeknu.“

Chlupáč Mike přikývl. „Nákej malér, kapitáne?“ zeptal se jen a pleskl si železným prutem do veliké, masité dlaně.

„Kolik lidí se vrátilo?“ zeptal se Marsh.

„Skoro celá posádka a už i pár cestujících. Ale jenom pár.“

„Na ostatní čekat nebudeme,“ rozhodl Mars. „Čím míň lidí na palubě, tím líp. Běž sehnat Framma nebo Albrighta, je mi jedno kterýho, nažeň ho do kormidelny a pryč odsud.

Okamžitě, rozuměls? Já najdu Jefferse. Jen co bude kormidelník tady, zajdi za mnou do účtárny. Nikomu neříkej, co se děje.“

Mezi hustými černými vousy se objevil slabý úsměv.

„Co se chystá? Koupíme si ten parník zpátky zalevno, ha?“

„Ne,“ zavrtěl Abner Marsh hlavou. „Ne, nezabijeme nikoho. A Joshuu už teprv ne. A už běž! Sejdeme se v účtárně.“

Jenomže Jonathon Jeffers u sebe v kanceláři nebyl, a tak za ním musel Marsh do jeho kajuty a musel tlouct na dveře tak dlouho, až rozespalý hlavní účetní v noční košili otevřel.

„Kapitáne,“ zíval Jeffers. „Kapitán York říkal, že tě vyplatil.

Moc mi to nedávalo smysl, ale ty jsi tu nebyl, tak jsem nevěděl, co si mám myslet. Pojď dál.“

„Pověz mi, co se tu včera v noci dělo,“ vyzval jej Marsh, jen co byli v bezpečí kajuty.

Jeffers znovu zívl. „Promiň, kapitáne. Moc jsem toho nenaspal.“ Šel k umyvadlu položenému na prádelníku a opláchl si obličej, pak zašátral po brýlích, vrátil se k Marshovi a už vypadal víc jako obvykle. „Moment, chvilku mě nech přemýšlet. Byli jsme v hotelu St. Charles, říkal jsem, že tam budu. Chtěli jsme tam zůstat přes noc, aby vás s kapitánem Yorkem u té večeře jen pro zvané nikdo nerušil.“ Obočí mu sarkasticky nadskočilo. „Se mnou byl Jack Ely a Karl Framm a Whitey a pár jeho kotlářů a… no prostě bylo nás tam dost. Přišel taky učeň mistra Framma.

Večeřel s námi i mistr Albright, ten ale šel po jídle spát, my ostatní jsme zůstali, popíjeli jsme a povídali jsme si. Měli jsme pronajaté pokoje, všechno jak má být, ale sotva jsme si vlezli do postelí… myslím tak ve dvě ve tři ráno… přišli Raymond Ortega a Simon a tamten, Mrzout Billy Tipton, že prý musíme zpátky na parník. Prý nás tam York ihned chce mít.“ Jeffers pokrčil rameny. „No tak jsme přišli a kapitán York nás všechny přijal v salonu a říkal, že tě vyplatil a že dopoledne odplouváme. Pár nás poslali sehnat ty, co ještě byli v New Orleansu, a dát to vědět cestujícím. Myslím, že většina posádky už je tady. Zapsal jsem všechen náklad a napadlo mě se trochu prospat. Tak co je, co se vlastně děje?“

Marsh si odfrkl. „Na výklady nemám čas – a stejně bys mi nevěřil. Viděl jsi včera v salonu něco zvláštního?“

„Ne,“ odpověděl Jeffers a jedno obočí mu zase vylétlo nahoru. „Měl bych?“

„Možná.“

„Po večeři bylo všechno sklizeno,“ hlásil Jeffers. „Když na to myslím, tak tohle zvláštní je, protože všichni číšníci byli na břehu.“

„Mám dojem, že si zauklízel Mrzout Billy,“ odhadl Marsh. „Ale na tom nesejde. Byl tam Julian?“

„Byl, a s ním i pár dalších, které jsem předtím nikdy neviděl. Kapitán York mi nařídil, ať jim přidělím kajuty.

Tenhle Damon Julian je divná figura. Držel se pořád blízko u kapitána Yorka. Byl ale dost zdvořilý a až na tu jizvu vypadal vcelku příjemně.“

„Říkáš, že jsi jim přidělil kajuty?“

„Ano,“ kývl Jeffers. „Kapitán York chtěl, abych dal Julianovi tvoji kajutu, ale s tím jsem nesouhlasil, aspoň dokud tam jsou všechny tvoje věci. Trval jsem na tom, že mu přidělím jednu kajutu pro cestující vedle salonu, dokud si s tebou nebudu moct promluvit. Julian na to, že mu to vyhovuje, takže nenastaly vlastně žádné potíže.“

Abner Marsh se zazubil. „Výborně,“ kývl. „A co Mrzout Billy, ten je kde?“

„Dostal kajutu hned vedle Juliana,“ hlásil Jeffers, „ale divil bych se, kdyby tam teď byl. Naposledy jsem ho viděl, jak se fláká po hlavní palubě, chová se, jako by mu loď patřila, a pohrává si s tím svým nožíkem. Trošku jsme se pohádali. Něvěřil bys, co ten chlap dělal – házel ten svůj nůž do sloupu na kolonádě, jako by to byla stará souška. Pověděl jsem mu, ať toho nechá, nebo zavolám Chlupáče Mika a dám ho shodit přes palubu, a on poslechl, ale dost vyzývavě se na mě díval. S tím jsou jenom maléry.“

„Myslíš, že je ještě pořád tam?“

„No, mezitím jsem spal, ale naposledy jsem ho tam viděl, jak pospává v křesle.“

„Obleč se,“ nakázal mu Abner Marsh. „Fofrem. Sejdeme se u tebe v kanclu.“

„Jistě, kapitáne,“ slíbil Jeffers celý zmatený.

„A vezmi s sebou tu svoji hůl s rapírem,“ dodal Marsh ještě mezi dveřmi.

Ani ne za deset minut se sešli s Jeffersem a Chlupáčem Mikem v účtárně. „Posaďte se, buďte potichu a poslouchejte,“ vyzval je Marsh. „Bude vám to připadat šílený, ale oba mě znáte roky a zatraceně dobře víte, že nejsem žádnej hňup a nevykládám kdejaký historky jako mistr Framm. Krucinál, tohle je pravda, na to přísahám, ať mně vyletí kotel pod nohama do vzduchu, jestli lžu.“

Abner Marsh se zhluboka nadechl a vrhl se do vyprávění. Pověděl jim všechno, v jednom dlouhém udýchaném proslovu, odmlčel se jen jednou, to když jej přerušilo divoké zaječení lodní píšťaly a paluba se rozechvěla.

„Vyplouváme,“ poznamenal Chlupáč Mike. „Proti proudu, jak jsi chtěl.“

„To je dobře,“ ucedil Marsh a dál vykládal, zatímco Sen Ockerwee vycouval od neworleanského přístaviště a pod pálícím, jasným sluncem vyrazil na Mississippi.

Když Marsh skončil, Jonathon Jeffers se tvářil zamyšleně. „Fascinující,“ ozval se. „Snad jsme ale měli zavolat policii.“

Chlupáč Mike Dunne si odfrkl. „Snad máš rozum. Na řece si každej svý maléry řeší sám.“

Abner Marsh s ním souhlasil. „Tohle je můj parník a já sem nikoho zvenčí volat nebudu, Jeffersi.“ Takhle to na řece chodilo; bylo jednodušší dát toho, kdo dělá potíže, spráskat holí a hodit ho přes palubu, nejradši rovnou pod lopatky, ať mu zpřelámou kosti. Ta stará potvora řeka umí udržet tajemství. „A neworleanskou policii nemá cenu volat už vůbec. Na tom barevným dítěti by jim houby sešlo, a my nemáme ani mrtvolu. Kromě toho je to banda hajzlů a nevěřili by nám. A i kdyby věřili, co pak? Přišli by s pistolema a pendrekama, což je proti Julianovi a těm druhejm horší než na nic.“

„Takže to musíme vyřešit sami,“ souhlasil Jeffers.

„Jak?“

„Dám dohromady kluky a všechny je pobijeme,“ navrhl Chlupáč Mike přívětivě.

„Ne,“ řekl Abner Marsh. „Myslím si, že Joshua ty ostatní zvládne. Už to dokázal předtím. Snažil se zachovat čestně, zastavit to, co se včera v noci dělo, ale Julian byl nad jeho síly. Takže se prostě do večera musíme zbavit Juliana.“

„To by nemělo bejt těžký,“ nadhodil Chlupáč Mike.

Abner Marsh se zamračil. „Tím si nejsem tak jistej. To není jako v povídačkách. Oni nejsou ve dne bezmocný.

Jenom spěj. A když je probudíš, jsou příšerně silný a příšerně rychlý a není vůbec lehký jim ublížit. Musí se to udělat pořádně. Mám dojem, že my tři to zvládneme, je zbytečný do toho zatahovat ostatní. Kdyby se něco zvrtlo, dostaneme dávno před nocí všechny pryč z parníku a přirazíme někde proti proudu, kde se nám nikdo do ničeho nebude moct plíst a kde nikdo z nich nebude moct utýct…

kdyby to nešlo jinak než zabít jich víc než jenom Juliana.

Ale nemyslím, že by na to došlo.“ Marsh se zadíval na Jefferse. „Máš záložní klíč k tý kajutě, kam jsi šoupnul Juliana?“

„V sejfu,“ ukázal účetní holí s rapírem na železný trezor.

„Dobře,“ kývl Marsh. „Miku, jak moc dovedeš s tím svým krámem praštit?“

Chlupáč Mike se usmál a pleskl si železným prutem do dlaně. Ozval se uspokojivě hlasitý zvuk. „Jak silně potřebuješ, kapitáne?“

„Tak, abys mu rozflákal tu mizernou palici,“ upřesňoval Marsh. „A musíš to udělat naráz, jednou ranou. Na druhej pokus nebude čas. Když mu jenom rozbiješ nos, ve vteřině je na tobě a rve ti krk na kusy.“

„Jedna rána,“ slíbil Chlupáč Mike, „a šlus.“

Abner Marsh přikývl s plnou důvěrou v to, že jeho obrovitý první důstojník ví, o čem mluví. „Takže zbejvá už jen jeden problém. Mrzout Billy. Julianův hlídací čokl.

Možná někde klimbá na křesle, ale vsadím se, že by se hezky rychle probudil, kdyby uviděl, že jdeme k Julianový kajutě. Proto nás vidět nesmí. Kajuty na kotelní palubě mají dvoje dveře. Jestli je Billy v salonu, jdeme dovnitř z promenády. Jestli je venku, vejdeme ze salonu. Než vůbec začneme, musíme jistě vědět, kde Billy je. To bude tvoje práce, mistře Jeffersi. Najdeš pana Mrzouta Tiptona, povíš nám, kde je, a pak zařídíš, aby se nám neplet. Jestli zaslechne kravál nebo bude chtít jít k Julianový kajutě, chci, abys mu pěkně tím mrzoutským panděrem prohnal kord, slyšíš?“

„Rozumím,“ řekl účetní zamračeně. A narovnal si brýle.

Abner Marsh se na chvilku odmlčel a pozorně si prohlížel své dva spojence: štíhlého, frajerského účetního ve zlatých brýlkách a s kamašemi na knoflíky, se sevřenými rty, se stejně pečlivě ulízanými vlasy jako vždy, a potom zase obrovského prvního důstojníka v hrubém oděvu, s hrubou tváří a hrubými způsoby, s tvrdýma zelenýma očima a se zálibou ve rvačkách. Zvláštní dvojka, ale taky skvělá dvojka, pomyslel si Abner Marsh. Spokojeně si odfrkl. „Tak na co sakra čekáme?“ zeptal se. „Jeffersi, běž zjistit, kde je Mrzout Billy.“

Účetní vstal a protáhl se kolem nich. „Ovšemže,“ řekl.

Zpátky byl za pět minut. „Je v salonu a snídá. Asi ho probudilo to zapískání. Dává si vajíčka a karbanátky a pije spoustu kafe. Sedí na místě, odkud vidí na dveře Julianovy kajuty.“

„Dobře,“ řekl Marsh. „Co kdyby si teda na snídani zašel i jistej pan Jefferes?

Účetní se pousmál. „Taky mám pocit, že mi náhle vyhládlo.“

„Ale nejdřív ty klíče.“

Jeffers přikývl a sklonil se k sejfu. Marsh si je od něj vzal a pak dal svému účetnímu dobrých deset minut na to, aby se vrátil do velkého salonu; teprve pak vstal a pořádně se nadechl. Srdce mu divoce bušilo. „Jdeme,“ vyzval Chlupáče Mika Dunneho a otevřel dveře vedoucí ven do světa.

Den byl jasný a parný, což vzal Marsh jako dobré znamení. Sen Ockerwee se hnal po řece se záviděníhodnou lehkostí a zanechával za sebou v brázdě dvě čáry z bíle skvrnité pěny. Určitě dělá kolem osmadvaceti kilometrů za hodinu, pomyslel si Marsh, klouže hladce jako kreolský zdvořilostní rozhovor. Přistihl se, že přemýšlí, jaký čas udělá loď do Natchezu, a najednou nejvíc ze všeho toužil být nahoře v kormidelně a vyhlížet na řeku, kterou tolik miluje. Pak polkl a mrkáním zahnal slzy; cítil se otráveně a nemužně.

„Kapitáne?“ ozval se Chlupáč Mike nejistě.

Abner Marsh zaklel. „To nic,“ povídá. „Já jenom… aby to všecko čert vzal… jdeme.“ Hlučně vyrazil a klíč ke kajutě Damona Juliana svíral v obrovité zarudlé ruce. Klouby na ní mu bělaly.

Když vyšel ven, zarazil se a rozhlédl se. Promenáda byla skoro prázdná. U zábradlí stála nějaká dáma, ale dost daleko od nich k zádi, a asi tak o deset dveří vpředu nějaký chlapík v bílé košili a zmačkaném klobouku seděl na židli opřené o dveře kajuty, ale nezdálo se, že by se někdo z těch dvou o Marshe a Chlupáče Mika sebeméně zajímal. Marsh vsunul opatrně klíč do dírky. „Nezapomeň, co jsem ti řek,“ zašeptal prvnímu důstojníkovi. „Rychle a potichu. Jedna rána.“

Chlupáč Mike přikývl a Marsh klíčem otočil. Zámek cvakl, dveře se otevřely, Marsh do nich strčil.

Prostor uvnitř byl stísněný a tmavý, místnost měla zavřené okenice a zatažené závěsy, jak to lidé noci dělávali, ale oni přesto uviděli ve světle rozlévajícím se ode dveří bledé tělo natažené pod přikrývkou. Proklouzli dovnitř, pohybovali se tak tiše, jak se dva velikánští a hluční chlapi pohybovat mohou, pak Marsh začal zavírat dveře a Chlupáč Mike Dunne pokročil, zvedl metrový železný prut nad hlavu a Marsh matně spatřil, jak se ta věc na posteli zavrtěla, převalila se ke hluku a světlu, jež ji vyrušily, a Chlupáč Mike byl u ní dvěma dlouhými kroky, všechno se odehrávalo velmi rychle, železo prolétlo děsivým obloukem na konci obrovité paže, padalo a padalo blíž k té zastřené bledé hlavě a zdálo se, že to trvá věky.

Pak se dveře kajuty zavřely zcela, poslední paprsek světla se zlomil a ve slepé, smolné tmě Abner Marsh zaslechl zvuk, jako když kus masa dopadne na řeznický pult, a pod tím se ozval ještě jiný zvuk, podobný rozbíjenému vajíčku, a Marsh zadržel dech.

V kajutě byl náramný klid a Marsh neviděl zhola nic. Ze tmy se ozvalo hluboké, hrdelní zasmání. Marshovi vyrazil po těle studený pot. „Miku,“ zašeptal a šátral po zápalce.

„Jo, kapitáne,“ uslyšel hlas prvního důstojníka. „Jedna rána a šlus.“ A znovu zasmání.

Abner Marsh škrtl zápalkou o stěnu a zamrkal. Chlupáč Mike stál nad postelí se železným prutem v ruce. Konec prutu byl špinavý a vlhký. Ta věc pod peřinou měla místo tváře rozbouranou, rudou trosku. Polovina lebky zmizela, do povlečení vsakovaly zvolna čúrky krve. Kousky vlasů a další tmavé hmoty byly rozstříknuté po polštáři a po stěně a po šatech Chlupáče Mika. „Je mrtvej?“ zeptal se Marsh, kterého se náhle zmocnila divoká obava, že se ta rozbitá hlava začne skládat dohromady a že bledá mrtvola vstane a usměje se na ně.

„Nic mrtvějšího sem nikdá neviděl,“ prohlásil Chlupáč Mike.

„Ujisti se,“ poručil Abner Marsh. „Kurva, pořádně se ujisti.“

Chlupáč Mike mírně a pomaličku pokrčil rameny, pak zvedl zkrvavený železný prut a znovu jím udeřil do lebky a polštáře. Podruhé. Potřetí. A počtvrté. Když bylo po všem, sotva se dalo mluvit o tom, že by ta věc vůbec měla nějakou hlavu. Chlupáč Mike Dunne byl strašlivě silný chlapík.

Zápalka popálila Marshovi prsty. Sfoukl ji. „Jdeme pryč,“ oznámil drsně.

„Co uděláme s ním?“ zeptal se Chlupáč Mike.

Marsh rozevřel dveře kajuty. Za zády měl slunce a řeku – požehnaná úleva. „Necháme ho tady,“ rozhodl. „Ve tmě.

Až v noci ho hodíme do řeky.“ První důstojník vyšel za Marshem ven a kapitán pak za ním zamkl. Bylo mu na zvracení. Opřel se objemným trupem o zábradlí na kotelní palubě a musel se hodně přemáhat, aby se přes ně nevyzvracel. I když to byla potvora, co pije krev, to, co Damonu Julianovi udělali, se hrozně těžko snášelo.

„Potřebuješ pomoct, kapitáne?“

„Ne.“ Namáhavě se narovnal. Už teď dopoledne bylo pěkně parno, žluté slunce pražilo shůry do řeky s ohromující pomstychtivostí. Marsh se koupal v potu. „Moc jsem nespal,“ řekl. Přinutil se zasmát. „Vlastně jsem nespal vůbec. A co jsme zrovna provedli, to taky s člověkem krapet zacloumá.“

Chlupáč Mike pokrčil rameny. Vypadalo to, že s ním to nijak zvlášť nezacloumalo. „Běž se vyspat,“ kývl.

„Ne, to nemůžu. Musím zajít za Joshuou a povědět mu, co jsem udělal. Musí to vědět, aby byl připravenej zvládnout ty ostatní.“ Abnera Marshe zčistajasna napadlo, jak vlastně Joshua York přijme zprávu o brutální vraždě jednoho ze svých lidí. Nedokázal si představit, že po včerejší noci by toho Joshua litoval nějak moc, ale jistotu neměl – vlastně dost dobře neznal noční lid a jeho myšlení, a pokud Julian zabíjí děti a pije krev, ostatní taky provozovali skoro stejně příšerné věci, a to včetně Joshuy. A kromě toho byl Damon Julian Joshuův krevní pán, král upírů. Když člověku někdo zabije krále, a třeba i krále, kterého nenáviděl, není povinnost toho člověka s tím něco udělat? Abner Marsh se rozpomněl na chladnou sílu Joshuova hněvu a při té vzpomínce si uvědomil, jak pramálo touží vrazit do kapitánovy kajuty na horní palubě, zvlášť teď, když bude Joshua po probuzení v té nejhorší náladě. „Možná fakt chvíli počkám,“ uslyšel sám sebe. „A trochu se prospím.“

Chlupáč Mike přikývl.

„Ale zajít za Joshuou nejdřív ze všech musím,“

pokračoval Marsh. Uvědomil si, že mu je opravdu hodně zle: zvracel by, je horečnatý, slabý. Musí se na pár hodin natáhnout. „Nemůžu ho nechat bez toho vstát.“ Olízl si rty, byly suché jako smirkový papír. „Běž si promluvit s Jeffersem, pověz mu, jak to dopadlo, a jeden z vás ať pro mě zajde před večerem. Dost dlouho před večerem, jasný?

Abych měl aspoň hodinu a moh jít za Joshuou a promluvit s ním. Probudím ho a vyložím mu to, až se setmí, on už bude vědět, jak zvládnout ty ostatní. A ty… pověř někoho ze svejch hochů, ať nespouští oči z Mrzouta Billyho… s tím se budeme muset vypořádat taky.“

Chlupáč Mike se usmál. „Ať se s ním vypořádá řeka.“

„Možná to tak uděláme,“ přikývl Marsh. „Možná. Teď si odpočinu, ale určitě mě probuďte, než přijde tma. Tma mě nesmí zastihnout ještě v posteli, jasný?“

„Jasný.“

A tak Abner Marsh malátně vystoupal na horní palubu a s každým krokem mu bylo hůř a byl unavenější. A když stál na prahu své kajuty, najednou ucítil bodnutí strachu – co když uvnitř přece jenom bude jeden z nich, i přes všechno, co mu řekl Jeffers? Když ale rozrazil dveře a vpustil dovnitř světlo, místnost byla prázdná. Marsh se do ní vpotácel, roztáhl závěsy a otevřel okno, aby dovnitř šlo co nejvíc světla a vzduchu, zamkl dveře, posadil se ztěžka na postel a začal ze sebe stahovat propocené šaty. S noční košilí se ani neobtěžoval. V kajutě bylo dusno, ale Marsh byl příliš vyčerpaný, než aby si toho všímal. Do spánku se propadl téměř okamžitě.

Kapitola devatenáctá

Na palubě parníku SEN OCKERWEE, řeka Mississippi, srpen 1857

Rázné, naléhavé klepání na dveře kajuty konečně povolalo Abnera Marshe zpět z hlubokého, bezesného spánku. Malátně se zavrtěl a posadil se na posteli.

„Moment!“ zařval. Jako veliký nahý medvěd, který se právě probral ze zimního spánku a není z toho nijak nadšený, se dopotácel k lavoru. Na všechno se rozpomněl, až když si na tvář vychrstl trochu vody. „Aby to všecko čerti vzali!“

zanadával vztekle a zadíval se do šedých stínů, sbírajících se ve všech koutech malé a ztemnělé kajuty. Nebe za oknem bylo tmavé a nachové. „Zatraceně,“ ulevil si znovu a navlékl si čisté kalhoty. Hlučně došel ke dveřím a trhnutím je otevřel. „Co to má sakra znamenat, že jste mě nechali spát tak dlouho?“ hulákal na Jonathona Jefferse. „Povídal jsem Chlupáčovi Mikovi, ať mě probudí celou hodinu před setměním, krucifix.“

„Taky že je hodina před setměním,“ vysvětlil Jeffers. „Je zataženo, proto se zdá, že je tma. Mistr Albright tvrdí, že nás čeká další bouřka.“ Účetní vešel do Marshovy kajuty a zavřel za sebou dveře. „Tohle jsem ti přinesl,“ podal mu hikorovou špacírku. „Našel jsem ji v salonu, kapitáne.“

Marsh se nechal obměkčit a hůl si vzal. „Včera jsem ji ztratil,“ povídá. „Měl jsem v hlavě jiný věci.“ Opřel hůl o stěnu, vykoukl z okna ven a zamračil se. Celý západní obzor za řekou se změnil ve výhružnou masu sunoucích se mračen, podobnou stěně temnoty, která se na ně musí každou chvíli zhroutit. Zapadající slunce nebylo nikde vidět. Ani trošku se mu to nezamlouvalo. „Měl bych zaskočit za Joshuou,“

prohlásil, vyndal si košili a pokračoval v oblékání.

Jeffers se opíral o svou hůl s rapírem. „Mám tě doprovodit?“ nabídl se.

„Měl bych s Joshuou promluvit sám,“ uvažoval Marsh, po očku se díval do zrcadla a uvazoval si vázanku. „Vůbec se na to netěším. Co kdybys jenom šel se mnou a počkal venku? Třeba tě Joshua bude chtít zavolat dovnitř, abysme probrali, co budeme dělat dál.“ Marsh ponechal stranou jiný důvod, proč chtěl mít účetního po ruce – třeba jej bude chtít dovnitř zavolat on sám, pokud by Joshua York nepřijal zprávu o skonu Damona Juliana dost příznivě.

„Jistě,“ slíbil Jefers.

Marsh se nasoukal do kapitánského kabátu a sebral hůl.

„Tak jdeme, mistře Jeffersi. Už tak je až moc tma, sakra.“

Sen Ockerwee plul svižně, vlajky popleskávaly a vířily v silném větru, z komínů se valil tmavý dým. Pod sporým světlem dopadajícím z podivného, nachového nebe se vody Mississippi zdály téměř černé. Marsh se zašklebil a rychle došel s Jeffersem po boku k Joshuově kajutě. Tentokrát u dveří nezaváhal; zvedl hůl a zaklepal. Po třetím zaklepání zavolal: „Joshuo, pusť mě dovnitř. Musíme si promluvit.“

Na páté zaklepání se dveře otevřely, nepatrně se rozevřely dovnitř a odhalily měkkou a nehybnou tmu. „Počkej na mě,“

řekl Marsh Jeffersovi. Vešel dovnitř a zavřel dveře. „Teď se nenaštvi, Joshuo,“ hlásil do tmy a útroby se mu svíraly. „Já bych tě nerušil, ale je to důležitý a už je skoro tma.“

Neozvala se žádná odpověď, Marsh ale slyšel dýchání.

„Hergot himl,“ ucedil, „proč si vždycky povídáme ve tmě, Joshuo? Mně je z toho všelijak.“ Zamračil se. „Zapal laskavě svíčku, jo?“

„Ne.“ Hlas byl úsečný, hluboký, melodický. A nepatřil Joshuovi.

Abner Marsh o krok ustoupil. „Ježíši, to ne,“ řekl, pak se ozvalo zašustění a zároveň jeho třesoucí se ruka našla za zády kliku a otevřela. Otevřela dveře dokořán, navíc se už jeho oči přizpůsobily tmě a i ta nachová záře z bouřkou ztěžklé oblohy stačila, aby stíny v kapitánově kajutě nabyly pevnějšího tvaru. Uviděl, že Joshua York leží na posteli, je bledý a nahý, oči má zavřené, jedna paže mu visí k podlaze a na zápěstí má cosi, co vypadá na strašlivou tmavou podlitinu nebo na strup zaschlé krve. A Marsh také uviděl, jak Damon Julian kráčí k němu, rychlý jako smrt, a usmívá se. „Dyť jsme vás zabili!“ zahulákal Marsh nevěřícně a pozpátku se potácel z kajuty, zakopl, prakticky upadl Jonathonu Jeffersovi k nohám.

Julian se ve dveřích zastavil. Na tváři, v místech, kde včera Marsh proťal zející ránu, mu vedla už jen tenká tmavá čárka, sotva víc než škrábnutí od kočky. Jinak byl bez poskvrnky. Svlékl si sako a vestu, na hedvábné košili s kanýry neměl ani flíček. „Jen pojďte dál, kapitáne,“ ozval se Julian klidně. „Pojďte dál, promluvíme si.“

„Jste mrtvej. Mike vám rozflákal tu zatracenou palici na kousky,“ řekl Marsh a div se nedusil vlastními slovy.

Nepodíval se Julianovi do očí. Pořád je ještě den, pomyslel si, dokud slunce nezajde, jsem tu mimo Julianův dosah, ovšem pokud se nepodívám do těch očí, pokud se nevrátím tam do kajuty.

„Mrtvý?“ usmál se Julian. „A tak. Ta druhá kajuta.

Chudák Jean. Tak moc chtěl Joshuovi věřit – a podívejte se, co jste mu provedli. Tak rozbitá hlava, říkal jste?“

Abner Marsh se nešikovně postavil. „Vy jste si vyměnil kajuty,“ řekl chraplavě. „Vy zatracenej satanáši. Vy jste ho přinutil, aby spal ve vaší posteli.“

„Museli jsme toho s Joshuou tolik probrat,“ odpověděl Julian. Ukázal gestem ruky dovnitř. „Tak už pojďte, kapitáne, to čekání mě unavuje. Pojďte, napijeme se spolu.“

„Aby vás čerti vzali!“ vztekal se Marsh. „Možná jsme se dopoledne spletli, ale stejně nám neutečete. Jeffersi, skoč dolů pro chlupáče Mika a jeho chlapce. Myslím, že tak deset by mohlo stačit.“

„Ne, to neuděláte,“ oznámil Damon Julian.

Marsh výhružně zamával hůlkou. „Ale udělám. Chcete mi v tom zabránit?“

Julian se letmo podíval na nebe; bylo teď sytě fialové, s černými šmouhami, soumrak celý zatažený a jako pokrytý modřinami. „Ano,“ řekl a vyšel na světlo.

Abner Marsh ucítil, jak se mu na srdci svírá chladná, lepkavá ruka hrůzy. Zvedl špacírku. „Držte se vode mě!“

vyrazil najednou pisklavým hlasem. Ucouvl. Damon Julian se usmál a šel dál. Není dost světla, pomyslel si Marsh s nechutným pocitem beznaděje.

A pak se ozvalo zašustění kovu na dřevě a Jonathon Jeffers jej plynulým pohybem předkročil, v ruce měl rapír vytažený z hole, ostrá ocel hrozivě opisovala kruhy. „Jdi pro pomoc, kapitáne,“ řekl Jeffers tiše. Volnou rukou si posunul brýle. „Já tady pana Juliana zaměstnám.“ Lehounce, s nacvičeným švihem zkušeného šermíře se Jeffers vrhl proti Julianovi a zasadil ránu. Jeho rapír byl dvousečný a zlomyslně špičatý. Damon Julian se tak tak zaklonil a couvl a úsměv mu zmizel z tváře, protože účetního výpad mu prošel jen kousek před obličejem.

„Ustupte,“ řekl zle.

Jonathon Jeffers neřekl slovo. Byl v šermířském postoji, pomaličku postupoval po šlapkách nohou, tlačil Juliana zpátky ke dveřím kapitánské kajuty. Najednou podnikl výpad, ale Julian byl příliš rychlý, uklouzl pozpátku z dosahu rapíru. Jeffers netrpělivě sykl. Damon Julian byl jednou nohou v kajutě a odpověděl na to smíchem, který neměl daleko k vrčení. Jeho bílé ruce se rozpřáhly, dlaně se rozevřely. Jeffers znovu zaútočil.

A Julian se s rozpřaženýma rukama vrhl vpřed.

Abner Marsh to všechno viděl. Jeffersův výpad byl dobrý a Julian se také nijak nesnažil mu vyhnout. Rapír do něj vjel kousek nad slabinou. Julianova bledá tvář se zkřivila, uniklo mu bolestné zaúpění, ale přesto se hnal dál.

Jeffers jej probodl skrz naskrz, Julian naběhl dál na čepel – a než měl ohromený účetní čas ji vytáhnout, Julian mu rukama sevřel hrdlo. Jeffers vyrazil strašlivý, zajíkavý zvuk, jeho oči se vypoulily, jak se snažil uvolnit, brýle se zlatými obroučkami sklouzly a padly na palubu.

Marsh přiskočil a udeřil Juliana holí, zasazoval mu další a další údery do hlavy a ramenou. Julian, probodnutý rapírem, jako by si toho sotva všímal. Vztekle se zmítal, pak se ozval zvuk, jako když praskne větev. Jeffers zplihl jako hadrový panák.

Abner Marsh naposledy švihl holí, dal do toho všechnu sílu, zasáhl Damona Juliana přímo doprostřed čela a na chvilku jej omráčil. Když Julian uvolnil sevření, Jeffers bezvládně padl a hlavu měl zkroucenou tak groteskně, až se zdálo, že je otočená na záda.

Abner Marsh honem ustoupil.

Julian si sáhl na čelo, jako by poměřoval následky Marshovy rány. Marsh si bezútěšně povšiml, že neteče žádná krev. I když je silný, není žádný Chlupáč Mike Dunne – a hikorové dřevo má daleko do železa. Damon Julian srazil Jeffersovu ruku, sevřenou ve smrtelné křeči, z jílce rapíru. Šklebil se bolestí a vytáhl si zbraň kluzkou krví z vlastního těla. Košili a kalhoty měl provlhlé a rudé, když se pohyboval, lepily se mu k tělu. Téměř nedbale odhodil zbraň stranou, rapír se točil dokola a dokola jako káča, letěl nad řeku a pak zmizel pod temnou, neklidnou hladinou.

Julian se znovu zapotácel dopředu a zanechával za sebou na palubě krvavé stopy. Ale šel dál.

Marsh před ním ustupoval. Kdepak, toho nejde zabít, pomyslel si a zděšení jej až oslepovalo; nedá se vůbec nic dělat. Joshua a jeho sny, Chlupáč Mike a jeho železný prut, Jeffers a jeho rapír, nic z toho se s Damonem Julianem nemohlo měřit. Marsh se štrachal dolů po krátkém schodišti na bouřkovou palubu a pak se dal na úprk. Lapal po dechu, spěchal k zádi, ke schůdkům vedoucím z bouřkové paluby na promenádu, kde najde lidi a bezpečí. Věděl, že už je skoro tma. Udělal tři hlučné kroky dolů, pak pevně sevřel madlo, otočil se a snažil se zastavit.

Mrzout Billy Tipton a čtyři z nich vystupovali proti němu nahoru.

Abner Marsh se otočil a šel zase nahoru. Honem doběhnout ke zvonu a udělat poplach, přemýšlel zběsile, zazvonit a dovolat se pomoci… jenže Julian už scházel z horní paluby a odřízl mu cestu. Marsh na chvilku znehybněl, strnul zoufalstvím. Neměl kudy uniknout, uvízl mezi Julianem a ostatními, až na tu svou zatracenou neškodnou hůlku nemá zbraň, ale stejně to je jedno, jim tak jako tak nic neublíží, je zbytečné se bránit, klidně to může vzdát. Julian postupoval a na tváři měl sotva znatelný, krutý úsměv.

Marsh už v duchu viděl, jak se ta bledá tvář sklání k jeho obličeji, viděl vyceněné zuby, viděl ty oči svítící horečkou a žízní, rudé a prastaré a neporazitelné. Kdyby to uměl, snad by se dal do pláče. Zjistil, že nohy má jako vrostlé do paluby, nemůže jimi pohnout, dokonce i hůl mu připadala příliš těžká.

Potom se daleko na řece zpoza zátočiny objevil jiný parník, sám Abner Marsh by si toho nebyl všiml, zato kormidelník ano, a parní píšťala Snu Ockerwee se ozvala a hlásila druhému parníku, že při míjení si vybrali levobok.

Ostré zaječení výkonné píšťaly probralo Marshe z ochromení, zvedl hlavu a spatřil v dáli světla lodi plavící se po proudu, uviděl plameny šlehající od vysokých komínů, všiml si téměř černého nebe, jež se tyčilo nad ním, a blesků, které v dálce osvěcovaly mraky zevnitř; a taky uviděl řeku, černou a nekončící řeku, která byla jeho domovem a živobytím a přítelem a nejhorším nepřítelem, jejíž proud byl vrtkavým, násilnickým a milujícím manželem jeho dámám.

Tekla si dál, jako vždycky, a nevěděla nic o Damonu Julianovi a jeho plemeni, nic jí na nich nesešlo, neznamenali pro ni nic, dávno budou mrtví a zapomenutí, ale řeka, ta stará potvora, se tu bude valit dál, dál bude prorážet nové cesty a zaplavovat města a pole s úrodou a vyzvedávat nad hladinu jiná a drtit mezi zuby parníky, aby pak mohla vyplivnout třísky.

Abner Marsh došel do míst, kde se nad palubu točily vrcholky velikých krytů lopatkových kol. Julian kráčel za ním. „Pane kapitáne,“ zavolal a jeho hlas byl zkreslený, ale stále vábivý. Marsh si toho nevšímal. Se silou, jaká se rodí z nezbytí, se silou, o níž ani nevěděl, že ji má, se vyšvihl na kryt nad kolesy. Obrovské koleso se mu otáčelo pod nohama. Cítil skrz dřevo jeho chvění, slyšel klapání.

Opatrně se sunul k zádi, nechtěl spadnout na špatném místě, tam, kde by jej kolesa vtáhla pod sebe a rozmlátila. Podíval se dolů. Už skoro zmizelo všechno světlo, hladina vypadala černá, ale kudy proplul Sen Ockerwee, vřela a pěnila. Navíc se jí rudě dotýkala záře od topenišť parníku, takže voda působila dojmem vroucí krve. Abner Marsh se do ní zadíval a ztuhl. Zase krev, pomyslel si, zase krev, sakra, nemůžu se jí zbavit, nemůžu nijak uniknout. Mocné záběry parníku se mu jako hrom rozléhaly v uších.

Mrzout Billy Tipton se vyšvihl na kryt koles a ostražitě se sunul k němu. „Pan Julian tě chce, špekoune,“ oznámil.

„Tak pojď, dál už stejně nemůžeš.“ Vytáhl nožík a usmál se.

Mrzout Billy Tipton měl opravdu dost děsivý úsměv.

„Nejni to krev,“ povídá Marsh nahlas, „je to sakra jenom řeka.“ Stále svíral v ruce hůl, zhluboka se nadechl a vrhl se z parníku dolů. Když dopadl do vody, v uších mu zněly Billyho nadávky.

Kapitola dvacátá

Na palubě parníku SEN OCKERWEE, řeka Mississippi, srpen 1857

Mrzout Billy seskočil z krytu nad kolesy a uviděl, že Raymond a Armand stojí vedle Damona Juliana a podpírají ho. Julian vypadal, jako by zrovna porazil prase; šaty měl celé prosáklé krví. „Tys ho nechal utéct, Billy,“ řekl chladně. Mrzout Billy z jeho tónu zneklidněl.

„Je vyřízenej,“ namítl. „Ty lopatky ho stáhnou pod sebe a rozmlátěj, anebo se utopí. Měl jste vidět, jak to vycáklo, když tím velikým panděrem napřed dopad do vody. Ty jeho bradavice už neuvidíte.“ Mrzout Billy se při řeči rozhlížel – a co viděl, ani za mák se mu nelíbilo: Julian samá krev, rudá šmouha se táhne po schodech z horní paluby a do půli bouřkové paluby, ten hejsek účetnická visí na kraji horní paluby a další krev mu teče z úst.

„Jestli mě zklameš, Billy, nikdy nebudeš jedním z nás,“

pohrozil Julian. „Doufám, pro tvoje dobro doufám, že je po smrti. Rozumíš?“

„Ano,“ přikývl Billy. „Co se vlastně stalo, pane Juliane?“

„Napadli mě, Billy. Napadli nás. Podle našeho milého pana kapitána předtím zabili Jeana. Rozflákali mu tu zatracenou palici na kousky, tak to myslím formuloval.“

Usmál se. „Spáchali to Marsh a ten jeho mizerný účetní a někdo, komu říkal Mike.“

„Chlupáč Mike Dunne,“ ozval se Raymond Ortega. „To je první důstojník na Snu Ockerwee, Damone. Veliký, hloupý a neomalený chlap. Má za úkol řvát na negry a bít je.“

„A tak,“ hlesl Julian. „Pusťte mě,“ nakázal Raymondovi a Armandovi. „Už se cítím silnější. Dokážu stát.“

Soumrak se šířil. Stáli ve stínech. „Damone,“ varoval Vincent, „po večeři se mění směna. Posádka se bude vracet do kajut. Musíme něco udělat. Musíme pryč z parníku, jinak nás najdou.“ Podíval se na krev a na mrtvé tělo.

„Kdepak,“ nesouhlasil Julian. „Billy to uklidí. Viď, Billy?“

„Jo,“ slíbil Mrzout Billy. „Akorát účetního hodím za kapitánem.“

„Tak to tedy udělej, Billy, a nevykládej mi o tom jen.“

Julianův úsměv byl chlad sám. „Pak přijď do Yorkovy kajuty. Teď se tam uchýlíme. Potřebuji se převléct.“

Mrzoutovi Billymu zabralo skoro dvacet minut, než odstranil všechny důkazy o tom, že na horní palubě se zabíjelo. Pracoval ve spěchu, až příliš jasně si uvědomoval, jak snadno by někdo mohl vyjít ze své kajuty nebo přijít zespoda po schodech. Nicméně už byla skoro tma, což mu vše ulehčovalo. Odtáhl Jeffersovo tělo po palubě, vyvlekl je na kryt nad kolesy, dost namáhavě, protože účetní byl těžší, než by si Billy kdy pomyslel, pak je shodil do vody. Tma a řeka je pohltily, cáklo to skoro tolik, jako když spadl Marsh.

Ale zvuk se téměř ztratil v hluku, který dělala lopatková kolesa. Mrzout Billy si právě svlékl košili a začal vytírat paluby od krve, když tu mu štěstí vyšlo vstříc: konečně propukla bouřka, která se blížila celé odpoledne. V uších mu zaburácel hrom, blesky se začaly zabodávat do řeky, dalo se do deště. Čistý, chladivý a prudký déšť bubnoval do paluby, promáčel Billyho na kost a smýval krev.

Když konečně Mrzout Billy přišel do Yorkovy kajuty, jen z něj crčelo. „Hotovo,“ hlásil.

Damon Julian seděl v hlubokém koženém křesle.

Převlékl se do čistého oblečení, v ruce držel sklenku, vypadal stejně silný a zdravý jako kdykoli předtím.

Raymond stál vedle něj, Armand seděl ve druhém křesle, Vincent zase na psacím stole, Kurt na židli za stolem. A Joshua York seděl na své posteli, díval se dolů na vlastní nohy, hlavu měl spuštěnou mezi ramena, kůži bílou jako křídový prášek. Vypadá jako zpráskaný čokl, pomyslel si Mrzout Billy.

„Billy, chlapče,“ ozval se Julian. „Co my bychom si bez tebe počali?“

Mrzout Billy přikývl. „Jak jsem tam makal, tak jsem přemejšlel, pane Juliane,“ povídá. „Máme dvě možnosti, aspoň bych řek. Tenhle parník má jolu, na měření hloubky a tak. Mohli bysme si ji vzít a vymáznout. Anebo bysme mohli jenom počkat, až kormidelník kvůlivá bouřce zavede loď ke břehu a dá uvázat, a pak bysme vystoupili na břeh.

Nejsme daleko vod Bayou Sara, třeba přirazí ke břehu právě tam.“

„Nemám pražádný zájem o Bayou Sara, Billy. A nemám zájem ani opouštět tenhle skvělý parník. Sen Ockerwee je teď náš. Není-liž pravda, Joshuo?“

Joshua York zvedl hlavu. „Ano.“ Hlas měl tak slabý, že byl sotva slyšet.

„To je moc nebezpečný,“ nedal se Mrzout Billy. „Co si vostatní budou myslet, když kapitán a hlavní účetní někam zmizli? Jak zjistěj, že tu nejsou, začnou se vyptávat. A začne to už dost brzy.“

„Má pravdu, Damone,“ přisadil si Raymond. „Jsem na palubě téhle lodi už od Natchezu. Cestující, ti přijdou a zas odejdou, ale posádka… nejsme tu v bezpečí. Jsme divní, každý nás podezřívá, jsme tu cizí. Když nenajdou Marshe a Jefferse, nejdříve ze všeho půjdou za námi.“

„A pak je tu ten první důstojník,“ přidal se Billy. „Když Marshovi pomáhal, tak nejspíš ví všechno, pane Juliane.“

„Zabij ho, Billy.“

Mrzout Billy Tipton rozčileně polkl. „Tak dejme tomu, že ho zabiju. To nebude k ničemu dobrý, pane Juliane. Bude jim taky scházet a pod ním dělaj jiný, celá armáda negrů a blbejch Němců a velikejch Švédů. Nás je ani ne dvacet a přes den zbejvám jenom já. Musíme z tohodle parníku pryč, a pěkně fofrem. Proti posádce nemůžeme bojovat, a i kdyby jo, určitě ne přes den já sám proti nim všem. Musíme pryč.“

„Zůstaneme. To oni se musejí bát nás, Billy. Jak se můžeš chtít stát jedním z pánů, když stále myslíš jako otrok?

Zůstaneme.“

„A co budeme dělat, až posádka zjistí, že Marsh a Jeffers tu nejsou?“ zeptal se Vincent.

„A co s prvním důstojníkem? Od něj hrozí nebezpečí,“

přidal se Kurt.

Damon Julian se upřeně díval na Mrzouta Billyho a usmíval se. „Hm?“ V klidu se napil. „Inu, necháme Billyho, aby tyhle drobné obtíže vyřešil místo nás. Billy nám předvede, jak je chytrý, viď, Billy?“

„Já?“ Mrzout Billy Tipton stál s otevřenou pusou. „Já ale nevím…“

„Že bys to nedokázal, Billy?“

„Jo,“ pospíšil si Billy. „Ale jo.“

„Bez dalšího prolévání krve to můžu vyřešit já,“ ozval se Joshua York a do hlasu se mu vrátilo maličko z někdejšího odhodlání. „Jsem tu pořád kapitánem. Nechte mě vysadit na břeh pana Dunna a všechny ostatní, kterých se snad obáváte.

Můžeme je z lodi dostat čistě. Umírání už bylo dost.“

„Vážně bylo?“ nadhodil Julian.

„Když dostanou padáka, tak to nepomůže,“ řekl Yorkovi Mrzout Billy. „Jenom se budou divit, proč to, a shánět se po Marshovi.“

„Ovšem,“ souhlasil Raymond. „Za Yorkem nepůjdou,“

obrátil se k Julianovi. „Nedůvěřují mu. Musel vyjít ven za plného světla, aby s ním vůbec chtěli plout do bayou. Když je pryč Marsh a s ním Jeffers, rozhodně je nebude s to ovládnout.“

Mrzout Billy Tipton se na Joshuu Yorka podíval překvapeně a s nebývalým uznáním. „To že jste udělal?“

vyhrkl. „Vy jste vyšel za dne ven?“ Ostatní se někdy odvážili vyjít za šera nebo se chvilenku zdrželi po svítání, ale jaktěživ neviděl nikoho z nich venku, když stálo slunce vysoko. Ani Juliana ne.

Joshua York se na něj chladně zadíval a neodpověděl.

„Náš drahý Joshua si rád hraje na dobytek,“ ozval se pobaveně Julian. „Možná doufal, že mu kůže zhnědne a ztvrdne.“

Ostatní se poslušně zasmáli.

A Mrzouta Billyho zatím něco napadlo. Podrbal se na hlavě a dovolil si nasadit úsměv. „My je nevyhodíme,“

oznámil najednou Julianovi. „Už to mám. Přinutíme je utýct.

Vím přesně, jak na to.“

„Výborně, Billy. Co bychom si bez tebe počali?“

„Můžete ho přimět, aby udělal, co budu chtít?“ zeptal se Billy a dloubl prstem někam k Yorkovi.

„Udělám, co bude třeba, abych ochránil svoje lidi,“

prohlásil Joshua York, „a také abych ochránil svou posádku.

Není potřeba mě k tomu nutit.“

„Fajn, tak fajn,“ kýval Mrzout Billy. „Moc milý.“ Bude to ještě lehčí, než si myslel. Julian bude koukat. „Pudu si vzít čistou košili. Vy se taky voblečte, pane kapitáne, a pak se do tý vochranářský práce dáme.“

„Ano,“ dodal Julian tiše. „A Kurt s vámi půjde také.“

Zvedl sklenku k Yorkovi. „Pro jistotu.“

Půl hodiny nato už vedl Mrzout Billy Joshuu Yorka a Kurta po kotelní palubě. Déšť trošku polevil, Sen Ockerwee přirazil ke břehu v Bayou Sara a byl uvázán vedle desítky menších parníků. V hlavním salonu podávali večeři. Julian a jeho lidé tam byli s ostatními a nenápadně jedli. Kapitánovo místo však bylo prázdné a dřív nebo později se o tom někdo musel zmínit. Chlupáč Mike Dunne byl naštěstí dole na hlavní palubě, hulákal na nosiče, kteří vláčeli na loď nějaký náklad a asi deset kol dřeva. Než Mrzout Billy uvedl svůj plán do pohybu, pozorně jej shora sledoval; Dunne je nejnebezpečnější.

„Nejdřív tu mrtvolu,“ prohlásil a zavedl je rovnou ke vnějším dveřím kajuty, kde opustil svět Jean Ardant. Kurt vyrazil jediným máchnutím ruky zámek. Když byli uvnitř, Billy zapálil petrolejku a podívali se na tu věc na posteli.

Mrzout Billy hvízdl. „No pane jo,“ utrousil. „Ty vaši kamarádi teda se staroušem Jeanem udělali krátkej proces,“

oslovil Yorka. „Půlka mozku je v povlečení a druhá na stěně.“

Yorkovy šedé oči byly znechucení samo. „Tak už začněme. Předpokládám, že chcete, abychom tělo hodili do řeky.“

„Sakra, to ne,“ ohradil se Mrzout Billy. „Depak, my to spálíme. Přímo v jedný tý vaší peci, kapitáne. A taky nepolezem dolů jak zloději. Projdeme s mrtvolou rovnou skrz salon a sejdem po hlavním schodišti.“

„Proč, Billy?“ zeptal se York chladně.

„Dělejte, co říkám, a hotovo!“ štěkl mrzout Billy. „A pro vás jsem pan Tipton, kapitáne!“

Zabalili Jeanovu mrtvolu do prostěradla, aby z ní nic nebylo vidět. York chtěl Kurtovi pomoct se zvedáním těla, ale Mrzout Billy jej zahnal a chytil druhý konec sám. „To by nevypadalo dobře, kdyby se poloviční majitel a kapitán tahal s mrtvolou. Vy jenom pudete vedle nás a budete se tvářit ustaraně.“

S ustaraným výrazem neměl York vůbec žádnou práci.

Otevřeli dveře do velkého salonu, vyšli ven, Jeanovo tělo v prostěradle se houpalo mezi Billym a Kurtem. Kolem velkého stolu pro posádku bylo zpola plno. Někdo se zajíkl a všechen hovor ustal.

„Můžu vám pomoct, kapitáne?“ nabídl se menší mužík s bradkou a ve vestě se skvrnami od oleje. „Co se děje?

Někdo umřel?“

„Nechoďte blíž!“ zařval Mrzout Billy, když k nim ten muž chtěl přijít.

„Poslechněte ho, Whitey,“ řekl York.

Muž se zastavil. „Nojo, jasně, ale…“

„Je to prostě mrtvej chlap,“ povídá mrzout Billy. „Umřel u sebe v kajutě. Našel ho pan Jeffers. Nastoupil v New Orleansu a asi byl nemocnej. Jeffers ho slyšel skučet, a když tam přišel, ten chlap celej hořel.“

Všichni u stolu se zatvářili znepokojeně. Jeden z nich zbledl a raději prchal do kajuty. Mrzout Billy měl co dělat, aby se nezačal usmívat.

„A kde je pan Jeffers?“ zeptal se Albright, ten uhlazený menší kormidelník.

„Šel k sobě do kajuty,“ pospíšil si s odpovědí Billy.

„Necejtil se dobře. Pan Marsh je u něj. Pan Jeffers vypadal takovej jako žlutej, řek bych, že mu moc neudělal dobře pohled na toho mrtvýho.“

Jeho slova měla přesně ten účinek, v jaký doufal, zvláště když se Armand naklonil přes stůl k Vincentovi a divadelním šepotem, jak mu to Billy nakázal, utrousil: „Žlutý John.“ Pak oba vstali, nechali večeři nedojedenou a odešli.

„To nejni žádnej Žlutej John!“ vybafl Billy hlasitě.

Hodně nahlas to říct musel, protože najednou se snažili něco říct všichni, kdo kolem stolu byli, a půlka z nich se pokoušela vstát. „Tak jdeme, musíme to tělo spálit,“ dodal a dál se s Kurtem šourali k velkému schodišti. Joshua York se vlekl za nimi, ruce měl zvednuté a snažil se odhánět sto vyděšených dotazů. Cestující i členové posádky se vyhýbali Kurtovi a Billymu a jejich břemeni.

Dole na hlavní palubě bylo jen pár ošuntělých přistěhovalců a kromě toho už jen nosiči chodící sem tam s bednami a palivovým dřívím. Topeniště byla zavřená, ale stále rozpálená, a Mrzout Billy si popálil prsty, když s Kurtem do toho nejbližšího cpali tělo v prostěradle. Ještě pořád nadával a máchal rukou ve vzduchu, když k němu shora přišel Joshua York. „Odcházejí,“ ohlásil a na bledé tváři měl nechápavý výraz. „Skoro všichni cestující si už sbalili a aspoň tak polovina posádky za mnou zašla žádat o proplacení mzdy. Kotláři, pokojské, číšníci, dokonce i Jack Ely, druhý strojník. Nechápu to.“

„Na vašem parníku se chce projet Žlutej John,“ povídá Mrzout Billy. „Nebo si to aspoň myslej.“

Joshua York se zamračil. „Žlutý John?“

Mrzout Billy se usmál. „Žlutá zimnice, kapitáne. To je vidět, že jste nikdy nebyl v New Orleansu, když se tam Žlutej John vokáže. Nikdo nebude chtít zůstat na týhle lodi dýl, než musí, a nikdo nebude chtít vidět tu mrtvolu nebo mluvit s Jeffersem a Marshem. Nakukal jsem jim, že i ty dva maj zimnici, chápete? Zimnice se roznáší fakt snadno. A taky rychle. Zežloutnete a zvracíte takovej černej sajrajt a horečku máte jedna radost – a pak umřete. Teď musíme tady starouše Jeana spálit, aby si mysleli, že to bereme vážně.“

Trvalo jim deset minut, než znovu pořádně roztopili, a nakonec si museli zavolat velikánského švédského topiče, aby jim pomohl, ale to bylo v pořádku. Mrzout Billy viděl, jak si ten chlap prohlíží mrtvé tělo zaházené dřívím, a když pak topič honem utekl, Billy se usmál. Jean za chviličku pěkně zmizí. Mrzout Billy se díval, jak se z těla čoudí, pak se znuděně odvrátil. Všiml si sudů se špekem, které stály poblíž, po ruce. „To ste používali při závodění, co?“ zeptal se Joshuy Yorka.

Ten přikývl.

Mrzout Billy si odplivl. „Tady u nás na jihu, když kapitán závodí s jinou lodí a potřebuje víc páry, tak mu stačí přihodit pěkně vypasenýho negra. Špek stojí moc peněz. Jo, jak vidíte, něco vím i vo parníkách. Škoda, že jsme si nemohli Jeana schovat na závodění.“

Na to se Kurt usmál, ale Joshua York se jen upřeně a nasupeně díval. Mrzoutu Billymu se ten pohled nelíbil, ani trošku ne, ale než mohl cokoli říct, uslyšel hlas, na který čekal.

„Hej, TY!“

Chlupáč Mike Dunne se sem kolíbal od příďové nástavby v celé kráse svých skoro dvou metrů. Dešťová voda mu odkapávala z okrajů černého plstěného klobouku, v černých vousech mu sedčly korálky kapek, šaty měl přilepené k tělu. Oči měl tvrdé jako kousky zeleného mramoru, ten svůj železný prut svíral v ruce a výhružně si jím popleskával do dlaně. Za ním stála desítka uklizečů a topičů a nakladačů. Byl tu ten veliký Švéd a ještě větší negr bez jednoho ucha, a taky šlachovitý mulat s trámkem v ruce, a další za nimi. „Koho tam pálíš, chlapče?“ zahromoval. „A co ty kecy vo žlutý zimnici? Na týhle lodi žádná žlutá zimnice nejni.“

„Dělejte, co jsem vám řek,“ vyzval Mrzout Billy Yorka tlumeným, ale naléhavým hlasem. První důstojník kráčel blíž a on couvl od topeniště.

Joshua York vstoupil mezi ně a zvedl ruce. „Stát,“ řekl.

„Pane Dunne, propouštím vás, a to okamžitě. Už nejste prvním důstojníkem na Snu Ockerwee.“

Dunne na něj podezřívavě mžoural. „Že nejsem?“

zavrčel. Pak se zašklebil. „Sakra, vy mně nemůžete dát padáka!“

„Jsem tady pán a kapitán.“

„Fakt? Jenomže já přijímám rozkazy jenom vod kapitána Marshe. Když von mi řekne, ať táhnu, tak pudu. Do tý doby nejdu nikam. A nevykládejte mi lži vo tom, jak jste ho vyplatil. To jsem slyšel už dneska ráno.“ Popošel o další krok. „A teďka mi ustupte z cesty, kapitáne. Tadyten pan Mrzout mi bude muset pár věcí vysvětlit.“

„Pane Dunne, na palubu tohoto parníku se dostala choroba. Dávám vám výpověď jen pro vaši vlastní bezpečnost.“ Joshua York lže opravdu roztomile a upřímně, napadlo Mrzouta Billyho. „Novým prvním důstojníkem bude pan Tipton. S chorobou už přišel do styku.“

„Ten?“ Železný prut znovu pleskl do dlaně. „Ten přece parníkům nerozumí.“

„Býval jsem dozorcem,“ hlásil Billy. „Umím zvládat negry.“ Znovu popošel.

Chlupáč Mike Dunne se rozesmál.

Mrzouta Billyho zamrazilo na celém těle. Jestli něco na celém světě opravdu nesnášel, tak když se mu druzí smáli. V

tom okamžení se rozhodl, že Dunneho nebude stačit jen vylekat a vyhnat. Mnohem příjemnější bude zabít ho. „Máš za zádama fůru negrů a bílejch šmejdů,“ prohlásil. „Vypadá to, že se bojíš postavit se mi sám.“

Dunneho zelené oči se hrozivě přimhouřily, pleskl si železným prutem do dlaně ještě silněji než předtím. Udělal dva rychlé kroky, zastavil se v plném žáru od topeniště, zalitý tím pekelným světlem, pokukoval po hořící mrtvole.

Konečně se znovu otočil k Mrzoutovi Billymu. „Jenom tamten,“ prohlásil. „To je tvý štěstí. Kdyby tam byl i kapitán nebo Jeffers, než tě zabiju, zpřelámal bych ti všecky kosti v těle. Teď tě jenom zabiju rovnou.“

„Ne,“ snažil se Joshua York. Znovu vkročil před prvního důstojníka. „Odejděte z mého parníku. Jste propuštěn.“

Chlupáč Mike Dunne si ho odstrčil z cesty. „Do tohodle vy se nepleťte, kapitáne. Poctivej boj, jenom von a já. Když mě sejme, je prvním důstojníkem. Akorát že já mu rozflákám hlavu a pak my dva zajdem za kapitánem Marshem a vono se uvidí, kdo pude z tyhle lodi pryč.“

Mrzout Billy sáhl za záda a vytáhl nůž.

Joshua York se zoufale díval na jednoho a pak zase na druhého. Ostatní chlapi ustoupili a povzbuzovali Chlupáče Mika pokřikem. Kurt vykročil a odtáhl Yorka z cesty, aby se do toho nemohl plést.

Chlupáč Mike Dunne vypadal ve světle od topeniště, jako by vylezl přímo z pekla, kouřilo se z něj, kůži měl zarudlou, ve vlasech mu schla voda; šel a pleskal si prutem do dlaně. Usmíval se. „Už jsem se pral s pár chlapečkama, co měli nože,“ prohlásil a místo teček prokládal věty plesknutími prutem. „Se spoustou zlobivejch hnusnejch chlapečků.“ Plesk. „A ledakterej mě stačil pořezat.“ Plesk.

„Takový pořezání, to se zahojí, Billy.“ Plesk. „Ale rozflákaná hlava, to je jiný.“ Plesk. Plesk. Plesk.

Billy stále ustupoval, až vrazil zády do haldy beden. Nůž držel v ruce volně. Chlupáč Mike si všiml, že protivník nemá kam couvat, zazubil se a zvedl železný prut vysoko nad hlavu. Rozeřval se a vyrazil.

A Mrzout Billy vymrštil nůž z ruky a ten svištivě vyletěl.

Zasáhl Chlupáče Mika přímo pod bradu, zabořil se hluboko skrz vousy do hlavy. Mike klesl na kolena, krev se mu vyvalila z úst; pak se zhroutil tváří napřed na palubu.

„Vida, vida,“ ucedil Mrzout Billy a doloudal se k mrtvole. Kopl soupeře do hlavy, pak se usmál, ten úsměv byl určen pro negry a cizince a pro Kurta, ale nejvíc ze všech pro Joshuu Yorka. „Vida, vida,“ zopakoval. „Mám takovej dojem, že tím pádem tu jsem prvním důstojníkem.“

Kapitola dvacátá první

St. Louis, září 1857

Abner Marsh vrazil hlučně do kanceláře Ockerweeské říční přepravní společnosti na Borové ulici a práskl za sebou dveřmi. „Kde je?“ dožadoval se, přehnal se přes místnost, naklonil se nad psací stůl a zadíval se na ohromeného jednatele. U hlavy mu zabzučela moucha; netrpělivě ji mávnutím zahnal. „Tak kde je, ptám se?“

Jednatel byl hubený snědý mladík v proužkované košili a se zeleným stínítkem očí. Byl teď velice zmatený. „No ne,“

snažil se, „no ne, pan kapitán Marsh, taková radost, mě by nenapadlo… totiž my jsme vás nečekali, pane kapitáne, ani trochu ne. Je snad Sen Ockerwee v přístavu?“

Abner Marsh si odfrkl, narovnal se a znechuceně začal poklepávat špacírkou na holou dřevěnou podlahu. „Pane Greene,“ řekl, „přestaňte už sakra mluvit nesmysly a dávejte pozor. Ptal jsem se vás, kde je. Na co jsem se to asi vyptával, pane Greene?“

Jednatel polkl. „Mám dojem, že nevím, pane kapitáne.“

„Na Sen Ockerwee!“ rozkřikl se Marsh a zrudl ve tváři „Chci vědět, kde je! U přístaviště není, to vidím, nejsem slepej. A neviděl jsem ji ani nikde na řece, krucinál. Připlula sem a zase odplula? Odplula někam k St. Paul, anebo po Missouri? Po Ohiu? Nekoukejte, jako by vám uletěly včely, hergot, a povídejte. Kde je ten můj zatracenej parník? “

„Já nevím, pane kapitáne,“ řekl Green. „Když jste s ním nepřiplul vy, tak vážně nemám ponětí. V St. Louis nebyl vůbec, od července, co jste s ním vyrazil po proudu. Ale doslechli jsme se… že…“

„Ha? Že co?“

„Zimnice, pane. Slyšeli jsme, že dole u Bayou Sara vypukla na Snu Ockerwee žlutá zimnice. Lidi prý umírali jako mouchy, úplně jako mouchy. A říkalo se, že vy a pan Jeffers jste to chytili taky. Proto jsem vůbec nečekal…

mysleli jsme si, že když umřelo tolik lidí, tak to asi spálili, pane kapitáne. Jako parník.“ Sundal si stínítko a podrbal se na hlavě. „Tak vy jste tu zimnici přežil, pane kapitáne. To rád slyším. Jenomže… když nepřiplul Sen Ockerwee s vámi, tak kde je? Víte určitě, že jste nepřijel na něm? Mohl jste to třeba pak zapomenout, slyšel jsem, že zimnice umí lidem nadělat v hlavě paseku.“

Abner Marsh se kabonil. „Žádnou zimnici jsem neměl a zapište si za uši, že rozeznat jeden parník od druhýho ještě dovedu, pane Greene. Připlul jsem na Princezně. Nemocnej jsem byl, to jo, asi tak tejden, ale ne na zimnici. Nastudil jsem se, protože jsem spad do tý mizerný řeky a skoro jsem se utopil. Tak jsem taky Sen Ockerwee ztratil a teď ho chci zase najít, slyšíte mě?“ Odfrkl si. „Kde jste se doslech všechno tohle o žlutý zimnici?“

„Od posádky, pane kapitáne, od těch, co z lodi odešli tam na jihu, v Bayou Sara. Pár jich sem zašlo, když se dostali do St. Louis, je to tak asi týden. Někteří chtěli zaměstnat na Eli Reynoldsové, ale ta má samozřejmě plný stav, takže jsem je nemohl vzít. Doufám, že jsem nic nezkazil. Vy jste tu nebyl, mistr Jeffers taky ne, já si myslel, že jste možná oba po smrti, tak mi nikdo nemohl dát pokyny.“

„Na to nemyslete,“ máchl Marsh rukou. Ty novinky mu totiž poněkud dodaly odvahy. Julian a jeho smečka sice Marshův parník obsadili, ale aspoň že části posádky se povedlo uniknout. „Kdo tu byl?“

„No… viděl jsem Jacka Elyho, druhého strojníka, a pár číšníků, pak několik topičů… Sama Klina a Sama Thompsona, tak to bylo. A pár dalších.“

„Je někdo z nich pořád tady?“

Green pokrčil rameny. „Když jsem jim nedal práci, šli se poohlídnout na jiné parníky, kapitáne. Takže nevím.“

„Do háje,“ zavrčel Marsh.

„Počkat!“ jednatel zvedl ukazovák. „Už vím! Mistr Albright, kormidelník, to byl jeden z těch, co mi vyprávěli o zimnici. Jsou to asi čtyři dny, co tu byl, a žádnou práci nechtěl. Je odborník na dolní tok, takže Eli Reynoldsová není nic pro něj. Říkal mi, že si pronajme pokoj v Plantážnickém hotelu, dokud nenajde místo na nějaké lepší lodi, nejradši na nějakém velkém bočněkolesáku.“

„Tak Albright,“ kývl Marsh. „A co Karl Framm? Viděl jste ho?“ Pokud by Sen Ockerwee opustili Framm i Albright, nemělo by být těžké loď najít. Bez prvotřídních kormidelníků by se daleko nedostala.

Ale Green zavrtěl hlavou. „Ne. Mistra Framma jsem neviděl.“

Marshovy naděje pohasly. Jestli je Karl Framm stále na palubě, může být Sen Ockerwee kdekoli na té zatracené řece. A zrovna tak i na kterémkoli z mnoha přítoků, anebo možná zatímco on polehával v tom skladu dříví jižně od Bayou Sara, mohl se klidně vrátit i do New Orleansu.

„Stavím se u Dana Albrighta,“ oznámil jednateli. „Chci, abyste napsal pár dopisů, co tu nebudu. Jednatelům, kormidelníkům, každýmu, koho po řece znáte, odsud až do New Orleansu. Zeptejte se jich na Sen Ockerwee. Někdo tu loď vidět musel. Takovej parník se nemůže jen tak vypařit.

Napište ty dopisy hned dneska odpoledne, rozumíte, a jděte na přístaviště a pošlete je po nejrychlejších lodích, co uvidíte. Já ten svůj parník najdu.“

„Ano, pane,“ přikývl jednatel. Vytáhl hromádku papírů a pero, namočil je do zapuštěného kalamáře a dal se do psaní.

Recepční v Plantážnickém hotelu přikyvoval na pozdrav.

„No tohle, pan kapitán Marsh!“ divil se. „Slyšel jsem o tom neštěstí. Prostě hrůza, Žlutý John je děsná potvora, to teda jo. Jsem rád, že vám už je líp, kapitáne, moc rád.“

„Nechte to plavat,“ odsekl Marsh nakvašeně. „Ve kterým pokoji bydlí Dan Albright?“

Albright si zrovna leštil boty. Pozval Marshe dál chladným, leč zdvořilým přikývnutím, znovu se usadil, vsunul do jedné vysoké boty ruku a dál ji pucoval, jako by ho předtím ani nikdo ke dveřím nezavolal.

Abner Marsh se ztěžka posadil a neztrácel čas žádnými zdvořilostmi. „Proč jste odešel ze Snu Ockerwee?“ zeptal se rovnou.

„Kvůli zimnici, kapitáne.“ Albright se na Marshe krátce zadíval, nedodal ale ani slovo a dál se věnoval svým botám.

„Povězte mi o tom víc, mistře Albrighte. Nebyl jsem tam.“

Dan Albright se zamračil. „Že nebyl? Pochopil jsem to tak, že vy a pan Jeffers jste našli prvního nemocného.“

„To jste pochopil špatně. Povídejte.“

Albright leštil boty a povídal; bouřka, večeře, tělo, které Joshua York a Mrzout Billy Tipton a ten další chlap nesli přes salon, útěk cestujících i posádky. Všechno to vylíčil co nejméně slovy. A když skončil, holínky se jen leskly.

Vklouzl do nich.

„Odešli všichni?“ zajímal se Marsh.

„Ne, pár lidí zůstalo. Asi ti, co neznají zimnici tak dobře jako já.“

„Kdo?“

Albright pokrčil rameny. „Kapitán York. Jeho známí.

Chlupáč Mike. Topiči, nakladači taky. Nejspíš se Mika moc báli, než aby utekli. Zvlášť tam dole v otrokářském kraji.

Možná zůstal i Whitey Blake. A myslel jsem si, že i vy a Jeffers.“

„Pan Jeffers je po smrti,“ podotkl Marsh.

Albright neřekl nic.

„A co Karl Framm?“ chtěl vědět Marsh.

„Nemůžu říct.“

„Byli jste parťáci.“

„Ale jsme každý jiný. Neviděl jsem ho. Nevím, kapitáne.“

Marsh se zamračil. „Co se stalo, když vás vyplatili?“

„Strávil jsem den v Bayou Sara, pak jsem se svezl s kapitánem Leathersem na Natchezu. S tou lodí jsem se dostal do Natchezu, trochu jsem se rozhlížel po řece, zůstal jsem tam asi týden a pak jsem na Robertu Folkovi doplul do St. Louis.“

„Co se stalo se Snem Ockerwee?“

„Odplul.“

„Odplul?“

„Počítám. Když jsem se ráno po tom, co propukla ta horečka, probudil, už v Bayou Sara nebyl.“

„Odpluli bez posádky?“

„Asi jich zbylo dost, aby to šlo,“ odhadl Albright.

„Kam odpluli?“

Pokrčení rameny. „Z paluby Natchezu jsem je neviděl.

Ale nemusel jsem si všimnout. Nehledal jsem je. A možná vypluli po proudu.“

„Od vás se toho teda jeden dozví, sakra že jo, mistře Albrighte,“ vzdychl si Marsh.

„Co nevím, nemůžu vám říct. Třeba ji spálili. Kvůli zimnici. Stejně si myslím, že jste té lodi neměl dávat tak divné jméno. Sen o krvi. Tfuj, určitě jí přineslo smůlu.“

Abner Marsh ztrácel trpělivost. „Nikdo ji nespálil,“

odsekl. „Je někde na řece a já ji najdu. A žádná smůla ji nepronásleduje.“

„Já ji kormidloval, kapitáne. Já byl u toho. Bouřky, mlhy, zpoždění, pak ta zimnice. Ta loď byla prokletá. Na vašem místě bych to nechal plavat. Nepřinese vám nic dobrého. Bůh ji opustil.“ Vstal. „To mi připomíná, že tu mám něco, co vám patří.“ Našel dvě knížky a podal je Marshovi. „Z knihovny na Snu Ockerwee,“ vysvětlil. „V

New Orleansu jsem s kapitánem Yorkem sehrál partii šachu, a když jsem se mu zmínil, že mám rád poezii, den nato mi dal tyhle dvě knihy. Když jsem odešel, omylem jsem je odnesl.“

Abner Marsh obracel knihy v rukou. Poezie. Svazek básní od Byrona, druhý od Shelleyho. Ještě toho trochu, pomyslel si. Parník se mi ztratil, zmizel někde na řece, a mně z něj nezbude nic než dvě pitomé knížky básní.

„Nechte si je,“ nabídl Danu Albrightovi.

Ten ale zavrtěl hlavou. „Já je nechci. Takovéhle básně nemám rád, kapitáne. Jsou nemorální, jedna knížka jako druhá. Pak se není co divit, že ta loď takhle dopadla, když vozila podobné knihy.“

Abner Marsh si oba svazky vložil do kapsy a zamračeně povstal. „Tak to by stačilo, mistře Albrighte. Nebudu poslouchat podobný řeči o svý lodi. Je zrovna tak dobrá jako každá jiná na řece a prokletá není. Nic takovýho jako prokletí neexistuje. Sen Ockerwee je prostě zatraceně…“

„No jistě,“ nenechal ho domluvit Albright a také vstal.

„Musím se jít porozhlédnout do přístavu,“ vysvětloval a hnal Marshe ke dveřím. Marsh se nechal vytlačit ven. Ale hned za dveřmi se k němu malý, elegantní kormidelník ještě jednou otočil. „Kapitáne Marshi, nechte to být.“

„Co?“

„Ten parník,“ odpověděl Albright. „Nepřinese vám štěstí. Víte, jak umím vycítit bouřku?“

Marsh přikývl. Tak jako Albright neuměl vycítit napřed bouři nikdo, koho kdy poznal.

„Někdy vycítím i jiné věci,“ prohlásil kormidelník.

„Nehledejte tu loď, kapitáne. Zapomeňte na ni. Myslel jsem si, že jste mrtvý. Nejste. Za to byste měl být vděčný. Jestli Sen Ockerwee najdete, nepřinese vám to žádnou radost, kapitáne.“

Abner Marsh se na něj upřeně díval. „To máte právo říkat. Stál jste za jejím kormidelním kolem, vedl jste ji po řece, tak na to máte právo.“

Albright mlčel.

„Ale já to nemusím poslouchat,“ vykládal Marsh. „Je to můj parník, pane Albrighte, jednou budu kormidlovat já sám a budu s ním závodit proti Zatmění, rozumíte, a… a…“

Marsh byl celý brunátný a vzteklý a uvědomil si, že se dusí vlastním jazykem. Nedokázal pokračovat.

„Pýcha může být hřích, kapitáne,“ vzdychl si Dan Albright. „Nechte tu loď být.“ Zavřel dveře, odešel a nechal Marshe stát na chodbě.

Abner Marsh poobědval v restauraci Plantážnického hotelu; jedl sám u rohového stolu. Rozhovor s Albrightem jím otřásl, najednou se přistihl, jak myslí na tytéž věci, které se mu honily hlavou při plavbě proti proudu na palubě Princezny. Snědl skopovou kýtu s mátovou omáčkou, zeleninovou kaši z tuřínů a fazolek, tapioku si dvakrát přidal, ale ani to ho neuklidnilo. Při kávě přemítal, jestli Albright nakonec nemá pravdu. Ocitl se zase v St. Louis, jako před tím, než potkal Joshuu Yorka, je dokonce ve stejné místnosti. Pořád má firmu, má Eli Reynoldsovou a k tomu v bance nějaké peníze. Patří prostě sem na horní tok a vydávat se dolů k New Orleansu byla děsná chyba. Tam v otrokářském kraji, na horečnatém a krvavém jihu se z jeho snu vyklubala noční můra. Teď je ale po všem, jeho parník je pryč, vypařil se, kdyby chtěl, může klidně dělat, jako že se nic z toho vůbec nestalo, že nikdy neexistoval parník jménem Sen Ockerwee, ani lidé, kteří by si říkali Joshua York a Damon Julian a Mrzout Billy Tipton. Joshua se vynořil odnikud a teď zase zmizel. Sen Ockerwee v dubnu ještě neexistoval a teď to vypadá, že není zase, aspoň nakolik Marsh dokázal zjistit. A stejně, duševně zdravý člověk by na to všechno nevěřil, na to pití krve a noční lovy a láhve s hnusným pitím. Abner Marsh si pomyslel, že to všechno byl jen sen, horečnatý sen o krvi, ale teď jej horečka opustila, on je v St. Louis a může si dál žít po svém.

Poručil si další kávu. Budou zabíjet dál, napadlo jej nad šálkem, dál budou pít krev a vraždit a nikdo jim v tom nezabrání. „Stejně bych jim to nedoved zatrhnout,“ ucedil.

Udělal, co jen mohl, on i Joshua a Chlupáč Mike a taky chudák Jeffers, který už nikdy nenakrčí obočí a nezvedne v ruce šachovou figurku. Jejich snaha k ničemu nevedla. A nebylo by k ničemu ani oznámit to úřadům, kampak na ně s takovou povídačkou o partě upírů, kteří mu ukradli parník.

Jen by si mysleli, že to je blouznění ze žluté zimnice, že mu z ní změknul mozek, a možná by ho někam dali zavřít.

Abner Marsh zaplatil a vracel se do kanceláře Ockerweeské říční přepravní společnosti. Na přístavišti se hemžily spousty lidí. Nebe bylo bez mráčku a modré, řeka dole pod ním zářila a byla čistá, vzduch chutnal zvláštně, bylo v něm cítit kouř a páru. Marsh slyšel píšťaly lodí, které se míjely na řece, a velký mosazný zvon bočněkolesového parníku, který přirážel k molu. První důstojníci hulákali a nosiči si zpívali a nakládali a Abner Marsh stál a díval se a naslouchal. Tohle je jeho život, ten druhý, to byl opravdu jen sen ze zimnice. Upíři už zabíjejí tisíce let, Joshua mu to říkal, jak by Marsh mohl doufat, že to změní? A vůbec, třeba má Julian pravdu. Třeba je jejich přirozeností zabíjet. A přirozeností Abnera Marshe je plavit se na parnících, nic víc, není žádný bojovník, York a Jeffers se pokoušeli bojovat a zaplatili za to.

Když vcházel do kanceláře, byl už v podstatě přesvědčen, že Dan Albright má pravdu pravdoucí.

Zapomene na Sen Ockerwee, zapomene na všechno, co se stalo, to je jediné rozumné řešení. Bude jen řídit firmu a možná vydělá nějaké peníze a za rok za dva by mohl mít dost peněz, aby si dal postavit další, větší parník.

Green pobíhal po kanceláři. „Rozeslal jsem dvacet dopisů, pane kapitáne,“ hlásil. „Už jsou na cestě, jak jste nařídil.“

„Výborně,“ pochválil ho Marsh a svalil se do křesla. Div že nerozsedl sbírky básní, které měl nepohodlně nacpané v kapse. Vytáhl je ven, spěšně jimi prolistoval, podíval se na názvy několika básní, pak knihy odložil. Básničky, nic jiného. Marsh si vzdychl. „Vyhoďte je někam, pane Greene,“ řekl. „Nechci je už ani vidět.“

„Ano, pane kapitáne,“ odpověděl Greeen. Došel k němu a odnesl je stranou. Pak ale uviděl něco jiného, zvedl to a i s účetními knihami to přinesl Marshovi. „Aha,“ povídá, „málem bych zapomněl, že pro vás mám tohle.“ Podal Marshovi velký balík v hnědém papíru převázaném provázkem. „Je to asi tři týdny, co to přinesl nějaký malý človíček, že prý jste si to měl vyzvednout, ale neukázal jste se. Pověděl jsem mu, že jste ještě pořád na palubě Snu Ockerwee, a zaplatil jsem mu. Doufám, že jsem nic nezkazil.“

Abner Marsh si balík nasupeně prohlížel, pak holou rukou přerval provázek, rozerval papír a otevřel krabici.

Uvnitř byl zbrusu nový kapitánský kabát, bílý jako sníh, který pokrývá v zimě horní tok řeky, čistý a svítící, se dvěma řadami blyštivých stříbrných knoflíků – a na každém, krucinál, na každém bylo napsáno vystouplými písmeny Sen Ockerwee. Marsh si kabát vzal a krabice spadla na zem a náhle, konečně, přišly slzy.

„Vypadněte vodsud!“ zařval Marsh. Jednateli stačil jediný pohled na jeho tvář a už pelášil ven. Abner Marsh vstal a oblékl si bílý kabát a zapnul stříbrné knoflíky.

Báječně mu seděl. A byl lehký, mnohem lehčí než ten modrý, co nosil dřív. V kanceláři nebylo žádné zrcadlo, takže se Marsh nemohl podívat, jak vypadá, ale uměl si to představit. V duchu viděl sám sebe jako Joshuu Yorka, vypadal elegantně a královsky a vybraně. Ta látka je tak oslnivě bílá, pomyslel si.

„Vypadám jako kapitán Snu Ockerwee,“ řekl nahlas, sám pro sebe. Udeřil holí silně do podlahy, ucítil, jak se mu do tváře hrne krev, stál a vzpomínal. Vzpomínal, jak loď vypadala, když si ji prohlížel v mlze v New Albany.

Vzpomínal, jak se leskla zrcadla, vzpomínal na stříbro, na nezkrotný zvuk její parní píšťaly a na sílu motoru, na záběry dunící jako hrom. Vzpomínal, jak nechala Jižana daleko za sebou, jak zhltla Mary Kayovou. Vzpomínal také na lidi z ní; na mistra Framma a jeho divoké povídačky, na Whiteyho Blaka pocákaného olejem, na Tobyho, jak zabíjí kuřata, na Chlupáče Mika, jak huláká a hromuje na nakladače a uklízeče, na Jefferse, jak v šachu už posté poráží Dana Albrighta. Když je Albright takový chytrák, napadlo Marshe, jak to, že Jefferse nikdy nedokázal v šachu porazit?

A Marsh si nejvíc ze všeho vybavoval Joshuu Yorka, Joshuu, celého v bílém, Joshuu, jak popíjí ten svůj dryák, jak sedí ve tmě a spřádá svoje sny. Na šedé oči a silné ruce a poezii. „Všichni se rozhodujeme,“ zašeptala vzpomínka.

Ráno je tu, leč mizí zas, ač nepřineslo den.

„GREENE!“ zařval Marsh, co mu jen plíce stačily.

Dveře se otevřely a jednatel nervózně strčil dovnitř hlavu.

„Chci svůj parník,“ oznámil mu Marsh. „Kde je, sakra?“

Green polkl. „Ale pane kapitáne, já vám už přece říkal, že Sen Ockerwee…“

„Ten ne!“ vybafl na něj Marsh a pořádně si dupl. „Chci svůj druhej parník. Kde je krucinál můj druhej parník, když ho potřebuju?“

Kapitola dvacátá druhá

Na palubě parníku ELI REYNOLDSOVÁ, řeka Mississippi, říjen 1857

Jednoho chladného večera na začátku podzimu konečně Abner Marsh i Eli Reynoldsová opustili St. Louis a zamířili po proudu, pátrat po Snu Ockerwee. Marsh by nejraději odplul už o několik týdnů dříve, ale měl toho příliš mnoho na práci. Musel počkat, až se Eli Reynoldsová vrátí z poslední plavby po Illinois, pak jí dát udělat generálku, aby měl jistotu, že snese plavbu na dolním toku, a najmout pár kormidelníků pro Mississippi. Marsh také musel urovnat pár nároků, hlavně od plantážníků a přepravců, kteří v New Orleansu svěřili Snu Ockerwee své zboží mířící do St. Louis a zmizení parníku je rozzuřilo. Marsh by býval mohl trvat na tom, aby se o ztrátu podělili, ale vždycky se pyšnil tím, že se chová férově, a tak jim vyplatil padesát centů z každého dolaru. Také jej čekala nepříjemná povinnost promluvit si s rodinou Jonathona Jefferse – Marsh usoudil, že jim stěží může povědět, co se doopravdy stalo, a tak se spokojil s historkou o žluté zimnici. I další stále pohřešovali své bratry či syny či manžely a doráželi na Marshe s dotazy, na které nedokázal odpovědět. Také se musel vypořádat s vládním vyšetřovatelem a s mužem, kterého vyslal spolek kormidelníků, a musel dát do pořádku účetnictví a probrat všechny doklady a všechno nachystat – a to celé dalo dohromady dobrý měsíc odkladů, pocitu marnosti a starostí.

Celou tu dobu ale Marsh nepřestal hledat. Když žádný výsledek nepřinesly dopisy, které na jeho žádost rozeslal Green, poslal další. Jak jen na to dokázal vyšetřit čas, scházel se s lidmi z připlouvajících parníků a přeptával se jich na Sen Ockerwee. Na Joshuu Yorka, na Karla Framma a Whiteyho Blaka a Chlupáče Mika Dunna a Tobyho Lanyarda. Najal několik detektivů a poslal je na dolní tok řeky s pokyny, aby zjistili, co se dá. Dokonce se zařídil jako Joshua, začal nakupovat noviny z celého povodí a po nocích brejlil do rubrik týkajících se říční plavby, prohlížel inzeráty, seznamy lodí, které připluly a odpluly z měst, a to i z měst tak vzdálených, jako je Cincinnati a New Orleans a St. Paul. Často, častěji, než bývalo jeho zvykem, docházel do Plantážnického hotelu a dalších míst, kam chodívají pravidelně lidé od řeky, a pokládal mraky otázek.

A nedozvěděl se nic. Vypadalo to, že Sen Ockerwee zmizel, prostě se z řeky vypařil. Nikdo loď neviděl. Nikdo nemluvil s Whiteym Blakem ani s mistrem Frammem ani s Chlupáčem Mikem, nikdo o nich ani nic neslyšel. V

žádných novinách nebyla zmínka, že by parník někam připlul nebo odněkud odplul.

„Holej nesmysl,“ stěžoval si Marsh hlučně důstojníkům na Eli Reynoldsové týden před tím, než vypluli. „Zbrusu nová loď, sto metrů dlouhá, dost rychlá, aby každej z lidí od řeky mrkal na drát. Takový lodi si někdo prostě všimnout musí.“

„Leda šla ke dnu,“ nadhodil Cat Grove, pomenší, šlachovitý první důstojník na Eli Reynoldsové. „Na řece jsou místa, kde je dost hluboko, aby se schovaly celý města.

Možná se potopila a všecko na palubě s ní.“

„Ne,“ odmítl to Marsh paličatě. Nepověděl jim všechno.

Neměl ponětí, jak by to mohl udělat. Nikdo z nich nebyl na Snu Ockerwee; rozhodně by mu neuvěřili. „Ne, nepotopila se. Někde tu je a schovává se přede mnou. Ale já ji najdu.“

„Jak?“ zeptal se Yoerger, kapitán Eli Reynoldsové.

„Řeka je dlouhá,“ připustil Marsh, „a kolem ní fůra menších řek a potoků a bayou, k tomu zátočiny a peřeje a boční ramena a vůbec hodně míst, kde se parník může schovat, takže není lehký ho uvidět. Ale není zas tak dlouhá, aby ji nešlo prohledat. Můžeme začít na jednom konci a plout na druhej, po cestě se doptávat, a když se dostaneme do New Orleansu a pořád ji nenajdeme, můžeme udělat to samý na Ohiu a na Missouri a na Illinois a na Yazoo a na Červený řece a vůbec všude, kde bysme tu potvoru mohli najít, sakra.“

„To může trvat dost dlouho,“ upozornil Yoerger.

„A když, tak co?“

Yoerger pokrčil rameny a důstojníci z Eli Reynoldsové si vyměnili váhavé pohledy. Abner Marsh se zamračil. „Vy si nelamte hlavu s tím, jak dlouho to může trvat,“ štěkl.

„Prostě připravte moji loď k vyplutí, jasný?“

„Ano, pane kapitáne,“ řekl Yoerger. Byl to vysoký, pohublý starší muž s nahrbenými rameny a tichým hlasem, který pracoval na parnících od té doby, co vůbec nějaké parníky existovaly, takže jej už v zásadě nic nepřekvapovalo a tónem hlasu to dával najevo.

Když přišel den odplutí, Abner Marsh si oblékl bílý kapitánský kabát se dvěma řadami stříbrných knoflíků.

Kdovíproč mu to připadalo vhodné. Dopřál si obrovitánskou večeři v Plantážnickém hotelu – zásoby na Eli Reynoldsové nebyly nic moc a lodní kuchař by Tobymu mohl tak nejvýš drhnout pánve – a vykročil k přístavišti.

S uznáním si všiml, že Eli Reynoldsová už má dost páry.

Přesto ale tahle loď nevypadala dvakrát dobře. Byla určená pro horní tok, postavili ji malou a úzkou a s malým ponorem, právě tak pro mělká a úzká koryta řek, kde měla sloužit. Byla sotva ze čtvrtiny tak dlouhá jako pohřešovaný Sen Ockerwee a na šířku poloviční, při plném zatížení unesla tak možná sto padesát tun nákladu, zatímco větší parníky zvládaly i tisíc. Stará Reynoldska měla jen dvě paluby; horní paluba žádná, posádka bydlela v kajutách v přední části na kotelní palubě. Teď už skoro nemívala žádné cestující, kteří by si koupili lístek do kajuty. Záďové koleso poháněl jediný, veliký vysokotlaký parní kotel, celá byla velice neokázalá a nezdobená. Teď byla skoro bez nákladu, takže Marsh viděl dopředu na kotel. Kotelní palubu podpíraly řady vyšisovaných dřevěných sloupů, které vypadaly jako křivičnaté chůdy, trámy, které nesly střechu promenády, byly hranaté a hotovo, bez ozdob, jako ohrada kolem pole. Kormidelna na zádi, to byla veliká dřevěná krabice, koleso vypadalo, jako by tu bylo omylem, stará červená barva z něj prýskala a opadávala. Ostatně barva se odlupovala i všude jinde. Dřevěná a prosklená budka pro lodivoda seděla na vršku parníku jako nějaká zoufalá chajda a podsadité komíny byly nezdobené, prostě dva kusy zčernalého kovu. Eli Reynoldsová seděla na vodě a dávala poznat, že je dost stará; vypadala strašlivě utahaně a trochu jako by byla nakřivo. Jako by se chystala převrátit přes kýl a jít ke dnu.

Zatraceně nevyrovnaný soupeř pro obrovský, výkonný Sen Ockerwee. Nic jiného teď ale nemám, uvažoval Abner Marsh, takže bude muset stačit. Došel k parníku, nastoupil na palubu, přešel přes můstek, který byl od nespočtu bot pěkně ošoupaný. Na příďové nástavbě mu vyšel vstříc Cat Grove. „Všechno připravený, kapitáne.“

„Řekněte kormidelníkovi, ať odrazí od břehu,“ poručil Marsh. Grove zařval rozkaz a Eli Reynoldsová zapískala.

Znělo to tence a plačtivě – a beznadějně statečně, pomyslel si Marsh. Dodusal neohrabaně po strmých a úzkých schodech k salonu, který byl sešeřelý a stísněný, sotva dvanáct metrů dlouhý. Koberec byl místy prodřený a krajinky namalované na dveřích kajut už dávno vybledly a skoro zmizely. V celém vnitřku lodi to páchlo žluklým jídlem a zkyslým vínem a olejem a kouřem a potem. Bylo tu taky nepříjemně dusno a jediné stropní okno bylo příliš zakoptěné, než aby dovnitř mohlo vpustit dost světla. Když Marsh vešel, Yoerger a kormidelník, který zrovna neměl službu, popíjeli ze šálků černou kávu u kulatého stolu.

„Mám na palubě ten špek?“ zeptal se Marsh.

Yoerger přikývl.

„Ale nic moc jinýho na palubě není, jak koukám,“

poznamenal Marsh.

Yoerger se zamračil. „Já myslel, že vám to tak bude vyhovovat, kapitáne. Naložený bysme byli pomalejší a taky bysme museli dělat víc zastávek.“

Abner Marsh si to promyslel a pak na souhlas přikývl.

„Dobře, to je rozumný. Co ten druhej balík, ten pro mě, doručili ho?“

„Máte to v kajutě,“ řekl Yoerger.

Marsh se odporoučel a uchýlil se k sobě do kajuty. Když se posadil na kraj palandy, zapraštěla pod ním. Otevřel balík, vyndal ručnici a náboje. Pečlivě si vše prohlédl, potěžkal zbraň v ruce, nahlédl do hlavně. Příjemný pocit.

Výstřel z obyčejné pistole nebo pušky možná s lidmi noci ani nehne, ale tohle je něco jiného, tuhle ručnici mu na objednávku udělal nejlepší puškař ze St. Louis. Je to buvolí puška, má krátkou, širokou, osmiúhelnou hlaveň, jejím účelem je, aby se z ní dalo střílet z koňského sedla a aby na místě zastavila útočícího bizona. Nábojnic bylo padesát a byly větší, než co kdy puškař dělal. „Sakra,“ stěžoval si ten chlapík, „tohle vám zvěř rozprskne na kusy, k jídlu nezbude nic.“ Abner Marsh jen přikývl. Puška se nebude vyznačovat nějakou zvláštní přesností střelby, zvlášť v Marshových rukou, ale to taky nemusí. Nablízko prostě Damonu Julianovi vymaže ten úsměv z tváře a návdavkem mu ještě urazí z ramenou celou tu mizernou hlavu. Marsh ji opatrně nabil a pak ji pověsil na stěnu nad postel, takže když se na lůžku posadí, jediným snadným pohybem si ji bude moct vzít. Teprve potom se natáhl.

A tak to začalo. Den za dnem supěla Eli Reynoldsová po řece, skrz déšť i mlhu, za slunečného počasí, i když bylo zataženo, zastavovala se v každém městě i u každého mola pro parníky a skladu dříví, všude šli položit otázečku nebo dvě. Abner Marsh vysedával na bouřkové palubě, na dřevěné židli vedle starého, popraskaného zvonu, a hodinu za hodinou se díval na řeku. Někdy tam dokonce i jedl.

Když musel jít spát, jeho místo zaujali kapitán Yoerger nebo Cat Grove nebo jeho pomocník a hlídkovalo se dál. Když kolem proplouvaly vory nebo pramice, Marsh pokřikoval: „Haló, vy tam! Neviděli jste parník jménem Sen Ockerwee?“ Jenomže pokud se vůbec dočkal odpovědi, byla vždy stejná: „Ne, kapitáne, žádnej takovej jsme neviděli.“ A lidé na přístavištích a ve skladech dříví jim nepověděli taky nic, řeka byla plná parníků, parníky se šinuly sem tam ve dne v noci, veliké parníky i malé parníky, pluly po řece nahoru i dolů, anebo ležely uvízlé při březích, ale ani jeden z nich nebyl Sen Ockerwee.

Eli Reynoldsová byla malá loď na velké řece, plížila se tempem, za které by se většina lodníků styděla, zastávky a vyptávání ji zdržovaly ještě víc. Přesto míjeli města, míjeli sklady dříví, lesy a domy a jiné parníky, až jim dny a noci splynuly v jednotvárnou šmouhu, nechávali za zády ostrovy a písčiny, kormidelník je obratně vedl kolem písečných kos a mělčin a potopených klád, pluli na jih, stále na jih.

Ukázala se a zase zmizela Sainte Genevieve, kolem se mihly Cape Girardeau a Crosno, trošku se stavili v Hickmanu a o něco déle v New Madridu. Caruthersville se ztrácelo v mlze, ale našli je. V Osceole byl klid, v Memphisu hlučno. Helena.

Rosedale. Arkansas City. Napoleon. Greenville. Lake Providence.

Když Eli Reynoldsová jednoho bouřlivého říjnového odpoledne dobafala do Vicksburgu, na přístavišti na ni čekali dva muži.

Abner Marsh pustil většinu posádky na břeh. A s kapitánem Yoergerem a s Catem Grovem přijali návštěvníky v salonu parníku. Jeden z těch dvou byl velikánský, typ drsňáka se zrzavými licousy, s hlavou holou jako holubí vajíčko, na sobě měl oblek z černého klotu. Ten druhý byl štíhlý, pěkně ustrojený černoch s pichlavýma tmavýma očima. Marsh je oba nechal usadit a dal jim přinést kávu.

„Tak co?“ zeptal se. „Kde je?“

Plešatec si foukl do kávy a zamračil se. „Nevím.“

„Platím vám, abyste našli můj parník,“ zavrčel Marsh.

„Ten se najít nedá, pane kapitán,“ ozval se černoch. „My sme s Hankem hledali jak divý, to mi věřte.“

„Taky netvrdim, že sme nenašli vůbec nic,“ přidal se plešatý. „Jenom že eště ten parník úplně jako to, nemáme.“

„No dobrá, tak mi povězte, co jste jinak zjistili,“ vyzval je Marsh.

Černoch vytáhl zpod saka složený list papíru a rozložil jej. „Většina vaší posádky a skoro všicky pasažéři vodešli v Bayou Sara, protože se polekali tý zimnice. Druhej den dopoledne Sen Ockerwee vodplul. Podle místních vyrazil proti proudu. Našli jsme pár negrů ze skladů dříví, co přísahali, že jim prodali palivo. Lhát mohli, ale nevidím k tomu důvod. Takže víme, kterým směrem se váš parník vydal. Sehnali jsme dost lidí, co se dušujou, že ho viděli vodplouvat. Anebo si to aspoň myslej.“

„Jenomže do Natchezu se ta loď už nedostala,“ přisadil si jeho parťák. „A to je jenom… myslim takovejch vosum, deset hodin plavby proti proudu.“

„Míň,“ prohlásil Abner Marsh. „Sen Ockerwee je zatraceně rychlá loď.“

„No, tak nebo tak se mezi Bayou Sara a Natchezem prostě ztratila.“

„Na tom úseku je soutok s Červenou řekou,“ upozornil Marsh.

Černoch přikývl. „Jenomže ta vaše loď se neukázala ani ve Shreveportu nebo v Alexandrii a ve skladech dříví, kde jsme se přeptávali, se nikdo na žádnej Sen Ockerwee nepamatuje.“

„Krucinál,“ ulevil si Marsh.

„Třeba šla fakt ke dnu,“ nadhodil Cat Grove.

„Eště něco sme zjistili,“ prohlásil holohlavý detektiv.

Napil se kávy. „Že se váš parník v Natchezu neukázal, to už víte. Zato se tam ale ukázalo pár z těch lidí, který hledáte.“

„Dál.“

„Strávili jsme hodně času na Silver Street a vyptávali jsme se. Chlapa jménem Raymond Ortega tam znaj, a ten byl na tom vašem seznamu taky. Přišel tam v noci na začátku září, podnik společenskou návštěvu u jednoho naboba nahoře na kopci, pak se stavil na hodně místech dole pod kopcem. Byli s ním další štyři. Jeden z nich odpovídá vašemu popisu toho Mrzouta Billyho Tiptona. Zdrželi se asi tejden. A provozovali pár zajímavejch věcí. Najali si fůru lidí, bílejch, barevnejch, všecko jedno. Dovedete si představit, jaký lidi se asi tak daj najmout v Natchezu pod kopcem.“

Abner Marsh si to dovedl představit náramně dobře.

Mrzout Billy Tipton vystrašil a vyhnal Marshovu posádku a nahradil ji bandou sobě podobných hrdlořezů. „Lodníci?“

zeptal se.

Holohlavý přikývl. „A eště něco. Tenhle Tipton navštívil Rozcestí.“

„To je velikej trh s otrokama,“ dovysvětlil jeho černý parťák.

„A nakoupil fůru otroků. Platil zlatem. “ Plešatec vytáhl z kapsy zlatou dvacetidolarovou minci a položil ji na stůl.

„Tímhle. Kromě toho v Natchezu nakoupil pár jinejch věcí.

Platil je stejně.“

„Jaký věci to byly?“ chtěl vědět Marsh.

„Otrokářský nádobíčko,“ řekl černoch. „Želízka. Řetězy.

Kladiva.“

„A taky barvu,“ dodal druhý muž.

Pravda najednou ozářila Abnera Marshe jako ohňostroj.

„Kriste Pane na nebi,“ vyrazil, „ barvu! Pak tu loď měl někdo vidět. Krucifix. Jsou chytřejší, než jsem si myslel, a já jsem natvrdlej blbec, že mě to netrklo rovnou!“ Praštil rozměrnou pěstí do stolu, až kávové šálky nadskočily.

„My si myslíme to samý co vy,“ povídá plešatec.

„Přemalovali ji. A změnili méno.“

„Slavnej parník se nedá trochou barvy tolik změnit,“

namítl Yoerger.

„To nedá,“ souhlasil Marsh, „jenže tenhle zatím tolik slavnej není. Sakra, vždyť ta loď plula jenom dolů po proudu a zpátky už ne. Kolik lidí ji asi tak pozná? Kolik lidí o ní vůbec slyšelo? Nový lodě se objevujou skoro denně.

Načmárej na kormidelnu nový jméno, přidej sem tam nějakou barvičku – a máš novou loď.“

„Jenomže Sen Ockerwee byl velikej,“ nedal se Yoerger.

„A rychlej, jak jste říkal.“

„Na řece je fůra velikejch parníků,“ máchl rukou Marsh.

„Jasně, Sen byl větší než většina z nich kromě Zatmění, ale kolik lidí to pozná na první pohled, bez porovnání s jinou lodí? A co se rychlosti tejče, sakra, není nic lehčího než plout pomalu. Pak se o lodi nebude mluvit.“ Marsh zuřil.

Věděl, že právě to udělali: plují pomalu, hluboko pod schopnostmi lodi, takže je nenápadná. Kdovíproč mu to přišlo nemorální.

„Potíž je v tom, že nijak nemůžem zjistit, jaký méno tam namalovali,“ ozval se holohlavý. „Proto nebude snadný ji najít. Mohli bysme cestovat postupně na každý lodi na řece a hledat ty lidi, co je chcete najít, ale…“ Pokrčil rameny.

„Ne,“ řekl Abner Marsh. „To ji najdu snadnějc. Tolik barvy na světě není, aby změnila Sen Ockerwee tolik, že bych ho nepoznal, když ho uvidím. Když už jsme takhle daleko, budeme pokračovat, až do New Orleansu.“ Marsh se zatahal za vousy. „Pane Grove,“ obrátil se k prvnímu důstojníkovi, „pošlete mi sem ty svý kormidelníky. Jsou z dolního toku, měli by zdejší parníky znát jako svý boty.

Poproste je, ať si projdou ty haldy novin, co si schovávám, a hledaj každou loď, která jim nic neříká.“

„Jasně, kapitáne,“ slíbil Grove.

Abner Marsh se znovu podíval na detektivy. „Mám dojem, že vás už nebudu potřebovat, pánové,“ oznámil. „Ale kdybyste na ten parník náhodou kápli, víte, jak mě najít.

Postarám se, aby vám řádně zaplatili.“ Vstal. „Teď se mnou pojďte do účtárny, dám vám vyplatit zbytek toho, eo jsem vám dlužnej.“

Po zbytek dne zůstali u přístaviště ve Vicksburgu. Marsh zrovna zdolal večeři – talíř pečeného, nebo spíš bohužel nedopečeného kuřecího, k tomu pár povadlých brambor –, když si k němu přisedl Cat Grove s papírem v ruce. „Zabralo jim to většinu dne, kapitáne, ale už je to hotový,“ hlásil.

„Těch lodí je jak blech. Našli jich dobrejch třicet, o kterejch předtím neslyšeli. Pak jsem si to probral já, hledal jsem inzeráty a tak, kouk jsem se, co tam píšou o velikosti, kdo je majitel a tak. Pár jmen jsem poznal, vyškrtal jsem taky hodně zadokolesáků a moc malejch lodí.“

„Kolik jich zbylo?“ chtěl vědět Marsh.

„Jenom čtyři,“ řekl Grove. „Čtyři veliký bočněkolesový parníky, o kterejch tu nikdo dřív neslyšel.“ Podal Abneru Marshovi seznam. Jména sepsal pečlivě, velikými písmeny, pěkně pod sebou.

B. SCHROEDER

QUEEN CITY

OZYMANDIAS

S. O. HECKINGER

Marsh na papír dlouho poulil oči a mračil se. Věděl, že tu je něco, co by ho mělo trknout, ale za živého boha nedokázal přijít na to, co to je a proč by to měl znát.

„Něco vás napadá, kapitáne?“

„B. Schroeder to nebude,“ prohlásil Marsh najednou.

„Dělali na ní v New Albany právě v tý době, kdy se tam stavěl i Sen Ockerwee.“ Poškrábal se na hlavě.

„Co ta poslední?“ ukázal Grove prstem. „Koukněte na ty písmena, kapitáne. S. O. Jako Sen Ockerwee… ne?“

„Možná,“ připustil Marsh. Přečetl si jména nahlas. „S.

O. Heckinger. Queen City. Ozy…“ Tohle bylo těžké vyslovit. Byl z duše rád, že to už má správně napsané. „Ozi-mandy-jas.“

A pak Marshův mozek, ten pomalý a úporný mozek, který nikdy nic nezapomínal, dodal řešení na zlatém podnosu, vyplivl je jako řeka kus náplavového dříví. Nad tímhle prožluklým slovem už přece žasl, velmi krátce a před docela nedávnou dobou, když listoval jednou knihou.

„Počkejte tady,“ vyzval Groveho. Vstal a zašel si do své kajuty. Knihy měl ve spodní zásuvce prádelníku.

„To je co?“ zajímalo Groveho, když se Marsh vrátil.

„Básničky, hergot fix,“ ucedil Marsh. Prolistoval Byronem, nenašel nic, obrátil se k Shelleymu. A už to na něj vykukovalo. Rychle si báseň přečetl, zapřel se na židli, zakabonil se, přečetl si to znovu.

„Kapitáne?“ ozval se Grove.

„Poslechněte si to,“ povídá Marsh. Přečetl jednu strofu nahlas:

„Ozymandias jsem, všech králů král.

Viz dílo mé, Mocný, a zoufej znova.“

Okolo není nic. Na míle drahné kol obřích trosek, jež tma brzy schová, jen pustý písek se do dáli táhne.

„Co to má bejt?“

„Básnička,“ vybafl Abner Marsh. „Je to básnička, kurva drát.“

„Ale co to jako znamená?“

„To znamená,“ odpověděl Marsh a zavřel knihu, „že Joshua se cítí mizerně a je jak zbitej pes. Ale proč, tomu byste nerozuměl, pane Grove. Důležitý je něco jinýho: ten parník, co hledáme, se teď jmenuje Ozymandias.“

Grove se vytasil s dalším papírem. „Vypsal jsem si z novin i pár dalších věcí,“ vysvětloval a mžoural do zápisků.

„Koukněte, tenhle Ozy… Ozy… prostě tahle loď se plaví v oblasti kolem Natchezu. Majitel se jmenuje J. Anthony.“

„Anthony,“ kývl Marsh. „Sakra. Joshuový druhý jméno je Anton. Tak kolem Natchezu, říkáte?“

„Mezi Natchezem a New Orleansem, kapitáne.“

„Zůstaneme tu přes noc. Zejtra hned nad ránem vyrazíme do Natchezu. Rozuměl jste, pane Grove? Nechci ztratit ani minutu světla. Jen co to zatracený sluníčko vyleze, musíme mít už dost páry, abysme mohli hned vyplout.“ Chudáku Joshuovi možná nezbylo nic víc než zoufalství, ale Abner Marsh má v rukávě o moc víc karet. Bude potřeba vyrovnat si jisté účty – a až s tím skončí, z Damona Juliana toho nezbude o moc víc než ze sochy v té básni.

Kapitola dvacátá třetí

Na palubě parníku ELI REYNOLDSOVÁ, řeka Mississippi, říjen 1857

Té noci Abner Marsh nespal. Vlekoucí se temné hodiny strávil ve svém křesle na bouřkové palubě, zády obrácený k začouzeným světlům Vicksburgu, vyhlížel na řeku. Noc byla studená a tichá, voda se podobala černému sklu. Jednou za čas se doplahočil do jeho zorného pole nějaký parník věnčený ohněm a plamenem a dýmem a popelem, a než je minul, poklid se roztříštil. Pak ale loď přirazila ke břehu nebo proplula, zvuk její píšťaly odezněl a tma se vrátila a znovu byla hlaďounká. Měsíc se jako stříbrný dolar vznášel nad vodami a Marsh slyšel mlaskavé a hekavé zvuky, které vydávala utahaná Eli Reynoldsová, občas zaslechl i kroky nebo snad i útržek písně odněkud z Vicksburgu – a neustále slyšel pod tím vším říční zvuky, šumění vod, které se nekonečně ženou kolem něj, dorážejí na jeho loď, snaží se ji strhnout s sebou, na jih, na jih, tam, kde čekají lidé noci a Sen Ockerwee.

Marsh prožíval podivný pocit naplnění krásou noci, temnými půvaby, které tak dojímaly toho Joshuova kulhavého Brita. Zakláněl se na křesle, až se opíralo o zvon starého parníku, a sledoval měsíc a hvězdy a řeku a myslel si, že tohle může klidně být poslední poklidná chvilka, kterou kdy zažil. Protože zítra, a když ne, tak jistě den nato najdou Sen Ockerwec a ten letní zlý sen začne nanovo.

Měl hlavu plnou zlých předtuch, plnou vzpomínek a vidin. Jonathon Jeffers se svým rapírem z hole, tak třeskutě sebejistý a tak třeskutě bezmocný, když mu Julian naběhl přímo na čepel. Znovu slyšel zvuk, který vydal Jeffersův krk, když mu jej Julian zlomil, a vzpomněl si, jak účetnímu spadly brýle, jak padaly k palubě, jak se při tom zlatě zableskly a jak příšerně tiše cvakly o podlahu. Marsh sevřel velikánské ruce pevně na špacírce. Na temné oponě řeky viděl i jiné věci. Tu maličkou ručku, nabodnutou na noži, ronící krev. Juliana, jak pije Joshuův tmavý lektvar. Mokré šmouhy na železném prutu Chlupáče Mika, když odvedl svou odpornou práci v kajutě. Abner Marsh se bál, bál se jako ještě nikdy. Aby zaplašil příznaky přilétající tmou, povolal vlastní sen, vybavil si sám sebe, jak stojí s buvolí puškou v ruce u dveří kapitánské kajuty. Uslyšel pušku zarachotit, ucítil, jak příšerně ho kopla, a díval se, jak se Damonu Julianovi ten bledý úsměv a tmavé kučery rozlétají na kusy, asi jako když z výšky shodíte meloun, meloun naplněný krví.

Ale čert ví, jak to, i když tvář zmizela a kouř po výstřelu se rozptýlil, oči tu byly pořád, dívaly se, vábily, probouzely v něm hněv a nenávist a ještě i hlubší a temnější city. Oči byly temné jako samo peklo a plné rudé barvy, byly to propasti nekonečné a věčné jako jeho řeka, povolávaly ho, probouzely jeho vlastní chtivost, jeho vlastní rudou žízeň.

Vznášely se před ním, on se do nich upřeně díval, díval se do té vlahé tmy a spatřil tam řešení, spatřil tam způsob, jak je odstranit, lepší a jistější než kordy v holích či kůly či buvolí pušky.

Oheň. Sen Ockerwee byl na řece a hořel. Abner Marsh to dobře cítil. Strašlivé a nečekané zaburácení mu rvalo uši, bylo horší než jakékoli zahřmění. Mraky plamene a kouře, hořící dřevěné špalky a kusy uhlí létají všude kolem, rozpálená pára uniká na svobodu, loď zahalují oblaka bílé smrti, stěny se bortí a hoří, lidská těla, hořící nebo napůl uvařená, létají vzduchem, komíny pukají, hroutí se, ozývá se křik, parník se naklání a noří se do vody, syčí a prská a dýmá a zuhelnatělé mrtvoly plavou uprostřed trosek tváří dolů ve vodě, veliká bočněkolesová loď se rozpadá, až nezbývá nic než ohořelé dřevo a komín, který trčí nakřivo z řeky. A když v tom snu vybuchly kotle, na lodi bylo stále namalováno jméno Sen Ockerwee.

Abner Marsh věděl, že by to bylo snadné, jedna zásilka do New Orleansu; nic by nemohli tušit. Sudy s výbušninou uložené bezstarostně na hlavní palubě, poblíž rozpálených topenišť a všech těch obrovitých, vzpurných vysokotlakých kotlů. Uměl by to zařídit – a to by byl konec Juliana i všech tvorů noci. Dlouhá zápalná šňůra… dalo by se to udělat.

Abner Marsh zavřel oči. A když je zase otevřel, hořící parník byl pryč, křik a hluk explodujících kotlů potichly a noc byla znovu poklidná. „To nemůžu,“ řekl si nahlas.

„Joshua je pořád na palubě. Joshua.“ A taky další, jak doufal: Whitey Blake, Karl Framm, Chlupáč Mike Dunne a jeho nakladači. A neměl by zapomenout ani na ni samotnou, na tu krasavici, na svou loď, na Sen Ockerwee. Marsh na chviličku zahlédl klidnou říční zátočinu v noci podobné, jako je tahle, a na ní dva veliké parníky ženoucí se bok po boku, sloupy kouře sešikmené rychlostí se vlečou za nimi, komíny mají korunky z plamenů, kolesa se zběsile otáčejí. A jak se lodi hnaly, jedna začala získávat náskok, nejdřív maličký, potom větší a větší, a nato předhonila druhou o celou lodní délku. Když lodi mizely z dohledu, pořád vedla a Marsh zahlédl napsaná jména a Sen Ockerwee plul vepředu a vlajky se třepetaly a loď svižně a důstojně spěchala proti proudu a za ní plulo Zatmění, dokonce i v porážce skvělé. Já to dokážu, řekl si v duchu Abner Marsh.

Většina posádky Eli Reynoldsové se vrátila kolem půlnoci, Marsh se díval, jak se trousí z Vicksburgu, uslyšel Cata Groveho, jak ve světle měsíce řídí několika krátkými, štěkavými povely nakládání palivového dříví. Několik hodin poté se z komínů parníku začaly hrnout první chumáčky kouře, strojník už pracoval na páře. Do svítání zbývala ještě asi hodinka. Tehdy na bouřkovou palubu přišli Yoerger a Grove, přinesli si vlastní židle a konvici s kávou. Mlčky se usadili vedle Marshe a nalili i jemu. Káva byla horká a černá. Vděčně ji přijal a popíjel.

„Tak co, pane kapitáne,“ ozval se po nějaké chvíli Yoerger. Protáhlý obličej měl šedý a unavený. „Nemyslíte, že je nejvyšší čas povědět nám, co se vlastně děje?“

„Co jsme se vrátili do St. Louis,“ přidal se Cat Grove, „nemluvíte o ničem jiným, než jak dostanete svoji loď zpátky. Zejtra ji možná najdeme. Co pak? Moc jste nám toho neřek, kapitáne, až na to, že do toho nechcete zatahovat policii. Proč to, pokud vám tu loď ukradli?“

„Právě z toho důvodu, proč jsem nic neřek vám, pane Grove. Ani omylem by nevěřili tomu, co bych jim povídal.“

„Lidi jsou zvědavý,“ řekl Grove. „A já taky.“

„Vůbec nic jim do toho není,“ odsekl Marsh. „Patří mi tenhle parník, anebo ne? Makáte pro mě a oni taky. Tak laskavě dělejte, co vám říkám.“

„Pane kapitáne,“ ozval se Yoerger, „tahle stará skořápka a já jsme na řece už nějakej ten rok. Předal jste mi ji, jen co jste měl svůj druhej parník, myslím, že to bylo ve dvaapadesátým, když vám dostavěli starýho Nicka Perrota.

Od tý doby se o stařenku pěkně starám a vy jste mě nezbavil velení, kdepak, to teda ne. Jestli mám padáka, tak mi to povězte. Ale jestli jsem pořád váš kapitán, tak mi řekněte, do čeho se to se svým parníkem ženu. Na to mám právo.“

„Pověděl jsem to Jonathonu Jeffersovi,“ odpověděl Marsh a znovu zahlédl to zablýsknutí zlata, „a ten kvůli tomu umřel. Možná to samý platí i o Chlupáčovi Mikovi, nevím.“

Cat Grove se předklonil a dolil Marshovi z konvice vlažnou kávu. „Kapitáne,“ prohlásil, „podle toho, co jste nám řek, nevíte jistě, jestli je Chlupáč Mike naživu, anebo ne, ale to není to hlavní. Nevíte jistě, ani jak to je s některejma jinejma. Whitey Blake, taky ten váš kormidelník, prostě ty všichni zůstali na Snu Ockerwee. Jim všem jste to taky pověděl?“

„Ne,“ přiznal Marsh.

„Tak na tom nesejde,“ řekl Grove.

„Jestli tam dole čeká nějaký nebezpečí, máme právo to vědět,“ připomněl Yoerger.

Abner Marsh si to promyslel a dospěl k názoru, že mají kus pravdy. „Máte recht,“ povídá, „ale stejně tomu nebudete věřit. A já vás nemůžu nechat odejít. Tenhle parník potřebuju.“

„My nikam nejdem,“ hlásil Grove. „Tak nám to povězte.“

A tak si Abner Marsh vzdychl a znovu to celé převyprávěl. Když skončil, zadíval se na jejich obličeje. Oba nasadili zdrženlivé, opatrné a nic neříkající výrazy.

„Tomu se fakt těžko věří,“ uznal Yoerger.

„Já tomu věřím,“ řekl Grove. „Nejni to těžší než věřit na duchy. A duchy jsem viděl sám, a kolikrát, sakra.“

„Kapitáne,“ pokračoval Yoerger, „hodně jste mluvil o tom, jak Sen Ockerwee najít, ale málo o tom, co máte za lubem, až ji najdeme. Máte nějakej plán?“

Marsh pomyslel na požár, na řvoucí a vybuchující kotle, na křik svých nepřátel. Zahnal to pomyšlení pryč. „Vezmu si svoji loď zpátky,“ prohlásil. „Viděli jste moji pušku.

Myslím, že jak jednou Julianovi ustřelím palici, Joshua ty ostatní zvládne.“

„Říkal jste, že to jste už zkoušel, s Jeffersem a s Dunnem, když jste ještě pořád velel parníku a celý posádce.

Jestli ty vaši detektivové říkaj pravdu, tak teď je loď plná otroků a šupáků. Nemůžete na palubu, hned by vás poznali.

Jak se teda k Julianovi dostanete?“

Abner Marsh to vlastně nijak moc nepromýšlel. Když na to ale Yoerger upozornil, bylo jasné, že těžko si může předusat přes nakládací můstek s buvolí puškou v ruce, což je víceméně právě to, co měl v úmyslu. Chvilku o tom přemýšlel. Kdyby se mohl nějak na loď dostat jako cestující… ale Yoerger má pravdu, to je nemožné. I kdyby se oholil, na celé řece není nikdo, kdo by vypadal aspoň přibližně jako Abner Marsh. „Tak tam vrazíme hromadně,“

navrhl po krátkém váhání. „Vezmu na to celou posádku Eli Reynoldsový, sakra. Julian a Mrzout Billy si nejspíš myslej, že je po mně; překvapíme je. Samozřejmě za dne. V tomhle už nebudu riskovat. Nikdo z lidí noci nikdy Eli Reynoldsovou neviděl a i její jméno myslím slyšel jedině Joshua. Až je někde najdeme u břehu, přirazíme rovnou vedle nich, počkáme si, až bude pěkný, jasný a slunečný ráno, a pak vyrazíme k nim, já a všichni, co budou ochotný jít se mnou. Šupáci nešupáci, ať už Mrzout Billy v Natchezu sehnal koho chtěl, nebudou chtít riskovat krky proti puškám a nožům. Možná budeme mít víc práce s Billym samotným, ale pak už bude cesta volná. Tentokrát si dám svinsky záležet, aby ta hlava, co ji rozsekám na kusy, byla Julianova.“ Rozpřáhl ruce. „Spokojený?“

„Nezní to špatně,“ řekl Grove. Yoerger se netvářil tak jistě. Ani jeden z nich však nepřišel s návrhem, který by za něco stál, a tak po krátké debatě tenhle plán schválili. Tou dobou se už přes útesy a vršky ve Vicksburgu šplhalo ráno a Eli Reynoldsová měla dost páry. Abner Marsh vstal a protáhl se. Na někoho, kdo celou noc ani oka nezamhouřil, se cítil pozoruhodně v kondici. „Odrazte s ní od mola,“

poručil nahlas kormidelníkovi, který kolem nich zrovna procházel k maličké kormidelně. „Na Natchez!“

Lodníci odvázali lana, která loď držela u přístaviště, zádokolesový parník vycouval na řeku, obrátil směr pohybu koles a vydal se do plavebního kanálu; na východním břehu se právě začínaly honit rudé a šedé stíny a mraky na západním břehu zčervenaly.

První dvě hodiny drželi slušné tempo, minuli Warrenton a Hard Times a Grand Gulf. Předhonily je dva tři větší parníky, ale to se dalo čekat; Eli Reynoldsová nebyla stavěná na závody. Abner Marsh byl s rychlostí plavby spokojen a dokonce na půlhodinu odešel do kajuty, jen na tak dlouho, aby prohlédl a vyčistil pušku, ujistil se, že je nabitá, a zhltl ke spěšné snídani pár lívanců s borůvkami a smažená vajíčka. Mezi St. Joseph a Rodney se začalo zatahovat, což se Marshovi ani trošku nezamlouvalo. Krátce nato nad řekou vypukla bouřka, podle Marshe neburácelo a blesky nebily a nepršelo ani tolik, aby to mouše ublížilo, ale kormidelník i tak svědomitě zavedl loď k přístavišti u skladu dříví a dal ji tam na hodinku uvázat. Marsh tu dobu strávil neklidným popocházením po lodi. Framm nebo Albright by i při tom počasí pluli dál, ale člověk nemůže čekat, že na takovouhle loď dostane prvotřídního kormidelníka. Déšť byl studený a šedivý. Když ale konečně ustal, na nebi se ukázala krásná duha, což se Marshovi naopak velmi líbilo, a pořád měli spoustu času, aby se do Natchezu dostali před setměním.

Patnáct minut po vyplutí uvízla Eli Reynoldsová na písčině.

Hloupá, ubíjející chyba. Mladý kormidelník, který ještě před nedávném byl pouhým učněm, se pokusil získat nějaký čas tím, že to vezme přímější trasou, místo aby zůstal v hlavní plavební dráze, která se držela v rozmáchlé zákrutě řeky směřující k východu. Před měsícem nebo dvěma by to možná byl chytrý kousek, ale teď hladina příliš klesla, dokonce i pro parník s tak malým ponorem, jako je Eli Reynoldsová.

Abner Marsh nadával a zuřil a vztekle pobíhal, zvlášť když se jasně ukázalo, že se loď z písčiny sama nedostane.

Cat Grove a jeho chlapi vzali rumpály a bidla a dali se do díla. Aby to měli ještě těžší, párkrát u toho zmokli, ale o půl páté promoklé a ucourané hodiny později dal kormidelník znovu uvést do pohybu záďové koleso a Eli Reynoldsová se vrhla kupředu ve spršce bahna a písku a rozklepala se, jako by se už už měla rozpadnout na kousky. A pak byla na vodě.

Její píšťala vítězně zavýskla.

Opatrně se po té zkratce šourali ještě asi půl hodiny, ale jakmile zase byli na řece, chytil je proud a stará Reynoldska nabrala rychlost. Řítila se po proudu, čadila a rachtala jako sám satanáš, ale kdepak dohnat všechen ten čas, co ztratila.

Abner Marsh seděl na vyšisovaném žlutém gauči v kormidelně a konečně zahlédl město hnízdící vysoko na útesech. Odložil šálek s kávou na veliká bachratá kamna a stoupl si za kormidelníka, který měl právě napilno s křižováním přes řeku. Marsh si ho nijak nevšímal; očima se vpíjel do vzdáleného přístaviště, do míst, kde se k Natchezu pod kopcem tulila dvacítka parníků, jestli ne víc.

Byla tam, jak to dopředu věděl.

Marsh ji okamžitě poznal. Největší loď u přístaviště, trčela od mola o dobrých patnáct metrů dál než druhá největší, i její komíny byly nejvyšší. Eli Reynoldsová se blížila a Marsh uviděl, že ji moc neproměnili. Pořád je hlavně modrá a bílá a stříbrná, i když kormidelnu natřeli nevkusnou, křiklavou červení, jako rty natchezské kurvy.

Jméno se hrubiánsky vystavovalo, napsané velikými, žlutými, kroucenými písmeny na boku krytu koles.

OZYMANDIAS, stálo tam. „Vidíte támhletu velikou?“

ukázal kormidelníkovi. „Zaveďte loď k ní, co nejblíž to bude možný, rozumíte?“

„Ano, kapitáne.“

Marsh se znechuceně díval dopředu na město. Na ulicích se už teď šířily stíny a hladinu řeky pokrývala šarlatová a zlatá barva soumraku. A taky bylo zataženo, až moc zataženo, sakra. Ztratili jsme spoustu času u toho skladu dříví a na té mizerné zkratce, říkal si Marsh, a v říjnu přichází západ slunce o dost dřív než v létě.

Kapitán Yoerger vešel do kormidelny, stoupl si vedle něj a slovy vyjádřil to, na co on jen myslel. „Dneska to nepůjde, kapitáne. Je moc pozdě. Setmí se ani ne za hodinu. Počkáme do zejtřka.“

„Copak mě máte za nějakýho pitomce?“ ošil se Marsh.

„Jasně že počkám. Tuhle chybu jsem udělal jednou a podruhý ji už neudělám.“ Znechuceně praštil špacírkou do paluby. Yoerger začal vykládat ještě něco, ale Marsh neposlouchal. Pořád si prohlížel veliký bočněkolesový parník u přístaviště. „Krucinál,“ vyrazil najednou.

Marsh napřáhl hikorovou hůlku. „Kouř,“ upozornil.

„Zatracený parchanti, mají zaděláno na páru! Určitě se chystaj odplout.“

„Hlavně žádnou zbrklost,“ varoval Yoerger. „Když odpluje, tak odpluje, však ji dohoníme někde dál po proudu.“

„Určitě se přesunujou po nocích,“ řekl Marsh, „a vyvazujou ji za dne. To mi mělo dojít.“ Otočil se ke kormidelníkovi.

„Pane

Normane,

nakonec

vůbec

nepřirazíme. Veďte loď dál po proudu, přiražte u prvního skladu dříví a tam počkejte, až nás tamta loď předhoní. Pak plujte za ní, teda pokud to půjde. Je zatraceně rychlejší než stará Reynoldsová, tak si nelamte hlavu, když vám uteče, prostě plujte po proudu tak blízko za ní, jak budete moct.“

„Jak myslíte, kapitáne,“ odpověděl kormidelník. Začal přehazovat oblýskané kormidelní kolo z dlaně do dlaně a Eli Reynoldsová náhle otočila čumák a zamířila zpátky do plavební dráhy.

U skladu čekali asi tak půl druhé hodiny a tou dobou, kdy Sen Ockerwee konečně proplul kolem nich, už byla aspoň dvacet minut úplná tma. Marsh se zachvěl, když uviděl, jak se jeho loď blíží. Veliký bočněkolesový parník se sunul po proudu řeky se strašlivou, vláčnou ladností, tiše a hladce, a jemu to připomnělo Damona Juliana a jeho chůzi.

Loď byla napůl ve tmě. Hlavní paluba matně, růžově a červeně, žhnula od topenišť, ale na kotelní palubě se svítilo jen v málo kajutách a horní paluba byla úplně tmavá, dokonce včetně kormidelny. Marsh měl pocit, že tam vidí jedinou postavu za kormidelním kolem, ale byl příliš daleko, než aby v tom měl jistotu. Měsíc s hvězdami svítil chabě na bílý nátěr a stříbrné zdobení, červená kormidelna vypadala sprostě. Když parník proplouval kolem, po proudu se objevila světla jiné lodi, plující proti ní, pak na sebe lodi ve tmě zavolaly. Marsh si myslel, že zvuk téhle píšťaly by poznal kdekoli, jenže teď měl pocit, že se k němu přidal chladný a žalostný tón, který z něj nikdy předtím neslyšel, nějaké melancholické kvílení, jež vypovídalo o bolesti a zoufalství.

„Držte si odstup,“ poručil kormidelníkovi, „ale pořád za ní.“ Jeden lodník odvázal lano, které je drželo u mola před skladem, Eli Reynoldsová spolykala haldu dehtu a sukovitého borového dříví a kodrcavě vyrazila na řeku za svou větší, zlobivou sestřenkou. Za minutu dvě ten cizí parník mířící do Natchezu minul Sen Ockerwee, a proplul i kolem nich, ozvalo se hluboké, tritonové zahoukání jeho píšťaly. Stará Reynoldsová odpověděla, ale zvuk její píšťaly se ve srovnání s divokým zaječením Snu Ockerwee zdál tak tenký a slabý, až to Marshe naplnilo tísní.

Očekával, že je Sen Ockerwee nechá daleko za sebou v několika minutách, ale to se nestalo. Eli Reynoldsová se hrnula po proudu v její brázdě dobré dvě hodiny. Jistě pětkrát nebo šestkrát se jí větší loď ztratila za zákrutami, ale vždycky trvalo jen chvíli, než ji zase zahlédli. Odstup mezi loděmi se zvětšoval, ale tak pozvolna, že to skoro nestálo za řeč. „My plujeme skoro naplno,“ utrousil Marsh ke kapitánu Yoergerovi, „ale oni se jen tak flákaj. A mám dojem, že leda by zabočili do Červený řeky, přirazej ke břehu v Bayou Sara. Tam je doženeme.“ Usmál se. „To je příhodný, no ne?“

Sen Ockerwee měl osmnáct velkých kotlů a byl o hodně větší, a tak polykal podstatně víc dřeva než jeho malá pronásledovatelka. Několikrát zastavil a doplnil dříví – a Eli Reynoldsová se mu pokaždé o něco přiblížila, ovšem Marsh si dával záležet, aby jeho kormidelník vždy zpomalil na čtvrtinovou

rychlost,

takže

bočněkolesový

parník

nedoženou, zatímco doplňuje palivo. Sama Eli jednou zastavila a naložila na téměř prázdnou hlavní palubu dvacet kol čerstvě pokáceného březového dřeva; když se znovu vydala na řeku, ze světel Snu Ockerwee už byla nezřetelná narudlá šmouha daleko vepředu na černé hladině. Marsh však nařídil, ať do topeniště hodí sud špeku, a díky tomu návalu tepla a páry brzy většinu ztráty dohnali.

Poblíž místa, kde se do širší Mississippi vlévá Červená řeka,

už

oba

parníky

dělila

pohodlná,

asi

půldruhakilometrová vzdálenost. Marsh zrovna přinesl nahoru do kormidelny konvici čerstvé kávy a dával napít kormidelníkovi, ten se ale najednou naklonil přes kormidelní kolo, upřel zraky a řekl: „Podívejte se, kapitáne, vypadá to, že je proud žene stranou. Tady není žádnej důvod křižovat přes řeku.“

Marsh odložil hrnek a podíval se. Sen Ockerwee se najednou zdál být podstatně blíž, řekl si, a kormidelník má pravdu, je vidět velká část levoboku. Pokud nekřižují, snad za to odchýlení může proud vody z menší řeky, ale Marsh nechápal, jak by tohle mohl slušný kormidelník připustit.

„Snad se vyhýbaj písčině nebo kládě,“ nadhodil, ale v jeho hlasu nebyla pražádná jistota. Bočněkolesová loď před jeho očima zatočila ještě víc, až byla prakticky v pravém úhlu k nim. Ve světle měsíce mohl přečíst písmena na kormidelně.

Skoro vypadala, jako by se nechala jen nést proudem, ale z komínů stále vylétal kouř i jiskry a teď je už vidět i příď.

„Krucifix,“ zaklel nahlas Marsh. Zamrazilo ho, jako kdyby znovu spadl do řeky. „Obracej to! Zatraceně himl hergot! Oni to obracej! “

„Co mám dělat, kapitáne?“ zeptal se kormidelník.

Abner Marsh neodpověděl. Díval se na Sen Ockerwee a srdce měl plné strachu. Zadokolesová loď, jako je Eli Reynoldsová, má jen dva způsoby, jak na řece obrátit, a oba jsou nemotorné. Když je plavební dráha dost široká, může opsat veliký oblouk do U, ale k tomu je potřeba náramně moc místa a hnací síly. Jinak musí zastavit, změnit směr otáčení kolesa, zacouvat, zabočit, znovu zastavit a pak vyrazit dopředu, čímž obrátku zakončí. Oboje vyžaduje dost času a Marsh neměl jistotu, jestli tady by to zvládli.

Bočněkolesák je o moc ovladatelnější. Může jednoduše obrátit chod jednoho kolesa, ale druhé nechat zabírat dopředu, načež se otočí tak čistě, jak račte, asi jako tanečnice na špičkách. Teď už Abner Marsh viděl příďovou nástavbu Snu Ockerwee. Nakládací můstky byly vytažené a vypadaly v měsíčním světle jako dva veliké bílé tesáky, na předku hlavní i kotelní paluby se shlukovaly postavy s bledými tvářemi a ve tmavých šatech. Sen Ockerwee se před nimi tyčil a byl větší a nádhernější než kdy dřív. Téměř už dokončil otočku a Eli Reynoldsová se pořád lopotila k němu, žuchžuchžuchžuch, lopotila se přímo k těm červím obličejům a tmě a žhavým rudým očím.

„Zatracenej troubo!“ zahromoval Marsh. „Zastav! Otoč ji, sakra, otoč! Jsi snad slepej? Jedou přímo na nás! “

Kormidelník po něm nejistě střelil pohledem, pak zastavil lopatkové kolo a zahájil obrat, ale už v tu chvíli Abner Marsh viděl, že je pozdě, je pozdě, zatraceně. Určitě to neotočí včas, a i kdyby, Sen Ockerwee je stejně za pár minut dožene. Jeho síla bude podstatně víc poznat, až se obě lodě budou drát proti proudu. Marsh chytil kormidelníka za paži. „Ne!“ vybafl. „Kupředu! Rychleji! Obeplout je, zeširoka. Hoďte tam fofrem další špek, kruci, musíme prosvištět kolem nich, než do nás vrazej, rozumíte?“

Sen Ockerwee se k nim teď blížil a na palubách se to jen hemžilo lidmi noci. Z komínů se valil dým, Marsh už mohl čekající postavy málem spočítat. Kormidelník sáhl po parní píšťale, ale Marsh jej znovu chytil. „Ne!“

„Srazíme se!“ protestoval kormidelník. „Kapitáne, musíme jim dát vědět, kterou stranu jsme si vybrali.“

„Ať si hádaj,“ odsekl Marsh. „K čertu s váma, to je naše jediná šance! A hoďte tam už ten špek! “

Sen Ockerwee na ně přes temnou, světlem měsíce zalitou hladinu vítězně zavřískal. Abner Marsh si pomyslel, že to zní, jako kdyby nějaký démonem posedlý vlk vyl při honičce za kořistí.

Kapitola dvacátá čtvrtá

Na palubě parníku OZYMANDIAS, řeka Mississippi, říjen 1857

„Vida, vida,“ řekl Mrzout Billy Tipton. „Hrne se rovnou na nás. No nejni to vod něj hezký?“

„Víš jistě, že to je Marsh, Billy?“ zeptal se Damon Julian.

„Tak se mrkněte sám,“ podal Mrzout Billy Julianovi dalekohled. „Stojí v kormidelně těch necek. A druhej tak tlustej a s tolika bradavicema nejni. Eště že mě napadlo přemejšlet, proč se za náma tak táhnou.“

Julian sklonil dalekohled. „Ano,“ kývl. A usmál se. „Co bychom si bez tebe počali, Billy?“ Pak se úsměv vytratil.

„Ale Billy, ty jsi mě ujišťoval, že kapitán je mrtev. Tehdy, když padl do řeky. Rozhodně si na to vzpomínám. Není to tak, Billy?“

Mrzout Billy se na něj obezřetně podíval. „Tak tentokrát se ujistíme líp, pane Juliane.“

„Hra?“ podíval se po něm Julian. „Ano. Kormidelníku, chci, abychom se míjeli co nejtěsněji kolem jejich boku.

Rozumíte, kormidelníku?“

Joshua York na chvilku odtrhl oči od řeky, ale nepovolil pevné sevření na velikém, černém a stříbrném kormidelním kole. Šedé a chladné oči se přes šero v kormidelně zabodly do Julianova pohledu, pak se ale rázem sklopily. „Mineme je těsně,“ slíbil York zdušeným hlasem.

Na pohovce za kamny se chabě zavrtěl Karl Framm. Pak se posadil, šel si stoupnout za Yorka a skelnýma, napůl mrtvýma očima vyhlédl na řeku. Pohyboval se pomalu, kolísavě, jak opilec nebo zesláblý stařec. Když se na něj člověk podívá, pomyslel si Billy, těžko věří, kolik potíží s ním ze začátku bylo. Damon Julian však trval na tom, že si ho nechají; toho dne, kdy se přiloudal zpátky na loď, aniž by si uvědomoval, jak se vše změnilo, utrousil vyčouhlý kormidelník nějakou chlubivou poznámku o svých třech manželkách a Julian jej zaslechl. Pobavilo ho to. „Protože ty druhé už nebudeš vídat,“ oznámil Frammovi později, „dávám ti tři nové manželky na našem parníku. Kormidelník má koneckonců svoje výsady.“ A teď se u něj střídaly Cynthia, Valerie a Cara, dávaly si pozor, aby nevypily příliš mnoho najednou, ale pily dosti pravidelně. Framm měl jako jediný kormidelnické oprávnění, a tak si nemohli dovolit nechat ho zemřít, i když teď za kormidelním kolem stával nejčastěji York. Framm už nebyl povýšený ani silácký a potíže nedělal žádné. Skoro nemluvil a spíš se šoural, než aby chodil, hubené paže měl pokryté samými kousanci a rankami, v očích měl horečnatý výraz.

Když ale mžoural, jak se k nim blíží Marshův zavalitý zadokolesový parník, jako by se nepatrně vzpamatoval.

Dokonce se pousmál. „Blízko,“ ucedil. „To si pište, že se dostane blízko.“

Julian se po něm podíval. „Co tím myslíte, mistře Framme?“

„Ale nic, nic,“ řekl Framm. „Jenom že vrazí rovnou do vás.“ Zazubil se. „Vsadím se, že starej kapitán Marsh má ty necky naložený až po kotelní palubu výbušninama. To je na řece starej fígl.“

Julian se honem znovu podíval na řeku. Zadokolesový parník se hnal přímo proti Snu Ockerwee a chrlil oheň a kouř jako zjednaný.

„Lže,“ utrousil Mrzout Billy, „von lže vždycky.“

„Koukněte, jak rychle to žene,“ upozornil Framm – a měl pravdu. Parník měl v zádech proud, jeho lopatkové kolo vztekle tepalo vodu a on se řítil jako všichni čerti.

„Mistr Framm má pravdu,“ přidal se Joshua York a ještě při řeči otočil kolem, dlaň přes dlaň, hladce, svižně a elegantně. Sen Ockerwee ostře natočil příď k levoboku.

Okamžik nato zabočil blížící se zadokolesový parník jiným směrem a hnal se od nich. Z boku přečetli hranatá písmena: ELI REYNOLDSOVÁ.

„To je podfuk, kurva!“ zařval Mrzout Billy. „Chce je pustit kolem nás!“

„Žádné výbušniny nemají,“ prohlásil Julian chladně.

„Blíž k nim.“ York okamžitě začal vracet kolo zpátky, ale už bylo pozdě; Marshova loď pochopila, že se jí nabízí šance, s překvapivou rychlostí se vrhla kupředu, pára syčela z odvodních trubic ve vysokých bílých chocholech. Sen Ockerwee rychle zareagoval, příď se stáčela zpátky, ale to už Eli Reynoldsová byla třicet metrů na pravoboku a proletěla kolem nich, bezpečně unikla a zamířila po proudu.

Jak mizela, rozlehl se z ní výstřel, který byl jasně slyšet i přes dunivý rachot motorů Snu Ockerwee a přes hluk jejích lopatek, ale který nenapáchal žádné škody.

Damon Julian se otočil k Joshuovi Yorkovi a nevšímal si toho, jak se Framm zubí. „Chytneš mi je, Joshuo. Anebo mám říct Billymu, ať nahází tvoje láhve do řeky, takže budeš žíznit s námi ostatními? Rozumíš mi?“

„Ano,“ řekl York. Zavolal dolů, ať úplně zastaví obě kolesa, pak ať uvedou do pomalého předního chodu to na levoboku a do zpětného chodu to na pravoboku. Sen Ockerwee se za pomoci proudu vracel do počáteční polohy.

Eli Reynoldsová se hnala rychle pryč, koleso na zádi divoce tepalo do vody, z komínů odletovaly jiskry a plameny.

„Správně,“ přikývl Damon Julian. Otočil se k Mrzoutovi Billymu. „Billy, jdu k sobě do kajuty.“ Julian trávil u sebe v kajutě hodně času, seděl zcela sám ve tmě, neměl zapálenou ani svíčku, popíjel brandy a díval se do prázdna. Velení lodi stále víc a víc přenechával Billymu, stejně jako předtím nechával Billyho spravovat plantáž a sám vysedával v temné a zaprášené knihovně. „Zůstaň tady a dohlédni na to, aby náš kormidelník udělal, co jsem mu přikázal. Až ten parník doženeme, přivedeš kapitána Marshe ke mně.“

„A co vostatní?“ zeptal se nejistě Billy.

Julian se usmál. „Však tebe už něco napadne.“

Když Julian odešel, Mrzout Billy se otočil a vyhlédl na řeku. Než se Sen Ockerwee úplně otočil, odspěchala už Eli Reynoldsová pěkný kus po řece, takže teď měla náskok pár set metrů, ale bylo jasné, že jí to dlouho nevydrží. Sen Ockerwee se řítil, jak to nedělal už měsíce. Obě kolesa se točila plnou rychlostí, topeniště burácela, paluby se chvěly mocnými záběry motorů ukrytých pod nimi. Před Billyho zraky se vzdálenost mezi loděmi zmenšovala; Sen Ockerwee hladinu řeky zrovna polykal. Marshe za malou chviličku čeká zdvořilostní návštěva u Damona Juliana. Mrzout Billy Tipton se na to už těšil, těšil se na to náramně.

Pak ale Joshua York přikázal, aby ubrali na kolese na levoboku, a začal otáčet kormidelním kolem.

„Hej!“ protestoval Billy. „Vy je chcete nechat utýct! Co to děláte?“ Sáhl za záda, bleskově vytáhl nůž a napřáhl jej Yorkovi za zády. „Tak co to má bejt?“

„Křižujeme přes řeku, pane Tiptone,“ odpověděl York rázně.

„Dejte to kolo zase zpátky. Marsh nikam nekřižuje, co vidím, a je pořád dál vod nás.“ York si jeho rozkazu ani nevšiml a Billy zuřil ještě víc. „Votočte to zpátky, povídám.“

„Před chvilkou jsme minuli ústí potoka,“ ohlásil York, „a u něho suchý topol. To je orientační bod. U toho bodu musím překřižovat na druhou stranu řeky. Kdybych pokračoval rovně, opustili bychom hlubokou vodu a šli bychom ke dnu. Přímo před námi je útes, dost hluboko, aby na hladině nebylo nic poznat, ale ne dost hluboko, aby nám nerozerval dno. Říkám to správně, mistře Framme?“

„Sám bych to neřek líp.“

Mrzout Billy se podezřívavě rozhlížel. „Nevěřím vám,“

prskal. „Marsh nikam nekřižoval, ale žádný dno si nerozerval, estli jsem si všim.“ Zamával nožem. „Nesmíte ho nechat utýct,“ poroučel. Eli Reynoldsová už na ně získala dalších pár set metrů. Až teď začal menší parník mířit mírně ke pravoboku.

„To je mi první důstojník,“ řekl pohrdavě Karl Framm.

„Sakra, ten malej zadokolesák, co ho honíme, nemá skoro žádnej ponor. Po pořádným dešti by moh doplout přes půlku New Orleansu a ani by si nevšim, že už není na řece.“

„Abner není žádný hlupák,“ přisadil si Joshua York. „A jeho kormidelník taky ne. Vědí, že ten útes je moc hluboko, než aby jim uškodil, dokonce i při tomhle průtoku. Proto vypluli přímo přes něj a doufali, že se vydáme za nimi a ztroskotáme. Přinejlepším bychom tam uvízli až do rána. Už to chápete, pane Tiptone?“

Mrzout Billy se kabonil a najednou si připadal jako hlupák. Odložil nůž, Karl Framm to uviděl a zasmál se.

Zasmál se jen kratičce a zdušeně, ale Billy to slyšel. „Držte hubu,“ štěkl, „nebo zavolám některou z vašich paniček.“

Pak se zase on mohl ušklíbat.

Eli Reynoldsová zmizela za výběžkem břehu, ale její kouř dál visel ve vzduchu a naproti za stromy byla vidět její světla. Mrzout Billy se na ně mlčky díval.

„Proč vám tak moc vadí, jestli Abner unikne?“ zeptal se York klidně. „Čímpak vám kdy kapitán ublížil, pane Tiptone?“

„Nemám rád bradavice,“ odpověděl Billy chladně, „a pan Julian ho chce. Dělám, co pan Julian chce.“

„Co by si bez vás jen počal,“ prohlásil Joshua York.

Mrzoutovi Billymu se nezamlouvalo, jak to řekl, ale než mohl začít protestovat, York už pokračoval. „Zneužívá vás, Billy. Bez vás by neznamenal nic. Myslíte za něj, jednáte za něj, chráníte jej ve dne. To díky vám je tím, čím je.“

„Jo, to jo,“ souhlasil Billy hrdě. Věděl, jak moc je důležitý. A moc ho to těšilo. A na parníku to bylo ještě lepší.

Rád dělal prvního důstojníka. Negři, které nakoupil, a ta bílá chátra, kterou najal, prostě všichni se ho tu k smrti báli, říkali mu „pane Tiptone“ a honem upalovali vykonat jeho příkazy, ani nemusel promluvit víc nahlas nebo se na ně vůbec podívat. Ze začátku se pár bílých lodníků chovalo vzpurně, až Billy jednomu rozšmikl břicho – a jak mu střeva visela ven, nacpal ho do pece. Pak začali být náramně uctiví.

S negry nebyly vůbec žádné starosti, jen u kotvišť, tam je Billy musel dát uvázat na želízka, která připevnili ke hlavní palubě, to aby nemohli utéct. Bylo to lepší než dělat dozorce na plantáži. Dozorce taky patří k bílé chátře a každý se nad ním ošklíbá. Ale na řece je první důstojník parníku důležitý pán, prostě oficír, člověk, ke kterému se musíte chovat zdvořile.

„Slib, který vám Julian dal, je lživý,“ ozval se York.

„Nikdy nebudete jedním z nás, Billy. Jsme dvě odlišná plemena. Naše anatomie je odlišná, lišíme se i tkáněmi a krví. Ať říká cokoli, předělat vás nemůže.“

„Asi si myslíte, že jsem úplně blbej,“ odsekl Billy.

„Nemusím poslouchat, co říká Julian, znám přece, co se povídá. Vím, že upíři uměj dělat další upíry. I vy jste byl kdysi jako já, Yorku, ať si říkáte co chcete. Akorát že vy jste slaboch a já nejsem. Bojíte se?“ Tak je to, pomyslel si Billy.

York chce, abych zradil Juliana, takže mě Julian nebude moct předělat. Protože jak budu jeden z nich, budu silnější než York, možná tak silný jako Julian. „Jste ze mě vyděšenej, co, Joshi? Myslíte si, jakej nejste nóbl pán, ale počkejte, až mě Julian předělá, já vás přinutím, abyste se přede mnou plazil. Moc by mě zajímalo, jak ta vaše krev chutná. Julian to ví, co?“

York neřekl nic, ale Mrzout Billy věděl, že zasáhl citlivé místo. Od té první noci na palubě Snu Ockerwee ochutnal Damon Julian Yorkovu krev asi desetkrát. Vlastně nepil z nikoho jiného. „To je tím, že jsi tak krásný, můj drahý Joshuo,“ říkal s malátným úsměvem a podával Yorkovi sklenku k naplnění. Zdálo se, že jej baví nutit Yorka, aby se mu podřizoval.

„Neustále se vám posmívá,“ řekl York po nějaké chvíli.

„Každý den a každou noc. Utahuje si z vás a pohrdá vámi.

Myslí si, že jste ošklivý a směšný, i když jste nakrásně i velmi užitečný. Jste pro něj pouhé zvíře a odvrhne vás jako smetí, jen co najde silnější zvíře, aby mu sloužilo. Bude z toho mít zábavu, ale vy tou dobou budete už tak zkažený a prohnilý, že budete dál věřit a dál se k němu lísat.“

„Já se k nikomu nelísám,“ ošil se Billy. „A držte hubu!

Julian nelže!“

„Tak se ho tedy zeptejte, jak vás hodlá předělat. Zeptejte se, jak provede ten zázrak, jak vybělí vaši kůži a přebuduje vaše tělo a naučí vaše oči vidět v temnotě. Zeptejte se Juliana, pokud si myslíte, že nelže. A naslouchejte, pane Tiptone. Naslouchejte výsměchu v jeho hlasu, když k vám mluví.“

Mrzout Billy prskal vzteky. Sotvaže si dokázal zabránit, aby vytáhl nůž a vrazil jej Yorkovi do širokých zad, věděl ale, že York by se do něj jen pustil – a vůbec by to nepotěšilo ani Juliana. „No dobře,“ vybafl. „Možná se ho zeptám. Je starší než vy, Yorku, a ví věci, který vy nevíte.

Třeba se ho zeptám hned teďka.“

Karl Framm se znovu uchechtl, dokonce i York uhnul pohledem od kormidelního kola a škádlivě se pousmál. „Tak na co čekáte?“ popichoval. „Běžte se ho zeptat.“ A Mrzout Billy vyrazil na horní palubu, že se zeptá.

Damon Julian obsadil kapitánskou kajutu, která předtím patřila Joshuovi Yorkovi. Billy zdvořile zaklepal. „Prosím, Billy,“ ozvala se tlumeně odpověď. Otevřel dveře a vešel. V

místnosti byla tma, ale cítil, že Julian sedí kousek od něj, ve tmě. „Už jsme polapili kapitána Marshe?“

„Eště utíká,“ odpověděl Billy, „ale dostáném ho brzy, pane Juliane.“

„Hmm. Tak proč jsi tady, Billy? Poručil jsem ti, abys zůstal u Joshuy.“

„Musím se na něco zeptat,“ vysvětlil Mrzout Billy. A zopakoval všechno, co mu Joshua York nasadil do hlavy.

Když skončil, v místnosti nastalo ticho.

„Můj nebohý Billy,“ ozval se Julian konečně. „Tak ty máš stále pochyby, Billy, po takové době? Pokud pochybuješ, nikdy proměnu nedovedeš do konce, Billy.

Proto je drahý Joshua tak zmučený. Právě pochyby ho uvrhly na půl cesty mezi vládce a dobytek. Rozumíš? Musíš mít trpělivost.“

„Já chci začít,“ stavěl si hlavu Billy. „Už to trvá roky, pane Juliane. Teď máme tenhle parník a jsme na tom líp než kdy dřív. Chci bejt jeden z vás. Slíbil jste mi to.“

„Jistěže.“ Damon Julian se krátce zasmál. „No dobrá, Billy, tak tedy začneme, co ty na to? Sloužil jsi mi dobře, a když tolik naléháš, stěží mohu odmítnout, že? Jsi tak chytrý… nerad bych tě ztratil.“

Mrzout Billy málem nevěřil vlastním uším. „To myslíte, že to uděláte?“ Joshua York bude svinsky litovat, jakým tónem se mnou mluvil, pomyslel si Billy vztekle.

„Jistěže, Billy, vždyť jsem ti to přece slíbil.“

„Kdy?“

„Změnu nelze provést za jedinou noc. Potrvá nějakou dobu, než se proměníš, Billy. Roky.“

„Roky?“ vybafl Mrzout Billy zdrceně. Nechtělo se mu čekat roky. V historkách to rozhodně roky netrvalo.

„Bohužel. Jako jsi vyrostl z chlapce v muže, stejně pomalu musíš vyrůst z otroka v pána. Ale budeme tě živit dobře, Billy, a z krve získáš moc, krásu, rychlost. Budeš pít život a ten ti začne proudit žilami, dokud se znovu nenarodíš do náruče noci. Nedá se to udělat rychle, ale udělat to lze.

Bude to, jak jsem slíbil. Získáš věčný život a panství a rudá žízeň tě naplní. Začneme brzy.“

„Jak brzy?“

„Pro začátek musíš pít, Billy. A k tomu potřebujeme oběť.“ Zasmál se. „Kapitán Marsh,“ řekl najednou. „Ten ti bude stačit, Billy. Až dostihneme jeho parník, přiveď mi ho, jak jsem ti řekl. Nepoškozeného. Nedotknu se jej. Bude tvůj, Billy. Svážeme jej ve velkém salonu a ty z něj budeš noc po noci pít. Tak velký muž má jistě spousty krve. Vydrží ti dlouho, Billy, a zavede tě daleko do hloubi proměny. Ano.

Začneme kapitánem Marshem, jakmile bude náš. Chyť ho, Billy. Pro mě i pro sebe.“

Kapitola dvacátá pátá

Na palubě parníku ELI REYNOLDSOVÁ, řeka Mississippi, říjen 1857

Když Sen Ockerwee začal křižovat přes tok řeky, stál Abner Marsh v kormidelně Eli Reynoldsové a díval se.

Rázně praštil holí do podlahy a zaklel, ale v hloubi duše nevěděl jistě, jestli je zklamaný, anebo jestli se mu spíš neulevilo. Vyrvalo by mu to srdce rovnou z prsou, kdyby se musel dívat, jak se jeho krasavice rozervala o ten zatracený skrytý útes, to věděl. Na druhou stranu teď mají Sen Ockerwee pořád v patách, a pokud starou Reynoldsovou dostihne, bezpochyby mu to srdce z prsou vyrve Damon Julian. Vypadalo to, že tak či onak je odsouzen prohrát.

Marsh stál, mračil se a kormidelník Eli Reynoldsové otočil kolem a i on začal křižovat do plavební dráhy. Sen Ockerwee za nimi supěl tmou a pohled na něj byl děsivý.

Marsh tu loď postavil, aby byla rychlejší než Zatmění, aby byla rychlejší než kterákoli loď, co kdy nabrala páru, a teď jí musel unikat na jednom z nejstarších, nejubožejších plavidel na řece. „Nedá se nic dělat,“ řekl nahlas a otočil se ke kormidelníkovi. „Plujem o závod,“ prohlásil. „Tak se čiňte, aby nás nechytili.“

Kormidelník se na něj podíval, jako by se zbláznil, a možná to tak i bylo.

Abner Marsh sešel na hlavní palubu, zjistit, co se dá udělat. Cat Grove a hlavní strojník, Doc Turney, se už činili.

Palubu zaplavoval žár. Topeniště burácelo a praskalo, pokaždé, když přihodili další dříví, plameny vyšlehly nahoru a někdy i ven. Grove měl dole všechny své topiče, kteří se potili a krmili tu rudou a oranžovou tlamu; než dovnitř hodili sukovitá březová a borová polena, obalovali je špekem. Grove držel v rukou džber s whisky a velkou měděnou naběračku a obcházel všechny chlapy, aby se mohli napít a přestávky byly co nejkratší. Pot mu stékal po nahých prsou v jednolitém proudu, stejně jako topiči měl tvář od strašlivého horka rudou. Těžko se chápalo, jak to vůbec snášejí, ale palivo padalo do topeniště pravidelně.

Doc Turney sledoval tlakoměry na kotli. Marsh k němu zašel a podíval se také. Tlak se šplhal výš a výš. Strojník se po něm podíval. „Neměl jsem tlak takhle vysoko za celý ty čtyři roky, co tu dělám,“ zařval. Řvát museli, aby je bylo slyšet přes prskání a kašlání topeniště, syčení páry a bušení motoru. Marsh zkusmo natáhl ruku a honem ji zase odtáhl.

Kotel byl příliš rozpálený. „Co mám dělat s bezpečnostním kohoutem, kapitáne?“ zeptal se Turney.

„Zavřít,“ hulákal Marsh. „Potřebujeme páru.“

Turney se zamračil a příkaz vykonal. Marsh se díval na tlakoměr; ručička stále stoupala. Pára se trubkami hnala s jekotem, ale výsledky to mělo: motor se třásl a bušil, jako by se měl rozpadnout na kusy, a koleso se točilo. Otáčelo se rychleji než za roky, řachřachřachřach, otáčelo se, až se za ním rozprostírala vodní tříšť, a celá loď se chvěla a uháněla, jako ještě nikdy.

Druhý strojník a kotláři poskakovali kolem motorů, promazávali a olejovali, aby byly záběry stroje hladké.

Vypadali jako malí černí opičáci prosáklí dehtem.

A jako opice se také rychle míhali. Museli. Nebylo snadné mazat součástky za pohybu, zvlášť při tak rychlém pohybu, na jaký se teď rozhrkaný motor staré Reynoldsové zmohl.

„RYCHLEJC!“ řval Grove. „Rychlejc s tím špekem!“

Velký zrzavý požárník se odpotácel od ústí topeniště, omámený žárem. Padl na kolena, ale okamžitě místo něj naskočil topič a Grove přistoupil k padlému muži a nalil mu na hlavu plnou naběračku whisky. Muž vzhlédl, byl celý promočený, zamrkal, otevřel ústa a první důstojník mu naběračkou chrstl do chřtánu další trochu alkoholu. Za chvíli už chlapík byl znovu na nohou a matlal sukovité borové špalky špekem.

Strojník se zašklebil, otevřel únikové trubky a tím poslal rozpálenou páru s hvízdáním do tmy; tlak v kotli maličko poklesl. Pak ale znovu začal sílit. Na některých trubkách začal měknout a téct materiál, kterým byly sletované, ale chlapi byli připravení zalátat je, kdyby se někde udělal otvor. Marsh byl propocený od vlhkého vedra z páry i od suchého horka z topeniště. Všude kolem něj lodníci pobíhali, řvali, podávali si špek i dříví, zásobovali palivem topeniště, pečovali o kotel a stroje. Motor i koleso dělaly strašlivý rámus, plameny z topeniště všechny zalévaly poskakujícím rudým světlem. Bylo to rozpařené inferno, peklo ze samého řevu a spěchu a kouře a páry a nebezpečí.

Parník sebou lomcoval a kašlal a chvěl se, jako člověk, který se hroutí a umírá. Ale plul dál a tady dole nemohl Abner Marsh udělat zhola nic, co by loď přimělo k ještě rychlejšímu pohybu.

Vyšel proto na příďovou nástavbu, z duše rád, že je pryč od toho děsného žáru, kabát a košili a kalhoty měl mokré, jako by se právě vyštrachal z vody. Kolem něj se proháněl vítr a Marsh na chvilku cítil báječný chlad. Daleko vepředu uviděl ostrov dělící řeku na dvě ramena a za ním, na západním břehu, světlo. Rychle se k němu blížili.

„Krucinál,“ ulevil si. „Nejspíš děláme dvacet mil za hodinu.

Sakra, možná i třicet. “ Řekl to nahlas, skoro to zařval, jako by z toho tím hulákáním mohl udělat pravdu. Eli Reynoldsová dokázala dělat osm mil v hodině, když měla formu. Samozřejmě že teď měla k tomu v zádech i proud řeky.

Marsh vydusal po schodech, prošel salonem a vyšel na bouřkovou palubu, aby se mohl podívat dozadu. Od vrcholků krátkých, tlustých komínů pořád odletovaly jiskry a táhly se za nimi plameny, zrovna když se díval, z únikových trubek znovu vyletěla vařící pára; Doc Turney jí odpouštěl právě jen tolik, aby zabránil tomu mizernému kotli vybuchnout a poslat je všechny k čertu. Paluba pod Marshovýma nohama byla vrávoravá, jako by to byla kůže živého tvora. Záďové koleso se točilo tak rychle, až od něj odlétala vodní stěna, která se podobala vzhůru nohama obrácenému vodopádu.

A za nimi se blížil Sen Ockerwee, napůl temný, kouř a oheň se od jeho vysokých tmavých komínů zvedal až někam do půlky cesty k měsíci. Vypadalo to, že je jistě o dvacet metrů blíž, než když Marsh sešel dolů.

Kapitán Yoerger si stoupl vedle Marshe. „Nemůžeme je předhonit,“ řekl svým unaveným, jakoby šedivým hlasem.

„Potřebujeme víc páry! Víc tepla!“

„Koleso se rychleji otáčet nemůže, kapitáne. Jestli si Doc kýchne ve špatný chvíli, kotel vybuchne a zabije nás všechny. Motor je sedm let starej, rozpadne se na kusy. A dochází taky špek. Až dojde, budeme zatápět už jenom dřevem. Je to stará dáma, tahle loď, kapitáne. Přinutil jste ji řádit jak o svatební noci, ale už moc dlouho to nevydrží.“

„Sakra,“ vyprskl Marsh. Podíval se dozadu, za jejich koleso. Sen Ockerwee se stále víc blížil. „Sakra,“ řekl znovu. Věděl, že Yoerger má pravdu. Marsh se podíval dopředu. Mířili k ostrovu. Ta část řeky, kudy vedla hlavní plavební dráha, se stáčela k východu. Západním ramenem vedla zkratka, ale malá. I takhle z dálky viděl Marsh, jak se zužuje, jak se stromy sklánějí ze břehů a natahují své černé, sukovité pařáty. Vrátil se ke kormidelně, vešel dovnitř.

„Vemte to zkratkou,“ poručil kormidelníkovi.

Kormidelník se k němu ohromeně otočil. Na řece o podobných věcech rozhoduje on. Kapitán možná tak nejvýš něco zdvořile navrhne, ale nevydává rozkazy. „Ne, pane,“

odpověděl, ovšem méně vztekle, než by to udělal starší muž než on. „Podívejte se na ty břehy, kapitáne. Hladina je nízko a klesá. Tu zkratku znám, v tyhle roční době není splavná, pokud to tamtudy vezmu, zůstaneme v tyhle lodi dřepět až do jarních záplav.“

„To je možný,“ připustil Marsh, „ale jestli my se nedostanem skrz, Sen Ockerwee už teprv ne. Budou muset plout okolo. Zbavíme se jich. A utéct jim je teď důležitější než všecky mizerný mělčiny a písčiny, na který bysme mohli najet, rozumíte?“

Kormidelník se mračil. „Nemáte žádný právo říkat mi, jak mám po týhle řece plout, kapitáne. Mám nějakou reputaci. Nikdy jsem s žádnou lodí neztroskotal a nemám chuť s tím začínat ani teď. Zůstaneme v plavební dráze.“

Abner Marsh cítil, jak rudne. Ohlédl se. Sen Ockerwee byl nějakých tři sta metrů za nimi a rychle se blížil. „Vy zatracenej troubo,“ vybafl. „Tohle je nejdůležitější honička, k jaký kdy na tyhle řece došlo, a já mám kormidelníka troubu. Kdyby jejich kormidelní kolo držel pan Framm, anebo kdyby měli prvního důstojníka, kterej rozumí lodím, už by nás měli. Nejspíš tam pálej bavlníkovej topol. “ Dloubl holí někam ke Snu Ockerwee. „Ale jen se podívejte, i když na svý poměry pluje dost pomalu, za chvíli nás má, leda že ji překonáme manévrováním. Slyšíte mě? Tak namiřte sakra do tý zkratky! “

„Moh bych vás taky voznámit na svazu,“ řekl kormidelník odměřeně.

„A já bych vás moh taky hodit do řeky,“ odsekl výhružně Abner Marsh a ještě výhružněji popošel blíž.

„Aspoň pošlete jolu, kapitáne,“ navrhoval kormidelník.

„Mohli bysme změřit hloubku a viděli bysme, jak to tam teče.“

Abner Marsh si znechuceně odfrkl. „Uhněte mi, sakra,“

vyrazil a hrubě kormidelníka odstrčil. Mladík se zapotácel a upadl. Marsh chytil kormidelní kolo a otočil jím ostře k pravoboku, Eli Reynoldsová zareagovala a stočila příď.

Kormidelník nadával a zuřil. Marsh si ho nevšímal a soustředil se na kolo, dokud parník neminul vysoký, hlinitý výběžek ostrova a nezačal se hrnout kolem klikatého západního břehu. Podíval se přes rameno jen na tak dlouho, aby spatřil, jak Sen Ockerwee, který teď byl sotva dvě stě metrů za nimi, zpomaluje, zastavuje a začíná zběsile couvat.

Když se chvilku poté podíval znovu, velká loď se už stáčela k východnímu rameni řeky. A pak už nebyl čas se dívat na nic, protože Eli Reynoldsová do něčeho silně vrazila, podle zvuku to byl kmen velkého stromu. Při nárazu se Marshovi tak silně scvakly zuby, že si div neukousl kus jazyka, a musel ukrutně svírat kolo, aby neupadl. Kormidelník, který sotva vstal, šel znovu k zemi a zaskuhral. Rychlost dostala parník přes překážku a Marsh ji letmo zahlédl: veliký, černý, napůl potopený strom. Následoval příšerný lomoz, ohlušující rachocení a bušení, loď se roztřásla, jako by ji sevřel nějaký bláznivý obr, chvěla se – a pak se ozvala silná rána a děsivý zvuk dřeva rozbíjeného na třísky, protože koleso na zádi začalo bušit do kmene stromu.

„Zatraceně!“ vyjekl kormidelník a znovu se štrachal na nohy. „Dejte mi to zpátky!“

„S potěšením,“ řekl Marsh a ustoupil mu z cesty. Eli Reynoldsová nechala suchý kmen za sebou a řítila se šíleně po úzkém říčním rameni. Protože se plahočila přes jednu písčinu za druhou, lomcovala sebou. Každá mělčina ji zbrzdila a kormidelník snížil rychlost ještě víc, zvonil do strojovny jako divý. „Zastavit!“ křičel. „Zastavit úplně koleso!“ Koleso se ještě párkrát zvolna protočilo a se skřípěním znehybnělo; z únikových trubek vyšlehly dva dlouhé a vysoké chocholy bílé, syčící páry. Eli Reynoldsové ustřelila příď, loď se začala trochu kymácet, kormidelní kolo se v kormidelníkově sevření volně protáčelo. „Přišli jsme o kormidlo.“ Jen co to řekl, parník se zakousl do další písčiny.

Tahle jej už zastavila.

Tentokrát se Abner Marsh opravdu kousl do jazyka, protože ho náraz vrhl proti kormidelnímu kolu. Zase vstal, vyplivl krvavou slinu a uslyšel, jak dole někdo řve. Bolelo to jako všichni čerti. Ještě štěstí, že si jazyk nepřekousl úplně.

„Zatraceně!“ vztekal se kormidelník. „Podívejte se na to.

No jen se podívejte.“

Eli Reynoldsová nepřišla jen o kormidlo, ale také o půlku lopatkového kolesa. Pořád drželo na parníku, ale viselo nakřivo a polovina dřevěných lopatek byla rozbitá nebo uletěla úplně. Loď znovu vypustila páru, zaskučela, sedla si do bahna a naklonila se mírně k pravoboku.

„Já vám říkal, že po tý zkratce nemůžeme,“ funěl kormidelník. „Já vám to říkal. V týhle roční době tu jsou jenom samý písčiny a mělčiny. Ale já za to nemůžu a nikdo nesmí říkat, že to byla moje vina!“

„Zavřete tu kušnu, vy moulo,“ řekl Abner Marsh.

Ohlížel se k zádi, tam, kde mezi stromy bylo stěží vidět na hlavní koryto řeky. Hladina vypadala prázdná. Možná plul Sen Ockerwee dál. Možná. „Jak dlouho trvá, než se obepluje tahle zákruta?“ zeptal se Marsh kormidelníka.

„Zatraceně, co vám na tom sejde? Nikam se nehneme až do jara. Budete potřebovat nový kormidlo i nový koleso a hladina bude muset jít pořádně nahoru, než se dostanete z tyhle mělčiny.“

„Ta zákruta,“ připomněl Marsh. „Jak dlouho to kolem ní trvá?“

„Půl hodiny,“ prskal kormidelník. „Možná dvacet minut, jestli to budou dál takhle hnát, ale co na tom sejde? Říkám vám, že…“

Abner Marsh rozrazil dveře kormidelny a řevem se dožadoval kapitána Yoergera. Musel zařvat třikrát a trvalo dobrých pět minut, než se Yoerger dostavil. „Promiňte, kapitáne,“ omlouval se starý pán, „byl jsem dole na hlavní palubě. Irčan Tommy a Obr Johanssen se dost ošklivě opařili.“ Všiml si trosek kolesa a zarazil se. „Chudinka moje ubohá,“ vymáčkl pak ze sebe sklesle.

„Praskla nějaká trubka?“ chtěl vědět Marsh.

„Spousta trubek,“ opravil jej Yoerger a odtrhl pohled od rozmláceného lopatkového kola. „Všude pára, mohlo to bejt i horší, kdyby Doc neotevřel únikový trubky a nedržel je otevřený. Po tom nárazu se všechno urvalo.“

Marshovi klesla ramena. Tohle je poslední rána. I kdyby se dokázali vymanit z písčiny, nasadit nové kormidlo, nějak na půl lopatek vycouvat z říčního ramene a odsunout ten zatracený strom, aby se dostali kolem něj – a nic z toho by nebylo lehké –, museli by se navíc vypořádat i s popraskaným vedením páry a možná i s poškozením kotle.

Nahlas a hlučně nadával.

„Kapitáne,“ ozval se Yoerger, „teď sice nemůžeme za nima, jak jste měl v plánu, ale aspoň jsme v bezpečí. Se Snem Ockerwee obeplujou tu zákrutu, budou si myslet, že jsme dávno pryč, a poženou se po proudu za náma.“

„Kdepak,“ vzdychl si Marsh. „Kapitáne, pro ty popálený dejte udělat nosítka a pak vyrazte do lesa.“ Ukázal hůlkou.

Břeh řeky byl pár metrů od nich, za mělkou vodou. „Jděte do města. Nějaký je určitě blízko.“

„Tři kilometry pod druhým koncem ostrova,“ oznámil kormidelník.

Marsh na něj kývl. „To je dobře. Takže tam je odnesete.

Chci, abyste šli všichni, a honem.“ Rozpomněl se na to zablýsknutí zlata, když Jeffersovi odletěly brýle, na ten příšerný krátký záblesk. Už ne, pomyslel si Abner Marsh, podruhé se to mojí vinou nestane. „Sežeňte doktora a dejte je dohromady. Mám dojem, že vám nic nebude hrozit. Chtěj mě, ne vás.“

„Vy nejdete s náma?“ podivil se Yoerger.

„Mám tu pušku,“ řekl Abner Marsh. „A mám taky jedno tušení. Počkám si.“

„Pojďte s náma.“

„Když uteču, přijdou za mnou. Když mě ale dostanou, jste v suchu. Aspoň mám takovej dojem.“

„Ale když nepřijdou…“

„Tak to se za váma přivleču hned s ránem,“ slíbil Marsh.

Netrpělivě uhodil do paluby špacírkou. „Jsem tu pořád kapitánem, anebo ne? Přestaňte na mě kejhat a dělejte, co vám říkám. Chci, abyste vypadli z mýho parníku, jasný?“

„Pane kapitáne,“ nedal se Yoerger, „aspoň dovolte Carovi a mně, abysme vám pomohli.“

„Ne. Mažte.“

„Kapitáne…“

„ZMIZTE!“ zahulákal Marsh a zrudl v obličeji.

„ZMIZTE!“

Yoerger zbledl, chytil vyjeveného kormidelníka za paži a vyvlekl jej z kormidelny. Když odspěchali dolů, Abner Marsh se znovu letmo podíval na řeku – pořád nic – a potom šel dolů, do své kajuty. Sundal ze stěny pušku, prohlédl ji a nabil, do kapsy bílého kabátu si vsunul krabičku nábojnic vyrobených na zakázku. Se zbraní se vrátil na bouřkovou palubu a postavil si křeslo do míst, odkud mohl vyhlížet na řeku. Pokud jsou chytří, říkal si, budou vědět, jak nízký stav vody na řece je. Bude jim jasné, že Eli Reynoldsová po zkratce proplout může a taky nemusí, ale že i v nejlepším případě se bude muset sunout pomalu a pořád měřit hloubku. Jakmile obeplují zákrutu řeky, bude jim jasné, že je dostali. A protože budou tohle vědět, vůbec se nevydají dál po proudu. Budou se Snem Ockerwee čekat u dolního konce ostrova na starou Reynoldsovou. A lidé – nebo lidé noci –, které nechali u špice ostrova, se budou pomalu sunout po užším rameni v jole, pro případ, že Eli Reynoldsová zastavila nebo uvízla. Každopádně tak by to udělal sám Abner Marsh.

Ten kousek řeky, který viděl, byl stále prázdný. Trochu ho zamrazilo, ale čekal dál. Očekával, že každou chvíli musí uvidět jolu, jak se vynořuje zpoza zástěny stromů, plná zamlklých tmavých postav s bledými a posměšnými tvářemi zalitými světlem měsíce. Znovu si prohlédl pušku a doufal, že Yoerger si pospíšil.

Kapitán a Grove a celý zbytek posádky Eli Reynoldsové už byli pryč čtvrt hodiny, ale na řece se pořád nic nehýbalo.

Ze tmy sem doléhala spousta zvuků. Kolem vraku jeho parníku zurčela voda, vítr mlátil větvemi o sebe, z lesa byla slyšet zvířata. Marsh vstal s prstem na spoušti kulovnice, opatrně se rozhlížel proti proudu. Nebylo vidět nic, nic než říční voda hustá naplaveninami, která se hnala přes písečné kosy, pokroucené kořeny, přes padlou zčernalou mrtvolu toho stromu, který parníku rozmlátil koleso. Viděl na hladině náplavové dříví, jinak nic. „Třeba nejsou až tak chytrý,“ ucedil si pod fousy.

Koutkem oka zahlédl něco světlého za vodou, na ostrově. Rychle se otočil, zvedl pušku k rameni, ale nebylo tam nic, jen černý, hustý les a vysoká vrstva říčního bahna.

Mezi ním a tmavým, ztichlým ostrovem leželo dvacet metrů mělké vody. Abner Marsh namáhavě dýchal. Co když nevyrazili do úzkého ramene na jole, napadlo ho. Co když vystoupili na ostrov a jdou pěšky?

Eli Reynoldsová pod ním zapraskala a on ještě víc znejistěl. Jenom si sedá, ujišťoval se, je na mělčině, tak si sedá do písku. Někde hluboko ale špital hlásek, že to zapraskání možná byly kroky, že se možná kradou k němu, zatímco on se dívá na řeku. Možná jsou už na lodi. Možná právě teď vystupuje Damon Julian po schodech, krade se přes salon – věděl, jak potichu dokáže Julian chodit – a prohledává kajuty a blíží se ke schodišti, které jej zavede sem, nahoru na bouřkovou palubu.

Marsh natočil křeslo, aby byl tváří obrácený ke konci schodiště, čistě pro případ, že by se tam najednou objevila bledá, bílá tvář. Ruce svírající kulovnici se potily, pažba byla celá kluzká. Otřel si dlaně do nohavic.

Ze schodiště se k němu donesl tichý šepot.

Jsou tam dole, pomyslel si Marsh, jsou tam a domlouvají se, jak na něj. Je tady uvězněný a je sám. Ne že by na tom moc sešlo. Předtím měl pomocníky, ale moc jim to nepomohlo. Marsh vstal a došel ke konci schodiště, podíval se dolů, do tmy prokládané sinalým světlem měsíce. Pevně sevřel pušku, zamrkal, čekal, kdy se něco objeví. Čekal hrozně dlouho, poslouchal to sotva znatelné šeptání, srdce mu tlouklo jako utahaný starý motor Eli Reynoldsové.

Pomyslel si, že asi chtějí, aby je uslyšel. Chtějí, aby se bál.

Přikradli se na jeho parník jako strašidla, rychlí a tiší tak, že je neslyšel, a teď se mu pokoušejí nahnat strach. „Vím, že jste tam dole,“ křikl. „Pojďte ke mně. Něco pro vás mám, Juliane.“ Potěžkal pušku.

Ticho.

„Vem vás čert!“ zařval Marsh.

U dolního konce schodů se něco mihlo, rychle jako šipka, bledý a rychlý lidský obrys. Marsh trhl puškou, chtěl vystřelit, ale zmizelo to, než vůbec stihl zamířit. Utrousil nadávku, sešel dva schody dolů, pak se zastavil. Napadlo ho, že tohle od něj přesně chtějí. Snaží se ho nalákat dolů, na promenádu a ke ztemnělým kajutám a sešeřelému, zaprášenému salonu, kam se matným stropním oknem prodírá měsíční světlo. Tady na bouřkové palubě si je může udržet od těla. Nemůžou se k němu lehko dostat; uviděl by je, jak se ženou po schodech, lezou po bocích, prostě někudy. Zato tam dole by jim byl vydán na milost.

„Kapitáne,“ zavolal na něj zdola mírný hlas. „Kapitáne Marshi.“

Marsh zvedl zbraň a mžoural do šera.

„Nestřílejte, kapitáne. To jsem já. Jenom já.“ Vešla u paty schodiště do světla.

Valerie.

Marsh zaváhal. Usmívala se na něj, ve tmavých vlasech se odrážel měsíční svit, čekala. Na sobě měla kalhoty a pánskou košili s volány, vepředu rozepnutou. Její kůže byla měkká a bledá, oči si našly jeho pohled a nepouštěly se ho, dva zářící fialkové majáky, hluboké, krásné, bez konce.

Mohl by se v těch očích vznášet navždycky. „Pojďte ke mně, kapitáne,“ zavolala Valerie. „Jsem tu sama. Poslal mě Joshua. Pojďte dolů, ať si můžeme promluvit.“ Marsh sešel ještě o dva schody, polapený těma jiskřivýma očima. Valerie rozpřáhla náruč.

Eli Reynoldsová zasténala, sedla si ještě víc a najednou se sklonila k pravoboku. Marsh se zapotácel, pořádně se praštil o schody do holeně a bolestí mu do očí vyhrkly slzy.

Uslyšel zdola slabý smích a uviděl, jak Valeriin úsměv slábne a vytrácí se. S kletbou na rtech zdvihl pušku znovu k rameni a vystřelil. Zpětný náraz mu div neurazil rameno a přimáčkl ho zase ke schodům. Valerie byla pryč, vytratila se jako přízrak. Marsh zanadával, vstal, šátral v kapse po dalším náboji, couval zpátky po schodišti. „Sakra, Joshuo!“

zahulákal do tmy. „Poslal tě ten mizera Julian, co?“

Když docouval zpátky na bouřkovou palubu, která se teď nakláněla ve třicetistupňovém úhlu, najednou ucítil, jak se mu mezi lopatky přitisklo něco velice tvrdého. „Vida, vida,“

ozval se zezadu hlas. „Sám pan kapitán Marsh vosobně.“

Jeden po druhém se ukázali i ostatní, jen co Marsh upustil pušku a ta zarachotila na palubě. Valerie přišla poslední a vyhýbala se mu pohledem. Abner Marsh ji důkladně a zevrubně proklel a řekl jí, že je podrazácká kurva. Nakonec se po něm podívala, krátce, strašlivě a žalobně. „Myslíte si, že jsem měla na vybranou?“ řekla zatrpkle, a tak Marsh se svým výlevem citů přestal.

Neutišila ho její slova; kdepak slova, to výraz v jejích očích.

V těch fialkových hlubinách totiž i za tu kratičkou chvilku spatřil Marsh hrůzu a stud a… žízeň.

„Pohyb,“ řekl Mrzout Billy Tipton.

„Vem tě čert,“ odpověděl Abner Marsh.

Kapitola dvacátá šestá

Na palubě parníku OZYMANDIAS, řeka Mississippi, říjen 1857

Čekal tmu, ale když do něj Mrzout Billy strčil a on vrazil dveřmi dovnitř, v kapitánské kajutě měkce svítily petrolejové lampy. Bylo tu trochu víc prachu, než jak si to Marsh pamatoval, ale jinak zůstalo vše tak, jak to zařídil Joshua. Mrzout Billy zavřel dveře a Marsh se ocitl o samotě s Damonem Julianem. Pevně sevřel hikorovou hůl – pušku hodil Billy do řeky, ale dovolil Marshovi, aby si hůl nechal – a zakabonil se. „Jestli mě chcete zabít, tak to pojďte zkusit,“ řekl. „Na nějaký hrátky nemám náladu.“

Damon Julian se usmál. „Zabít vás? Ale proč, kapitáne?

Měl jsem v úmyslu pozvat vás na večeři.“ Na stolku mezi velikými koženými křesly ležel stříbrný servírovací podnos.

Julian zvedl poklop a pod ním byl talíř smaženého kuřecího s fazolkami, tuřínem a cibulkou, vedle pak porce jablečného koláče se sýrem. „Mám tu i víno. Prosím, posaďte se, kapitáne.“

Marsh se podíval na jídlo a přivoněl si. „Toby je pořád naživu,“ řekl s náhlou jistotou.

„Ovšemže je,“ přikývl Julian. „Tak posadíte se?“

Marsh opatrně pokročil blíž. Nemohl přijít na to, o co Julianovi jde, ale chvilku o tom přemítal a pak usoudil, že mu to může být jedno. Třeba je jídlo otrávené, ale to nedává smysl, můžou ho přece zabít jednodušeji. Posadil se a vzal si kuřecí prsíčka. Jídlo ještě bylo teplé. Vyhladověle se do něj zakousl a vzpomněl si, jak dávno už neměl pořádnou večeři.

Možná za chvilku zemře, ale aspoň zemře s plným břichem.

Damon Julian vypadal v hnědém obleku se zlatou vestou jako ze škatulky, seděl a s pobaveným úsměvem se díval, jak Marsh jí. „Víno, pane kapitáne?“ Nic jiného neřekl. Nalil dvě sklenky a z té své pak delikátně upíjel.

Abner Marsh vyleštil i drobky z koláče a pak se zapřel do opěradla, krkl si a zkroutil obličej do úšklebku. „Tak proč jsem tady, Juliane?“

„Tenkrát v noci, když jste nás tak nakvap opustil, kapitáne, jsem vám prostě jen chtěl říct, že bych si s vámi rád promluvil. Vy jste se ale rozhodl mi nevěřit.“

„Jasně že jsem vám nevěřil,“ na to Marsh. „A nevěřím.

Ale teď si nemůžu vybírat, tak klidně povídejte.“

„Jste statečný, kapitáne Marshi. A silný. Obdivuji vás.“

„Nemůžu říct, že bych něco podobnýho cejtil k vám.“

Julian se zasmál. Jeho smích byl hudba sama. Tmavé oči jen zářily. „Zábavné,“ utrousil. „Tolik drzé pýchy.“

„Já teda nevím, proč se mi snažíte mazat med kolem huby, ale k ničemu vám to nebude. Ani za všechny smažený kuřata na světě mě nepřinutíte zapomenout, co jste udělal tomu ubohýmu dítěti a Jeffersovi.“

„Zapomínáte zřejmě, že Jeffers mi krátce před tím prohnal rapír tělem,“ upozornil Julian. „Takovou věc člověk tak lehce nestráví.“

„To dítě žádnej rapír nemělo.“

„Otrok,“ řekl Julian zvesela. „Majetek, i podle zákonů vašeho vlastního lidu. Podle vašich lidí podřadná bytost.

Ušetřil jsem ji života v řetězech, kapitáne.“

„Jděte se bodnout,“ prskal Marsh. „Sakra, bylo to jenom malý dítě a vy jste mu usek ruku, jako když sekáte hlavu kuřeti, a pak jste mu rozmáčk hlavu. Přitom vám nic neudělalo.“

„Ne,“ připustil Julian. „Právě tak Jean Ardant neublížil vám ani vašim lidem. Přesto jste mu vy a váš první důstojník ve spánku rozbili hlavu.“

„Mysleli jsme si, že to jste vy.“

„Vida, takže omyl,“ řekl s úsměvem Julian. „Ale ať jste se dopustili chyby, anebo ne, zavraždili jste nevinného. A nevypadáte na to, že by vás nějak mimořádně trápil pocit viny.“

„Nebyl to člověk. Byl to jeden z vás. Upír.“

Julian se zamračil. „Prosím vás. Zcela sdílím Joshuův odpor k tomuto výrazu.“

Marsh pokrčil rameny.

„Protiřečíte si, kapitáne Marshi,“ pokračoval Julian.

„Soudíte, že jsem zlý, protože dělám to, co bez přinucení děláte i vy – berete si životy tvorů, kteří jsou vám nepodobní. Na tom nic není. Bráníte vlastní druh. Dokonce do něj zahrnujete i tmavé plemeno. To obdivuji, víte? Je vám jasné, čím jste, chápete, jaká je vaše přirozenost a kde je vaše místo. Tak by to mělo být. V tom jsme si my dva podobní.“

„Já nejsem vůbec jako vy,“ zavrčel Marsh.

„Ale jste, jste! Vy i já přijímáme svou přirozenost a nesnažíme se stát tím, čím nejsme, tím, čím jsme nikdy být neměli. Pohrdám slabochy, podvrženci, kteří sami sebe nenávidí natolik, až musí předstírat, že jsou něčím jiným. Vy to cítíte stejně.“

„Necejtím.“

„Že ne? Proč tolik nenávidíte Mrzouta Billyho?“

„Je odpornej.“

„Jistěže je!“ Julian se tvářil nanejvýš pobaveně.

„Chudáček Billy je slaboch, který žízní po síle. Udělá cokoli, aby se stal jedním z nás. Cokoli. Poznal jsem mnoho jemu podobných, velmi mnoho. Jsou užiteční, bývají i zábavní, ale nikdy nejsou obdivuhodní. Vy pohrdáte Billym, protože se opičí po naší rase a kořistí z té vaší, kapitáne.

Drahý Joshua to vidí stejně a pramálo si uvědomuje, že v Billym spatřuje svůj vlastní odraz.“

„Joshua a Billy Tipton si nejsou podobný ani trochu,“

řekl Marsh pevně. „Billy je mizernej šmejd. Joshua možná udělal nějaký špatný věci, ale snaží se to napravit. Moh vám všem pomoct.“

„Udělal by z nás všech to, čím jste vy. Kapitáne Marshi, váš vlastní lid je děsivě rozdělen v otázce otroctví, otroctví založeném na odlišnosti ras. Dejme tomu, že byste to dokázali ukončit. Dejme tomu, že byste našli způsob, jak přes noc způsobit, aby všichni bílí v téhle zemi měli kůži černou jako dehet. Udělali byste to?“

Abner Marsh se zamračil. Představa, že by byl černý jako dehet, se mu moc nelíbila, ale věděl, kam tím Julian míří, a moc se mu nechtělo jej tam doprovodit. Proto neřekl nic.

Damon Julian popíjel víno a usmíval se. „No prosím.

Vidíte. Dokonce i vaši abolicionisté připouštějí, že tmavé rasy jsou podřadné. Neměli by žádné trpělivosti s otrokem, který by tvrdil, že je bílý, a znechutil by je běloch, který by pil lektvar, aby zčernal. Já jsem tomu otrockému dítěti neublížil ze zloby, kapitáne. Ve mně žádné zloby není.

Udělal jsem to, abych se dotkl Joshuy, drahého Joshuy. Je tak krásný, ale je mi z něj zle.

Vy jste jiný případ. Opravdu jste té srpnové noci měl strach, že vám ublížím? Inu, snad bych mohl, v té bolesti a vzteku. Ale předtím ne. Mne přitahuje krása, kapitáne Marshi, a tu vy věru nemáte žádnou.“ Zasmál se. „Myslím, že jsem snad nikdy neviděl ošklivějšího člověka. Jste tlustý, až se sotva valíte, porostlý hrubými chlupy a bradavicemi, páchnete potem, máte rozmáčknutý nos a prasečí očka, křivé a zažloutlé zuby. Nevzbudil byste ve mně žízeň o nic víc než Billy. Jste ale silný a máte hrubiánskou odvahu a znáte svoje místo. Samé věci, které obdivuji. K tomu umíte vést parník.

Kapitáne, neměli bychom být nepřáteli. Přidejte se ke mně.

Veďte pro mě Sen Ockerwee.“ Usmál se. „Anebo jak se to teď jmenuje. Billy usoudil, že musíme změnit jméno, a Joshua nějaké vybral. Jestli se vám víc líbí to staré, můžete je tomu vrátit.“

„Jí,“ řekl Marsh.

Julian nakrčil obočí.

„Loď není žádný ‚to‘. Jí vrátit jméno, ne ‚tomu‘.“

„A tak,“ kývl Damon Julian.

„Tuhle loď vede Billy Tipton, nebo ne?“

Julian pokrčil rameny. „Billy je dozorce, žádný lodník.

Billyho můžu postrádat. Líbilo by se vám to, kapitáne? To by mohla být první z vašich odměn, kdybyste se ke mně přidal. Billyho smrt. Zabiji vám ho, anebo vás nechám, abyste to udělal sám. Zabil vašeho prvního důstojníka, to víte?“

„Chlupáče Mika?“ Marshe najednou zamrazilo.

„Ano. A stejně tak, jen po několika týdnech, i vašeho strojníka. Přistihl ho, když se pokoušel poškodit kotle, aby vybuchly. Chtěl byste své muže pomstít? Je to ve vaší moci.“ Julian se dychtivě předklonil, tmavé oči se mu rozrušeně leskly. „Můžete mít i další věci. Bohatství. Mně na něm nijak nesejde. Můžete spravovat všechny moje peníze.“

„Všechny, které jste ukradl Joshuovi.“

Julian se usmál. „Krevní pán dostává mnohé dary. Mohu vám také nabídnout ženy. Žil jsem mezi vaším lidem po mnoho let, a tak vím, po čem dychtíte, po čem žízníte. Jak je to dlouho, co jste naposledy měl ženu, kapitáne? Chtěl byste Valerii? Může být vaše. Je půvabnější než kterákoli žena vašeho plemene, navíc dokud vy budete naživu, nezestárne a neztratí krásu. Můžete ji mít. A ty ostatní také. Nijak vám neublíží. Copak byste ještě chtěl? Jídlo? Toby je stále naživu. Jeho jídla si můžete dopřávat šestkrát, sedmkrát denně, pokud si to přejete.

Jste praktický člověk, kapitáne. Náboženské klamy vaší rasy vám nic neříkají. Zvažte, co se vám nabízí. Budete mít moc potrestat nepřátele a ochránit přátele, k tomu plný břich, peníze, ženy. A to vše jen za to, po čem beztak zoufale toužíte, za to, že budete vést tenhle parník. Svůj Sen Ockerwee.“

Abner Marsh si odfrkl. „Ten už není můj. Pošpinil jste ho.“

„Rozhlédněte se. Vypadá to tak zle? Pravidelně jsme se plavili mezi Natchezem a New Orleansem, parník je v dobrém stavu, stovky cestujících přišly a zase odešly, aniž by si někdo všiml, že by něco bylo v nepořádku. Pár jich zmizelo, většinou na břehu, v městečkách a městech, která navštěvujeme. Billy tvrdí, že to tak je bezpečnější. Na palubě vašeho parníku jich zemřelo jen několik, těch, kteří vynikali krásou a mládím. V New Orleansu denně umírá více otroků, a přitom proti otroctví nic nepodnikáte. Svět je plný zla, Abnere. Nežádám po vás, abyste nad něčím mhouřil oči či se toho účastnil. Prostě jen veďte parník a starejte se o své. Potřebujeme vaše znalosti. Billy odpuzuje cestující, na každé cestě proděláváme. Ani Joshuovy zdroje nejsou nevyčerpatelné. Pojďte, Abnere, podejte mi ruku.

Dejte mi svůj souhlas. Sám to chcete. Vidím vám to na očích. Chcete mít zase svůj parník. To je vaše žízeň, vaše vášeň. Tak si jej tedy vezměte. Dobro a zlo jsou jen přihlouplé lži, hlouposti vymyšlené, aby obtěžovaly poctivé a rozumné. Znám vás, Abnere, a mohu vám dát, co chcete.

Přidejte se ke mně, služte mi. Podejte mi ruku – a společně překonáme Zatmění.“ V temných očích vřelo a žhnulo, byly to bezedné propasti, které dosahovaly hluboko do Marshe, dotýkaly se jej, dotýkaly se jej důvěrně, nečistě, ale přece lákavě, volaly, volaly. Ruka byla pořád napřažená. Abner Marsh se po ní už už natahoval. Julian se usmíval tak mile, v jeho slovech bylo tolik rozumu. Nepožadoval po Marshovi, aby dělal něco hrozného, prostě jen aby vedl parník, aby pomáhal chránit jej i jeho přátele. Sakra, chránil přece Joshuu, a Joshua je taky upír, ne? Možná někdo na lodi přijde o život, ale kdysi ve čtyřiapadesátém na Krásné Ockerwee taky jednoho chlapa uškrtili a na Nicku Perrotovi odpráskli dva falešné hráče, když tam Marsh velel; za nic z toho nemohl, jen se staral o svoje, vedl svoje parníky, sám přece nikoho nezabil. Chlap musí chránit svoje přátele, ale celý svět chránit nemůže, a kromě toho se postará, aby Mrzout Billy dostal, co zaslouží. Všechno to znělo dobře, fakt zatraceně dobrá nabídka. Julianovy tmavé oči byly černé a hladové a jeho kůže chladila, byla tvrdá jako Joshuova, jako tehdy v noci na přístavišti…

…a Abner Marsh honem ruku vytrhl. „Joshua,“ řekl nahlas. „O to jde. Ještě jste ho neporazil, co? Pěkně jste mu to nandal, ale pořád je naživu a pořád jste ho nepřinutil pít krev a nepřiměl jste ho, aby se změnil. Proto to všecko.“

Marsh ucítil, jak se mu do tváří hrne krev. „Sakra, vám je přece jedno, kolik peněz tenhle parník vydělá. Kdyby šel zejtra ke dnu, bylo by vám to šumafuk, šel byste si prostě jinam. A Mrzout Billy, no, je možný, že se ho chcete zbavit a využít místo toho mě, ale v tom to není. Jde o Joshuu.

Kdybych se dal k vám, zničilo by to všecko, co mu zbylo, a vy byste dokázal, že jste měl pravdu. Joshua mi věřil, proto mě chcete, protože víte, co by to s ním udělalo.“ Julianova ruka byla stále napřažená, prsteny na dlouhých bledých prstech se měkce leskly. „Vem vás čert!“ zařval Marsh, chytil špacírku, pořádně jí máchl a srazil ruku stranou.

„VEM VÁS ČERT!“

Úsměv na Julianových rtech odumřel, z obličeje se stalo cosi nelidského. V očích nebylo nic než tma a věky a plápolající matné ohníčky, v nichž žhnulo pradávné zlo.

Vstal, takže se tyčil nad Marshem, zachytil hůl, kterou se kapitán rozmachoval proti jeho obličeji. Zlomil ji v rukou právě tak snadno, jako by Marsh zlomil vypálenou zápalku, a odhodil ji stranou. Oba kusy se s prásknutím odrazily od stěny a dopadly na koberec. „Mohl jste se zapsat do dějin jako muž, který překonal Zatmění,“ řekl Julian zlomyslně a chladně. „Místo toho zemřete. A bude to trvat dlouho, pane kapitáne. Pro mě jste příliš ošklivý. Dávám vás Billymu, aby se naučil mít rád chuť krve. Možná sklenku dostane i drahý Joshua. To by mu udělalo dobře.“ Usmál se. „Co se týče vašeho parníku, kapitáne, nemusíte mít strach. Až bude po vás, budu se o něj dobře starat. Na celé řece na váš Sen Ockerwee dlouho nikdo nezapomene.“

Kapitola dvacátá sedmá

Na palubě parníku OZYMANDIAS, řeka Mississippi, říjen 1857

Když Abnera Marshe odváděli z kapitánské kajuty, už se rozbřeskovalo. Na řece ztěžka ležela ranní mlha, v šedých cárech se sunula a jako kouř se převalovala po hladině, omotávala se parníku kolem zábradlí a kolonád, svíjela se jako živý tvor, který brzy shoří a zahyne ve světle dopoledního slunce. Damon Julian zahlédl na východě červánky a zůstal ve tmě kajuty. Popostrčil Marshe dveřmi ven. „Odveď kapitána do jeho kajuty, Billy,“ poručil. „A ať tam pěkně zůstane do tmy. Budete přece tak laskav, kapitáne, a povečeříte s námi, že?“ Usmál se. „Já věděl, že si dáte říct.“

Čekali hned za dveřmi. Mrzout Billy v černém obleku s kostkovanou vestou seděl na židli, kterou měl zakloněnou a opěradlem zapřenou o stěnu horní paluby, a čistil si nožem nehty. Když se dveře otevřely, vstal a zlehounka si začal nožem pohazovat. „Ano, pane Juliane,“ odpověděl a oči barvy ledu upřel na Marshe.

S ním byli ještě dva. Lidé noci, kteří Billymu pomáhali dostat Marshe z paluby Eli Reynoldsové, se už stáhli do svých kajut, aby unikli dotykům rána, takže si Billy podle všeho zavolal na pomoc pár svých lumpů od řeky. Když Julian zabouchl dveře, vykročili. Jeden z nich byl tělnatý mladík se střapatou hnědou bradkou, kterému u pasu trčel klacek z dubového dřeva. Ten druhý byl pravý obr a ohavnějšího chlapa snad Abner Marsh jakživ neviděl. Musel mít hodně blízko ke dvěma metrům, ale přitom měl maličkou hlavičku, umžourané oči, hnusné zuby a vůbec žádný nos. Abner Marsh na něj upřel oči.

„Moc Beznosku nevokukujte, to nejni zdvořilý, kapitáne,“ varoval Mrzout Billy. Beznoska jakoby na souhlas chytil Marshe hrubě za paži a zkroutil mu ji zády tak silně, až to zabolelo. „Ten nos mu ukous aligátor,“

vysvětloval Billy. „Nemoh za to. Hele, drž pana kapitána pěkně pevně. Moc rád skáče do řeky – a to my nechceme.“

Billy se předklonil a rýpl Marshe nožem do břicha, jen tolik, aby to ucítil. „Plavete líp, než sem si myslel, kapitáne. To bude asi vším tím tukem, dobře to nadnáší.“ Najednou nožem zakroutil a ušmikl Marshovi z kabátu stříbrný knoflík. Ten zařinčel na palubě a točil se jako káča, dokud na něj Mrzout Billy nešlápl. „Dneska žádný plavecký výkony, kapitáne. Pěkně vás uložíme do pelechu. Máte dokonce vlastní kajutu. A nemyslete si, že z ní někam vyklouznete. Oni sice všicky spěj, ale Beznoska nebo já budeme celej den blízko. Tak jdem.“ Billy líně vyhodil nůž do vzduchu, chytil ho, schoval do pouzdra, otočil se. Šel napřed k zádi, Beznoska strkal Marshe před sebou, třetí chlap procesí uzavíral.

Obešli roh horní paluby a div nevrazili do Tobyho Lanyarda.

„Toby!“ vyrazil Marsh. Zkusil k němu popojít, ale Beznoska mu zkroutil ruku, Marsh bolestí zaskučel a zastavil se.

Mrzout Billy se taky zastavil a ohlédl se. „Co kurva děláš tady nahoře, negre?“ vyštěkl.

Toby se na něj nepodíval. Stál v odrbaných hnědých šatech, ruce měl spojené za zády, hlavu skloněnou, neklidně šoupal jednou botou po palubě.

„Tak kurva, ptám se, co tady děláš, negre!“ řekl Mrzout Billy hrozivě. „Proč nejsi na řetězu v kuchyni? Hned mi vodpověz, nebo budeš litovat, černá hubo.“

„Na řetězu!“ zařval Marsh.

V tu chvíli Toby Lanyard konečně zvedl hlavu a přikývl.

„Pan Billy říká, že sem znova votrok, i když sem dostal ty propouštěcí papíry. Když nemakáme, dává nám řetězy.“

Mrzout Billy sáhl za záda a vytáhl nůž. „Jak ses z toho dostal?“ dožadoval se odpovědi.

„Ta pouta jsem mu rozbil já, pane Tiptone,“ ozval se hlas odněkud shora. Všichni zvedli hlavy. Joshua York stál na horní palubě a shlížel na ně. Bílý oblek v ranním světle zářil, šedým pláštěm povlával vítr. „Teď laskavě pusťte kapitána Marshe.“

„Je už světlo,“ upozornil tělnatý mladík a ukázal dubovým klackem na slunce. Znělo to vylekaně.

„Vypadněte vocud,“ řekl Mrzout Billy Tipton Yorkovi a nešikovně natahoval krk, aby rušitele klidu dobře viděl.

„Esli si něco zkusíte, zavolám pana Juliana.“

Joshua York se usmál. „Vážně?“ utrousil a střelil pohledem po slunci. Bylo už jasně vidět, jako pálící žluté oko se lesklo mezi červenými a oranžovými mraky.

„Skutečně myslíte, že přijde?“

Mrzout Billy si nervózně olízl rty. „Vůbec se vás nebojím,“ potěžkal nůž. „Je den a vy ste úplně sám.“

„To teda nejni,“ ozval se Toby Lanyard. Jeho ruce se vynořily zpoza zad. V jedné byl sekáček a ve druhé velký, zubatý nůž na maso. Mrzout Billy Tipton vytřeštil oči a o krok ustoupil.

Abner Marsh se ohlédl přes rameno. Beznoska stále poulil oči na Joshuu. Jeho sevření trochu zesláblo. Marsh vycítil šanci. Vší silou se vrhl proti obrovi, ten se zapotácel a padl. Abner Marsh přistál rovnou na něm, svalil na něj svých sto třicet kilo, Beznoska hekl, jako by ho do břicha zasáhla dělová koule, měl úplně vyražený dech; Marsh vytrhl paži z jeho sevření a překulil se. Zastavil se tak tak – do paluby jen kousíček od jeho tváře se zabodl nůž a chvěl se. Marsh namáhavě polkl, ale pak se usmál. Vyrval nůž ze dřeva a postavil se.

Muž s klackem rychle o dva kroky popošel, ale pak si to rozmyslel. Teď ustupoval a Joshua skočil rychleji, než by Marsh stačil zamrkat, přistál za tím chlapem, odrazil vzteklý úder dubovou palicí a tlustý mladík najednou ležel na palubě a byl v limbu. Marsh vůbec nezahlédl ránu, která to vykonala.

„Nechte mě bejt!“ vybafl Mrzout Billy. Couval před Tobym. Nacouval tak přímo do Marshe, ten po něm chňapl, otočil si ho a praštil s ním o dveře. „Nezabíjejte mě!“ vyjekl Billy. Marsh mu přitiskl paži na průdušnici, navalil se na něj a přiložil mu nůž mezi hubená žebra nad srdcem. Ledově zbarvené oči se vypoulily a objevil se v nich strach. „To ne!“ zajíkal se Billy.

„A pročpak ne, kruci?“

„Abnere!“ ozval se varovně Joshua a Marsh se ohlédl právě včas, aby uviděl, jak se Beznoska honem štrachá na nohy. Velikán zavrčel a vrhl se po Abnerovi, ale pak Toby vyrazil rychleji, než by od něj Marsh kdy čekal, a ten chlap se zapotácel, padl na kolena a dusil se vlastní krví. Toby jedinkrát sekl dranžírovacím nožem a proťal mu hrdlo. Krev se vyvalila, Beznoskova prasečí očka mžourala, ruce se zvedly ke krku, jako by si chtěl chytit hlavu, aby mu neupadla. Nakonec se zhroutil.

„To nebylo nutné, Toby,“ prohlásil Joshua klidně. „Mohl jsem ho zastavit.“

A laskavý Toby Lanyard se jen zakabonil a stiskl sekáček a krvavý nůž. „Nejsem tak dobrej jako vy, kapitáne,“ řekl Yorkovi. Pak se zase podíval na Marshe a Mrzouta Billyho. „Radši ho podřízněte, kapitáne,“ navrhl.

„Vsadim se, že pan Billy tam žádný srce nemá.“

„Nedělej to, Abnere. Jeden mrtvý stačí.“

Abner Marsh je slyšel oba. Přitiskl nůž jen tolik, aby hrot Billymu projel košilí a vytekl čúrek krve. „Líbí?“ zeptal se.

Pot lepil Billymu zplihlé vlasy k čelu. „Když tu kudlu držíš ty, tak se ti to zamlouvá víc, co?“

Billy se odpovědí div nezalkl a Marsh povolil stisk na jeho žilnatém krku jen tolik, aby ho nechal mluvit.

„Nezabíjejte mě!“ řekl Billy a najednou měl hlas slabý a pištivý. „Já za to nemůžu, to Julian, to von mě to všecko nutí dělat. Von by mě zabil, dybych neudělal, co mi poručí!“

„Zabil starýho Chlupáče Mika a taky Whiteyho,“ ozval se Toby, „a pár jinejch jakbysmet. Jednoho chudáka upálil v peci a pak bylo slyšet, jak ten chuděra řval. Mně řek, že sem zas votrok, kapitáne, a dyž sem mu ukazoval tydle propouštěcí papíry, tak je roztrhal a spálil. Podřízněte ho, kapitáne.“

„Von lže! Ten mizernej negr lže!“

„Abnere, nech ho být,“ řekl Joshua. „Máš jeho nůž, je teď bezbranný. Jestli ho takhle zabiješ, nejsi lepší než on. A může nám pomoct, kdyby se někdo vyptával, proč odcházíme. Ještě se musíme dostat na jolu a zmizet.“

„Na jolu,“ odfrkl si Abner Marsh. „K čertu s jolou.

Vezmu si zpátky celej parník.“ Usmál se na Mrzouta Billyho. „Mám dojem, že tady Billy nás rád dovede do Julianovy kajuty.“

Mrzout Billy těžce polkl. Marsh ucítil na kůži ruky, jak se mu na hrdle napjal ohryzek.

„Jestli chceš napadnout Juliana, půjdeš tam sám,“

oznámil Joshua. „Nepomůžu ti.“

Marsh natáhl krk a ohromeně se na Yorka zadíval. „Po tom, co proved?“

Joshua zčistajasna působil strašně vysláble a unaveně.

„Nemohu,“ zašeptal. „Je příliš silný, Abnere. Je to krevní pán, ovládá mě. I to, čeho se odvažuji teď, obrací naruby celé dějiny našeho lidu. Připoutal si mě k sobě desetkrát, přinutil mě, abych jej krmil svou krví. Po každém podřízení se jsem… slabší. A více v jeho zajetí. Prosím, pochop to, Abnere. Nemohu to udělat. Podíval by se na mě těma svýma očima, než bych udělal dva kroky, byl bych jeho. Je pravděpodobnější, že bych zabil tebe, ne Juliana.“

„Tak to teda uděláme my s Tobym,“ navrhl Marsh.

„Abnere, neměli byste nejmenší šanci. Poslouchej mě.

Teď můžeme uprchnout. Podstoupil jsem veliké riziko, abych vás zachránil. Nezahazuj to všechno.“

Marsh se ohlédl po bezmocném Billym a promyslel si to.

Snad má Joshua pravdu. Kromě toho přišel o svou pušku, takže nemají nic, čím by Julianovi dokázali ublížit. Nože a sekáčky na maso na to určitě nestačí. Marsh sám nijak netoužil stanout proti Julianovi. „Tak tedy pudem,“

prohlásil, „ale tohodle nejdřív zabiju.“

Mrzout Bily zakňoural. „Ne, pusťte mě. Pomůžu vám,“

sliboval. Tvář s jizvami od neštovic měl celou mokrou. „Pro vás je to lehký, máte ten pěknej parník a tak, ale já nikdy nedostal na vybranou, neměl jsem rodinu ani peníze, musel sem dělat, co mi poroučeli.“

„Nejsi jedinej, kdo výrost chudej,“ zavrčel Marsh. „To nejni žádná omluva. Sám ses, sakra, rozhod, že budeš, jakej jsi.“ Ruce se mu chvěly. Tak hrozně moc toužil zabodnout nůž, tak hrozně, až to bolelo, ale kdovíproč to nedokázal, takhle rozhodně ne. „K čertu s tebou,“ řekl naštvaně. Pustil Billyho krk, poodstoupil, Billy klesl na kolena. „Tak dělej, musíš nás dostat na tu mizernou jolu.“

Toby znechuceně zavrčel a Mrzout Billy se po něm opatrně podíval. „Hlavně vode mě držte dál toho zatracenýho negra! Ať ke mně s tim sekáčkem neleze!“

„Vstávej, krucinál,“ vybídl ho Marsh. Podíval se po Joshuovi, který si tiskl ruku k čelu. „Co je ti?“

„To je sluncem,“ řekl York zesláble. „Musíme si pospíšit.“

„Co vostatní?“ namítl Marsh, „co Karl Framm? Je pořád naživu?“

Joshua přikývl. „Ano, a další taky, jenže všechny osvobodit nemůžeme. Nemáme čas. Už tohle nám zabralo moc dlouhou dobu.“

Abner Marsh se zamračil. „Možná, ale já bez pana Framma nejdu,“ prohlásil. „Ty a von jste jediný dva, kdo umějí tuhle loď vést. Když vás vezmeme oba, zůstanou tu trčet, dokud se nebudeme moct vrátit.“

Joshua přikývl. „Hlídají ho. Billy, kdo je teď u pana Framma?“

Mrzout Billy se vyštrachal na nohy. „Valerie,“

odpověděl. Marsh si vzpomněl na tu bledou postavu a lákající fialkové oči, které ho zvaly dolů do tmy.

„Dobře. Pospíšíme si,“ rozhodl Joshua. A už vyrazili.

Marsh si po očku hlídal Mrzouta Billyho, Toby schovával zbraně pod záhyby obleku a v kapsách. Frammova kajuta byla také na horní palubě, ale na opačné straně lodi. Okna byla zatažená a zavřená, dveře zamčené. Joshua zámek roztříštil jedinou krátkou ranou bílé ruky, pak je rozevřel.

Marsh se hrnul dovnitř za ním a Mrzouta Billyho strkal před sebou.

Framm byl oblečený, ležel tváří dolů na posteli, nic nevnímal. Vedle něj však seděla nějaká bledá postava, která na ně teď upřela vytřeštěné, vzteklé oči. „Kdo to… Joshuo?“

Honem vstala z postele. V bílých záhybech se kolem ní složila noční košile. „Je den. Co chceš?“

„Jeho.“

„Je den,“ zopakovala Valerie. Zastavila se pohledem u Marshe a Mrzouta Billyho. „Co to děláte?“

„Odcházíme,“ vysvětlil Joshua York. „A pan Framm jde s námi.“

Marsh řekl Tobymu, ať dává pozor na Billyho, a přistoupil k posteli. Karl Framm se nehýbal. Marsh jej převalil. Kormidelník měl ranky na krku a uschlou krev na košili a na bradě. Stále ale dýchal.

„Žízeň mi seděla za krkem,“ ozvala se přiškrceně Valerie a dívala se střídavě na Marshe a na Yorka. „Po lovu…

neměla jsem na vybranou… Damon mi ho dal.“

„Je ještě naživu?“ zeptal se Joshua.

„Je,“ kývl Marsh. „Ale budeme ho muset odnýst.“ Vstal a ukázal rukou. „Toby, Billy, vezměte ho dolů k jole.“

„Joshuo, prosím,“ žadonila Valerie. Stála v noční košili a vypadala bezmocně a ustrašeně. Bylo těžké vybavit si, jak se zachovala na Eli Reynoldsové, nebo si představit, jak pije Frammovi krev. „Až Damon zjistí, že kormidelník zmizel, potrestá mě. Prosím, nedělej to.“

Joshua zaváhal. „Musíme ho vzít pryč, Valerie.“

„Tak vezměte s sebou i mě!“ rozhodla se. „Prosím.“

„Je den.“

„Když se toho odvážíš ty, já taky. Jsem silná. Nebojím se.“

„Je to příliš nebezpečné,“ namítal dál Joshua.

„Jestli mě tu necháš, Damon si bude najisto myslet, že jsem ti pomohla,“ snažila se Valerie. „Potrestá mě. Copak můj trest není už tak dost velký? On mě nenávidí, Joshuo…

nenávidí mě, protože jsem tě milovala. Pomoz mi. Já to nechci… nechci žízeň. Nechci! Prosím, Joshuo, dovol mi jít s tebou!“

Abner Marsh viděl, jaký má Valerie strach, a najednou už mu nepřipadala jako jedna z nich, jen jako žena, lidská žena prosící o pomoc. „Ať jde s náma, Joshuo.“

„Tak se obleč,“ povolil Joshua. „Honem. Vezmi si nějaké šaty pana Framma. Jsou těžší než ty tvoje a lépe ti ochrání kůži.“

„Ano.“ Shodila noční košili, odhalila štíhlé bílé tělo, vysoká a plná ňadra, silné nohy. Ze zásuvky vytáhla Frammovu košili, navlékla si ji a zapnula. Ve chviličce byla oblečená: kalhoty, vysoké boty, vesta a kabát, klobouk.

Všechno jí bylo velké, ale nezdálo se, že by jí to bránilo v pohybu.

„Tak jdem,“ vyštěkl Marsh.

Billy a Toby nesli před nimi Framma. Kormidelník byl pořád v bezvědomí, jak spěchali ke schodům, jeho boty se vlekly po palubě. Marsh šel hned za nimi, ruku měl na noži zastrčeném za opaskem a skrytém cípem kabátu. Valerie a Joshua šli vzadu.

Velký salon byl plný cestujících, někteří je zvědavě okukovali, ale nikdo neřekl ani slovo. Dole na hlavní palubě museli překračovat spící lodníky; ani jednoho z nich Marsh neznal. Když se blížili k jole na měření hloubky, přikročili k nim dva muži. „Kam dete?“ zeptal se jeden.

„Do toho ti nic nejni,“ odsekl Mrzout Billy. „Bereme tady Framma k felčarovi. Je nějakej chabrus. Pomožte nám ho voba naložit do joly.“

Jeden z nich zaváhal a upřeně se zadíval na Valerii a Joshuu. Bylo jasné, že přes den je vidí poprvé. „Ví vo tomhle pan Julian?“ zeptal se. Marsh si všiml, že odevšad z hlavní paluby se na ně už dívají i další chlapi. Pořádně stiskl nůž a přichystal se prošmiknout Mrzoutovi Billymu ten mizerný krk, jestli řekne třeba jedno jediné špatné slovo.

„Ty mně vodmlouváš, Time?“ ucedil Billy chladně. „Tak to by sis měl vzpomenout, co se stalo Aligátorovi Georgeovi. Hejbni už sakra kostrou a udělej, co ti nakazuju!“

Tim sebou cukl a honem jej poslechl. Na pomoc se přihrnuli i tři další, jola byla ve chvilence na vodě vedle parníku a už do ní spouštěli Karla Framma. Joshua pomohl Valerii přelézt na jolu, Toby seskočil za nimi. Paluba už byla plná zvědavců. Abner Marsh se přimáčkl co nejblíž k Mrzoutovi Billymu a pošeptal mu: „Zatím dobrý. A teď si nastup.“

Mrzout Billy se na něj podíval. „Slíbil jste, že mě pustíte.“

„Lhal jsem,“ řekl Marsh. „Zůstaneš s náma, dokud odsud nebudeme pryč.“

Mrzout Billy ucouvl. „Ne,“ vybafl. „Vy mě jenom zabijete.“ Zvýšil hlas. „Zastavte je!“ rozeřval se. „Zajali mě a chtěj utéct, chyťte je!“ Vytrhl se a skočil dozadu, z Marshova dosahu. Marsh zaklel a vytáhl nůž, ale bylo pozdě, všichni lodníci a nakladači se už sbíhali. Všiml si, že pár jich má nože. „Zabijte ho!“ vřískal Mrzout Billy.

„Dojděte pro Juliana, dojděte pro pomoc, zabijte je!“

Marsh chmátl po laně poutajícím jolu k parníku, jedním svižným sekem je přeťal a nožem pak mrštil po Billyho uřvané tlamě. Namířil ale špatně, a Billy se stejně skrčil.

Marshe někdo chytil za kabát. Marsh mu zasadil prudkou ránu do tváře a odstrčil ho na ty, kdo se tlačili za ním. Jolu už unášel proud. Marsh přikročil z zábradlí, musí se na ni dostat, než bude mimo dosah. Joshua na něj křičel, ať si pospíší, ale někdo ho chytil zezadu kolem krku a strhl ho zpátky. Abner Marsh zuřivě kopal kolem sebe, ale ten chlap se držel a jola se sunula dál, s proudem. Joshua křičel a Marsh si už myslel, že je po něm. Pak mu kolem ucha zasvištěl ten zatracený sekáček Tobyho Lanyarda, kousek boltce vzal s sebou, ruka obtočená kolem jeho krku odpadla a on ucítil, jak mu na ramena vytryskla krev. Vrhl se k jole, doskočil asi tak do poloviny a dopadl na hladinu ztěžka, břichem napřed. Úplně mu to vyrazilo dech a zima jím otřásla. Abner Marsh sebou mlátil a zmítal, a než se vynořil, nabral si do pusy doušek bahnité říční vody. Spatřil, jak se jola sune rychle po proudu, a plaval k ní. Kousek od hlavy mu do vody cákl kámen nebo nůž nebo něco, cosi dalšího spadlo metr před ním, ale Toby už vysunul vesla a trochu loď zpomalil, takže Marsh na ni dosáhl a dostal přes okraj paži. Jak se snažil na jolu vylézt, skoro ji převrhl, ale Joshua jej chytil, zatáhl, a než Marsh stačil mrknout, už ležel na dně joly a prskal vodu. Když se zvedl, byli dvacet metrů od Snu Ockerwee, a protože je proud konečně důkladně zachytil, rychle pluli dál. Mrzout Billy Tipton si někde stačil sehnat pistoli, stál na příďové nástavbě a střílel na ně, ale nezasáhl nic.

„Hajzl jeden,“ vztekal se Marsh. „Měl jsem ho zabít, Joshuo.“

„Kdybys to udělal, nikdy bychom se z lodi nedostali.“

Marsh se zamračil. „Sakra. Možná. Ale možná by to i tak za to stálo.“ Rozhlédl se po jole. Toby vesloval a vypadalo to, že naléhavě potřebuje pomoct. Marsh se posadil k jednomu veslu. Karl Framm se ještě pořád neprobral. Marsh by rád věděl, kolik krve mu Valerie vzala. Ale ani sama Valerie nevypadala moc dobře. Choulila se ve Frammových šatech, jeho klobouk měla stažený do obličeje, vypadala, jako by se na světle scvrkávala. Už teď její bledá kůže vypadala trochu narůžověle, veliké fialkové oči jako by se zmenšily, ztemněly, naplnily se bolestí. Napadlo ho, jestli nakonec vůbec uniknou, ale spustil veslo do vody a pořádně se do něj opřel. Paže ho bolela, ucho mu krvácelo, slunce pálilo a stoupalo.

Kapitola dvacátá osmá

Na řece Mississippi, říjen 1857

V měřicí jole už Abner Marsh nevesloval přes dvacet let.

A protože se s tím dřeli jen on a Toby, byla to sakramentská práce, i když pluli po proudu. Do půl hodiny si jeho paže i záda úpěnlivě stěžovaly. Marsh zavrčel a vesloval dál. Sen Ockerwee už byl z dohledu, zmizel někde za nimi. Slunce šplhalo po nebi, řeka tu byla velice široká. Vypadalo to, že měří napříč snad půl druhého kilometru.

„To bolí,“ ozvala se Valerie.

„Přikryj se,“ poradil jí Joshua York.

„Hořím. Nikdy by mě nenapadlo, že to bude takové.“

Vzhlédla ke slunci, ale hned ucukla, jako by dostala ránu.

Marshe poplašilo, jak sytě červený má obličej.

Joshua York k ní vykročil, najednou se zarazil a tvářil se nejistě. Položil si ruku na čelo a pomalu, rozvážně se nadechl. Pak se opatrně přišoural blíž. „Seď v mém stínu,“

doporučil jí. „A stáhni si níž ten klobouk.“

Valerie se stulila do klubíčka na dně joly, prakticky v Joshuově klíně. Natáhl dolů k ní ruku, zvláštně něžně jí urovnal límec kabátu, pak jí položil dlaň na zátylek.

Marsh si povšiml, že tady dole jsou břehy zbavené všeho porostu, jen tu a tam je pro ozdobu vysazená řádka mladých stromků. Místo lesů viděli po obou stranách dobře upravená pole, plochá a nekonečná, která jen tu a tam přerušovalo nějaké nádherné, novoklasické plantážní sídlo, jehož kupole shlížela na širokou a poklidnou řeku. Dál na západním pobřeží doutnala halda bagasy, odpadu po vylisování třtiny, a sloup štiplavého šedého dýmu stoupal do nebe. Halda byla velká jako dům; kouř se valil jako rubáš až nad řeku.

Plameny ale Marsh neviděl. „Všude kolem nás jsou plantáže.“

Joshua měl zavřené oči. Když Marsh promluvil, otevřel je. „Ne. Jsme moc blízko. Musíme se od nich dostat dál.

Billy by se za námi mohl vydat po břehu pěšky, a až přijde noc…“ Nechal to nedořečené.

Abner Marsh zabručel a vesloval dál. Joshua znovu zavřel oči a stáhl si bílý klobouk s širokým okrajem víc do tváře.

Po více než hodinu se sunuli po řece dolů v tichu, ozývalo se jen pleskání vesel o vodu a občas zazpíval nějaký pták. Toby Lanyard a Abner Marsh veslovali, Karl Framm ležel pod dekou. Slunce stoupalo po nebi. Den byl chladný, větrný, ale jasný. Marsh děkoval bohu za plantáže a za veliké hromady kouřící bagasy, které lemovaly břehy, protože polehávající šedý kouř z nich poskytoval lidem noci jediný stín.

Jednou Valerie vykřikla, jakoby v hrozné bolesti. Joshua otevřel oči, sklonil se nad ní, hladil jí černé vlasy a šeptal jí.

Valerie zanaříkala. „Myslela jsem si, že jsi ten pravý, Joshuo,“ řekla. „Bledý král. Myslela jsem si, že jsi přišel všechno změnit a odvést nás zpátky.“ Od usilovné snahy mluvit se celá třásla. „Město… otec mi vyprávěl o tom městě. Je tam, Joshuo? Temné město?“

„Tiše,“ napomínal ji. „Tiše. Vysiluješ se.“

„Tak je tam? Myslela jsem si, že nás odvedeš domů, můj milý Joshuo. Snila jsem o tom, opravdu je to tak. Byla jsem tím vším tak unavená. Myslela jsem si, že jsi nás přišel zachránit.“

„Tiše,“ zopakoval Joshua. Snažil se mluvit rozhodně, ale jeho hlas zněl smutně a ochable.

„Bledý král,“ zašeptala. „Zachránce. Myslela jsem si, že přišel zachránce.“

Joshua York ji zlehka políbil na naběhlé, puchýři pokryté rty. „Já si to myslel také,“ řekl zahořkle. Pak jí přitiskl prsty na rty, aby ji umlčel, a znovu zavřel oči.

Abner Marsh vesloval, řeka se valila kolem nich, slunce pražilo shůry a vítr hnal přes hladinu dým a popel. Nějaký vychladlý oharek se mu bůhvíjak dostal do oka, Marsh zaklel a mnul si je, až bylo zarudlé a napuchlé a přestalo slzet. Tou dobou už ho příšerně bolelo celé tělo.

Po dvou hodinách cesty po proudu se Joshua dal do řeči, oči ale ani na chvíli neotevřel a hlas měl zastřený bolestí. „Je šílený, víš…“ začal. „Opravdu. Byl u mě noc co noc. Bledý král… ano, myslel jsem si to, myslel jsem si, že… jenže Julian mě přemáhal, trochu po troše, a já jsem podléhal. Ty jeho oči, Abnere, viděl jsi přece jeho oči. Tma, tolik tmy. A takové stáří. Myslel jsem si, že je zlý a silný a chytrý. Zjistil jsem ale, že to tak není. Julian… Abnere, on je šílenec, skutečný šílenec. Kdysi určitě byl takový, jak jsem si to myslel, ale teď… je to, jako by spal. Čas od času se nakrátko probouzí a lze vycítit, čím býval. Sám jsi to viděl, Abnere, tenkrát u večeře, viděl jsi, jak se Julian pohnul a probudil. Ale většinou… Abnere, on se nijak nezajímá o loď, o řeku, o lidi a o to, co se kolem něj děje. To Mrzout Billy řídí Sen Ockerwee, to on vymýšlí plány, jak zajistit našim lidem bezpečí. Julian málokdy vydává rozkazy, a když, jsou náhodné, ba i hloupé. Nečte, nemluví, nehraje šachy. Jí bez zájmu. Myslím, že snad ani necítí chuť jídla.

Od té doby, co získal Sen Ockerwee, upadl Julian do jakéhosi temného snění. Většinou je u sebe v kajutě, ve tmě a sám. To Billy si všiml, že nás pronásleduje nějaký parník, ne Julian.

Zprvu jsem si myslel, že je zlý, že to je temný král vedoucí svůj lid ke zkáze, ale když jsem ho sledoval… je to už troska, je dutý, prázdný. Krmí se životy vašich lidí, protože vlastní život žádný nemá, nemá dokonce ani opravdu vlastní jméno. Dřív jsem přemítal, na co myslí, když je sám, po celé ty dny a noci ve tmě. Teď vím, že nemyslí vůbec. Snad sní. Pokud ano, myslím, že sní o smrti a zániku. Zdržuje se v té černé pusté kajutě, jako by byl v hrobce, pohne se, jedině když ucítí pach krve. A to, co dělá… to je víc než pouhá zbrklost. Koketuje se zkázou, objevuje ji. Domnívám se, že určitě touží po konci, po spočinutí. Je tak starý. Jak unavený musí být.“

„Mně nabíd dohodu,“ ozval se Abner Marsh. Nepřestal namáhavě veslovat, ale převyprávěl svůj rozhovor s Damonem Julianem.

„Měl jsi půl pravdy, Abnere,“ prohlásil Joshua, když kapitán skončil. „Ano, byl by si tě rád koupil, aby se dotkl mě. Ale to není vše. Mohl jsi souhlasit, ale nemyslet to doopravdy. Mohl jsi mu lhát, čekat na příležitost a pokusit se jej zabít. Myslím, že to Julian věděl. Tím, že tě vzal na palubu, si pohrával s vlastní smrtí.“

Marsh si odfrkl. „Jestli chce umřít, moh by se teda snažit i víc.“

Joshua otevřel oči. Byly maličké a zapadlé. „Když je nebezpečí skutečné a nablízku, probouzí ho to. To zvíře v něm… to zvíře je staré a bezduché a vyčerpané, ale když se probudí, zoufale bojuje o život… je silné, Abnere. A staré.“

Joshua se chabě zasmál, byl to trpké a neveselé. „Po té noci… kdy se to vše zkazilo… ptal jsem se sám sebe znovu a znovu, jak se to mohlo stát. Julian vypil celou sklenku mého… mého lektvaru… mělo to stačit, mělo to zabít rudou žízeň, mělo… nechápal jsem to… do té doby to vždycky zabralo, ale na Juliana ne, kdepak… na něj ne. Zprvu jsem si myslel, že to je jeho silou, jeho mocí, zlem. Pak… jedné noci mi tu otázku vyčetl v očích, zasmál se pověděl mi to.

Abnere, pamatuješ se… když jsem ti vyprávěl svůj příběh…

jak jsem říkal, že když jsem byl hodně mladý, žízeň se mě netýkala? Pamatuješ se?“

„Jo.“

Joshua malátně přikývl. Kůži měl pevně napjatou přes líce, rudou a jakoby rozedřenou. „Julian je starý, Abnere, starý. Žízeň… necítil žízeň už roky… stovky, tisíce…

roků… proto na něj ten nápoj… neúčinkoval. Nevěděl jsem to, nikdo z nás to netušil. Žízeň se dá překonat věkem a on… on žízeň necítil… ale krmil se, protože se tak rozhodl, kvůli tomu všemu, co vyprávěl tu noc, vzpomínáš si, o síle a slabosti, o pánech a otrocích, o tom všem. Někdy si myslím, že… jeho lidskost je celá dutá, jako maska… že je to jen staré zvíře, tak pradávné, že přišlo dokonce už i o chuť na krev, ale přesto dál loví, protože na nic jiného se nerozpomíná, protože není ničím jiným, ničím než zvířetem.

Báje vaší rasy, Abnere, vaše vyprávění o upírech… o živých mrtvých, nemrtvých, tak se nám v těch povídačkách říká…

Myslím si, že Julian… u Juliana je to pravda. Dokonce i o žízeň už přišel. Je nemrtvý. Chladný a dutý a nemrtvý.“

Abner Marsh se chystal přičinit poznámku v tom smyslu, že hodlá z Joshuova popisu Damona Juliana odstranit tu předponu ne-, když tu se najednou Valerie napřímila do sedu. Marsh sebou cukl a ztuhl v půli záběru. Valeriina kůže se pod splihlým plstěným kloboukem proměnila v syrovou, otevřenou ránu, napjatou a samý puchýř, jejíž barva už nebyla ani tak rudá, spíš žíhaně nachová jako zanícená podlitina. Rty byly popraskané, stáhla je v šíleneckém zasmání a odhalila dlouhé bílé zuby. Bělmo pohltilo všechny ostatní části očí, vypadala slepě a nepříčetně. „To bolí!“ vykřikla a ve snaze chránit se před sluncem zvedla nad hlavu ruce rudé jako humří klepeta. Pak začala šmejdit očima po člunu a její pohled se rozhořel, když si všimla lehce oddechujícího Karla Framma. S otevřenými ústy se k němu začala plazit.

„Ne!“ vykřikl Joshua York. Svalil se na ni a srazil ji stranou dřív, než se její zuby mohly sevřít na Frammově hrdle. Šíleně sebou zmítala a ječela. Joshua ji pevně svíral.

Valeriiny zuby cvakaly, znovu a znovu, až si rozkousala vlastní ret. Od úst jí vytryskla krvavá pěna a sliny. Ale ať sebou házela, jak chtěla, Joshua York byl na ni příliš silný.

Konečně jako by z ní všechna bojovnost zmizela. Ztěžka se svalila na dno člunu a slepýma bílýma očima civěla přímo do slunce.

Joshua ji se zoufalým výrazem tiskl v náruči. „Abnere, měřicí šňůru,“ řekl. „Pod ní. Schoval jsem to tam včera, když se vydali pro tebe. Prosím, Abnere.“

Marsh přestal veslovat a šel pro měřicí šňůru, desetimetrové lanko, na jehož konci byla trubka zalitá olovem. Pod závity lanka našel Marsh to, co Joshua chtěl: neoznačenou vinnou láhev, více než ze tří čtvrtin plnou.

Podal ji Yorkovi, ten vytáhl zátku a její hrdlo přitiskl silou Valerii k napuchlým, popraskaným rtům. Tekutina jí stékala na bradu a většina jí vsákla do košile, ale něco Joshua do úst přece jen dostal. Zdálo se, že to pomáhá. Najednou začala hltavě sát, jako dítě, když ocumlává prs. „Pomaličku,“ krotil ji Joshua.

Abner Marsh zvedl všechnu měřicí šňůru a zamračil se.

„To je jediná?“

Joshua York přikývl. I jeho obličej teď už vypadal jako pokrytý šupinami, podobal se tváři jednoho druhého důstojníka, kterého kdysi Marsh viděl; člověka, který stál příliš blízko u trubky s parou, když vybuchla. Objevovaly se puchýře a praskliny. „Julian přechovával moje zásoby u sebe v kajutě, rozděloval to jen po jedné láhvi. Neodvažoval jsem se nic namítat. Často si pohrával s myšlenkou, že je zničí všechny.“ Sebral Valerii láhev. Zbylo toho v ní teď mezi čtvrtinou a polovinou. „Myslel jsem si… myslel jsem si, že tohle bude stačit, než vyrobím další. Nevěděl jsem, že s námi bude i Valerie.“ Ruce se mu třásly. Vzdychl, přiložil si láhev ke rtům, dlouze a zhluboka se napil.

„Bolí,“ zakňourala Valerie. Nehybně, schoulená ležela, sice se třásla, ale záchvat už ji očividně přešel.

Joshua York vrátil láhev Marshovi. „Budeš ji mít u sebe, Abnere,“ rozhodl. „Musí nám to vydržet. Budeme pít na příděly.“

Toby Lanyard přestal veslovat a ohlížel se po nich. Karl Framm se na dně člunu malátně zavrtěl. Člun se nesl s proudem a vepředu Mash zahlédl kouř parníku plujícího proti proudu. Chytil veslo. „Ke břehu, Toby,“ povídá.

„Honem. Zastavíme si tu loď, sakra. Musíme se dostat do kajuty.“

„Jo, pane kapitán.“

Joshua si sáhl na čelo a škubl sebou. „Ne,“ ozval se tiše.

„Ne, Abnere, to nepůjde. Vyptávali by se.“ Pokusil se vstát, omámeně se potácel, pak zase padl na kolena. „Pálí to,“ řekl jen. „Ne. Poslouchej. Na loď ne, Abnere. Musíme dál. Do města, až do nějakého města. Za tmy… Abnere?“

„Krucifix,“ prskal Abner Marsh. „Jseš venku možná tak čtyři hodiny a podívej se na sebe. A na ni. A to nemáme ani poledne. Jestli vás oba někam neschováme, spálíte se na škvarek.“

„Ne,“ nedal se York,. „Vyptávali by se, Abnere.

Nesmíš…“

„Zavři tu pitomou klapačku,“ odsekl Marsh a zapřel se vahou celého oboleného těla do vesla. Jola vyrazila přes řeku. Parník mířil k nim, vlaječky třepetaly ve větru, po promenádách špacírovalo několik cestujících. Když byli blíž, poznal Marsh, že to je neworleanská dopravní loď, středně velký bočněkolesový parník jménem H. E. Edwards.

Zamával na ně veslem a zavolal přes vodu. Toby zatím vesloval dál a člun se houpal. Pasažéři z paluby parníku mávali taky a ukazovali si na ně. Loď krátce, netrpělivě zapískala, Abner Marsh natáhl krk a uviděl další loď, daleko po proudu, jako bílou tečku v dálce. Srdce mu spadlo do kalhot. Pochopil, že ty dvě závodí, a žádný parník na světě nezastaví uprostřed závodu.

H. E. Edwards se kolem nich prohnal plnou rychlostí a lopatky koles tepaly do vody tak usilovně, až je to rozhoupalo, jako by sjížděli peřeje. Abner Marsh klel a řval na ně a výhružně máchal veslem. Druhá loď se přiblížila, minula je ještě rychleji a za komíny se jí táhly jiskry. Zůstali vprostřed řeky, kolem nich samá pustá pole, nahoře slunce, po proudu pár dýmajících hald bagasy, od kterých stoupaly sloupy šedého kouře. „Přistanem,“ ohlásil Marsh Tobymu a doveslovali k západnímu břehu. Když najeli na mělčinu, vyskočil a zatáhl jolu výš, až stál po kolena v bahně. Když se rozhlédl, došlo mu, že dokonce ani na tom pitomém břehu není nikde stín, nejsou tu ani stromy, které by je ukryly před nemilosrdným sluncem. „Vylez vodtamtud,“ zahulákal na Tobyho Lanyarda. „Musíme je dostat na břeh. Pak vytáhnem ten zatracenej člun, obrátíme ho vzhůru nohama a schováme je pod něj.“ Toby přikývl. Prvního odnesli Framma, pak Valerii. Když ji Marsh chytil pod pažemi a zvedl, vztekle se otřásla. Tvář vypadala tak hrozně, že měl strach se jí dotknout, aby mu kus nezůstal v ruce.

Když se vraceli pro Joshuu, byl už z lodi venku.

„Pomůžu,“ vymáčkl se sebe. „Je těžká.“ Opíral se o bok joly.

Marsh kývl na Tobyho a ve třech sunuli člun na břeh.

Byla to dřina. Abner Marsh do toho dal všechnu sílu. Bláto u břehu ho stahovalo vlhkými, lepkavými prsty zpátky. Bez Joshuy by to asi nedokázali. Konečně ale byla jola nad nízkým srázem břehu, na poli, a překulit ji už bylo lehké.

Marsh znovu chytil Valerii v podpaží a vlekl ji pod loď. „Ty si tam vlez taky, Joshuo,“ ohlédl se. Toby byl u Karla Framma, pečoval o něj, snažil se do něj dostat trošku říční vody. Joshua nikde. Marsh se zamračil a obešel jolu.

Promočené a ubahněné kalhoty se mu lepily k nohám.

„Joshuo,“ hromoval, „kam jsi to krucinál…“

Joshua York se zhroutil na břeh řeky, prsty rudé, popálené ruky se zatínaly do bláta. „Himl hergot, “ rozeřval se Marsh. „Toby!“

Toby přiběhl a společně odtáhli Yorka do stínu. Oči měl zavřené. Marsh došel pro láhev a vnutil mu trochu nápoje do úst. „Vypij to, Joshuo, tak pij. Sakra, tak dělej.“ Konečně York začal polykat. A nepřestal s tím, dokud láhev nebyla prázdná. Abner Marsh ji svíral v ruce a mračil se. Obrátil ji hrdlem dolů. Poslední kapka z Yorkovy soukromé zásoby spadla a sletěla Marshovi na zahliněnou botu. „Do háje,“

ulevil si Marsh. Odhodil prázdnou láhev do řeky. „Zůstaň u nich, Toby,“ řekl. „Zajdu sehnat pomoc. Někdo tu někde bejt musí.“

„Jasně, pane kapitán,“ slíbil Toby.

Marsh vykročil přes pole. Cukrová třtina už byla všechna sklizená. Pole byla rozlehlá a pustá, ale vzadu na vršku zahlédl tenký sloupek kouře. Kráčel k němu, doufal, že to je dům a ne jedna z těch mizerných hald hořící bagasy.

V tom se mýlil, ale pár minut chůze za ohněm uviděl partu otroků pracujících na poli, rozběhl se a volal na ně. Odvedli ho do domu, kde dozorci napovídal smutnou historku o výbuchu kotle, potopeném parníku a smrti všech ostatních, kdo byli na palubě, až na hrstku, která unikla v měřící jole.

Muž přikyvoval a přivedl majitele plantáže. „Máme tam pár dost ošklivě popálenejch lidí,“ vykládal mu Marsh.

„Musíme sebou hodit.“ Pár minut nato už měli zapražený pár koní do vozu a spěchali přes pole.

Když dorazili k převržené jole, Karl Framm stál a omámeně a vysláble se rozhlížel. Abner Marsh seskočil z povozu a máchal rukama. „Honem,“ pobízel muže, kteří přijeli s ním, „ty popálený jsou pod člunem. Musíme je naložit.“ Otočil se k Frammovi. „Jste v pořádku?“

Framm se malátně zaculil. „Už mně bejvalo líp, kapitáne,“ připustil, „ale taky kurevsky hůř.“

Dva muži odnesli na vůz Joshuu Yorka. Bílý oblek měl pošpiněný blátem a vínem, nehýbal se. Třetí z mužů, nejmladší syn majitele plantáže, se vyplazil zpod joly, otíral si ruce do kalhot a mračil se. Vypadal, že mu je poněkud na zvracení. „Kapitáne,“ povídá, „ta ženská tam ty popáleniny nepřežila.“

Kapitola dvacátá devátá

Grayova plantáž, Louisiana, říjen 1857

Dva sluhové sundali Joshuu Yorka z povozu, odnesli jej dovnitř a vynesli po širokém, zakrouceném schodišti do ložnice. „Zatemnit!“ povykoval na ně Abner Marsh. „Ty okenice zavřete, sakra, slyšíte? Vevnitř nesmí bejt žádný světlo.“ Krátce se otočil ke svým společníkům, plantážník, jeho synové a několik otroků se zatím šli podívat ven na Valeriinu mrtvolu. Framm objímal Tobyho kolem ramenou, aby se udržel na nohou. „Něčeho se sakra koukejte najíst, pane Framm,“ poradil mu Marsh.

Kormidelník přikývl.

„A nezapomeňte, jak to bylo. Byli jsme na Eli Reynoldsový a vybuchnul kotel. Všechny to zabilo – až na nás. Loď šla ke dnu, o kus vejš, kde nejni tak mělko. Víc nevíte, jasný? Zbytek budu vyprávět jenom já.“

„To je víc, než vím sám,“ uznal Framm. „jak jsem se sem sakra dostal?“

„O to se nestarejte. Hlavně poslouchejte, co vám říkám.“

Marsh se otočil a uháněl do schodů, zatímco Toby pomáhal Frammovi usednout na židli.

Joshuu Yorka položili na širokou postel s baldachýnem, a když Marsh vešel, zrovna ho svlékali. Joshuova tvář a ruce vypadaly nejhůř, byly děsivě šupinaté, ale dokonce i kůže skrytá pod oblečením trochu začervenala. Když mu stáhli vysoké boty, trochu se pohnul a zasténal. „Panečku, tendlenc je teda fakt dost popálenej,“ poznamenal jeden z otroků a potřásal hlavou.

Marsh se zakabonil a došel k oknům, která byla dokořán.

Zavřel je a zabouchl i okenice. „Přineste mi deku nebo tak něco,“ poroučel si. „Musím to tu pověsit. Je tu moc světla. A zatáhněte taky ty závěsy kolem postele.“ Hromoval po zvyku kapitána parníku, a tak nikdo nic nenamítl.

Abner Marsh se odporoučel, teprve když byla v pokoji taková tma, jak to jen šlo, a vychrtlá černoška s přísným výrazem přišla ošetřit Yorkovy popáleniny bylinkami a balzámy a studenými ručníky. V přízemí už plantážník, odměřený muž s kamenným výrazem a protáhlou tváří, který se představil jako Aaron Gray, seděl ve společnosti svých dvou synů u stolu s Karlem Frammen. Vůně jídla připomněla Marshovi, jak je to dlouho, co neměl v ústech.

Hlad se mu vrátil. „Přisedněte, kapitáne,“ vybídl jej Gray.

Marsh si ochotně přitáhl židli a nechal si naložit vrchovatě smaženého kuřecího a kukuřičného chleba a hrášku a brambor.

Cpal se jídlem jako vlk a přemítal o tom, že s tím vyptáváním měl Joshua pravdu. Grayové ho otázkami jen zavalili a on odpovídal, jak nejlépe dokázal, když ovšem zrovna neměl plnou pusu. Framm se odporoučel, když si Marsh dával přídavek. Pořád vypadal mizerně a do postele ho museli odvést. A čím víc otázek Marsh zodpovídal, tím neklidnější byl. Nebyl rozený lhář jako někteří z lidí od řeky, které znal, a s každým slovem, které ze sebe vyždímal, to bylo jasnější. Ale kdovíjak se probil obědem, i když měl pocit, že u moučníku si jej Gray a jeho nejstarší kluk prohlížejí nějak divně.

„Ten váš negr je v pořádku,“ hlásil druhý syn, když odcházeli od stolu, „a Robert jel pro doktora Moora, aby se podíval na ty druhý dva. Zatím se o ně bude starat Sally.

Nenamáhejte se, pane kapitáne. Možná byste si měl taky dáchnout. Hodně toho máte za sebou, když jste přišel o parník a všecky ty přátele.“

„To jo,“ souhlasil Abner Marsh. Sotva ten návrh zaslechl, začal se cítit neskutečně utahaný. Nespal už dobrých třicet hodin. „To by mi bodlo,“ řekl.

„Zaveď ho do pokoje, Jime,“ poručil plantážník.

„Kapitáne, Robert se staví taky u funebráka. Kvůli tý nešťastný paní. To je tragédie, veliká tragédie. Jak jste říkal, že se jmenovala?“

„Valerie,“ odpověděl Marsh. Ale za živého boha si nedokázal vzpomenout, jaké příjmení užívala. „Valerie Yorková,“ zachránil to.

„Dostane řádnej křesťanskej pohřeb,“ slíbil Gray. „Leda že byste ji chtěli vodvézt k rodině nebo tak?“

„Ne,“ odpověděl Marsh. „To ne.“

„V pořádku. Jime, odveď pana kapitána nahoru. Dej mu pokoj vedle toho jeho nešťastnýho popálenýho přítele.“

„Jasně, tati.“

Marsh se ani neobtěžoval prohlédnout si pokoj, který mu přidělili. Usnul jako poleno.

Když se probudil, byla tma.

Strnule se na posteli posadil. Veslování se na něm podepsalo. Sotva se pohnul, v kloubech mu praskalo, do ramenou dostával hrozné křeče, paže ho bolely, jako by ho přes ně někdo zmlátil velikou dubovou palicí. Zaskučel, pomaličku se dosunul ke kraji matrace a pak spustil bosé nohy na zem. Každý krok mu do celého těla vysílal bolest, ale došel k oknu a otevřel je, aby se dovnitř dostal chladivý noční vzduch. Venku byl kamenný balkónek, kolem pár perských šeříků a pak už se v měsíčním svitu rozkládala pustá a liduprázdná pole. V dálce spatřil Marsh matné pobleskování hořící bagasy, která pořád vysílala do výšky oponu kouře. A ještě dál byla řeka, která odsud vypadala jen jako něco nezřetelně lesklého.

Otřásl se, zavřel okno a vrátil se do postele. Teď bylo v pokoji hodně chladno, a tak si přes sebe přitáhl přikrývky a schoulil se na boku. Měsíc všude kreslil louže tmy a stíny a nábytek, který on vůbec neznal, mu v tom matném světle připadal ještě neznámější. Nedokázal usnout. Přistihl se, že myslí na Damona Juliana a na Sen Ockerwee, že si dělá starosti, jestli bude parník stále tam, kde jej zanechal. Myslel také na Valerii. Důkladně si ji prohlédl, když ji vytahovali zpod joly, a nebyl to vůbec pěkný pohled. Těžko si představit, že kdy byla tak krásná, bledá, elegantní a smyslná, že měla ty veliké fialkové oči. Abneru Marshovi jí bylo líto – a napadlo ho, jak to je zvláštní, když teprve touhle dobou včera v noci se ji snažil zabít tou svou buvolobijkou. Svět je pěkně pošahaný, pomyslel si, když se tak hrozně moc může za jediný den změnit.

Konečně znovu usnul.

„Ahnere,“ ozvalo se zašeptání, které jej ze sna vytrhlo.

„Abnere,“ volal jej hlas. „Pusť mě dovnitř.“

Honem se posadil. Joshua York stál na balkonu a tukal mu na okno bledou, zjizvenou rukou.

„Počkej.“ Venku byla pořád tma a v domě panovalo ticho. Joshua se usmál a díval se, jak se Marsh štrachá z postele a belhá se k němu. Tvář měl čárkovanou trhlinami a štěrbinami, posetou kusy odumírající kůže. Marsh otevřel balkónové dveře a Joshua vešel. Na sobě měl svůj dorasovaný bílý oblek, který teď byl pomačkaný a samý flek. Teprve když byl Joshua vevnitř, rozpomněl se Abner Marsh na prázdnou láhev, kterou hodil do řeky. „Joshuo, ale… ale nemáš žízeň, že ne?“

„Ne.“ Joshuův šedý kabát se nadouval a vlnil ve větru, který se šelestem pronikal oknem dovnitř. „Jen jsem nechtěl poškodit zámek nebo sklo. Neboj se, Abnere.“

„Už vypadáš líp,“ konstatoval Marsh, jen co si jej prohlédl. Yorkovy rty byly pořád popraskané a oči stále hluboko zapadlé v sytě nachových a černých důlcích, ale jeho stav se už o hodně zlepšil. V poledne vypadal na umření.

„Ano. Abnere, přišel jsem se rozloučit.“

„Cože?“ Marshe to ohromilo. „Joshuo, teď nemůžeš odejít.“

„Právě že musím, Abnere. Majitel plantáže mě viděl. A mám také matnou vzpomínku na to, že mě ošetřoval lékař.

Zítra budu uzdravený. Co si pak o tom budou myslet?“

„A co si budou myslet, až ti přinesou snídani a ty tam nebudeš?“ namítl Marsh.

„Jistě se budou divit, ale přesto to bude lehčí objasnit.

Můžeš se tvářit stejně ohromeně jako oni, Abnere. Pověz jim, že jsem se nejspíš v horečce někam zatoulal. Nikdy mě nenajdou.“

„Valerie je po smrti.“

„Vím,“ kývl Joshua. „Venku je vůz a na něm rakev.

Domyslel jsem si, že to je ona.“ Vzdychl si a potřásl hlavou.

„Zklamal jsem ji. Zklamal jsem celý svůj lid. Neměli jsme ji s sebou brát.“

„Sama se rozhodla,“ upozornil Marsh. „Aspoň se osvobodila od něj. “

„Osvobodila…“ ucedil Joshua York trpce. „Tak takovou svobodu přináším svému lidu? Žalostný dar. Po nějakou dobu, než mi do cesty vstoupil Damon Julian, jsem se odvažoval snít, že bychom se s Valerií mohli jednou stát milenci. Ne po způsobu mého vlastního lidu, vyhladovělí po krvi, ale s vášní zrozenou z něhy, z citu, z touhy jeden po druhém. Mluvili jsme o tom.“ Ústa se mu zkřivila výčitkami. „Věřila ve mě. A já jsem ji zabil.“

„Ale houby,“ odfrkl si Marsh. „Říkala přece, že tě miluje. Nemusela s náma chodit. Ale chtěla. Sám jsi tvrdil, že se všichni musíme rozhodovat. Mám dojem, že se rozhodla dobře. Byla to fakt moc nóbl dáma.“

Joshua York se zachvěl. „Jak noc si kráčí, oděná v krásu,“ řekl velice tiše a díval se dolů na vlastní sevřenou pěst. „Někdy si, Abnere, kladu otázku, jestli to je ta pravá doba pro mou rasu. Noci jsou plné krve a děsu, ale dny jsou milosrdné.“

„Kam půjdeš?“ zeptal se Marsh.

Joshua se zakabonil. „Zpátky.“

Marsh se zamračil. „To nesmíš.“

„Jinou možnost nemám.“

„Sotva jsi odtamtud útek,“ rozčiloval se Marsh. „Po tom všem, co jsme přestáli, abysme se odtud dostali, se nemůžeš jen tak sebrat a vrátit se. Počkej. Schovej se v lese nebo tak něco, jdi někam do města. Já se odsud dostanu, sejdeme se a vymyslíme, jak dostat parník zpátky.“

„Znovu?“ Joshua zavrtěl hlavou. „Je jistý příběh, který jsem ti nikdy nevyprávěl, Abnere. Stalo se to před dávnou dobou, za prvních týdnů, které jsem trávil v Anglii, když mě rudá žízeň přepadala pravidelně a hnala mě ven za krví.

Jednou v noci jsem s ní zase bojoval a prohrál a lovil jsem v nočních ulicích. Narazil jsem na muže se ženou, kteří někam spěchali. Měl jsem ve zvyku se takové kořisti vyhýbat a pro jistotu brát jen ty, kdo chodili sami. Jenže žízeň mi seděla za krkem strašlivě a i z dálky jsem uviděl, že ta žena je velmi krásná. Přitáhla mě, jako plamen přitahuje můru, a tak jsem přišel. Zaútočil jsem ze tmy, chytil jsem muže za krk a rozerval jsem mu hrdlo, anebo jsem si to myslel. Pak jsem jej odstrčil a on padl. Byl obrovský. Vzal jsem ženu do náruče, blížil jsem se zuby k jejímu krku, jemně a pomalu.

Očima jsem ji znehybňoval, očarovával. Zrovna jsem ochutnal první horký, sladký doušek krve, když mě někdo zezadu chytil a vyrval z její náruče. Byl to ten muž, její společník. Přece jen jsem ho nezabil. Krk měl silný, samé svaly a tuk, sice jsem mu jej potrhal, takže z něj crčela krev, ale pořád se držel na nohou. Neřekl jediné slovo. Jen sevřel pěsti jako boxer a uhodil mě přímo do obličeje. Byl náramně silný. Rána mě omráčila, nad okem se mi roztrhla kůže. Byl jsem už tak popletený. Když tě takhle někdo odtáhne od oběti, je to odporný pocit, motá se ti hlava, ztrácíš orientaci.

Ten muž mě udeřil znovu a já jsem po něm švihl hřbetem ruky. Těžce upadl na zem, přes tvář měl dlouhé rány, jedno oko div že nevypadlo z důlku. Vrátil jsem se k ženě a přitiskl jsem ústa na otevřenou ránu. A on se po mně znovu vrhl. Škubl jsem za paži, kterou mě držel, tak silně, až jsem ji napůl vyrval z ramene, a pro jistotu jsem mu ještě kopnutím zlomil jednu nohu. Svalil se. Tentokrát jsem se díval. Bolestně se znovu narovnal, zase zvedl pěsti a sunul se ke mně. Ještě dvakrát jsem ho srazil a on dvakrát vstal.

Konečně jsem mu zlomil vaz, on zemřel a já jsem pak zabil tu ženu.

Od té doby na něj nedokážu přestat myslet. Musel vědět, že nejsem tak docela člověk. Muselo mu dojít, že ať je jakkoli silný, nevyrovná se mé síle, mé rychlosti, mé žízni.

Šílel jsem svou vlastní horečkou a krásou jeho společnice a nezabil jsem ho. Mohl si život zachránit. Mohl utéct. Mohl přivolat pomoc. Mohl věnovat chvíli času tomu, aby si našel nějakou zbraň. Ale to on neudělal. Viděl, že objímám jeho dámu, viděl, jak jsem jí spustil krev, a tak nedokázal myslet na nic jiného, než aby vstal a vrhl se na mě s těmi svými velikými, hlupáckými pěstmi. Když jsem měl čas uvažovat, musel jsem obdivovat jeho sílu, jeho šílenou odvahu, lásku, kterou jistě k té ženě choval.

Jenže i přes to vše, Abnere, to byl hlupák. Nezachránil ani ji, ani sebe.

A ty mi jej připomínáš, Abnere. Julian ti vzal Sen Ockerwee, ale ty nemyslíš na nic jiného než jak tu loď dostat zpět, a tak vstáváš a svíráš pěsti a ženeš se do toho – a Julian tě znovu srazí k zemi. Jestli v tom budeš pokračovat, jednou už nevstaneš. Abnere, vzdej to!“

„Co to sakra povídáš?“ vybafl nakvašeně Marsh. „To Julian a jeho upíři se teď musej bát. Bez kormidelníka se ten zatracenej parník ani nehne.“

„Za kormidlo se můžu postavit já,“ řekl Joshua York.

„A uděláš to?“

„Ano.“

Z pocitu zrady a ze vzteku se Marshovi div neudělalo zle. „Proč?“ chtěl vědět. „Joshuo, ty přece nejsi jako oni!“

„Ale budu, jestli se nevrátím,“ odpověděl York vážně.

„Pokud nebudu mít svůj lektvar, žízeň se mě zmocní a bude silnější o ty roky, kdy jsem ji držel na uzdě. A pak budu zabíjet a pít a budu jako Julian. Až bych k tobě příště vešel v noci, nebylo by to proto, abychom si popovídali.“

„No tak se teda vrať! Jdi si pro ten zatracenej dryák! Ale neodplouvej nikam s tím parníkem, sakra, dokud se tam nedostanu.“

„S ozbrojenými muži. S naostřenými kůly a s nenávistí v srdcích. S touhou zabíjet. To nedovolím.“

„Na čí jsi straně?“

„Na straně mého lidu.“

„Na Julianový straně,“ vyprskl Marsh.

„Ne.“ Joshua York si vzdychl. „Vyslechni si mě, Abnere, a snaž se pochopit. Julian je krevní pán. Ovládá je, je všechny. Někteří jsou jako on, zkažení, zlí. Katherine, Raymond, někteří další, ti s ním půjdou ochotně. Ale ne všichni. Viděl jsi Valerii, slyšel jsi ji včera v jole. Nejsem sám. Naše plemena nejsou tak zcela odlišná. Všichni v sobě máme kus dobra a kus zla, všichni máme své sny. Jenže jestli napadneš parník, jestli vytáhneš proti Julianovi, oni jej budou bránit i přes to, jaké naděje snad tajně chovají v srdcích. Doženou je k tomu ta staletí nepřátelství a strachu.

Mezi dnem a nocí se valí řeka krve a překročit ji není lehké.

Kdo zaváhá, pokud se někdo takový vůbec najde, ten bude donucen.

Pokud přijdeš, Abnere, pokud přijdeš se svými lidmi, přinesete smrt. A ne jen Julianovi. Ostatní jej budou bránit, zahynou, a tvoji lidé zrovna tak.“

„Takový riziko člověk někdy musí přijmout,“ namítl Marsh. „A kdo pomáhá Julianovi, ten si umřít zaslouží.“

„Jistě?“ Joshua se zatvářil smutně. „Možná opravdu zaslouží. Možná bychom měli všichni zemřít. Do tohoto světa, který vybudovala vaše rasa, nepatříme. Váš lid nás vybil téměř všechny, až na hrstku. Možná přišla chvíle povraždit i ty, kdo přežili.“ Neradostně se pousmál. „Pokud tohle máš v úmyslu, Abnere, pak si vzpomeň, kdo jsem. Jsi můj přítel, ale oni jsou krev mé krve, je to můj lid. Patřím k nim. Myslel jsem si, že jsem jejich král.“

Mluvil tak zahořkle a zoufale, že Abner Marsh ucítil, jak jeho vztek slábne. Vystřídala ho lítost. „Snažil ses,“ řekl.

„A zklamal jsem. Zklamal jsem Valerii a Simona, všechny, kdo ve mě věřili. Zklamal jsem tebe a mistra Jefferse a to nemluvně právě tak. Myslím, že v jistém podivném ohledu jsem zklamal dokonce i Juliana.“

„Není to tvoje chyba,“ trval si na svém Marsh.

Joshua York pokrčil rameny, ale chladný a zachmuřený výraz mu z očí nezmizel. „Co se stalo, stalo se. Záleží mi na dnešní noci, na té příští a na té po ní. Musím se vrátit.

Potřebují mě, i když si to asi neuvědomují. Musím se vrátit a udělat, co se dá, i když to třeba nebude mnoho.“

Abner Marsh si odfrkl. „A ty radíš mně, abych to vzdal?

Myslíš si, že já jsem jako ten zatracenej magor, co pořád vstával? Sakra, Joshuo, a co ty sám? Kolikrát ti Julian pustil žilou? Mně se teda zdá, krucinál, že jseš stejně tak paličatej a hloupej, jak to říkáš o mně.“

Joshua se usmál. „Snad ano,“ připustil.

„Do hajzlu,“ vztekal se Marsh. „No tak dobře. Vrátíš se k Julianovi jako nějakej blbeček. Ale co hergot chceš, abych dělal já?“

„Měl bys odsud odejít, jak nejdřív to půjde,“ soudil Joshua. „Než náš hostitel začne být ještě podezřívavější, než je už teď.“

„To mi taky došlo.“

„Je po všem, Abnere. Už po nás nepátrej.“

Abner Marsh se zachmuřil. „Sakra.“

Joshua se usmál. „Ty hlupáku paličatá. No dobře, tak si hledej, jestli musíš. Nás nenajdeš.“

„Uvidíme.“

„Třeba nám ještě zbývá nějaká naděje. Vrátím se a zkrotím Juliana a postavím ten svůj most mezi dnem a nocí – a pak my dva spolu překonáme v závodě Zatmění.“

Abner Marsh si pohrdavě odfrkl, ale hluboko v duši by tomu milerád věřil. „Tak se mi sakra o ten parník dobře starej,“ dožadoval se. „Rychlejší na řece nikdy nebyl, tak ať je v slušným stavu, až ho dostanu zpátky.“

Když se Joshua usmál, suchá, odumřelá kůže kolem úst se zvrásnila a praskla. Zvedl k obličeji ruku a oderval ji.

Odloupla se celá, jako by to byla jen maska, ohavná maska plná jizev a vrásek. Pod ní byla mléčně bílá, pěkná a nezkrabatělá nová kůže, připravená začít odznovu, nachystaná k tomu, aby na ni svět psal svá poselství. York starou tvář zmačkal v dlani; kousky staré bolesti a lupínky kůže mu propadaly mezi prsty na podlahu. Otřel si dlaň do kabátu a napřáhl ji k Abneru Marshovi. Potřásli si rukama.

„Všichni se rozhodujeme,“ povídá Marsh. „Tak jsi mi to říkal, Joshuo, a měl jsi pravdu. A ty rozhodnutí nejsou vždycky lehký. Mám dojem, že i ty se jednou budeš muset rozhodnout. Mezi těma svejma a… no, hlavně aby ses rozhod dobře. Správně. Víš, co myslím. Rozhodni se správně, Joshuo.“

„Ty také, Abnere. Vol svoje rozhodnutí moudře.“

Joshua York se otočil, kabát za ním zavířil a on byl ve chvilce venku. Přeskočil lehounce a elegantně balustrádu, seskočil z pětimetrové výšky, jako by to dělal denně, přistál na nohou. A pak byl pryč, zmizel, odběhl tak rychle, jako by se rozpustil ve tmě. Sakra, možná se fakt proměnil v mlhu, napadlo Abnera Marshe.

V dálce se zaleskla stuha řeky, zapískal parník, tlumeně a melancholicky, jakoby ztraceně a jakoby osaměle.

Mizerná noc na řece. Abner Marsh se zachvěl a napadlo ho, jestli se už nedělá námraza. Zavřel balkónové dveře a vrátil se k posteli.

Kapitola třicátá

Roky podobné snu: listopad 1857 až duben 1870.

Oba dodrželi slovo: Abner Marsh stále hledal, ale loď nenašel.

Z Grayovy plantáže odešli, jen co měl Karl Framm na cestu dost síly, pouhých několik dnů po Joshuově zmizení.

Marsh byl rád, že je pryč. Gray a jeho rodina se začínali náramně divit, jaktože v novinách nepsali nic o výbuchu na parníku, proč o něm neslyšel ani nikdo ze sousedů a proč Joshua odešel. A Marsh se zamotával do lží. Když s Tobym a Karlem Frammem došli ten kus proti proudu, Sen Ockerwee už byl pryč, jak to tušil a věděl. Marsh se vrátil do St. Louis.

Po celou dlouhou a bezútěšnou zimu pokračoval v pátrání. Napsal další dopisy, poflakoval se po barech u přístavů a po biliárových hernách, najal další detektivy, přečetl ukrutnou haldu novin, našel Yoergera a Groveho a zbytek posádky Eli Reynoldsové, rozeslal je jako cestující první třídy po celém povodí, ať se rozhlížejí. Nebylo z toho zhola nic. Sen Ockerwee nikdo neviděl. Nikdo neviděl ani parník jménem Ozymandias. Abner Marsh si řekl, že asi znovu změnili jméno. Přečetl všechny ty zatracené veršovánky od Byrona a Shelleyho, ale tentokrát marně.

Dopracoval to tak daleko, že ty veršotepce znal už nazpaměť, ba se vrhl i na další básníky, ale nenašel tak nic jiného než jeden dost otřískaný zádokolesový parník z Missouri, který se jmenoval Hiawatha.

Jedno hlášení od detektivů přece jen dostal, ale nedozvěděl se z něj víc, než mu došlo i tak. Bočněkolesový parník Ozymandias opustil té říjnové noci Natchez zhruba se čtyřmi sty tunami nákladu, čtyřiceti cestujícími v kajutách a snad tak dvakrát tolika na hlavní palubě. Náklad se nikdy nedostal na místo určení. Parník ani jeho pasažéry už nikdo nespatřil, jen lidé z několika skladů dříví kousek po proudu pod Natchezem. Abner Marsh si tu zprávu přečetl pětkrát šestkrát a pořád se mračil. Tonáž nákladu i počet cestujících byly nízké, což znamenalo, že Mrzout Billy odvádí mizernou práci – leda by to dělal schválně, aby s tím Julian a jeho noční lidé neměli tolik starostí. Asi sto dvacet lidí zmizelo, vypařilo se. Marshe z toho pokrýval studený pot.

Díval se na dopis a vzpomněl si, co mu řekl Damon Julian.

Na celé řece nikdo na Sen Ockerwee nezapomene.

Po měsíce trápily Abnera Marshe děsivé sny o lodi, která pluje po proudu řeky, je celá černá, všechny lampy a svíčky jsou zhasnuté, velké černé plachty visí z celé hlavní paluby, takže nemůže uniknout dokonce ani narudlé světlo z topenišť, loď je temná jako smrt a černá jako hřích, je to stín sunoucí se ve světle měsíce mlhou, téměř neviditelný, tichý a rychlý. V jeho snech loď za pohybu nevydávala žádné zvuky a po jejích palubách a v salonu se mlčky a strašidelně míhaly bílé postavy; v kajutách se cestující krčili strachem, až se jedné půlnoci dveře opravdu otevřely, a oni pak vykřikli. Jednou dvakrát se s výkřikem na rtech probudil i Marsh a ani v bdělém stavu nezapomínal na svůj sen o lodi zahalené stíny a křikem, s kouřem černým jako Julianovy oči, s parou v barvě krve.

Když na horním toku začaly pukat ledy, stála před Abnerem Marshem nelehká volba. Sen Ockerwee nenašel a pátrání jej přivedlo na pokraj krachu. Do jeho účetních knih byla žalostná podívaná; jeho truhlice byly skoro prázdné.

Patřila mu paroplavební společnost bez parníků, neměl ani prostředky, za něž by si třeba i skromnou loď dal postavit. A tak velmi neochotně obeslal svoje agenty a detektivy a pátrání odvolal.

S trochou peněz, které mu zbyly, odjel na dolní tok, do míst, kde na úzkém rameni stále dřepěla ztroskotaná Eli Reynoldsová. Přidělali jí nové kormidlo, trošku slátali lopatkové kolo a čekali na jarní záplavy. Záplavy přišly, ramenem řeky se zase dalo plavit a Yoerger se svou posádkou starostlivě dovedl stařenku Reynoldsovou zpět do St. Louis, kde dostala zbrusu nové lopatkové kolo, nový motor s dvakrát větším výkonem a druhý kotel. Dokonce i nový nátěr a jasně žlutý koberec pro hlavní salon. Nato se s ní Marsh vrhl do víru lodní dopravy kolem New Orleansu, na kterýžto úsek řeky byla příliš malá a rozklepaná a zcela nedostatečně vybavená, to vše jen proto, aby mohl osobně pokračovat v pátrání.

I na samotném počátku Abner Marsh věděl, že to je téměř beznadějné. Jen mezi Cairem a New Orleansem měly řeky povodí délku dobrých osmnáct set kilometrů. K tomu horní Mississippi nad Cairem až k Svatoantonínským peřejím, a dál Missouri, Ohio a Yazoo a Červená řeka a asi tak padesát dalších menších řek a přítoků splavných pro parníky, z nichž většina měla ještě své další přítoky, nemluvě o všech říčkách a větších potocích a ramenech, jež byla splavná jen po část roku a jen když máte dobrého kormidelníka. Na kterémkoli z těch míst se loď mohla skrývat – a kdyby Eli Reynoldsová proplula kolem ní a nevšimla si jí, znamenalo by to začít se vším od začátku.

Povodí Mississippi se hemžilo tisíci parníků, nové se objevovaly co měsíc, což znamenalo prověřit zatracenou haldu novin a hledat jména. Marsh ale byl ukrutně paličatý.

Pátral dál a z Eli Reynoldsové se stal jeho domov.

Moc zakázek neměla. O obchod na úseku mezi St. Louis a New Orleansem soupeřily větší, rychlejší a luxusnější lodi; stará a pomalá Eli Reynoldsová dokázala velkým bočněkolesovým parníkům odlákat jen málo zákazníků.

„Nejde jenom o to, že je pomalá jako hlemejžď a dvakrát ošklivější,“ řekl Marshovi jeho neworleanský jednatel na podzim roku 1858, když mu odevzdával výpověď. „Jde taky o vás, a ať mě čerti vezmou, jestli nemluvím pravdu.“

„O mě?“ hulákal Marsh. „Co tím sakra myslíte?“

„Lidi na řece hodně drbou, však víte. Povídá se, že na řece nikdy nebyl žádný majitel parníku, co by měl víc smůly než vy. Říkají, že na vás vězí nějaké kletba, horší než kletba Drennana Whyta. Na jednom z vašich parníků vybouchnul kotel a všechny to zabilo. Čtyři rozmáčkly ledový kry. Jeden museli spálit, když všichni na palubě pomřeli na žlutou horečku. A o tomhle posledním se zase vykládá, že jste se zcvoknul, schválně jste najel na mělčinu, jen co jste zmlátil kormidelníka holí.“

„Blbec pitomá,“ ulevil si Marsh.

„No a já se ptám: kdo se bude plavit s takovým proklatým chlapem? A kdo pro něj bude dělat? Já teda ne, to si pište. Já ne.“

Muž, jehož Marsh najal na místo nebožtíka Jefferse, nejednou žadonil, ať vezmou starou Reynoldsovou pryč z neworleanské plavby, ať odplují na horní Mississippi nebo na Illinois, kam se loď hodí víc, anebo i na Missouri, protože ta je sice drsná a nebezpečná, ale hodně to nese, když si nenecháte parník rozflákat na třísky. Abner Marsh odmítal, a když s tím účetní nedal pokoj, vyrazil ho. Byl přesvědčen, že na severu Sen Ockerwee rozhodně najít nemůže. Kromě toho se v posledních pár měsících potají stavoval u jistých skladů dříví v Louisianě a na pustých ostrovech na Mississippi a Arkansasu, nabíral uprchlé otroky a vozil je na sever do států, kde zrušili otroctví. Toby ho dal dohromady s partou lidí, kteří provozovali takzvanou podzemní železnici a ti všechno zařizovali. Abner Marsh železnici nesnášel a trval na tom, aby se tomu říkalo podzemní řeka, ale dělalo mu dobře, že jim může pomoct, jako by tím nějak škodil Damonu Julianovi. Někdy sedával na hlavní palubě s uprchlíky a vyptával se jich na lid noci a na Sen Ockerwee a podobně, protože si myslel, že černí třeba znají věci, o kterých bílí nevědí, ale od nikoho se ani tak nedozvěděl nic užitečného.

V pátrání pokračoval téměř tři roky. A byly to tvrdé roky. Kolem šedesátého byl už po uši v dluzích, které si zavinil ztrátovým provozem Eli Reynoldsové. Musel zavřít kanceláře v St. Louis, New Orleansu a dalších městech u řeky. Zlé sny ho už netrápily tolik jako dříve, zato jak léta ubíhala, byl stále osamělejší. Někdy mu připadalo, že doba, kterou strávil s Joshuou Yorkem na Snu Ockerwee, byla jediná skutečná, zatímco měsíce a roky po tom už jen plynou jako ve snu. Jindy to cítil právě opačně, cítil, že tohle je realita, ten červený inkoust v účetních knihách, paluba Eli Reynoldsové pod nohama, pach páry, skvrny na novém žlutém koberci. Vzpomínky na Joshuu a na nádheru velikého parníku, který spolu postavili, na mrazivou hrůzu, kterou v něm probudil Julian, to byl sen. Tak si to říkal, takže žádný div, že to zmizelo, žádný div, že ho lidi od řeky mají za blázna.

Události z léta 1857 začaly být snové tím víc, čím víc se začali z Marshova života vytrácet lidé, kteří je zažili také.

Starý Toby Lanyard odešel na východ měsíc po jejich návratu do St. Louis. Jeden návrat k otroctví mu úplně stačil a teď se chtěl dostat tak daleko od otrokářských států, jak to jen půjde. Marsh od něj dostal krátký dopis na začátku roku 1858, psalo se tam, že si našel místo kuchaře v jednom hotelu v Bostonu. Pak už se mu Toby neozval. Dan Albright si našel flek na jednom načančaném, novém neworleanském bočněkolesáku. Nicméně v létě roku 1858 měl i s lodí tu smůlu, že se ocitli v New Orleansu, právě když jej velmi silně zasáhla žlutá zimnice. Ta zabila tisíce lidí, včetně Albrighta, a posléze vedla k tomu, že město zlepšilo svá hygienická opatření, aby už v létě nebylo takovou žumpou.

Kapitán Yoerger vedl Eli Reynoldsovou až do sezóny v roce 1859, kdy se vrátil na svou farmu do Wisconsinu, kde rok poté v poklidu zemřel. Když Yoerger odešel, převzal Marsh velení parníku sám, aby ušetřil. Tou dobou už v posádce zbývala jen hrstka starých známých tváří. Doca Turneyho loni v létě oloupili a zabili v Natchezu pod kopcem, Cat Grove dal řece vale úplně a odešel na východ, nejdřív do Denveru, pak do San Franciska a potom až do Číny nebo Japonska nebo do jakého to Bohem zapomenutého kraje.

Marsh místo Turneyho najal Jacka Elyho, někdejšího druhého strojníka ze Snu Ockerwee, a přijal i pár dalších lodníků, kteří sloužili na zmizelém bočněkolesáku, ale i ti pomřeli nebo odešli nebo si našli jiná místa. A v roce 1860

už ze všech, kdo si prožili slávu a hrůzu roku 1857, zbyli jen sám Marsh a Karl Framm. Framm zůstal za kormidlem Eli Reynoldsové, ačkoli ho dovednosti předurčovaly pro podstatně větší a okázalejší lodi. Pamatoval si však spoustu věcí, o kterých nedokázal mluvit, dokonce ani s Marshem ne. Pořád byl dobromyslný, ale nevyprávěl už zdaleka tolik historek jako dřív a Marsh mu na očích vídal pochmurnost, která tam nebývala. Framm teď u sebe míval pistoli. „Pro případ, že bysme je našli,“ vysvětlil to. Marsh si odfrkl.

„Taková prkotina Julianovi nemůže ublížit.“ Karl Framm se pořád pokřiveně usmíval a zlaté zuby se mu blýskaly, ale když odpověděl, na očích mu bylo vidět, že vůbec nemluví žertem. „Taky není pro Juliana, kapitáne. Je pro mě.

Podruhý mě živýho nedostanou.“ Podíval se na Marshe.

„Když na to dojde, můžu to udělat i pro vás.“

Marsh se zakabonil. „Jenže ono na to nedojde,“ utrousil a odporoučel se z kormidelny. Na tenhle rozhovor se ale pamatoval do konce života. Právě tak si zapamatoval vánoční oslavu v St. Louis v roce 1859, kterou pořádal kapitán jedné z velkých lodí plavících se po Ohiu. Marsh i Framm tam šli, společně s lidmi ze všech parníků, co zrovna byly ve městě, a když měli všichni upito, začaly se dávat k dobru historky od řeky. Všechny je znal, ale bylo čertvíproč příjemné a uklidňující poslechnout si znovu, jak je druzí vyprávějí všem obchodníkům a bankéřům a pěkným ženským, prostě lidem, co nic z toho neslyšeli. Povídalo se o Starém Alovi, králi aligátorů, o přízračné lodi z Raccourci, o Miku Finkovi a Jimu Bowiem a o Bouřliváku Jacku Russellovi, o slavných závodech mezi Zatměním a A. L.

Shotwellem, o kormidelníkovi, který provedl loď přes obtížný úsek řeky v mlze, přestože už byl po smrti, o tom zatraceném parníku, co zanesl před dvaceti lety neštovice na horní tok a pobil asi dvacet tisíc Indiánů. „Úplně zničil vobchod s kožešinama,“ zakončoval to vypravěč a všichni se zasmáli, až na Marshe a několik dalších. Pak někdo začal blábolivě popisovat neskutečně veliké parníky, jako byl Hurikán nebo E. Jenkins a tak, že prý si pěstovaly vlastní dřevo, protože měly les na bouřkové palubě, a že prý měly kolesa tak veliká, že jedna otočka jim trvala rok. Abner Marsh se usmíval.

Karl Framm se prodral davem s pálenkou v ruce. „Já znám historku,“ prohlásil poněkud přiopile, „která je ale pravdivá. O parníku jménem Ozymandias…“

„Vo tom jsem nikdy neslyšel,“ prohlásil kdosi.

Framm se studeně usmál. „Tak doufejte, že ani neuslyšíte,“ řekl, „protože kdo jo, s tím je amen. Ta loď pluje jenom v noci a je tmavá, celá tmavá. Natřená načerno jako komíny, do posledního kousíčku načerno, akorát v salonu má krvavě červenej koberec a všude stříbrný zrcadla, ve kterejch se nic neodráží. Ty zrcadla jsou pořád prázdný, i když je na palubě fůra lidí, bledejch lidí v pěknejch šatech.

Pěkně se usmívají. Akorát že nejsou vidět v zrcadlech.“

Někdo se zachvěl. Všichni zmlkli. „Proč?“ zeptal se strojník, kterého Marsh trošku znal.

„Protože jsou mrtví,“ odpověděl Framm. „Do posledního jsou mrtví. Ale neležej v hrobě. Jsou to hříšníci a musej se na tý lodi plavit navěky, na tý černý lodi s rudýma kobercema a prázdnejma zrcadlama, nahoru a dolu po řece, a nikdy nepřistávat, tak je to.“

„Přízraky,“ utrousil někdo.

„Duchové,“ přidala se jedna žena. „Jako ta loď z Raccourci.“

„Sakra, to teda ne,“ ohradil se Framm. „Přes ducha můžete projít naskrz, ale přes tendle parník Ozymandias ne.

Ten je úplně skutečnej, a když na něj v noci narazíte, zjistíte to dost rychle, abyste měli dost času toho litovat. Ty mrtví lidi jsou hladoví. Pijou krev. Horkou rudou krev. Schovávají se ve tmě, a když uviděj světla jinýho parníku, vydají se za ním, a když ho doženou, vyhrnou se na jeho palubu, všechny ty mrtvý bledý tváře, usměvavý, v pěknejch šatech.

Pak loď potopěj nebo spálej a ráno nezbyde než komíny, jak trčej z řeky, nebo možná vrak plnej mrtvol. A hříšníci jsou pryč. Vrátili se na Ozymandias a plavěj se dál navěky.“

Popíjel pálenku a usmíval se. „Takže když budete sami v noci na řece a uvidíte za sebou stín, podívejte se pořádně.

Moh by to bejt parník, celej natřenej na černo, s posádkou bílou jako duchové. Tenhle Ozymandias neukáže světla, takže někdy ho uvidíte, až když je těsně za váma, a tepe do vody černým kolesem. A když ho uvidíte, tak radši doufejte, že váš kormidelník je fakt eso, nebo že máte na palubě nějakou ropu, anebo trochu špeku. Protože ta loď je velká a rychlá, a když vás v noci dožene, jste vyřízený.

Poslouchejte, jestli zaslechnete píšťalu. Protože ta loď zahouká, jedině když už ví, že vás má, takže jak ji uslyšíte, začněte počítat svý hříchy.“

„A jak ta píšťala zní?“

„Přesně jako když člověk vykřikne bolestí,“ řekl Karl Framm.

„Jak bylo to jméno?“ zajímal se jeden mladý kormidelník.

„Ozymandias,“ posloužil mu Framm. Už věděl, jak se to správně vyslovuje.

„A to znamená co?“

Abner Marsh vstal. „To je z jedny básně,“ vysvětlil. „Viz dílo mé, Mocný, a zoufej znova. “

Účastníci večírku se na něj nechápavě podívali a jedna tlustá paní se neklidně, chichotavě zasmála. „Jo, na tý potvoře řece jsou různý kletby a jiný, horší věci,“ ozval se jeden malý účetní. Zatímco mluvil, Marsh chytil Framma za paži a odtáhl ho ven.

„Proč jste jim sakra tu historku vykládal?“ zajímal se.

„Aby se báli,“ odpověděl Framm. „Až ji jednou v noci potkaj, aby měli dost rozumu a utíkali.“

Abner Marsh to zvážil a nakonec neochotně přikývl. „To je asi pravda. Nazval jste ji tím Billyho jménem. Ale kdybyste řek Sen Ockerwee, pane Framm, ukroutil bych vám hned tam na místě kebuli, jasný?“

Frammovi to jasné bylo, ale na tom nesešlo. Historka byla na světě, k dobrému či ke zlému. Marsh zaslechl její zkomolenou verzi od někoho cizího za měsíc, když obědval v Plantážnickém hotelu, a pak ji tu zimu slyšel ještě dvakrát.

Samozřejmě se převypravováním změnila, změnilo se dokonce i jméno černé lodi. Vypadalo to, že Ozymandias je pro většinu vypravěčů moc divné a těžké jméno. Ale ať lodi říkali, jak chtěli, byla to pořád ta historka.

A ani ne za půl roku si Marsh vyslechl jinou historku, která mu změnila život.

Právě se usadil ke stolu a chystal se povečeřet v jednom hotýlku v St. Louis, levnějším než Plantážnický hotel nebo Jih, kde ale vařili dobře. Hotel kromě toho nebyl tak oblíbený mezi lidmi od řeky, což Marshovi vyhovovalo.

Staří přátelé i konkurenti se po něm poslední roky dívali všelijak, anebo se mu vyhýbali jako smolaři, anebo s ním chtěli posedět a pohovořit o jeho neštěstí. S ničím z toho neměl Marsh pražádnou trpělivost. Byl raději, když ho nechali na pokoji. Toho dne v roce 1860 poklidně seděl, popíjel ze sklenky víno a čekal, kdy už mu číšník přinese pečenou kachýnku s jamy, fazolkami a teplým chlebem, které si poručil, když tu ho někdo vyrušil. „Vás jsem neviděl nejmíň rok,“ povídá ten chlapík. Marsh se na něj mlhavě rozpomínal. Před pár lety býval kotlářem na A. L.

Shotwellovi. Bez valného nadšení mu nabídl, ať přisedne.

„Docela rád,“ pospíšil si bývalý kotlář, svižně si přitáhl židli a začal mlít pantem. Dělal teď druhého strojníka na nějakém neworleanském parníku, o kterém Marsh nikdy neslyšel, a přímo pukal drby a novinkami od řeky. Marsh zdvořile naslouchal a přemýšlel, kdy mu konečně přinesou to jídlo.

Celý den neměl v ústech.

Pak kachnu přinesli a Marsh si zrovna mazal máslem pořádný krajíc dobrého, teplého chleba, když strojník povídá: „No a slyšel jste o tý vichřici tam dole v Orleansu?“

Marsh rozkousal sousto chleba, polkl a ukousl si znovu.

„Ne.“ Nijak mimořádně ho to nezajímalo. Protože se s nikým nestýkal, nedostalo se k němu moc těchhle řečí o záplavách a vichřicích a dalších podobných kalamitách.

Muž hvízdl skrz mezírku v zažloutlých zubech. „Panejo, to byl teda malér. Spoustu lodí to urvalo a rozmlátilo.

Kromě jinejch taky Zatmění. Slyšel jsem, že je fest rozflákaná.“

Marsh polkl sousto chleba a odložil nůž s vidličkou, kterými se hodlal pustit do kachny. „Zatmění,“ zopakoval.

„Nojo.“

„Jak moc rozflákaná?“ chtěl vědět Marsh. „Kapitán Sturgeon ji opraví, že jo?“

„Depa, na to je v moc špatným stavu,“ vrtěl hlavou strojník. „Slyšel jsem, že co z ní zbylo, budou používat už jenom v Memphisu jako přístavní člun.“

„Přístavní člun,“ papouškoval Marsh tupě a pomyslel na ty unavené, staré a šedivé trupy, které lemují přístaviště v St.

Louis a v New Orleansu a v dalších velkých městech na řece, na lodi s vykuchanými motory a kotli, na ty prázdné skořápky, používané už jen k uskladňování a překládání zboží. „To přece… nemůžou…“

„Ale co, nic jinýho nezaslouží,“ plácal muž. „Sakra, my bysme ji bejvali se Shotwellem předehnali, akorát…“

Marsh vydal hluboko z hrdla přiškrcený, vrčivý zvuk.

„Vypadněte vodsud, sakra!“ rozeřval se. „Kdybyste nebejval ze Shotwella, tak za to, co jste řek, bych vám nakopal tu smradlavou prdel, až byste vyletěl ven!

Vypadněte!“

Strojník se honem pakoval. „Tak vono je to pravda, že jste se zcvok,“ stačil ještě na ústupu ucedit.

Abner Marsh hrozně dlouho seděl u stolu, jídlo nechal nedotčené, díval se do prázdna, na obličeji se mu usazoval zachmuřený a chladný výraz. Po chvíli se nesměle přišoural číšník. „Vám kachnička nechutná, pane kapitáne?“

Marsh se podíval dolů. Kachna trochu vychladla. Začala se na ní dělat vrstva studeného tuku. „Nemám už hlad,“ řekl.

Odstrčil talíř, zaplatil, odešel.

Celý následující týden procházel účetnictví a sčítal dluhy. Pak si zavolal Karla Framma. „Je to k ničemu, sakra,“ povídá mu. „Teď už nikdy nebude závodit se Zatměním, i kdybysme ji našli, a my ji nenajdeme. Jsem z toho hledání utahanej. Vezmu Reynoldsovou nahoru na Missouri, Karle. Musím vydělat nějaký peníze.“

Framm se na něj vyčítavě podíval. „Na Missouri nemám papíry.“

„Já vím. Nechám tě jít. Stejně si zasloužíš lepší loď, než je Reynoldska.“

Karl Framm popotahoval z dýmky a neříkal nic. Marsh se mu nedokázal podívat do očí. Probíral se v papírech.

„Zaplatím ti všecko, co ti dlužím,“ slíbil.

Framm přikývl a chystal se k odchodu. U dveří se zastavil. „Jestli seženu flek,“ oznámil, „budu hledat dál. A jestli ji najdu, dozvíš se to.“

„Nenajdeš,“ na to Marsh malátně. Framm pak zavřel dveře a odešel z jeho parníku i z jeho života. A Abner Marsh zůstal sám, jako byl vždycky. Už kromě něj nezbyl nikdo, kdo by se pamatoval na Sen Ockerwee a Joshuův bílý oblek či na to peklo, které vábilo za očima Damona Juliana. To vše teď bylo živé jen proto, že si to Marsh pamatoval, a Marsh měl sto chutí zapomenout.

Roky ubíhaly.

Na Missouri začala Eli Reynoldsová vydělávat. Plavila se tam skoro rok, Marsh jí velel a dřel se a staral se o náklad a cestující a účetní knihy. Hned za první dvě štreky vydělal dost peněz, aby zaplatil tři čtvrtiny svých nemalých dluhů.

Mohl i zbohatnout, kdyby se proti němu nespikly události ve velkém světě. Lincolnovo zvolení (Marsh pro něj hlasoval, ačkoli to byl republikán), odtržení Jihu, vypálení Fort Sumteru. Jak se krveprolití stále blížilo, myslel Marsh na to, co říkal Joshua York: že i tomuhle národu sedí rudá žízeň za krkem a jen krev ji uhasí.

A když bylo po všem, Marsh zatrpkle přemítal, že té krve bylo potřeba opravdu spousty. O válce nebo o svých zážitcích v ní mluvíval málokdy, často se rozčiloval na ty, kdo pořád znovu a znovu prožívali bitvy. „No tak byla válka,“ rozkřikoval se, „a vyhráli jsme. Teď je po všem, tak nevidím důvod o tom donekonečna žvanit, jako by to bylo něco, na co může bejt člověk hrdej. Byla z toho jediná dobrá věc, že to skoncovalo s otroctvím. Na ten vostatek kašlu.

Krucinál, zastřelit člověka, jak se s tím může někdo vytahovat!“ Marsh se v prvních letech války vrátil s Eli Reynoldsovou na horní tok Mississippi, vozil vojáky na jih ze St. Paul, Wisconsinu a Iowy. Později sloužil na dělovém člunu Unie a účastnil se několika bitev na řece.

Karl Framm bojoval na řece také. Marsh se doslechl, že padl při bojích u Vicksburgu, ale nikdy se to nedozvěděl jistě.

Když nastal mír, Marsh se vrátil do St. Louis a pendloval s Eli Reynoldsovou po horním toku Mississippi. Nakrátko utvořil sdružení s majiteli a zároveň kapitány čtyř konkurenčních lodí, čímž vznikla paroplavební společnost s pravidelnými plavebními rozpisy, aby mohla účinněji soupeřit s většími firmami, které obchod na horním toku ovládaly. Jenže všichni byli cílevědomí, tvrdohlaví chlapi, takže po půl roce hádek a vztekání se sdružení rozpustili.

Tou dobou už Abner Marsh zjistil, že tak jako tak jej paroplavba přestává bavit. Řeka se kdovíproč změnila. Po válce na ní podle všeho nebyla ani třetina parníků, než jak to bývalo před ní, a přitom konkurence byla ostřejší, protože čím dál větší a větší podíl na kšeftu zabíraly železnice. Když jste se teď doplavili do St. Louis, na místech, kde se svého času tlačily parníky v délce div ne dvou kilometrů, jste jich našli snad tak desítku. A v poválečných letech došlo i k dalším změnám. Skoro všude kromě těch nejdivočejších úseků kolem Missouri bylo dřevo vytlačeno uhlím. Přišli federální úředníci a přinesli závazná pravidla a zákony, začaly bezpečnostní prohlídky lodí, sestavovaly se rejstříky a tak všelijak, dokonce došlo k pokusům zakázat závody.

Změnili se i lodníci. Většina lidí, které Marsh znával, byla už po smrti nebo na odpočinku, ti, kdo zaujali jejich místa, byli cizí lidé s cizími způsoby. Ze starých, vychloubačných, sprosťáckých, rozhazovačných a nezkrotných lidí od řeky, kteří se poplácávali po zádech, celou noc všem poroučeli panáky a vykládali okaté lži, se stal vymírající druh.

Dokonce i Natchez pod kopcem se stal jen stínem své někdejší slávy, aspoň se Marsh doslechl, že je teď skoro tak usedlý, jako město nahoře na útesu s úpravnými vilami, které mají svá nóbl jména.

Jedné noci v květnu 1868, více než pět let poté, co naposledy spatřil Joshuu Yorka a Sen Ockerwee, se Abner Marsh šel projít po přístavišti. Vzpomínal na tu noc, kdy se s Joshuou potkali poprvé, a kráčel po stejném molu – tehdy se sem parníky sotva namačkaly, ty veliké, nádherné, hrdé bočněkolesové lodi a odolné malé zádokolesáky, staré i nové, a mezi nimi bylo i Zatmění, pěkně uvázané k přístavnímu člunu. Teď je i ze Zatmění přístavní člun a řeka je plná kluků, co si říkají kotláři a účetní a kormidelničtí učni, ale kteří tu loď jaktěživi neviděli. A přístaviště je skoro prázdné. Marsh se zastavil a počítal. Pět lodí. Šest, když do toho pojme i Eli Reynoldsovou. Byla už tak stará, že se ji Marsh trochu bál vůbec brát na řeku. Sakra, určitě z ní je nejstarší parník na světě, říkal si, a má nejstaršího kapitána, a ona i on jsou stejně utahaní.

Na Slávu republiky zrovna nakládali. Byl to veliký, nový bočněkolesový parník, který loni postavili v nějakých loděnicích v Pittsburghu. Prý je sto pět metrů dlouhý, takže teď, když Zatmění i Sen Ockerwee zmizely a byly zapomenuty, je největší na řece. A je taky velkolepý. Marsh si Slávu prohlédl nejmíň desetkrát a jednou si zašel i na její palubu. Kormidelna byla samé zdobné vyřezávání a měla na vršku pěknou kupoli, malby a sklo a vyleštěné dřevo a koberce uvnitř lodi byly dost pěkné, aby mu to lámalo srdce.

Údajně to byla nejvybranější, nejhezčí parní loď, před jejímž přepychem se všechny ostatní můžou jen červenat. Ale Marsh se doslechl, že není nijak zvlášť rychlá a že prý děsivým tempem prodělává. Stál u ní s rukama založenýma na prsou, v přísném černém kabátě vypadal nevrle a stroze, díval se, jak se činí nakladači. Byli to černoši, do posledního. To je další změna. Všichni nakladači na řece jsou teď černoši. Přistěhovalci, kteří před válkou dělali jako nakladači a topiči a lodníci, někam zmizeli, Marsh netušil kam, a jejich místa zaujali osvobození otroci.

Nakladači si při práci zpívali. Popěvek byl tlumený a melancholický. Noc je tmavá, dlouhý je den, zpívali. A my jsme se rozešli s domovem. Plačte, bratři, plačte. Marsh ten popěvek znal. Měl ještě druhý verš a ten zněl takhle: Noc je pryč, skončil i den, my teď k domovu pojedeni. Křičte, bratři, křičte. Tenhle verš teď ale nezpívali. Nebudou ho zpívat, když jsou v noci na poloprázdném přístavišti parníků a nakládají loď, která je zbrusu nová a jako ze škatulky, a přesto si na sebe nedokáže vydělat. Abner Marsh se na ně díval, poslouchal a měl pocit, jako by celá řeka umírala a on s ní. Už si prožil tolik tmavých nocí a dlouhých dnů, že mu to vystačí pro zbytek pozemské pouti, a už ani neměl jistotu, že vůbec má nějaký domov.

Pomaličku se od přístaviště vracel k hotelu. Druhý den rozpustil důstojníky i posádku, ukončil činnost firmy a nabídl Eli Reynoldsovou k prodeji.

Vzal si všechny peníze, které měl, nadobro opustil St.

Louis a koupil si domek ve svém rodišti, v Galeně, na dohled od řeky. Jenomže ta řeka se už nejmenovala Ockerwee. Prostě se sebrali a přejmenovali ji na řeku Galena, už před roky, a teď jí tak říkali všichni. Lidi tvrdili, že to nové jméno vzbuzuje lepší představy. Abner Marsh jí dál říkal Ockerwee, jako když byl kluk.

V Galeně toho neměl moc na práci. Četl hodně novin. To si odnesl jako zvyk z těch dob, kdy pátral po Joshuovi, a pořád ho bavilo sledovat rychlé lodi a porovnávat jejich časy. Pořád jich ještě pár bylo. V roce 1866 v New Albany postavili Roberta E. Leeho a to byly pěkně svižné necky.

Divoch Bob Lee, tak té lodi říkali někteří lodníci, nebo ještě kratčeji Divej Bob. A v roce 1869 pak kapitán Tom Leathers, chlap tak drsný a protivný a sprostý, jak si kapitána račte představovat, spustil na vodu nový Natchez, toho jména už šestý. Leathers dával všem svým lodím jméno Natchez. Nový Natchez byl rychlejší než kterýkoli z těch předchozích, aspoň podle novin. Protínal vodu jako nůž a Leathers se po celém povodí nehorázně vytahoval, jak to kapitánovi Johnu Cannonovi s tím jeho Divochem Bobem natře. Noviny toho byly plné. Dokonce i tady nahoře v Illinois bylo cítit, že závod se blíží, a navíc závod, o jakém se asi bude mluvit roky. „Sakra, u toho bych moc rád byl,“

řekl jednoho dne ženě, kterou si platil, aby mu v domě uklízela. „Ale ani jedna z nich by proti Zatmění neměla šanci, to ti povídám.“

„Obě maj lepší časy než to tvoje Zatmění,“ prohlásila.

Ráda ho popichovala a už si to mohla dovolit.

Marsh si odfrkl. „To nic neznamená. Řeka je teď kratší.

Zkracuje se rok co rok. Za chvíli se bude moct chodit ze St.

Louis do New Orleansu pěšky.“

Marsh ale nečetl jen noviny. Díky Joshuovi si přece jen vypěstoval zálibu v poezii – sakra, že zrovna v básničkách…

– a sem tam nakoukl i do románu. Kromě toho začal vyřezávat ze dřeva a po paměti si vyrobil podrobné modely svých parníků. Pěkně je i namaloval a vůbec, a vyrobil je všechny ve stejném měřítku, takže když jste si je narovnali vedle sebe, bylo jasně vidět, jak byly velké. „Tohle byla moje Elizabeth A.,“ hlásil hrdě hospodyni toho dne, kdy dokončil šestý a největší model. „Moc pěknějších lodí na řece nebylo, to teda ne. Nebejt toho mizernýho ledu, trhala by rekordy. Však vidíš, jak byla veliká, přes devadesát metrů. Podívej, jak mrňavej vedle ní vypadá tady můj starej Nick Perrot.“ Ukázal na něj. „A tohle je Krásná Ockerwee a tady Dunleith – ten měl fůru potíží s kotlem na levoboku, fakt fůru potíží… a ta vedle, to je zas moje Mary Clarková.

Tý vybuch kotel.“ Marsh potřásl hlavou. „Hodně lidí to zabilo. Možná to byla moje chyba, nevím. Někdy na to myslím. A ta malá na konci je Eli Reynoldsová. Žádná nádhera, ale byla to vodolná stará dáma, pevná jak houžev.

Vzala, co jsem jí moh dát, i vo moc víc, a vždycky měla dost páry a kolesa roztočila. Jestlipak víš, jak dlouho mi vydržela, ta stará, prťavá šereda?“

„Nevím,“ odsekla hospodyně. „Ale neměl jsi ještě jednu loď? Takovou fakt nóbl? Povídá se…“

„Krucinál, co je mi po tom, co se povídá. Ale jo, měl jsem ještě jednu loď. Sen Ockerwee. Pojmenoval jsem ji po řece.“

Hospodyně si nevychovaně odfrkla. „To se pak má člověk divit, že se sem nikdo nehrnul. Takový pitomý jméno. Proč jí vůbec neříkáš správně? Je to teďka Galena.“

Abner Marsh máchl rukou. „Sakra, měnit řece jméno, to je největší kravina, o jaký jsem slyšel, hergot. Co se mě tejče, je to pořád řeka Ockerwee a Ockerwee to taky zůstane, ať si ten vůl starosta říká co chce.“ Zakabonil se.

„A ty si taky říkej, co chceš. Navíc jak to nechali zanést bahnem… za chvíli z toho nebude řeka Galena, ale potok Galena!“

„To jsou mi výrazy. Člověk by řek, že chlap, kterej čte básničky, bude mluvit slušně.“

„Nestarej se, jak mi zobák narost,“ doporučil jí Marsh.

„A ne abys vo těch básničkách kvákala někde ve městě, rozumíš? Znal jsem jednoho, co měl poezii rád, a jenom proto ty knížky mám. Tak přestaň strkat nos, kam nemáš, a hlavně se starej, abych na parníkách neměl prach.“

„Ale jo. A uděláš i model tamté lodi, co myslíš? Toho Snu Ockerwee?“

Marsh se uvelebil ve velikém čalouněném ušáku a zamračil se. „Ne,“ rozhodl se. „Ne, neudělám. Na tu loď chci radši zapomenout. Pořádně to opraš a přestaň mě otravovat tím svým vyptáváním.“ Vzal si noviny a ponořil se do četby o Natchezu a Leathersových posledních vychloubačných prohlášeních.

Jeho dům měl na jižní straně vysokou, kulatou věžičku.

Večer tam Marsh často chodíval se sklenkou vína nebo hrnkem kávy, někdy i s porcí koláče. Od války už nejídal tolik jako dřív. Jako by mu už tolik nechutnalo. Pořád byl chlap jako hora, ale oproti dobám stráveným s Joshuou na Snu Ockerwee shodil snad třicet kilo. Kůže na něm všude visela, jako by si ji koupil o pár čísel větší a čekal, kdy se srazí. Velké laloky kůže měl i pod bradou. „Jsem vod toho ještě škaredější než dřív,“ vrčíval na sebe, když se díval do zrcadla.

Z okénka ve vížce měl Marsh výhled na řeku. Trávil tam hodně večerů, četl, popíjel, vyhlížel na řeku. Byla za měsíčních nocí krásná, hrnula se kolem něj dál a dál, jako to dělala, než se narodil, a jako to bude dělat, až on bude po smrti a pod drnem. Při pohledu na ni cítil Marsh klid v duši a ten pocit si s láskou ochraňoval. Jinak si totiž většinou připadal unavený a melancholický. Přečetl si báseň od Keatse, kde se říkalo, že není nic tak smutného, jako když něco krásného umírá, a někdy mu připadalo, jako by se vytrácely všechny pěkné věci, co jich na tom mizerném světě je. Kromě toho byl osamělý. Byl tolik let na řece, že mu v Galeně nezbyli žádní skuteční přátelé. Nechodily k němu žádné návštěvy, málokdy mluvil s někým jiným než s tou zatracenou, otravnou hospodyní. Ta ho vůbec dost soužila, ale ve skutečnosti mu to bylo jedno; vlastně mu nezbylo nic jiného, nad čím by mu vřela krev. Někdy si myslíval, že jeho život je u konce, pak zuřil a rudl. Pořád mu zbylo tolik nedodělků, zatraceně, tolik toho za sebou nechal v půlce díla… jenže nemohl popírat, že stárne. Tu starou hikorovou špacírku nosíval, aby s ní mohl máchat a protože to byla móda. Teď měl drahou hůl se zlatou rukojetí, aby se mu líp chodilo. A měl vrásky kolem očí a dokonce i mezi bradavicemi a na hřbetu levé ruky se mu udělal takový divný hnědý flek. Někdy si ho prohlížel a divil se, kde se tam vzal. Nikdy si ho nevšiml. Pak zaklel a vzal si noviny nebo knihu.

Marsh zrovna seděl v salonu a četl si knihu od pana Dickense o jeho cestách po řece a po Americe, když mu hospodyně přinesla dopis. Překvapeně zabručel, praštil Dickensovou knihou a utrousil pod fousy: „Zatracenej Anglán, nejradši bych ho do tý řeky shodil.“ Vzal si dopis, rozerval ho a obálku nechal padnout na zem. Už jen to, že mu někdo píše, byla vzácnost, ale tenhle dopis byl ještě podivnější. Adresa zněla na Ockerweeskou říční přepravní společnost v St. Louis, až odtud jej poslali do Galeny. Abner Marsh rozložil šustivý, zažloutlý papír a najednou úžasem jen sykl.

Na ten starý dopisní papír se dobře pamatoval. Asi před třinácti lety si jej dal natisknout a pak jej dal vložit do zásuvek ve stolcích všech kajut svého parníku. Nahoře byla pěkná,

tužkou

stínovaná

perokresba

báječného

bočněkolesového parníku, pod tím bylo zdobnými písmeny samá kudrlinka napsáno SEN OCKERWEE. A znal i rukopis, znal to elegantní, vláčné písmo. Dopis byl krátký.

Milý Abnere!

Už jsem se rozhodl.

Pokud jsi zdráv a ochoten, v co nejkratším čase mne vyhledej v New Orleansu. Najdeš mě U zeleného stromu v Gallatinově ulici.

Joshua

„Kruci himl hergot!“ zanadával Marsh. „To si ten blázen mizerná myslí, že po všech těch letech mi prostě pošle jeden pitomej dopis a já pomažu jako trouba až někam do New Orleansu? A nenapsal ani slovo na vysvětlenou! Kdo si sakra myslí, že je?“

„To já teda nevím!“ upozornila hospodyně.

Abner Marsh už byl na nohou. „Ženská, kam jsi mi hergot fix zahrabala ten můj bílej kabát?“ hulákal.

Kapitola třicátá první

New Orleans, květen 1870

V noci vypadala Gallatinova ulice jako hlavní třída pekel; tak si to Abner Marsh pomyslel, ale spěchal dál. Ulici lemovaly samé tančírny, bary a bordely, všechny plné lidí, špinavé a uřvané, na chodnících se jen hemžili ožralové a kurvy a kapsáři. Jak šel, šlapky na něj vyzývavě a posměšně volaly, a když si jich nevšímal, začaly si ho dobírat. Zarostlí chlapi se studenýma očima, s noži a boxery si jej s nepokrytým pohrdáním měřili, takže Marsh zalitoval, že vypadá tak blahobytně a tak zatraceně staře. Přešel přes ulici, aby se vyhnul partě mužů, kteří stáli před tančírnou s klacky z virginského dubu v rukou, a ocitl se rovnou před tančírnou U zeleného stromu.

Byla to dupárna jako každá jiná, pajzl mezi spoustou jiných pajzlů. Marsh se procpal dovnitř. Tam bylo těsno, zakouřeno a šero. V modravém oparu se mírně mimo rytmus hlučné a laciné muziky šouraly tančící páry. Jeden chlap, takový podsaditý, neoholený klacek v červené flanelové košili, se po parketu potácel s partnerkou, která vypadala, jako že je v bezvědomí. Držel ji na nohou, vláčel sem tam a přes tenké kalikové šaty jí mačkal ňadro. Ostatní tanečníci si jich vůbec nevšímali. Všechny zdejší ženy byly typické holky z tančíren, na sobě měly vyšisované kalikové šaty a rozedrané střevíce. Marsh se díval dál a muž v červené košili zakopl, upustil partnerku, a když se na ni i zhroutil, ozval se hýkavý smích. On zanadával, vrávoravě vstával, žena ležela rozvalená jako panák. Když už smích slábl, chlap se předklonil, chytil ji za předek šatů a zatáhl. Látka se roztrhla, on ji uškubl, odhodil a zubil se na celé kolo. Dívka pod šaty neměla nic, jen na jednom bílém, masitém stehně měla červený podvazek a pod ním zastrčenou krátkou dýku.

Její jílec byl růžový a měl tvar srdíčka. Chlap v červené košili si už rozepínal kalhoty, ale přikročili k němu dva vyhazovači, každý z jedné strany. Byli to urostlí chlapíci s brunátnými tvářemi, na rukou měli boxery a třímali silné dřevěné palice. „Vem si ji nahoru,“ zavrčel jeden z nich.

Muž v červené košili nejdřív nadával jako špaček, ale nakonec si hodil ženu na rameno a doprovázen další salvou smíchu se potácel skrz oblaka kouře.

„Chcete si zatancovat, pane?“ uslyšel Marsh zadrmolení.

Otočil se a zamračil se. Ta ženská určitě vážila tolik, co on sám. Byla moučně bílá a nahá jako palec, měla na sobě jenom kožený pásek, na kterém visely dva nože. Usmála se a pohladila Marshe po tváři, načež se honem otočil a prodíral se davem. Obešel si sál a snažil se najít Joshuu. V

jednom obzvlášť hlučném koutě se chlapi mačkali kolem dřevěné krabice, krkali, nadávali a dívali se na krysí zápasy.

Kolem baru stáli další, hustě namačkaní, skoro všichni měli nějakou zbraň a dívali se nasupeně. Marsh cedil omluvy a pak se protáhl kolem neduživého maníka, který měl kolem pasu uvázanou škrticí šňůru a zapáleně debatoval s mrňousem vyzbrojeným dvěma pistolemi. Muž se škrtidlem se odmlčel a nepříjemně si Marshe prohlížel, druhý ale něco zařval a zatáhl ho zase do hovoru. „Whisku,“ poručil si Marsh a opřel se o barpult.

„Zdejší whisky by ti propálila díru do žaludku, Abnere,“

varoval jej barman klidně, ale přesto jeho tichý hlas lomozem pronikl. Abneru Marshovi klesla brada. Muž za pultem se na něj usmíval, na sobě měl hrubě tkané plandavé kalhoty stažené provazem, bílou košili umatlanou tak, že byla skoro černá, a černou vestu. Tvář ale byla stále taková jako před třinácti lety, bledá a bez vrásek, orámovaná těmi rovnými plavými vlasy, teď trošku pocuchanými. Yorkovy šedé oči jako by v šeru tančírny zářily vlastním světlem.

Joshua napřáhl přes bar ruku a plácl Marshe po paži. „Pojď nahoru,“ vyzval jej naléhavě, „ať si promluvíme v klidu.“

Když obcházel bar, druhý barman se na něj upřeně podíval, pak odkudsi přiběhl šlachovitý mužíček s pohublým ksichtem a v tmavém obleku. „Kam sakra deš?“

vztekal se. „Koukej zpátky a vobsluhovat!“

„Dávám výpověď,“ ohlásil mu Joshua.

„Výpověď? Chceš, abych ti nechal vykuchat panděro?“

„To že byste udělal?“ na to Joshua. Čekal, rozhlížel se po náhle ztichlém sále a všechny jako by pohledem vyzýval.

Nikdo se nepohnul. „Pokud byste někdo měl chuť to zkusit, jsem s přítelem nahoře,“ oznámil půltuctů vyhazovačů, kteří podpírali bar. Pak vzal Marshe za loket a vedl jej skrz tanečníky k úzkému zadnímu schodišti. Nahoře byla chodba osvětlená jedinou poblikávající petrolejkou a dál pak několik pokojů. Zpoza dveří se ozývaly zvuky, samé hekání a sténání. Další dveře byly otevřené a v nich ležel nějaký muž, půl těla vevnitř, půl na chodbě. Marsh ho překročil a všiml si, že to je ten červenokošilatý, co ho viděl dole. „Co se mu kurva stalo?“ zeptal se nahlas.

Joshua York pokrčil rameny. „Bridget se nejspíš probrala, dala mu ránu palicí a okradla ho. Je to prostě zlatíčko. Myslím, že tím svým nožíčkem zabila nejméně čtyři muže. Dělá si do toho srdíčka zářezy.“ Zašklebil se.

„Pokud jde o krvelačnost, Abnere, má se tvůj lid od toho mého věru málo co učit.“

Joshua otevřel dveře prázdného pokoje. „Prosím.“ Pak za nimi zavřel, jenom ještě zesílil světlo jedné lampy.

Marsh ztěžka dopadl na postel. „Zatraceně,“ postěžoval si. „Tos mě teda dotáh na pěkný místo, Joshuo. Tady je to horší než v Natchezu pod kopcem před dvaceti, třiceti rokama. Ať mě trefí šlak, jestli jsem kdy čekal, že tě najdu na takovým místě.“

Joshua York se usmál a posadil se do starého, odrbaného křesílka. „Zrovna tak by to nenapadlo Juliana a Mrzouta Billyho. A to je hlavní. Vím jistě, že po mně pátrají. Ale i kdyby je napadlo prohledávat Gallatinovu ulici, bylo by to obtížné. Julian natolik vypadá na boháče, že by ho brzy přepadli, a Mrzouta Billyho tu zase od vidění znají. Odvedl odtud až moc žen, které se už nikdy nevrátily. Jen dnes večer jsou U zeleného stromu nejméně dva muži, kteří by ho zabili na potkání. A ulice patří Bratrstvu virginského dubu.

Ti hoši by Billyho umlátili jen pro zábavu, leda by se rozhodli mu pomoct.“ Pokrčil rameny. „Do Gallatinovy ulice nechodí ani policisté. Jsem tu ve větším bezpečí než kde jinde a na téhle ulici moje noční zvyky nevzbuzují pražádnou pozornost. Jsou tu běžné.“

„Nech to bejt,“ máchl Marsh rukou. „Poslal jsi mi dopis.

Že ses rozhodnul. Ty víš, proč jsem přijel, ale já si nejsem jistej, proč jsi pro mě vzkázal. Asi bys mi to teda měl povědět.“

„Ani nevím, kde mám začít. Uteklo hodně času, Abnere.“

„Pro nás pro oba,“ řekl Marsh chraplavě. Pak tón jeho hlasu změkl. „Hledal jsem tě, Joshuo. Po tolika let, že je sakra radši ani nechci počítat, jsem se snažil najít tebe i ten svůj parník. Jenomže čím víc je tý zatracený řeky, tím míň bylo času a peněz.“

„Abnere,“ prohlásil York, „i kdybys měl všechen čas a všechny peníze, co jich na světě je, na řece bys nás nenašel.

Posledních třináct let strávil Sen Ockerwee na souši. Loď je schovaná u starých nádrží na indigo u plantáže, která patří Julianovi, asi pět set metrů od bayou, ale je dosti důkladně zamaskovaná.“

„Jak jste sakra dokázali…“

„Bylo to moje dílo. Nech mě začít od počátku, povím ti o tom.“ Vzdychl si. „Musím se vrátit o třináct let zpátky, do té noci, kdy jsem od tebe odešel.“

„Pamatuju se.“

„Šel jsem proti proudu řeky tak rychle, jak jsem jen dokázal,“ začal Joshua. „Chtěl jsem se vrátit, měl jsem strach, aby mě nedostihla rudá žízeň. Cesta byla obtížná, ale ke Snu Ockerwee jsem se dostal už druhé noci po odchodu.

Loď se přesunula jen o málo. Stála nyní daleko od břehu, tmavá voda se kolem ní hnala z obou stran. Když jsem tam dorazil, byla chladná, mlhavá noc a loď byla naprosto nehybná a temná. Žádný kouř, žádná pára, nikde ani náznak plamene, byla tak ztichlá, že jsem ji v mlze málem přehlédl.

Nechtěl jsem se vrátit, ale věděl jsem, že musím. Doplaval jsem k ní.“ Na chvilenku zaváhal. „Abnere, ty víš, jaký jsem vedl život. Viděl jsem a spáchal jsem mnoho strašlivých věcí. Ale nic mne nepřipravilo na ten parník a na to, v jakém stavu jsem jej našel. Nic.“

Marshův obličej ztvrdl. „Dál.“

„Kdysi jsem ti vykládal, že Damon Julian je podle mne šílený.“

„Na to si pamatuju.“

„Šílený a bezstarostný a plný snů o smrti,“ pokračoval Joshua. „A prokázal to. Ano, opravdu to prokázal. Když jsem vylezl na palubu, na celém parníku panovalo mrtvolné ticho. Žádný zvuk, žádný pohyb, jen řeka se valila kolem.

Potuloval jsem se po lodi nikým nerušen.“ Oči upíral na Abnera Marshe, ale měl v nich vzdálený, skelný výraz, jako by viděly cosi jiného, co budou vidět už provždy. Odmlčel se.

„Řekni mi to, Joshuo,“ vyzval jej Marsh.

Yorkovy rty se pevně stiskly. „Byla to jatka, Abnere.“

Nechal to prosté prohlášení chvilku viset ve vzduchu, teprve pak pokračoval dál. „Mrtvoly byly všude. Všude. A nebyly nedotčené. Šel jsem po hlavní palubě a nacházel mrtvoly…

mezi nákladem i vzadu u motorů. Válely se tam… paže, nohy, jiné části těl. Rozervané. Utržené. Otroci, ti topiči, které koupil Billy, byli většinou stále v řetězech, mrtví, s rozervanými hrdly. Strojník visel nohama vzhůru nad válcem motoru a byl rozpáraný, takže… krvácel dolů, jako kdyby měla krev nahradit olej.“ Joshua mírně a zachmuřeně potřásl hlavou. „Kolik jen těch mrtvol bylo, Abnere.

Nedokážeš si to představit. A jak byly rozervané, samá groteskní znetvoření. Na loď se plazila mlha, takže jsem hned neviděl všechno. Šel jsem, toulal jsem se sem a tam, ty věci se přede mnou náhle vynořovaly tam, kde předtím byly jen nejasné stíny a pohyblivá rouška mlhy. A já jsem se vždycky podíval na novou hrůzu, kterou mi mlha předvedla, a šel jsem dál, a stačily dva tři kroky, aby se páry znovu rozestoupily a odhalily něco ještě ohavnějšího.

Konečně, do hloubi duše znechucený a naplněný hněvem, který ve mně pálil jako horečka, jsem vyšel po velkém schodišti na kotelní palubu. V salonu… stejný obrázek. Mrtvoly, kusy mrtvol. Bylo prolito tolik krve, až jí byl koberec nasáklý a vydržel tak do mého příchodu. Všude jsem nacházel známky zápasu. Desítky zrcadel byly roztříštěny, rozbité byly i dvoje nebo troje dveře do kajut, stoly byly zpřevrácené. Na jednom, který stát vydržel, ležela lidská hlava na stříbrném podnosu. Nikdy jsem nezažil tolik hrůz jako tehdy, když jsem prošel salonem, když jsem urazil těch úděsných pár desítek metrů. Ve tmě a v mlze se nic nehýbalo. Nic nežilo. Apaticky jsem přecházel sem a tam, nevěděl jsem, co dělat. Zastavil jsem se před chladičem vody, tím velikým, postříbřeným a zdobným chladičem vody, který jsi dal postavit na přední konec salonu. Měl jsem úplně sucho v krku. Vzal jsem si jeden ze stříbrných pohárků a otočil jsem kohoutem. Voda… začala vytékat pomalu, Abnere. Velice pomalu. I ve tmě, která v salonu panovala, jsem viděl, že je černá a lepkavá. Napůl…

sražená.

Stál jsem tam s pohárkem v ruce, slepě jsem se rozhlížel, nadechoval jsem ten pach… pach, vlastně jsem se o tom ani nezmínil, ale pach byl děsivý… jistě si to dokážeš představit. Stál jsem uprostřed toho všeho a sledoval jsem ten mučivě pomalý pramínek vytékající z chladiče na vodu.

Měl jsem pocit, jako bych se dusil. Hrůzou, pobouřením…

cítil jsem, jak to vše ve mně sílí. Odhodil jsem pohárek přes celou místnost a zařval jsem.

Pak se ozvaly zvuky. Šeptání, dusání, prosby, kvílení, výhružky. Hlasy, Abnere, hlasy živých lidí. Rozhlédl jsem se a bylo mi ještě hůř, ještě víc jsem zuřil. Přinejmenším desítku dveří do kajut zatloukli prkny a hřebíky a lidi uvěznili uvnitř. Pochopil jsem, že tam čekají na tuhle noc, anebo na tu příští. Julianova živá spíž. Začal jsem se chvět.

Došel jsem k nejbližším dveřím a začal jsem rvát prkna, kterými byly zatlučené. Hřebíky povolovaly s hlučnými zvuky, skoro podobnými výkřikům umírajícího. Pořád jsem se ještě dřel s těmi dveřmi, když on se ozval: ‚Drahý Joshuo, s tím musíš přestat. Drahý, ztracený Joshuo, vrať se k nám.‘

Otočil jsem se a oni tam stáli. Julian se na mě usmíval, Mrzout Billy mu stál po boku, a také ostatní, všichni ostatní, i moji vlastní, Simon, Smith a Brown, všichni, kdo zbyli…

dívali se na mě. Rozeřval jsem se na ně, vztekle a nesouvisle. Byl to můj lid, a přesto tohle spáchali. Abnere, byl jsem naplněn tak hrozným odporem…

Později, až o celé dny později jsem si vyslechl celý příběh a změřil jsem plnou hloubku Julianova šílenství.

Snad to svým způsobem byla i moje chyba. Tím, že jsem zachránil tebe a pana Framma, zavinil jsem smrt více než stovky nevinných pasažérů.“

Abner Marsh si odfrkl. „Nesmysl. Ať se stalo, co se stalo, udělal to Julian a ten za to taky odpovídá. Tys tam ani nebyl, tak se z toho neobviňuj, slyšíš mě?“

V Joshuových šedých očích se usadil znepokojený výraz.

„Právě to jsem si sám říkal mnohokrát,“ prohlásil. „Když dovolíš, dovyprávím to. Té noci se Julian probudil a zjistil, že jsme pryč. Zuřil. Vztekal se. Ba více, tahle slova jsou uboze chabá a nedokážou jeho běsnění popsat. Snad se v něm po všech těch stoletích probudila i rudá žízeň. Navíc mu jistě připadalo, jako by zkáza byla nablízku.

Kormidelníci zmizeli a parník nemohl bez kormidelníka odplout. A určitě vytušil, že máš v úmyslu se vrátit, napadnout jej za dne a zničit. Nemohl uhodnout, že místo toho se vrátím já, abych je zachránil. Moje zrada a Valeriin útěk jej bezpochyby naplnily strachem a nejistotou nad tím, co bude dál. Přestal se ovládat. Byl krevním pánem, a přesto jsme se mu vzepřeli. Za celé dějiny lidu noci se nic podobného ještě nestalo. Podle mne si té úděsné noci Damon Julian myslel, že už vidí tu smrt, po které zároveň prahne i které se děsí.

Posléze jsem se dozvěděl, že Mrzout Billy naléhal, ať vystoupí na břeh, rozdělí se, jdou pěšky po zemi a sejdou se zase v Natchezu nebo v New Orleansu nebo někde jinde. To by bývalo bylo rozumné. Jenže Julianovi na rozumu nesešlo.

Právě vešel do salonu, v očích mu zuřilo šílenství, a nějaký pasažér k němu přistoupil a začal si stěžovat, že parník má hrozné zpoždění a že celý den se ani nehnuli z místa. „Aha,“

opáčil Julian, „tak to s ním musíme okamžitě pohnout.“

Zavedl loď dál na řeku, aby se nikdo nemohl dostat na břeh.

Nato se vrátil do salonu, kde cestující už večeřeli, přistoupil k tomu, co si stěžoval, a přímo přede všemi jej zabil.

Pak začal masakr. Lidé samozřejmě křičeli a utíkali a schovávali se a zamykali se v kajutách. Nebylo ale kam utéct. A Julian použil svou moc, svůj hlas a pohled, a pobídl své druhy, aby zabíjeli. Pokud vím, Sen Ockerwee měl tu noc na palubě asi tak sto třicet cestujících, proti nimž stálo zhruba dvacet našich – některé hnala žízeň, jiné donutil Julian. V takové chvíli umí být žízeň strašlivá. Je jako horečnatý sen, který přeskakuje z jednoho na druhého, až všichni zahoří. A Mrzout Billy přiměl muže, které najal v Natchezu pod kopcem, aby při boji pomáhali také.

Napovídal jim, že to je součást plánu, že okradou a pobijí cestující, že dostanou podíl na kořisti. A když se nakonec lidé noci pustili i do svých lidských přisluhovačů, bylo už pozdě.

Dělo se to právě v době, kdy jsme si my dva povídali, Abnere. Křik, vraždění, Julianovy divoké smrtelné křeče.

Nebylo úplně po jeho. Cestující se bránili. Dozvěděl jsem se, že v podstatě všichni lidé noci utrpěli zranění, i když pak se samozřejmě uzdravili. Vincent Thibault byl zasažen ranou z pistole do oka a zemřel. Katherine dva požárníci chytili a hodili ji do jednoho z topenišť. Uhořela dřív, než stačili Kurt s Alanem zasáhnout. Takže dva z našich zemřeli. Dva z mých lidí a více než sto z tvých. Kdo přežil, toho zavřeli do zatlučených kajut.

Když bylo po všem, Julian si sedl a čekal. Ostatní šíleli strachem a rádi by uprchli, ale Julian to nedovolil. Myslím, že čekal, kdy jej lidé najdou. Prý mluvil o tobě, Abnere.“

„O mně?“ zhrozil se Marsh.

„Prý ti slíbil, že na celé řece se na tvůj Sen Ockerwee jen tak nezapomene. Smál se a říkal, že tenhle slib poctivě splnil.“

V Abneru Marshovi se divoce vzedmul vztek, který vyšel ven jako zuřivé odfrknutí. „Zatracenej hajzl mizernej!“

řekl potom, ale podivně tiše.

„Takhle se to vše stalo,“ vzdychl si Joshua York. „Když jsem se ale tehdy v noci vrátil na Sen Ockerwee, nic z toho jsem nevěděl. Věděl jsem jen to, co jsem viděl na vlastní oči, co jsem cítil, co jsem se dohadoval a domýšlel. A zuřil jsem, Abnere, zuřil jsem. Rval jsem ta prkna a najednou přišel Julian a já jsem na něj náhle řval, nesouvisle jsem hulákal. Chtěl jsem pomstu. Tak strašlivě, jako jsem tehdy toužil jej zabít, jsem nikdy netoužil zabít nikoho. Chtěl jsem mu rozervat ten bledý krček a ochutnat tu jeho odpornou krev! Jak jsem zuřil… ne, tady jsou všechna slova marná!

Julian si počkal, až přestanu řvát, načež potichu řekl: ‚Ještě zbývají dvě prkna, Joshuo. Odtrhni je a pusť ho ven.

Určitě máš velkou žízeň.‘ Mrzout Billy se uchechtl. Neřekl jsem nic. ‚Tak se do toho dej, drahý Joshuo,‘ pokračoval Julian. ‚Dnes v noci se k nám doopravdy přidáš, abys už nikdy neutíkal. Pusť se do toho, drahý Joshuo. Osvoboď ho.

Zabij ho.‘ A vpil se do mne pohledem. Cítil jsem sílu jeho očí, cítil jsem, jak mě vtahují, vtahují do sebe, snaží se mne zmocnit a přimět, abych udělal, co mi přikazují. Jakmile bych znovu ochutnal krev, byl bych jeho, tělem i duší, navždy. Porazil mě snad desetkrát, přinutil mne, abych před ním poklekl, přiměl mě, abych mu dal napít vlastní krve.

Ale nikdy mě nedokázal přimět, abych zabil. Byla to poslední obranná linie mého já, za ní už byla jen smrt a krev a hrůza a nekonečné prázdné noci, kterými se brzy můj život stane.“

V tu chvíli se Joshua York zarazil a uhnul pohledem. V

očích měl cosi zastřeného a nečitelného. Abner Marsh si užasle všiml, že Joshuovi se třesou ruce. „Joshuo,“ povídá, „to je jedno, co se stalo, je to už třináct let. Je to pryč, stejně jako všichni ti lidi, co jsi zabil v Anglii a tak. A neměl jsi na vybranou, vůbec jsi neměl na vybranou. To ty jsi mi říkal, že není dobro a zlo, když není možnost volby. Ty nejsi jako Julian, i když jsi toho člověka zabil.“

York se mu zadíval zpříma do očí a podivně, nepatrně se usmál. „Abnere, já jsem ho nezabil.“

„Ne? Tak co se…“

„Bránil jsem se,“ řekl Joshua. „Byl jsem rozzuřený, Abnere. Díval jsem se mu do očí a vzdoroval jsem mu.

Bránil jsem se mu. A tentokrát jsem zvítězil. Stáli jsme tam jistě deset minut a konečně Julian uhnul pohledem, zavrčel a utekl po schodech k sobě do kajuty. Mrzout Billy upaloval za ním. Ostatní stáli a užasle se na mě dívali. Raymond Ortega vykročil z řady a vyzval mě. Ani ne za minutu byl na kolenou. ‚Krevní pane,‘ supěl se skloněnou hlavou. Pak poklekali jeden po druhém i ostatní. Armand a Cara, Cynthia, Jorge a Michel LeCoeur, ba i Kurt, všichni. Simon měl na tváři vítězný výraz. Další také. Pro řadu z nich byla Julianova vláda hořkou pilulkou. Teď byli volní. Přemohl jsem Damona Juliana i přes všechnu jeho sílu a všechen jeho věk. Znovu jsem byl vůdcem svého lidu. Tehdy jsem si uvědomil, že se musím rozhodnout. Pokud nebudu jednat, a to rychle, Sen Ockerwee bude objeven a Julian, já i všechen můj lid zemřeme.“

„Co jsi udělal?“

„Šel jsem pro Mrzouta Billyho. Koneckonců byl prvním důstojníkem. Stál před Julianovou kajutou, byl zmatený, krčil se. Předal jsem mu velení na hlavní palubě a ostatním jsem řekl, ať dělají, co jim nakáže. Dali se do práce. Jako topiči, kotláři, strojníci. Billy byl strachy napůl mrtvý, ale vydával rozkazy a brzy jsme měli páru. Naházeli jsme do topenišť dřevo a špek a mrtvoly. Vím, že to bylo odporné, ale mrtvol jsme se nějak zbavit museli a bez velikého nebezpečí jsme nemohli zastavovat a nakládat dřevo. Šel jsem do kormidelny a stoupl si za kormidelní kolo. Tady nahoře aspoň nikdo nezemřel. Loď plula se všemi světly zhasnutými, aby nás nikdo neviděl, i kdyby snad jeho oči pronikly mlhou. Někdy jsme museli měřit hloubku a jen jsme se pomalu šinuli, jindy – to když se mlha odtáhla – jsme letěli po proudu tak rychle, že bys na to byl hrdý, Abnere! Ve tmě jsme minuli pár jiných parníků, já jsem zapískal na ně a oni na mě, ale nikdo se nedostal tak blízko, aby si přečetl naše jméno. Té noci byla řeka téměř prázdná, kvůli mlze skoro všichni své lodě uvázali. Jako kormidelník jsem se choval neukázněně, ale druhou možností bylo jen odhalení a jistá smrt. Když přicházel úsvit, byli jsme stále na řece. Nedovolil jsem jim, aby se ukryli. Billy nechal nad hlavní palubou natáhnout plachty jako ochranu před sluncem. Já jsem zůstal v kormidelně. Když už slunce vycházelo, míjeli jsme New Orleans a já jsem zabočil do bayou. Bylo úzké a mělké, takže nás čekala nejobtížnější část cesty. Museli jsme každý kousek měřit hloubku.

Konečně jsme ale dospěli k někdejší Julianově plantáži.

Teprve tehdy jsem si dovolil uchýlit se do kajuty. Byl jsem zle popálený. Znovu.“ Posmutněle se usmál. „Vypadá to, že se z toho u mě stává návyk,“ utrousil. „Příští noc jsem si prohlédl Julianovy pozemky. Parník jsme vyvázali u napůl shnilého starého mola v bayou, ale příliš tam bil do očí.

Kdyby tě napadlo přijít k Cypřišům, snadno bys loď našel.

Hnusila se mi představa, že bych loď zničil, protože jsme mohli potřebovat tu volnost pohybu, kterou nám dávala, ale zároveň jsem věděl, že ji musíme ukrýt lépe.

Našel jsem řešení. Na plantáži dřív pěstovali rostliny, ze kterých se vyrábí indigo. Je to už více než padesát let, co majitelé přešli na výnosnější cukrovou třtinu, a samozřejmě že Julian nepěstoval zhola nic, ale pěkný kus cesty jižně od hlavního domu jsem našel u ramene odbočujícího z bayou staré, opuštěné nádrže na indigo. Je tam stojatá voda, celá zarostlá a hnusně páchnoucí. Indigo není zrovna dobré pro zdraví. Staré rameno řeky bylo sotva dost široké pro Sen Ockerwee a rozhodně ne dost hluboké.

Proto jsem se rozhodl je prohloubit. Zbavili jsme parník nákladu, dali jsme se do vysekávání podrostu, káceli jsme stromy a hloubili jsme koryto. Měsíc dřiny, Abnere, téměř noc co noc. A pak jsem vyrazil s parníkem po bayou, zavedl jsem jej velice obtížně do slepého ramene a snažil jsem se jej procpat dál. Když jsme zastavili, dno dřelo o dno, ale loď byla v podstatě neviditelná, ze všech stran ukrytá listovím.

V následujících týdnech jsme postavili hráz v místech, kde se slepé rameno oddělovalo od bayou, vrátili jsme na místo bahno a písek, které jsme tak pracně vyhloubili, a pustili jsme se do odvodňování slepého ramene. Zhruba za měsíc spočíval Sen Ockerwee na vlhké, bahnité půdě, skrytý virginskými duby a cypřiši, a nikoho by ani nenapadlo, že tam kdy byla voda.“

Abner Marsh se zkormouceně mračil. „Sakra, to není správnej konec pro parník,“ řekl zatrpkle. „A zvlášť ne pro ten náš. Ten si zasloužil lepší osud.“

„To já vím,“ uznal Joshua, „ale musel jsem myslet na bezpečí svého lidu. Rozhodl jsem se, Abnere, a když bylo vše hotovo, měl jsem radost, jásal jsem. Teď už nás nemohli najít. Většinu mrtvol jsme spálili nebo zakopali. Julian se od té noci, co jsem se mu vzepřel a přemohl jsem jej, stěží ukázal. Opouštěl kajutu jen málokdy, a vždy jen kvůli jídlu.

Mluvil s ním jedině Mrzout Billy. Billy byl vylekaný a poslušný a ostatní šli všichni za mnou a pili se mnou.

Nařídil jsem Billymu, aby odnesl z Julianovy kajuty můj nápoj a dal jej za bar v hlavním salonu. Pili jsme jej každý večer k jídlu. Zbyl jediný závažný problém, který musím vyřešit, než se začnu dál věnovat budoucnosti naší rasy: naši zajatci, ti cestující, kteří přežili onu hrůznou noc. Drželi jsme je v zajetí po celou dobu našeho útěku a prací, ale nikdo z nich nepřišel k úhoně. Dohlédl jsem na to, aby dostávali jídlo a dobře se s nimi zacházelo. Dokonce jsem se pokoušel s nimi mluvit, dohodnout se, ale to bylo marné – když jsem vešel do jejich kajut, strach je zbavil příčetnosti.

Neměl jsem nejmenší chuť držet je takhle donekonečna, ale viděli všechno a já jsem nenacházel možnost, jak je pustit, aniž bychom se vystavili nebezpečí.

Pak se ten problém vyřešil sám. Jedné temné noci Damon Julian opustil kajutu. Pořád žil na parníku, stejně jako někteří ostatní, kteří mu byli nejbližší. Já jsem byl té noci na břehu asi s desítkou dalších, pracovali jsme v domě, který Julian nechal otřesně zpustnout. Když jsem se vrátil na Sen Ockerwee, zjistil jsem, že dva z našich zajatců vyvedli z kajut a zabili. Raymond a Kurt a Adrienne seděli v salonu nad mrtvolami, krmili se, Julian té hostině předsedal.“

Abner Marsh se ošil. „Sakra, Joshuo, měl jsi ho zabít, dokud to šlo.“

„Ano,“ souhlasil k Marshově nemalému překvapení Joshua York. „Myslel jsem si, že ho zvládnu.

Politováníhodný omyl. Samozřejmě že té noci, kdy vyšel zase ven, jsem se pokusil tento omyl napravit. Zuřil jsem a bylo mi zle. Vyměnili jsme si pár nenávistných slov a já jsem byl odhodlán zařídit, aby to byl poslední zločin jeho dlouhého a zrůdného života. Poručil jsem mu, aby se mi postavil tváří v tvář. Měl jsem v úmyslu ho přinutit, aby poklekl a nabídl mi krev, znovu a znovu, pokud to bude potřeba, až bude můj, až bude vysátý a zlomený a neškodný.

Vstal a podíval se na mě a…“ York se přísně a nešťastně zasmál.

„Porazil tě?“ zeptal se Marsh.

Joshua přikývl. „Snadno. Stejně jako vždy předtím, s výjimkou té jedné noci. Svolával jsem všechnu sílu a vůli a vztek, co jen ve mně byly, ale nemohl jsem se mu vyrovnat.

Myslím, že ani sám Julian takový výsledek nečekal.“ Potřásl hlavou. „Joshua York, král upírů. Znovu jsem je zklamal.

Moje vláda trvala jen něco přes dva měsíce. Posledních třináct let byl naším pánem zase Julian.“

„A zajatci?“ zeptal se Marsh; odpověď znal, ale doufal, že se mýlí.

„Mrtví. V příštích měsících je brali jednoho po druhém.“

Marsh se zašklebil. „Třináct let, to je dlouhá doba, Joshuo. Proč jsi neutek? Musel jsi k tomu mít příležitost.“

„Spoustu,“ připustil Joshua York. „Mám pocit, že Julian by byl raději, kdybych zmizel. Byl krevním pánem po tisíc let, ne-li více, nejsilnějším a nejstrašlivějším dravcem, jaký kdy po světě chodil, a já jsem z něj na dva měsíce udělal otroka. Ani on, ani já jsme nedokázali můj krátký a hořký triumf vysvětlit, ale právě tak jsme na něj nemohli zapomenout. Po ty roky jsme bojovali znovu a znovu a pokaždé, než Julian nasadil všechnu svou moc, jsem u něj zahlédl záblesk pochyb, strachu, že tentokrát možná bude znovu přemožen. Nikdy se to ale nestalo. A já jsem zůstal.

Kam bych šel, Abnere? A co bych mohl dobrého vykonat?

Moje místo je u mého lidu. Po celou tu dobu jsem nepřestal doufat, že jednou mu je zase vyrvu. Myslím, že i když jsem byl poražen, moje přítomnost Julianovi zadržovala ruku.

Naše souboje o panství jsem zahajoval vždycky já, on nikdy.

Nikdy se mě nepokusil zabít. Když mi začaly docházet zásoby lektvaru, přichystal jsem si vybavení a vyrobil jsem novou dávku, aniž by mi v tom Julian bránil. Dokonce dovolil některým dalším, aby pili se mnou. Simonovi, Cynthii, Michelovi, pak ještě několika. Pili jsme a tišili jsme žízeň.

Julian se stále držel u sebe v kajutě. Téměř se dalo říct, že tam zimuje. Stávalo se, že celé týdny jej nikdo kromě Mrzouta Billyho neviděl. Tak uběhly roky, Julian byl ztracený ve snech, ale jeho přítomnost nad námi visela jako mrak. Samozřejmě dostával svou krev. Přinejmenším jednou za měsíc Mrzout Billy odjel do New Orleansu a vrátil se s obětí. Před válkou s otroky. Po ní s holkami z tančírny, prostitutkami, opilci, kriminálníky… s kdekým, koho k nám dokázal nalákat. Za války to bylo těžké. Julian ožil a několikrát vedl výpravy do města. Později tam posílal jen druhé. Války naší rase často nabízejí snadnou kořist, ale mohou být i nebezpečné. I tahle si vybrala svou daň. Cara jedné noci napadla v New Orleansu vojáka Unie.

Samozřejmě jej zabila, ale měl poblíž kamarády… ona zemřela první. Philipa s Alanem pro nějaké podezření zatkli.

Zavřeli je do dřevěné klece pod širým nebem, kde měli čekat na výslech. Vyšlo slunce a oni oba zemřeli. A jedné noci vojáci vypálili dům na plantáži. Byl napůl rozbořený, ale ne prázdný. Armand zahynul v plamenech, Jorge a Michel byli děsivě popáleni, ale zotavili se. My ostatní jsme se rozprchli, a když drancovníci odešli, vrátili jsme se na Sen Ockerwee. Ten je od té doby naším domovem.

Roky utíkaly v jakémsi neklidném příměří mezi Julianem a mnou. Je nás méně, sotva tucet, a jsme rozdělení.

Moji následovníci mají nápoj, ti Julianovi dostávají krev.

Simon, Cynthia a Michel jsou se mnou, ostatní s ním, někteří proto, že jsou stejného názoru jako on, jiní proto, že je krevním pánem. Jeho nejsilnějšími spojenci jsou Kurt a Raymond. A Billy.“ Tvářil se zachmuřeně. „Billy je kanibal, Abnere. Už třináct let z něj Julian dělá jednoho z nás, nebo to spíš tvrdí. I po vší té době se Billymu z krve stále dělá zle.

Aspoň desetkrát jsem ho viděl, jak z ní zvrací. Lidské maso ale jí chtivě, i když si je nejdřív vaří. Julianovi to připadá zábavné.“

„Měl jsi mi dovolit, abych ho zabil.“

„Snad. Ale bez Billyho bychom tehdy na parníku zemřeli. Je bystrý, ale Julian jeho mysl strašlivě pokřivil, stejně jako to udělá se všemi, kdo mu naslouchají. Bez Billyho by se celý život, jak si jej Julian vybudoval, prostě zhroutil. To Billy jezdí do města a přivádí zpátky Julianovu ubohou kořist. To Billy prodává stříbro z lodi, kusy pozemků nebo cokoli jiného, aby získal nějaké peníze. A v jistém smyslu se i my dva setkáváme právě kvůli Billymu.“

„Já si myslel, že dřív nebo pozdějc se k tomu dostaneš,“

ozval se Marsh. „Byl jsi s Julianem dlouho, neutek jsi a nic jsi neudělal. Ale teď jsi tady, Julian a Mrzout Billy jdou po tobě a najednou mi napíšeš ten zatracenej dopis. Proč teď?

Co se změnilo?“

Joshua pevně svíral konce opěradel. „Příměří, o kterém jsem mluvil, skončilo.“ Prohlásil. „Julian se zase probudil.“

„Jak to?“

„To Billy,“ vysvětlil Joshua. „Billy je naším spojovacím článkem s vnějším světem. Když jezdí do New Orleansu, často nepřiváží jen jídlo a víno a oběti, ale i pro mě noviny a knihy. Billy si také poslechne, co se povídá, co všechno se povídá ve městě i kolem řeky.“

„No a?“

„Poslední dobou se hlavně hovoří na jedno téma. I noviny jsou toho plné. Je to téma, které je ti drahé, Abnere.

Parníky. Především dva z nich.“

Abner Marsh se zakabonil. „Natchez a Divoch Bob Lee,“ usoudil. Přesto nechápal, kam tím Joshua míří.

„Přesně tak. Podle toho, co jsem četl v novinách a co říká Billy, se zdá, že závod je nevyhnutelný.“

„To teda jo, sakra,“ kývl Marsh. „A bude brzy. Leathers se vytahuje po celý řece a co jsem slyšel, začíná Divochovi pěkně ubírat kšefty. Kapitán Cannon to dlouho snášet nebude. To bude panečku závod jako hrom.“ Zatahal se za vousy. „Akorát mi není jasný, co to má co dělat s Julianem a Billym a s těma vašima zatracenejma nočníma lidma.“

Joshua York se neradostně usmál. „Billy mluvil až moc.

Juliana to začalo zajímat. A pamatuje si, Abnere, na ten slib, co ti dal. Jednou jsem mu v tom zabránil. Ale on, aby ho peklo vzalo, on to chce udělat znovu.“

„Udělat znovu?“

„Chce zopakovat ten masakr, jaký se odehrál na Snu Ockerwee,“ vysvětlil Joshua. „Abnere, soupeření mezi Natchezem a Robertem E. Leem zaujalo celý národ.

Dokonce až v Evropě se uzavírají ohromné sázky, aspoň to píšou v novinách. Pokud závod proběhne mezi New Orleansem a St. Louis, bude trvat tři nebo čtyři dny. A tři nebo čtyři noci, Abnere. Tři nebo čtyři noci. “

A Abner Marsh najednou chápal, kam Joshua míří, a mráz jej sevřel jako snad ještě nikdy. „Sen Ockerwee,“

vydechl.

„Spouštějí loď zase na vodu,“ kývl York. „Čistí to rameno, které jsme zasypali. Mrzout Billy shání peníze. Ke konci tohoto měsíce zajde do města a najme posádku, aby byla loď připravena, až bude ta pravá chvíle. Julian si myslí, že to celé bude velice zábavné. Má v úmyslu plout do New Orleansu a čekat u přístaviště do dne, kdy závod začne.

Nechá Natchez i Roberta E. Leeho odplout první, pak se se Snem Ockerwee vydá proti proudu za nimi. Až se setmí, dožene tu z lodí, která povede, přirazí k ní a… sám víš, co má v plánu. Oba parníky budou mít jen posádku, nepovezou žádné pasažéry, aby je nezatěžovali. Pro Juliana to bude lehké. A přinutí nás všechny, abychom se toho účastnili. Já jsem jeho kormidelník.“ Hořce se zasmál. „Nebo jsem byl.

Když jsem se o té šílenosti doslechl, vzepřel jsem se mu a znovu jsem prohrál. Druhý den ráno jsem ukradl Billyho koně a uprchl jsem. Myslel jsem si, že tím ho odradím. Bez kormidelníka nemůže vyplout. Ale když jsem se zotavil z popálenin, uvědomil jsem si, jak se mýlím. Billy jednoduše najme kormidelníka.“

Abner Marsh měl pocit, jako by se mu v břiše vařil kotel vody. Zčásti byl z Julianova plánu udělat ze Snu Ockerwee něco jako zabijáckou loď znechucený a zuřil nad ním. Ale zároveň ho fascinovalo, jak je ten plán odvážný, a nemohl se zbavit představy, jak to Sen Ockerwee ukáže jim oběma, Cannonovi i Leathersovi – a s nimi celému světu.

„Kormidelníka… krucinál. Ty dva parníky jsou na celý řece nejrychlejší, Joshuo. Když je nechá napřed, ani náhodou je nedožene a nikoho nezabije.“ Ještě než to ale dořekl, uvědomil si, že tomu sám tak docela nevěří.

„Julian se domnívá, že tím to bude ještě zábavnější,“

opáčil Joshua York. „Pokud se nenechají dohnat, budou žít.

Pokud ano…“ Potřásl hlavou. „A tvrdí, že má ve tvůj parník naprostou důvěru, Abnere. Chce ho proslavit. Tvrdí, že potom obě lodě potopí a my vystoupíme na břeh a unikneme na východ, do Filadelfie nebo snad do New Yorku.

Prohlašuje, že ho řeka už unavuje. Myslím, že to jsou jen prázdné řeči. Juliana unavuje život. Pokud svůj plán provede, bude to znamenat konec mé rasy.“

Abner Marsh vstal z postele a vztekle praštil holí do podlahy. „Hergot himlfix!“ rozeřval se. „Dožene je, vím určitě, že jo, dohnal bych s tou lodí i Zatmění, sakra, kdybych dostal tu šanci, na mou duši, že jo. Nebude pro ni moc těžký dohnat parníky, jako je Natchez nebo Divoch Bob. Do hajzlu, ani jedna z nich by nikdy neporazila Zatmění. Joshuo, zatraceně, ale s mým parníkem tohle neprovede, přísahám, že ne!“

Joshua York nasadil nezřetelný, nebezpečný úsměv, a když se mu Abner Marsh podíval do očí, zase tam uviděl to odhodlání, které tam spatřil kdysi, v Plantážnickém hotelu, a také mrazivý hněv, jaký tam viděl tenkrát, když k němu vtrhl přes den. „Ne, neprovede,“ řekl York. „Proto jsem ti také napsal, Abnere, a modlil jsem se, abys byl stále živ.

Přemýšlel jsem o tom dlouho. Rozhodl jsem se. Zabijeme ho. Jiná možnost není.“

„Sakra,“ ošil se Marsh. „Že ti ale trvalo dlouho, než ti to došlo. To jsem ti moh říct už před třinácti rokama, kurva. No nic, jdu s tebou. Akorát…“ namířil Yorkovi hůl na prsa.

„Parník nepoškodíme, jasný? Na tom Julianovým mizerným plánu je špatný vlastně jenom to, že chce všechny zabít. To ostatní mi náramně vyhovuje.“ Usmál se. „Cannona a Leatherse čeká takový překvapení, že tomu nebudou věřit.“

Joshua s úsměvem vstal. „Abnere, slibuji ti, že uděláme, co bude v našich silách, aby Sen Ockerwee nepřišel k újmě.

Upozorni na to svoje lidi.“

Marsh se zamračil. „Jaký lidi?“

Úsměv z Joshuovy tváře zmizel. „Posádku přece,“

vysvětlil. „Předpokládal jsem, že jsi sem připlul na jednom ze svých parníků s plnou posádkou.“

Marsovi se najednou vybavilo, že Joshua adresoval dopis Ockerweeské paroplavbě do St. Louis. „Zatraceně,“ utrousil.

„Joshuo, já už žádný parníky nemám a lidi taky ne. Na parníku jsem přijel, to jo. Jako cestující.“

„Karl Framm,“ připomněl Joshua. „Toby. Ostatní, co s tebou byli na Eli Reynoldsové…“

„Mrtví nebo odešli, do posledního. Sám jsem už skoro mrtvej.“

Joshua se mračil. „Myslel jsem si, že zaútočíme ve větším počtu a za dne. Tím se vše mění, Abnere.“

Abner Marsh vypadal jako bouřkové mračno, které se co nevidět protrhne. „Ale houby se mění,“ odsekl. „Podle mě se nemění lautr nic. Možná sis myslel, že tam vrazíme s armádou, ale já mám teda víc rozumu. Jsem starej, Joshuo, stejně nejspíš brzy pudu pod drn, Damon Julian mi už strach nenahání. Měl můj parník až moc dlouho, sakra, a mně se vůbec nelíbí, co s ním proved, takže buď tu loď dostanu zpátky, nebo to zkusím a umřu při tom. Krucinál, psal jsi mi, že ses rozmyslel. Tak jak to je? Jdeš se mnou, anebo ne?“

Joshua York mlčel, vyslechl si Marshův zuřivý výbuch, pak se mu na bledé tváři pomaličku a jakoby nechtě usazoval úsměv. „Tak dobrá,“ prohlásil posléze. „Uděláme to sami.“

Kapitola třicátá druhá

Julianova plantáž, Louisiana, květen 1870

Z New Orleansu odjeli uprostřed noci, rachtali a nadskakovali po ztemnělé cestě samý výmol ve voze, který Joshua York najal. York měl na sobě tmavohnědý oblek, plášť s kápí se vlnil za ním, a jak tak práskal otěžemi a pobízel koně, vypadal stejně elegantně jako za starých časů.

Abner Marsh zachmuřeně seděl vedle něj, hopsal a kymácel se, jak vůz pádil přes kameny a výmoly, a pevně svíral dvouhlavňovou brokovnici, kterou měl položenou na klíně.

Kapsy kabátu se mu vydouvaly patronami.

Joshua sjel z hlavní cesty téměř okamžitě poté, co nechali město za zády, a menší silničku opustil skoro stejně brzy, takže nyní svižně jeli po pěšinách, kudy jezdil málokdo a kde nebylo teď, uprostřed noci, ani živáčka. A z pěšin se staly úzké, křivolaké stezky, vedoucí mezi hustým porostem borovic, magnólií a cypřišů, tupel a virginských dubů. Někdy se jim stromy nad hlavou proplétaly, takže to vypadalo, jako by se řítili dlouhým temným tunelem. Marsh zjistil, že někdy, když jsou stromy blízko a cloní měsíc, je skoro slepý, ale Joshua ani na chvíli nezpomalil. Viděl ve tmě dobře.

Posléze se jim po levici objevilo bayou a cesta vedla dlouho podél něj. Na černé, klidné hladině se zrcadlil bledý měsíc. Ospalou temnotou poletovaly světlušky, Marsh naslouchal hlubokému kvákání skokanů volských a nasával těžké, syté vůně, jež se k němu nesly od slepých ramen, kde hustě rostly lekníny a jejichž břehy pod starými, vysokánskými stromy byly hustě podrostlé jasně světlou svídou a bělasy. Napadlo ho, že tohle je možná poslední noc v jeho životě. Proto se zhluboka nadechoval, hltal všechny vůně, které se mu nabízely, ty sladké i ty kyselé.

Joshua York se díval přímo před sebe a vedl je rychle tmou, tvářil se netečně a tvrdě a byl ponořený ve vlastních myšlenkách.

Těsně před úsvitem – na východě se právě objevil náznak světla a některé hvězdy jako by začínaly blednout – projeli kolem prastarého texaského dubu, už odumřelého, z jehož povadlých větví splihle visely cáry šedivého mechu, a dostali se na široké, plevelem zarostlé pole. Marsh uviděl v dálce řadu chatrčí, černých jako zkažené zuby, blízko nich se zase zvedaly začernalé stěny někdejšího plantážního domu, teď beze střechy a s vypoulenýma očima vytlučených oken. Joshua York zastavil. „Vůz necháme tady a dál půjdeme pěšky,“ oznámil. „Už to není daleko.“ Zadíval se k obzoru, kde světlo sílilo a požíralo hvězdy. „Udeříme až za plného světla.“

Abner Marsh něco zabručel na souhlas, slezl z vozu a pevně stiskl brokovnici. „Bude pěknej den,“ podíval se na Joshuu. „Možná až moc pěknej.“

York se usmál a stáhl si klobouk do očí. „Tudy,“ ukázal.

„Nezapomeň, jaký máme plán. Já vyrazím dveře a utkám se s Julianem. A až se plně soustředí na mě, vejdeš dovnitř a vystřelíš mu do tváře.“

„Kurva drát,“ prohlásil Marsh, „jak bych tohle moh zapomenout. Na ten ksicht střílím ve snu už roky.“

Joshua rázoval rychle, dlouhými kroky, Abner Marsh se ztěžka plahočil za ním a namáhavě se snažil udržet s ním tempo. Hůl nechal v New Orleansu. Kdyby nikdy jindy, tak dneska ráno se cítil zase mladě. Vzduch byl svěží a chladný a voňavý a on dostane zpátky svoji krasavici, svoji báječnou loď, svůj Sen Ockerwee.

Kolem domu. Kolem chatrčí pro otroky. Kolem dalšího pole, kde zdivočel indigovník a kde se vlnila záplava růžových a nachových květů. Kolem vysoké staré vrby, jejíž stařeniny vlasy pohladily Marshe po tváři něžně jako ženská ruka. Pak do hustšího porostu, tvořeného hlavně cypřiši, ale i trpasličími palmami, kde kvetly sítiny a všude hojně rostly svídy a lilie všemožných barev. Země byla vlhká, a stále vlhčí, čím dál zašli. Abner Marsh cítil, jak mu voda prosakuje podrážkami starých bot.

Joshua se přikrčil a prošel pod hustou oponou z tilandsií, která visela z nízko rostoucí, pokroucené větve, krok za ním se stejně zachoval i Marsh – a byli na místě.

Abner Marsh sevřel brokovnici vší silou. „Krucinál,“ na víc se nezmohl.

Do starého ramene se vrátila voda, byla všude kolem Snu Ockerwee, ale ne dost hluboko, takže parník nenadnášela. Loď se opírala o mělčinu, o bahno a písek, příď trčela do vzduchu, paluba byla aspoň o deset stupňů nakloněná k levoboku, lopatková kolesa trčela do vzduchu a byla skoro celá suchá. Dřív ta loď byla bílá a modrá a stříbrná. Teď byla především šedá, šedá jako staré hnijící dřevo, na které moc dlouho svítilo slunce a ke kterému moc dlouho mohla vlhkost a které nechránil nátěr. Vypadala, jako by z ní Julian a ti jeho mizerní upíři vysáli život. Na kormidelně spatřil Marsh stopy po té kurevské rudé barvě, kterou tam namatlal Mrzout Billy, a všiml si i písmen OZ, vypadala hodně vybledle, jako staré vzpomínky. Všechno ostatní ale bylo pryč a staré, pravé jméno bylo zase vidět, protože novější nátěr se drolil a loupal. Nejhůř to odnesla bílá barva zábradlí a kolonád, právě na těch místech byla loď nejšedivější; tu a tam Marsh zahlédl zelené skvrny, které se zachytily dřeva a rozlézaly se. Jak se díval, celý se rozechvěl. Vlhko a horko a hniloba, pomyslel si a měl pocit, že mu něco spadlo do oka. Zuřivě si je začal mnout. Protože se loď nakláněla, komíny vypadaly, že jsou křivé. Tilandsie věnčily z jedné strany kormidelnu, povlávaly i z vlajkového stožáru. Lana, která držela můstek na levoboku, dávno praskla, můstek sám padl na příďovou nástavbu a pobořil ji.

Velké schodiště, ta nádherná zatočená dráha z naleštěného dřeva, teď bylo slizké dřevomorkou. Tu a tam Marsh zahlédl plané rostliny, které se zakořenily v trhlinách mezi prkny paluby. „Zatraceně,“ ozval se. „Zatraceně, Joshuo, jak jsi to kurva moh nechat dojít takhle daleko? Jak jsi kurva moh…“

Pak jej ale hlas zradil a Abner Marsh zjistil, že ztratil řeč.

Joshua York mu jemně položil ruku na rameno. „Promiň, Abnere. Snažil jsem se.“

„Nojo, já vím,“ vzchopil se Marsh. „To on jí to udělal, to kvůli němu se zkazila jako všecko, na co šáhne. Jasně že vím, kdo za to může, to si teda piš že jo. Ale jestli něco nechápu, tak proč jsi mi lhal, milej pane York. Všechny ty kecy o Natchezu a Robertovi E. Leem. Kurva. Tahle loď přece nikdy nikoho nepředhoní, ta se už ani nepohne.“ Tvář měl rudou jako řepu a dobře to věděl, mluvil čím dál hlasitěji. „Kurva himl hergot fix, bude tu už jenom dřepět a hnít a ty jsi to věděl!“ Najednou se zarazil, dřív, než začne řvát na celé kolo a probudí všechny ty mizerné upíry.

„Věděl jsem to,“ přiznal Joshua York a v očích měl smutek. Ranní slunce mu svítilo do zad, takže vypadal bledý a slabý. „Jenže jsem tě potřeboval, Abnere. Nebyla to úplná lež. Julian přišel s tím plánem, o kterém jsem ti řekl, ale jakmile mu Billy pověděl, v jak špatném stavu loď je, okamžitě se jej vzdal. Všechno ostatní byla pravda.“

„A jak ti sakra mám věřit?“ řekl Marsh rázně. „Po tom všem, co jsme spolu prožili, jsi mi lhal. Aby tě všichni čerti vzali, Joshuo, jsi můj společník, kruci, a lhal jsi mi! “

„Abnere, poslouchej. Prosím. Vysvětlím ti to.“ Přiložil si ruku k čelu a zamrkal.

„Tak dělej,“ prskal Marsh. „Dělej, povídej. Já poslouchám, krucifix.“

„Potřeboval jsem tě. Věděl jsem, že Juliana rozhodně nepřemůžu sám. Ostatní… ani ti, kdo jdou za mnou, před ním neobstojí, neobstojí před těma očima… může je přinutit k čemukoli. Byl jsi mou jedinou nadějí, Abnere. Ty a ti muži, které jsi měl přivést s sebou, jak jsem doufal. Je to bolestná ironie. My, co žijeme v noci, jsme soužili váš lid po tisíce let, a teď se musím obrátit k vám, abych svou rasu zachránil. Julian nás zničí. Abnere, tvůj sen sice shnil a je v troskách, ale můj stále žije! Tehdy jsem ti pomohl. Beze mě bys tu loď nepostavil. Teď mi pomoz.“

„Moh jsi mě požádat rovnou,“ nedal se Marsh. „Moh jsi mi říct pravdu, sakra.“

„Nevěděl jsem, jestli bys šel zachraňovat můj lid. Věděl jsem ale, že kvůli lodi přijdeš.“

„Přišel bych kvůli tobě, do háje. Jsme společníci, ne?

Tak jsme, anebo ne?“

Joshua York se na něj mlčky, vážně zadíval. „Jsme.“

Marsh střelil pohledem po té šedé, zpráchnivělé trosce, která byla jeho pyšnou kráskou, a všiml si, že v jednom z komínů si postavil hnízdo nějaký pták. Jiní opeřenci poletovali mezi stromy a vydávali ty krátké pisklavé zvuky, které Abnera Marshe nikdy nepřestanou štvát. Ranní slunce dopadalo na parník v jasných žlutých sloupcích, prodíralo se zešikma mezi stromy, vířila v něm hustě zrníčka prachu.

Poslední stíny se vykrádaly před světlem pryč do podrostu jako zpráskaní psi. „Proč sis kurva vzpomněl teď?“ zeptal se Marsh a znovu se na Yorka zamračil. „Když to nebylo kvůli Natchezu a Robertovi E. Leemu, kvůli čemu to bylo? Co je najednou jinak než celejch posledních třináct let, že zčistajasna utečeš a píšeš mi dopisy?“

„Cynthia je těhotná,“ řekl Joshua. „Nosí moje dítě.“

Abner Marsh se rozpomněl, co mu před tou dávnou dobou York vykládal. „Někoho jste spolu zabili?“

„Ne. Poprvé v našich dějinách nebylo početí poskvrněno rudou žízní. Cynthia už roky pije můj lektvar. Začala být…

pohlavně přístupnou… i bez krve a bez horečky. Nebránil jsem se tomu. Bylo to silnější než my, Abnere. Stejně silné jako žízeň, ale jiné, čistší. Žízeň po životě, ne po smrti. A až přijde její hodinka, pokud jí vaši lidé nepomůžou, zemře.

Julian by nikdy nedovolil, aby jí někdo pomohl. A musím myslet i na dítě. Nechci, aby je Damon Julian zkazil a zotročil. Chci, aby jeho zrod byl pro moje plemeno novým počátkem. Proto jsem přešel k činu.“

Tak upíří škvrně, sakra, pomyslel si Abner Marsh. Chce jít za Damonem Julianem a postavit se mu kvůli dítěti, ze kterého možná vyroste přesně to, čím je Damon Julian sám.

Ale možná ne. Možná z něj vyroste druhý Joshua. „Jestli teda chceš něco podniknout,“ povídá Marsh, „tak proč už sakra nejsme tam a proč tady jenom žvaníme?“ Trhl brokovnicí a ukázal hlavní k velikému, poničenému parníku.

Joshua York se usmál. „Omluvám se za tu lež,“ řekl.

„Abnere, ty jsi jediný na světě. Máš moje díky.“

„To teďka nech bejt,“ odpověděl Marsh chraplavě, protože ho Joshuův vděk uváděl do rozpaků. Vyšel ze stínu stromů, vykročil ke Snu Ockerwee a ke shnilým nádržím na indigo s nachovými skvrnami, které se tyčily za ním. Když došel k vodě, bahno mu stisklo boty, a když je z něj vytahoval, vydávalo sprosté mlaskavé zvuky. Marsh se ještě jednou přesvědčil, že je zbraň nabitá. Pak uviděl v mělké, stojaté vodě ležet starou, vybledlou fošnu, opřel ji o trup lodi a vysoukal se na hlavní palubu. Joshua York se rychlými a tichými pohyby ocitl za ním.

Před nimi bylo velké schodiště, vedlo do tmy na kotelní palubě, k zataženým kajutám, kde spí jejich nepřátelé, a k rozlehlé, ozvěnou znějící tmě v salonu. Marsh k němu nevykročil hned. „Chci se podívat na svůj parník,“ oznámil po chvilce a prošel kolem schodiště do strojovny.

Na několika z kotlů už popraskaly sváry. Rez prožrala trubky na páru. Veliké motory byly hnědé a místy oprýskané. Marsh musel kráčet opatrně, aby mu někde noha nezapadla do prohnilého prkna paluby. Došel k topeništi.

Uvnitř byl starý, vychladlý popel, a ještě něco jiného, hnědého a žlutého a tu a tam začernalého. Sáhl dovnitř a vytáhl v ruce kost. „Kosti v topeništi,“ prohlásil. „Prohnilý paluby. Všude na podlaze ty mizerný železa pro otroky. Rez.

Kurva. Kur-va! “ Otočil se. „Už jsem toho viděl dost.“

„Říkal jsem ti to.“

„Stejně jsem to chtěl vidět.“ Vrátili se na světlo, na příďovou nástavbu. Marsh se ohlédl přes rameno do šera, do toho prohnilého a rezavého šera, jež zbylo z toho všeho, čím loď byla a o čem on snil. „Osumnáct velikejch kotlů,“

povídá chraptivě. „Jak měl jenom Whitey ty motory rád.“

„Abnere, pojď. Musíme udělat, kvůli čemu jsme tady.“

Začali stoupat po velikém schodišti, našlapovali opatrně.

Sliz na schodech hnusně smrděl a podkluzoval. Marsh se příliš pevně chytil dřevěného vyřezávaného žaludu na sloupku zábradlí a ten mu zůstal v ruce. Promenáda byla šedá a pustá a vypadala nebezpečně. Vešli do salonu a Marsh se mračil na ty desítky metrů rozkladu a zoufalství a hroutící se krásy. Koberec byl samá skvrna, byl potrhaný a rozežraný houbou a plísní. Zelené fleky se po něm šířily, jako by duši parníku stravovala rakovina. Někdo zamaloval stropní okno, někdo zamatlal všechno to pěkné barevné sklo černým nátěrem. Byla tu tma. Dlouhý mramorový barový pult byl pokryt prachem. Dveře kajut visely na závěsech rozlámané a rozbité. Jeden lustr spadl. Obešli tu hromadu střepů. Třetina zrcadel se rozbila nebo zmizela. Ta ostatní oslepla, stříbro se oloupalo nebo zčernalo.

Když došli na bouřkovou palubu, Marsh byl rád, že zase vidí slunce. Znovu si prohlédl pušku. Horní paluba se tyčila nad nimi, dveře jejích kajut byly zavřené, vyčkávaly. „Je pořád v kapitánský?“ Joshua přikývl. Vystoupali po krátkém schodišti na horní palubu a vykročili ke kajutě.

Ve stínech na horní palubě vyčkával Mrzout Billy.

Abner Marsh by ho ale při vší snaze nepoznal. Mrzout Billy byl stejně na huntě jako loď. Vždycky byl vyhublý, ale teď z něj byla pohybující se kostra, pod nechutně zažloutlou kůží se ostře rýsovaly kosti. Barvou pokožky připomínal člověka, který je už roky upoután na lůžko. Z jeho obličeje se stala žalostná lebka, lebka se žlutými důlky od neštovic.

Skoro všechno ochlupení mu vypadalo, temeno hlavy měl pokryté strupy a sytě červenými skvrnami. Na sobě měl černé hadry a nehty mu narostly na půl dlaně daleko. Jen oči byly stále stejné: barvou podobné ledu a poněkud horečnaté, pronikavé, snažící se zastrašit, snažící se trochu podobat upířím očím, Julianovým očím. Mrzout Billy věděl, že přicházejí. Určitě je zaslechl. Když obešli roh, stál tam s nožem v ruce, ve smrtící, vycvičené ruce. „Vida…“

prohlásil.

Abner Marsh zvedl hlaveň brokovnice a zblízka mu vypálil z obou hlavní přímo do prsou. Neměl vůbec chuť to jeho „Vida“ slyšet ještě jednou. Už toho bylo dost.

Puška zařvala a pořádně kopla, praštila Marshe a zhmoždila mu rameno. Mrzoutovi Billymu na stovce míst zrudla hruď, zásah jej odhodil dozadu. Prohnilé zábradlí horní paluby nevydrželo a on se zhroutil na bouřkovou palubu. Stále svíral nůž a pokoušel se vstát. Motal se a potácel, jako by byl opilý. Marsh za ním seskočil na bouřkovou palubu a znovu nabíjel pušku. Mrzout Billy sáhl k pasu po pistoli. Marsh mu uštědřil druhý zásah z obou hlavní a smetl ho z bouřkové paluby. Pistole mu vyletěla z ruky, Abner Marsh uslyšel, jak Billy vykřikl a při pádu na něco narazil. Vykoukl dolů na příďovou nástavbu. Billy ležel tváří dolů, zkroucený v nepřirozeném úhlu, pod ním byla šmouha krve. Pořád svíral ten svůj zatracený nůž, ale nevypadal na to, že by s ním mohl napáchat nějakou škodu.

Abner Marsh zavrčel, vytáhl z kapsy dvě nové patrony a vracel se na horní palubu.

Dveře kapitánské kajuty zely dokořán, Damon Julian stál venku, tváří k Joshuovi, v černých a vyzývavých očích mu hořely zlomyslné ohníčky. Joshua York stál bez hnutí, jako zhypnotizovaný.

Marsh silou vůle odtrhl oči a podíval se na brokovnici a na patrony, které svíral v dlani. Dělej, jako by tu nebyl, poručil si. Jsi na slunci, nepřijde za tebou, nedívej se na něj, prostě nabíjej, prostě nabíjej pušku a pak, až ho Joshua znehybní, mu to napal z obou hlavní rovnou do držky. Ruce se mu třásly. Vzpamatoval se a zasunul do hlavně první patronu.

A Damon Julian se zasmál. Při tom zvuku Marsh nechtě zvedl hlavu, i když měl druhou patronu teprve mezi prsty.

Julian měl tak melodický smích, tak vřelý a dobromyslný, že bylo těžko se bát, že bylo těžko upamatovat se, co je zač a jaké věci umí páchat.

Joshua padl na kolena.

Marsh zaklel a popošel netrpělivě o tři kroky, a Julian, stále s úsměvem, se švihem otočil a vrhl se na něj. Nebo se o to pokusil. Julian seskočil přes pobořené zábradlí na bouřkovou palubu, ale Joshua si toho všiml, vstal, vrhl se za ním a zezadu jej chytil. Chvíli se váleli po palubě a zápasili.

Pak Marsh uslyšel, jak Joshua vykřikl bolestí, honem uhnul pohledem, zasunul do hlavně další patronu a zacvakl pušku.

Když vzhlédl, uviděl, jak se Julian blíží, jak se ta bílá tvář málem tyčí nad ním, zuby se lesknou, ty strašlivé zuby. Prst sebou křečovitě škubl na spoušti, ještě než tu zatracenou pušku stačil namířit, a rána šla vedle. Zpětný ráz ho srazil na zem a to mu zřejmě zachránilo život. Julian jej minul, překulil se… a když viděl, jak Joshua vstává a na pravé tváři má čtyři dlouhé krvácející rány, zaváhal. „Podívej se na mě, Juliane,“ zavolal Joshua tiše. „Podívej se na mě.“

Marshovi zbývala jedna rána. Vleže na podlaze zvedl brokovnici, ale byl příliš pomalý. Damon Julian odtrhl oči od Joshuy a uviděl, jak se k němu hlaveň otáčí. Švihl sebou a rána zahřměla do prázdna. Když Joshua York pomohl Abneru Marshovi vstát, Julian už zmizel po schodech někde dole. „Jdi za ním!“ řekl Joshua naléhavě. „A dávej si pozor!

Může na tebe čekat.“

„A co ty?“

„Dohlédnu, aby neopustil loď.“ Pak se otočil, seskočil z kraje bouřkové paluby, rychle a obratně jako kočka padal na příďovou nástavbu. Přistál snad metr od místa, kde dopadl Mrzout Billy, přistál tvrdě, převalil se. Za chviličku už ale byl zase na nohou a bleskově mizel nahoru po velkém schodišti.

Marsh si vzal další dvě patrony a dobil. Pak vykročil ke schodům, obezřetně nakukoval dolů, sestupoval jen krok po kroku, brokovnici měl připravenou v ruce. Dřevo mu praskalo pod nohama, ale jiné zvuky slyšet nebyly. Marsh věděl, že to nic neznamená. Všichni se dovedou pohybovat tak tiše.

Měl pocit, že snad ví, kde se Joshua skrývá. V salonu, nebo možná v jedné z kajut. Držel prst na spoušti a šel dál, zastavil jen na chvilku, než oči přivyknou šeru. Na vzdáleném konci salonu se cosi pohnulo. Marsh zamířil a strnul, pak se ale uvolnil. Byl to Joshua.

„Z lodi neodešel,“ zavolal Joshua a otáčel hlavou. Jeho oči, o tolik lepší než Marshovy, propátrávaly salon.

„To mně došlo,“ odpověděl Marsh. V salonu najednou byla zima. Zima a klidno, jako závan vzduchu z dlouho uzavřené hrobky. A temno. Marsh neviděl nic, jen nejasné, výhružné stíny. „Sakra, potřebuju trochu světla,“ prohlásil.

Škubl brokovnicí vzhůru a vypálil jednu ránu do stropního okna. Výstřel se v salonu ohlušivě rozlehl, sklo se rozpadlo.

Dolů začaly pršet střepy a dopadat světlo. Marsh vyndal patronu a dobil. „Nic nevidím,“ křikl a vykročil s puškou sevřenou pod paží. Měl dojem, že dlouhý salon je naprosto prázdný a klidný. Možná se Julian krčí za barem, pomyslel si. Opatrně k němu pokročil.

K jeho sluchu dolehl slabounký cinkavý zvuk, poťukávání křišťálu ve větru. Abner Marsh se zamračil.

A Joshua vykřikl: „Abnere! Nahoře!“

Marsh zvedl hlavu právě ve chvíli, kdy se Damon Julian pustil velikého, pohupujícího se lustru a řítil se k němu.

Marsh se pokusil zvednout hlaveň a zamířit, ale bylo pozdě a on byl ukrutně pomalý. Julian přistál přímo na něm, náraz Marshovi vyrazil z rukou pušku, oba padli na zem.

Marsh se snažil odvalit a osvobodit se. Něco po něm sáhlo a zatáhlo. Naslepo zasadil ránu velikou, hrubou pěstí. Odvetný úder přišel odnikud a div že mu neurazil hlavu. Chvilku omráčeně ležel. Někdo mu chytil paži a hrubě ji zkroutil za zády. Marsh vykřikl. Sevření neustalo. Snažil se vstát a něco mu paži strašnou silou rvalo nahoru. Uslyšel, jak praskla kost, zařval znovu, hlasitěji, bolest jím projela jako blesk.

Něco ho silou přitisklo k palubě, udeřil silně tváří do plesnivého koberce. „Když se budete bránit, můj milý pane kapitáne, zlomím vám i druhou ruku,“ oznámil mu laskavý Julianův hlas. „Takže klid.“

„Jdi od něj!“ ozval se Joshua. Marsh zvedl oči a uviděl přítele stát dvacet metrů daleko.

„Nemyslím, že bych měl chuť ti vyhovět,“ odpověděl Julian. „Nehýbej se, drahý Joshuo. Jestli ke mně vyrazíš, rozervu panu kapitánovi krček, než se dostaneš na pět metrů ke mně. Zůstaň, kde jsi, a já ho ušetřím. Rozumíš mi?“

Marsh se snažil pohnout a zmučeně se kousal do rtů.

Joshua stál nehybně, ruce měl napřažené jako klepeta.

„Ano,“ odpověděl. „Rozumím.“ Šedé oči vypadaly vražedně, ale i nejistě. Marsh se rozhlížel po brokovnici.

Ležela metr a půl daleko, nedosáhne na ni.

„To je dobře,“ prohlásil Damon Julian. „Co si teď udělat trošku pohodlí?“ Marsh uslyšel, jak si Julian přitahuje židli.

Posadil se hned za Marshem. „Já posedím tady ve stínu. Ty si můžeš postavit židli do toho sloupu světla, které nám tak úslužně vpustil do salonu pan kapitán. Tak pohni sebou, Joshuo. Udělej, co chci, leda by ses chtěl dívat, jak umírá.“

„Jestli jej zabiješ, nebude mezi námi stát nic,“ upozornil Joshua.

„Možná tohle riziko rád přijmu,“ opáčil Julian. „Co ty?“

Joshua York se pomalu rozhlédl, zamračil se, vzal si židli a postavil ji pod rozbité stropní okno. Posadil se na slunce dobrých deset metrů od nich.

„Sundej si klobouk, Joshuo. Chci ti vidět do tváře.“

York se zašklebil, sundal si širák a odhodil jej do stínů.

„Výtečně,“ pochválil ho Damon Julian. „Teď můžeme společně čekat. Nakrátko, Joshuo.“ Zvesela se zasmál. „Do setmění.“

Kapitola třicátá třetí

Na palubě parníku SEN OCKERWEE, květen 1870

Mrzout Billy Tipton otevřel oči a pokusil se vykřiknout.

Ze rtů mu ale vyšlo jen tlumené zakňučení. Sykavě se nadechl a polkl krev. Mrzout Billy se krve něco napil a tu chuť dobře znal. Jenže tentokrát to byla jeho vlastní.

Zakašlal a lapal po dechu. Bylo mu bídně. Celá hruď v jednom ohni, ležel v mokru. Krev, samá krev. „Pomoc,“

zavolal vysláble. Nikdo by ho nezaslechl z větší dálky než pár metrů. Roztřásl se, znovu zavřel oči, jako by snad mohl usnout a přinutit bolest, ať přestane.

Jenže ona zůstala. Mrzout Billy ležel příšerně dlouho, oči měl zavřené, trhavě dýchal, až se mu hrudník třásl a stěžoval si. Nedokázal myslet na nic kromě té krve, která z něj crčí, na tvrdý dotek paluby na tváři a na ten pach. Kolem to příšerně smrdělo. Konečně to Mrzout Billy poznal.

Podělal se do kalhot. Necítil nic, jen ten smrad ano. Dal se do breku.

Posléze už Mrzout Billy Tipton plakat nemohl. Slzy mu vyschly a bolest byla příliš veliká. Příšerná bolest. Snažil se myslet na něco jiného, něco jiného než bolest, snad ho pak nechá na pokoji. Pomaličku se mu vracela paměť. Marsh a Joshua York, rány z brokovnice přímo před obličejem. Přišli ublížit Julianovi, na to si vzpomínal, a on se jim v tom pokusil zabránit. Jenže tentokrát nebyl dost rychlý. Znovu se pokusil zavolat. „Pane Juliane!“ snažil se, maličko hlasitěji než předtím, ale pořád ne dost nahlas.

Neozvalo se nic. Mrzout Billy Tipton zakňučel a znovu otevřel oči. Spadl, spadl sem až z houřkové paluby. Věděl, že je na příďové nástavbě. A že je den. Damon Julian ho nemůže slyšet. A i kdyby mohl, je moc světlo, je dopoledne, nepřišel by pro něj, nepřišel by až do večera. Jenže večer už bude po něm. „Do večera bude po mně,“ řekl nahlas, tak potichu, že to sám sotva slyšel. Odkašlal si a zase polkl trochu krve. „Pane Juliane…“ řekl chabě.

Chvíli odpočíval, přemýšlel, nebo se o to snažil. Jsem od broků jako řešeto, pomyslel si. Prsa mám určitě jako sekanou. Mělo by být po mně, Marsh stál tak blízko, mělo by být po mně. Jenže není. Mrzout Billy se zahihňal. Věděl, proč není po smrti. Brokovnice ho zabít nemůže. Je už teď skoro jeden z nich. Jak říkal Julian. Mrzout Billy cítil, jak se to blíží. Pokaždé, když se na sebe podíval do zrcadla, si připadal trochu světlejší, oči má pořád víc a víc jako Damon Julian, jasně to vidí, a taky měl poslední rok dva dojem, že líp vidí ve tmě. To je tou krví, říkal si. Jen kdyby mu z ní pořád nebylo tak zle, mohl už být o kus dál. Někdy mu z ní bylo vážně mizerně, měl křeče v břiše a zvracel, ale pil pořád dál, jak mu to Julian nakazoval, a to mu dávalo sílu.

Někdy to vážně cítil – a tímhle se to jasně dokazuje, střelili ho, padl, a přece není mrtvý, kdepak, není mrtvý. Uzdravuje se, úplně jako Damon Julian. Už je skoro jeden z nich.

Mrzout Billy se usmál a řekl si, že tu bude ležet, dokud se úplně nezahojí, a pak vstane a půjde zabít Abnera Marshe.

Dokáže si představit, jak se ten chlap zděsí, až uvidí, že k němu Billy jde, i když ho zastřelil.

Jenom kdyby to tolik nebolelo. Mrzout Billy přemítal, jestli to Juliana taky tak bolelo tehdy, když mu ten zatracený nafintěný účetní prohnal tělem meč. Ale že mu pan Julian dal co proto. Billy dá taky pěkným pár lidem za vyučenou.

Chvilku o tom přemýšlel, probíral si všechno, co udělá.

Zajde si na Gallatinovu ulici, kdykoli bude chtít, a všichni budou náramně uctiví, a on bude mít nádherné míšenky a kreolské dámy a ne ty kurvy z tančíren, a až se jich nabaží, bude mít i jejich krev, aby je po něm už nemohl mít nikdo jiný a aby se mu nikdo nemohl posmívat, jako ty šlapky, co si z něj za starých špatných časů někdy utahovaly.

Mrzout Billy Tipton moc rád snil o tom, jaké to bude.

Ale po čase – po pár minutách nebo hodinách, nebyl schopen to poznat – už to nešlo. Stále musel místo toho myslet na bolest, na to, jak děsně to bolí, kdykoli se snaží nadechnout.

Mělo by to už bolet míň, říkal si. Ale nebolí. A pořád hrozně krvácí, tolik, že se mu už začíná hnusně točit hlava.

Jestli se hojí, jak to, že pořád krvácí? Mrzout Billy najednou dostal strach. Třeba ještě není s proměnou dost daleko.

Třeba se neuzdraví a nevstane jako rybička a nedojde si pro Abnera Marshe. Třeba tu jednoduše vykrvácí. „Juliane,“

vykřikl. Vykřikl tak nahlas, jak dokázal. Julian může jeho proměnu dokončit, může mu pomoct, aby byl lepší, silnější.

Jen kdyby sem Juliana dostal, všechno by bylo v pořádku.

Julian by mu přinesl krev a dodal mu sílu, Julian by se o něj postaral. To věděl Mrzout Billy jistě. Co by si Julian bez něj počal? Znovu zavolal, řval tak silně, že mu hrdlo div bolestí nepuklo.

Nic. Ticho. Naslouchal, jestli se neozvou kroky, jestli mu Julian nebo někdo z ostatních nejdou na pomoc. Nic.

Jenom… našpicoval uši ještě víc. A měl pocit, že slyší hlasy. A jeden z nich patří Damonu Julianovi! Slyší ho! Div neomdlel úlevou.

Jenomže Julian neslyší Billyho. A i kdyby slyšel, možná nepřijde, když je den. To pomyšlení Mrzouta Billyho vyděsilo. Julian by přišel, až se setmí, pak by přišel a dokončil jeho proměnu. Ale večer už bude pozdě.

Bude muset jít on k Julianovi, usoudil, i když jen ležel v bolesti a krvi. Bude se muset dostat tam, kde je Julian, aby mu Julian mohl pomoct.

Mrzout Billy se kousal do rtů, sbíral všechnu sílu a pak se pokusil vstát.

A vykřikl.

Bolest, která jím projela, když se pokusil pohnout, byla jako rozžhavený nůž, nečekaná, ostrá, řezavá, protínala mu celé tělo, vyháněla z něj všechno, myšlenky i naději i strach, až zbyla jen ona sama. Zavřískal, zůstal nehybně ležet, celé tělo ho brnělo. Cítil, jak mu srdce zběsile buší, a cítil, jak bolest, jak bolest zvolna slábne. Teprve v tu chvíli mu došlo, že už nemá cit v nohou. Pokusil se pohnout prsty. Od pasu dolů necítil zhola nic.

Umíral. To není fér, pomyslel si Mrzout Billy. Byl jsem tak blízko. Třináct let piju krev, nabírám sílu, měním se, jsem už tolik blízko. Mohl jsem žít věčně, ale teď mi to chtějí vzít, chtějí mě okrást, vždycky mě jenom okrádali, nikdy jsem neměl nic. Je to podvod. Svět mě zase podvedl, říkal si, všichni negři a Kreolové a bohatí frajírci mě vždycky podváděli a vysmívali se mi, a teď mě okradou i o život, o pomstu, o všechno.

Pochopil, že se k Julianovi dostat musí. Kdyby tu proměnu dokončil, bude všechno v pořádku. Jinak tu umře a oni se mu vysmějí, řeknou si, jaký byl hlupák, šmejd, všechno to, co říkali odjakživa, vymočí se mu na hrob a vysmějí se mu. Musí se dostat k panu Julianovi. Pak se on bude smát poslední, to teda bude.

Mrzout Billy se zhluboka nadechl. Cítil, že v ruce pořád svírá nůž. Přesunul paži, vzal si nůž mezi zuby, roztřásl se.

A je to! Pomyslel si, že to ani moc nebolelo. Paže má vcelku v pořádku. Prsty se roztahovaly a hledaly oporu na vlhké palubě, kluzké plísněmi a krví. Pak se přitáhl tak silně, jak to jen dokázal, vlekl se dopředu. V prsou mu hořelo a znovu jako by mu do zad zajel nůž, rozechvěl se a vztekle skousl ocel mezi zuby. Zhroutil se vyčerpáním a bolestí. Když ale bolest konečně poněkud ustoupila, Mrzout Billy otevřel oči a přes nůž sevřený v zubech se usmál. Posunul se! Měl dojem, že se dostal kupředu o dobrého půl metru. Ještě pětkrát nebo šestkrát a dostane se k začátku velkého sehodiště. Pak se bude moct vždycky chytit za ty nóbl sloupky u zábradlí a přitahovat se nahoru za ně. Připadalo mu, že ty hlasy přicházejí tam shora. Dostane se k nim.

Věděl, že to zvládne. Musí!

Mrzout Billy natáhl paže, zaryl do dřeva dlouhé a tvrdé nehty a zahryzl se do nože.

Kapitola třicátá čtvrtá

Na palubě parníku SEN OCKERWEE, květen 1870

Hodiny ubíhaly v tichu; v tichu protkaném strachem.

Abner Marsh seděl poblíž Damona Juliana, zády se opíral o černý mramor baru, držel si zlomenou ruku a potil se. Když ho bolest v paži začala zmáhat a on začal sténat, Julian mu konečně povolil zvednout se z lehu na břiše. V

téhle poloze to nebolelo tolik, věděl však, že mučivá bolest se vrátí v tu chvíli, kdy se pokusí pohnout. Proto seděl zcela nehybně, držel si ruku a přemýšlel.

Marsh nikdy nebyl moc dobrý šachista, jak mu pětkrát či šestkrát dokázal Jonathon Jeffers. Někdy dokonce od partie k partii zapomněl, jak se táhne těmi zatracenými figurkami.

Ale dokonce i on jasně poznal pat, když ho měl před očima.

Joshua York strnule seděl na židli, oči měl tmavé a z té dálky nečitelné, celé tělo napjaté. Sluneční světlo na něj dopadalo, vypalovalo z něj život, stravovalo jeho sílu stejně tak, jako každé ráno vysávalo z říční hladiny mlhu. Nehýbal se. Kvůli Marshovi. Věděl, že kdyby zaútočil, Abner Marsh by se zřejmě zalykal vlastní krví dřív, než by se on dostal k Damonu Julianovi. Potom by Joshua snad dokázal, ale také možná nedokázal Juliana zabít, každopádně pro Marshe by se tím už nic neměnilo.

V patové situaci byl ale i Julian. Pokud Marshe zabije, přijde o ochranu. Pak by Joshua mohl proti němu vyrazit.

Bylo jasné, že toho se Damon Julian bojí. Abner Marsh to moc dobře chápal. Tohle někdy s chlapem udělá porážka, a platí to i pro to stvoření, které si říká Damon Julian. Zlomil Joshuu Yorka snad desetkrát, na zpečetění porážky jej donutil, aby mu dal krev. York zvítězil jen jedinkrát. To ale stačilo. Julian ztratil jistotu. Strach se v něm zabydlel jako červ v mrtvole.

Marsh byl slabý a cítil bezmoc. Paže ho pekelně bolela a navíc nemohl vůbec nic dělat. Když si zrovna neprohlížel Yorka a Juliana, vracíval se pohledem k brokovnici. Je moc daleko, říkal si. Moc daleko. A tím, že se posadil k barovému pultu, se dostala od něj ještě dál. Určitě přes dva metry. Nemožné. Marsh věděl, že tohle by nedokázal ani v nejlepší kondici. A se zlomenou rukou… hryzal se do rtů a snažil se myslet na něco jiného. Kdyby na jeho místě dřepěl Jonathon Jeffers, snad by byl s to na něco přijít. Na něco chytrého, překvapivého, prohnaného. Jenomže Jeffers je mrtvý a Marsh se musí spoléhat jen sám na sebe a nedokáže vymyslet nic, jen to nejprostší a nejpřímočařejší a nejpitomější: jak sáhnout po té zatracené bouchačce. Jenže věděl, že kdyby to udělal, je po něm.

„Nevadí ti světlo, Joshuo?“ zeptal se Julian jedinkrát, když už seděli dlouho. „Měl by sis na to zvykat, pokud se opravdu chceš stát jedním z nich. Správný dobytek má sluníčko moc rád.“ Usmál se. Pak úsměv zmizel stejně rychle, jako se objevil. Joshua York neodpověděl a Julian už podruhé nepromluvil.

Marsh ho pozoroval a říkal si, jak moc i sám Julian zchátral, stejně jako loď a Mrzout Billy. Je teď jiný, kdo ví proč, jiný a ještě děsivější. Po té jediné krátké otázce se už na další popichování nezmohl. Došla mu slova. Nedíval se na Joshuu Yorka, na Marshe, vlastně na nic konkrétního.

Oči upíral do prázdna, byly chladné a černé a mrtvé jako vyhaslé oharky. Pořád ale jako by mírně jiskřily, jako by ve stínech, tam, kde Julian sedí, pod jeho bledým a zachmuřeným čelem cosi matně hořelo vlastním světlem.

Oči ale nevypadaly lidsky. Sám Julian také ne. Marsh se rozpomněl na tu noc, kdy Julian přišel na palubu Snu Ockerwee. Když se mu tehdy podíval do očí, jako by viděl odpadávat masky, jednu po druhé v nekonečném sledu, až se na dně, pod všemi, ukázalo zvíře. Teď to bylo jiné. Teď jako by téměř všechny masky přestaly existovat. Dřív považoval Damona Juliana za to nejhorší zlo, jaké potkal, ale část toho zla byla lidská: zlovolnost, lži, příšerně melodický smích, kruté potěšení z mučení druhých, záliba v kráse a v jejím zániku. Nyní jako by se to vše vypařilo. A zbylo jen zvíře, šelma s divokýma očima, přikrčená, zahnaná do kouta, hrozivá a nemyslící. Julian už Joshuu nezesměšňoval, nedělal jim výklady o dobru a zlu, nezahrnoval Marshe lákavými, zkaženými sliby. Už jen seděl a čekal, zahalen tmou, z bezvěké tváře zmizel všechen výraz, oči byly prastaré a prázdné.

Tehdy Abner Marsh pochopil, že Joshua říkal pravdu.

Julian je šílený, ba horší než šílený. Z Juliana je teď přízrak a ta věc, co žije v jeho těle, je zcela bezduchá.

A přece právě ona zvítězí, pomyslel si Marsh trpce.

Damon Julian možná zemře, stejně jako postupně pomřely všechny jeho masky za ta dlouhá staletí. Zvíře však bude žít dál. Julian sní o tmě a spánku, jenže zvíře nemůže umřít, nikdy ne. Je chytré a trpělivé a silné.

Abner Marsh znovu loupl očima po brokovnici. Kdyby tak na ni mohl dosáhnout. Kdyby tak byl silný a rychlý, jako býval před čtyřiceti lety. Kdyby tak Joshua mohl na dost dlouho upoutat pozornost zvířete. Ale kdepak. Zvíře se Joshuovi do očí nepodívá. A Marsh rozhodně není rychlý ani silný a zlomená ruka jej bolí jako čert. Určitě se včas nevyštrachá na nohy a nedosáhne na pušku. Navíc hlaveň míří špatným směrem. Brokovnice upadla tak, že míří na Joshuu. Kdyby mířila opačně, snad by to za riziko stálo. To by stačilo jen se na pušku vrhnout, co nejrychleji ji zvednout a stisknout spoušť. Když leží takhle, musel by ji chytit a otočit na úplně opačnou stranu, pokud by chtěl vystřelit na tu věc, co si říká Julian. Se zlomenou rukou. Kdepak. Marsh věděl, že to by bylo k ničemu. Zvíře je příliš rychlé.

Joshuovi uniklo ze rtů zasténání, zpola potlačený výkřik bolesti. Položil si ruku na čelo, pak se předklonil a přikryl si tvář dlaněmi. Už měl kůži růžovou. Zanedlouho bude červená. Pak zuhelnatělá a černá a popálená. Abner Marsh viděl, jak se z něj vytrácí životní síla. Nechápal, co ho v tom pálícím kruhu světla drží. Ale že ten Joshua má kuráž, pomyslel si, to teda sakra jo. Najednou Marsh věděl, že něco musí říct. „Zabij ho,“ zavolal nahlas. „Joshuo, seber se a běž ho zabít, krucinál. Na mě kašli.“

Joshua York zvedl hlavu a vysláble se usmál. „Ne.“

„Aby tě všichni čerti vzali, ty troubo paličatá. Dělej, co ti říkám! Já jsem už starej, hergot fix, co záleží na mým životě.

Joshuo, udělej, co ti říkám! “

Joshua zavrtěl hlavou a znovu si přikryl obličej dlaněmi.

Zvíře vrhlo po Marshovi zvláštní pohled, jako by jeho slovům nerozumělo, jako by zapomnělo na veškerou schopnost řeči, kterou kdy vládlo. Marsh se mu podíval do očí a zachvěl se. Paže ho bolela, v koutcích očí skrýval slzy.

Klel a nadával, až celý zrudl v obličeji. Bylo to lepší než brečet jako ženská, krucinál. Pak zavolal: „Že jsi ale byl zatracenej parťák, Joshuo. Do konce života na to nezapomenu.“

York se usmál. Marsh dobře viděl, že dokonce i v tom úsměvu je bolest. Joshua viditelně slábne. Světlo ho zabije a pak tu Marsh zůstane sám.

Zbývají ještě hodiny a hodiny denního světla. Čas však utíká. Noc nakonec přijde. Abner Marsh jí v tom nemůže zabránit zrovna tak, jako nemůže dosáhnout na tu mizernou nepotřebnou brokovnici. Slunce zajde a tma se rozleze po celém Snu Ockerwee a zvíře s úsměvem povstane ze židle.

Po celém salonu se začnou otevírat dveře, protože ostatní se pohnou a probudí se, všechny děti noci, upíři, synové a dcery a otroci zvířete. Přijdou zpoza rozbitých zrcadel a vybledlých olejomaleb, přijdou tiše, se studenými úsměvy a bledými obličeji a děsivýma očima. Někteří jsou Joshuovi přátelé, jedna nosí jeho dítě, přesto ale Marsh věděl, s vražednou jistotou věděl, že tím se nic nezmění. Všichni patří zvířeti. Joshua má slova a spravedlnost a sen, ale zvíře má moc a povolá si zvířata, která žijí ve všech ostatních, probudí jejich rudou žízeň a podřídí je své vůli. Samo zvíře žízeň necítí, ale pamatuje se na ni.

A až se ty dveře začnou otevírat, Abner Marsh zemře.

Damon Julian říkal, že ho ušetří, ale zvíře přece není vázáno hloupými Julianovými sliby, zvíře ví, jak je Marsh nebezpečný. I když je ošklivý, dnes v noci jim poskytne potravu. A Joshua zemře také, anebo ještě hůře, bude stejný jako oni. A z jeho dítěte vyroste další zvíře a zabíjení bude pokračovat dál a dál, rudá žízeň se bude neuhašena valit stoletími, sny o krvi, všechny sny se změní v cosi hnusného a zkaženého.

Jak by to mohlo skončit jinak? Zvíře je mocnější než oni, je to přírodní síla. Zvíře je jako řeka, je věčné. Nemá pochyby, myšlenky, sny ani plány. Joshua York snad dokáže přemoct Damona Juliana, ale když ten padne, pod ním leží zvíře: živé, nesmiřitelné, silné. Joshua vlastní zvíře omámil, zkrotil, podřídil své vůli, takže proti zvířeti, jež žije v Julianovi, může postavit jen své lidství. A lidství nestačí.

Nemůže doufat, že zvítězí.

Abner Marsh se zamračil. V jeho úvahách bylo něco, co se dožadovalo pozornosti. Pokusil se přijít na to, co to je, ale vysmeklo se mu to. Ruka bolela. Kdyby tak měl trochu toho Joshuova zatraceného dryáku. Chutná příšerně, ale Joshua říkal, že je v něm trocha opia, a to by mu pomohlo utišit bolest. Neuškodil by mu ani alkohol.

Uhel, pod kterým se dovnitř hrnulo světlo z prostřeleného stropního okna, se změnil. Marsh si řekl, že je asi odpoledne. Je odpoledne a připozdívá se. Zbývá jim ještě pár hodin. Pak se dveře začnou otevírat. Podíval se na Juliana, na brokovnici. Stiskl silně paži, jako by tím mohl bolest zmenšit. Na co to hergot jen myslel? Na to, že by jeho ruce pomohla trocha toho Joshuova mizerného pití… ne, myslel na zvíře, na to, že Joshua je nikdy nepřemůže, protože…

Abner Marsh přimhouřil oči a podíval se na Joshuu.

Přece ho už jednou porazil, připomněl si. Jednou, jednou ho porazil, zvíře nezvíře. Proč to nedokáže znovu? Proč? Marsh svíral paži, pomaličku se pohupoval dopředu dozadu, snažil se zahnat bolest, aby dokázal myslet jasněji. Proč, proč, proč?

A rozjasnilo se mu, jak se mu to stávalo vždycky. Abner Marsh myslí možná pomalu, ale nezapomene nikdy.

Rozjasnilo se mu. Ten nápoj, řekl si. Už chápal, jak to celé bylo. Nalil poslední hlt Joshuovi do chřtánu, když tehdy na slunci omdlel. Poslední kapka mu dopadla na holínku a on zahodil láhev do řeky. Joshua odešel několik hodin poté a trvalo mu… jak dlouho? Několik dnů, trvalo mu několik dnů, než se vrátil na Sen Ockerwee. Utíkal, utíkal k těm svým zatraceným láhvím, utíkal před rudou žízní. Pak našel parník a na něm všechny ty mrtvé a začal rvát prkna a přišel Julian a… Marsh si přesně rozpomněl na Joshuova vlastní slova… Náhle jsem na něj řval, nesouvisle jsem hulákal.

Chtěl jsem pomstu. Tak strašlivě, jako jsem tehdy toužil jej zabít, jsem nikdy netoužil zabít nikoho. Chtěl jsem mu rozervat ten bledý krček a ochutnat tu jeho odpornou krev!

Jak jsem zuřil… Kdepak, pomyslel si Marsh, to nebyl jen vztek. Žízeň. Joshua tolik běsnil, že mu to samotnému vůbec nedošlo, ale ocitl se v prvním stádiu rudé žízně! Jakmile se pak Julian odplížil, určitě si hned dal sklenku toho svého pití, takže se mu nikdy nerozbřesklo, čím to bylo, proč to tehdy bylo jiné.

V tu chvíli Marshe zamrazilo. Položil si otázku, jestli Joshua pochopil pravý důvod toho, proč tehdy rval ta prkna; přemýšlel, co by se tehdy stalo, kdyby Julian nezasáhl. Pak se není co divit, že tehdy Joshua zvítězil, ale víckrát už ne.

Byl popálený, zděšený, všude kolem hotová jatka, celé dny nepil… to prostě muselo být žízní. Tehdy v noci bylo jeho zvíře při vědomí a bylo silnější než Julianovo.

Abnera Marshe se na chvilenku zmocnilo nadšení. Pak se mu ale rychle rozbřesklo, že jeho zběsilá naděje byla nemístná. Snad na něco přišel, ale přesto jim to k ničemu nebude, sakra. Při tomhle útěku si Joshua vzal s sebou pořádnou dávku svého nápoje. Vypil dobrou půlku láhve v New Orleansu, než vyrazili na Julianovu plantáž. Marsh nemohl přijít na žádný způsob, jak žízeň v Joshuovi probudit, a přitom byla jejich jedinou nadějí… vrátil se pohledem k brokovnici, k té zatracené brokovnici, co mu je k ničemu. „Do hajzlu,“ ucedil si pod fousy. Kašli na tu pušku, připomínal si, ta ti k ničemu nebude, mysli, snaž se myslet, jak by myslel mistr Jeffers, vymysli něco. Jako při závodu parníků, říkal si. Nestačí jenom hnát se s lodí přímo za nosem a soupeřit s jinou rychlou lodí, je taky potřeba chytrost, musíš mít prvotřídního kormidelníka, co zná všechny zkratky a umí je natěsno vybírat, anebo třeba můžeš předem vykoupit všechno březové dříví, aby z té druhé lodi nesehnali nic než topolové, anebo můžeš mít v záloze špek.

Prostě fígle!

Marsh se kabonil a zdravou rukou se popotahoval za vousy. Věděl, že nemůže dělat nic. Je to na Joshuovi. Až na to, že Joshua hoří. Joshua chvíli za chvílí slábne – a dokud je Marshův život v sázce, ani se nehne. Kdyby tak mohl Joshuu nějak rozpohybovat… probudit jeho žízeň… nějak.

Jak vlastně přichází? Jednou za měsíc nebo tak nějak, jenomže když se pije ten lektvar, nepřijde vůbec. Není tu ale ještě něco? Něco jiného, co by probudilo žízeň? Marsh měl pocit, že snad ano, ale nedokázal na to přijít. Snad to má něco společného se vztekem, ale to nestačí. Krása? Opravdu krásné věci mu způsobují pokušení, dokonce i když užívá nápoj. I mě si nejspíš vybral právě proto, že mě popsali jako nejošklivějšího chlapa na řece, kruci, pomyslel si Marsh.

Ale to pořád nestačí. Ten mizera Damon Julian je dost krásný a Joshua v jeho přítomnosti zuří dost, ale přitom prohrával, vždycky prohrál, prohrál kvůli lektvaru, určitě je to tak… Marsh si začal v duchu vybavovat všechno, co mu Joshua kdy vyprávěl, příběhy o temných nocích, zabíjení, o obludných a trpkých dobách, kdy se žízeň zmocňovala jeho těla i duše.

…byl jsem zasažen přímo do břicha a hojně jsem krvácel, říkal Joshua… Vstal jsem. Musel na mě být děsivý pohled, jak jsem byl bledý a celý pokrytý krví. A mne se zmocnil podivný pocit… Julian upíjí víno, usmívá se a říká: Opravdu jste té srpnové noci měl strach, že vám ublížím?

Inu, snad bych mohl, v té bolesti a vzteku. Ale předtím ne.

Marsh vidí jeho tvář, zkřivenou a zvířeckou, když si vytahoval z těla Jeffersův rapír… vzpomněl si na Valerii, jak hořela a umírala v jole, upamatoval se, jak vykřikla a šla Karlu Frammovi po krku… a zase slyšel mluvit Joshuu: Ten muž mě udeřil znovu a já jsem po něm švihl hřbetem ruky…

a on se po mně znovu vrhl.

Musí to být ono, pomyslel si Abner Marsh, musí, nic jiného stejně nedokážu vymyslet, na nic jiného nepřijdu.

Podíval se nahoru, ke stropnímu oknu. Uhel byl teď ostřejší a jemu připadalo, jako by světlo maličko zrudlo. Joshua je zčásti ve stínu. Ještě před hodinou by to Marshe potěšilo.

Teď si tím nebyl tak jist.

„Pomoc…“ ozval se nějaký hlas. Zmučený šepot, strašidelné, bolestné zajíkání. Ale uslyšeli to. Ve tmě a tichu to všichni uslyšeli.

Z šera se vyplazil Mrzout Billy Tipton, který za sebou na koberci zanechával krvavou šmouhu. Marsh uviděl, že se vlastně neplazí. Přitahuje se, zabodává do podlahy tu svou zatracenou kudlu a přitahuje se rukama, svíjí se, nohy i celou dolní část těla vleče za sebou. Páteř má ohnutou v úhlu, v jakém by rozhodně ohnutá být neměla. Billy už moc nevypadal jako člověk. Byl pokrytý slizem a špínou, spoustou zaschlé krve, ještě teď, před jejich očima, dál krvácel. Přitáhl se o další kousek blíž. Hruď měl jakoby propadlou a bolest zkroutila jeho obličej v ohavnou masku.

Joshua York pomaličku, jakoby ve snách vstal. Marsh si všiml, že má tvář příšerně rudou. „Billy…“ začal.

„Zůstaň, kde jsi, Joshuo,“ varovalo jej zvíře.

York se na něj otupěle podíval a olízl si suché, popraskané rty. „Neohrozím tě,“ slíbil. „Jen mi ho dovol zabít. Bude to milosrdné.“

Damon Julian se usmál a zavrtěl hlavou. „Když zabiješ chudáka Billyho,“ prohlásil, „budu muset zabít kapitána Marshe.“ Skoro zase mluvil Julianovým tónem; hlas byl melodický a kultivovaný, slova mrazivá, výraz na tváři mírně pobavený.

Mrzout Billy se posunul o další bolestivý kousek a celý roztřesený znehybněl. Z úst i nosu mu kapala krev.

„Juliane,“ ozval se.

„Musíš víc nahlas, Billy. Neslyšíme tě dost dobře.“

Mrzout Billy stiskl nůž a zašklebil se. Pokusil se co nejvíc zvednout hlavu. „Já… pomozte mi… to bolí, bolí.

Hrozně. Vevnitř… vevnitř, pane Juliane.“

Damon Julian povstal. „To vidím, Billy. Copak chceš?“

Mrzoutovi Billymu se začaly v koutcích chvět ústa.

„Pomozte…“ šeptal. „Změnu… dokončit… musím… jinak umřu…“

Julian pozoroval Billyho, ale také se díval na Joshuu.

Ten pořád stál. Abner Marsh napjal svaly a zadíval se na brokovnici. Když Julian už stojí, nepůjde to. Nestačil by ji otočit a vystřelit. Ale možná… podíval se na Billyho, díky jehož mučivé bolesti div že nezapomněl na vlastní zlomenou ruku. Billy žadonil: „…žít věčně… Juliane… změnu…

jeden z vás…“

„A tak,“ přikývl Julian. „Bohužel pro tebe mám nedobrou novinku, Billy. Nemohu tě proměnit. Ty sis opravdu myslel, že tvor jako ty by se mohl stát jedním z nás? “

„…slíbil ste…“ chroptěl Billy tiše. „Slíbil. A já umírám!“

Damon Julian se usmál. „Co bych si bez tebe počal?“

Zvesela se zasmál a v té chvíli Marsh napevno věděl, že to je Julian, že mu zvíře dovolilo znovu vystoupit na povrch.

Tohle je Julianův smích, sytý a melodický a hloupý. Marsh ten smích poslouchal a sledoval Billyho tvář a spatřil, jak Billyho ruka roztřeseně vyviklává nůž z podlahy.

„Do hajzlu s tebou!“ zařval Marsh na Juliana a namáhavě vstal. Julian se po něm vyplašeně podíval. Marsh zaťal zuby a přes bolest se vrhl po brokovnici, vrhl se po ní střemhlav. Julian byl stokrát rychlejší než on. Marsh ztěžka dopadl na pušku a bolestí, která jím projela, div neomdlel, ale ve chvíli., kdy ucítil v rukou tvrdou hlaveň, zároveň také ucítil na krku Julianovy chladné bílé ruce.

Najednou ale byly pryč a Damon Julian řval. Abner Marsh se odkulil. Julian se potácel dozadu a rukama si svíral tvář. Nůž Mrzouta Billyho mu trčel z levého oka, mezi bledými prsty se na líce řinula krev. „Chcípni, parchante,“

zahulákal Marsh a stiskl spoušť. Rána Juliana srazila na zem. Puška Marshe kopla do ramene, až zařval bolestí. Na chviličku ztratil vědomí. Když bolest polevila dost, aby viděl, s námahou se vyštrachal na nohy. Sotva že to zvládl.

Narovnal se právě včas, aby zaslechl suché prasknutí, jako když se zlomí suchá větev.

Joshua York se s krví na rukou zvedl od mrtvého těla Billyho Tiptona. „Neměl žádnou naději,“ prohlásil.

Marsh sykavě nabíral dech, srdce mu tlouklo o závod.

„Dokázali jsme to, Joshuo,“ vyrazil. „Zabili jsme toho zatraceného…“

Někdo se zasmál.

Marsh se otočil a couvl.

Julian se usmíval. Nebyl mrtvý. Přišel o oko, ale nůž nepronikl dost hluboko, aby zasáhl mozek. Byl poloslepý, ale mrtvý nebyl. Marsh si pozdě uvědomil, jakou udělal chybu. Střelil Juliana do prsou, krucinál, do prsou, měl mu ustřelit hlavu, jenže když on dal přednost snadné ráně. Z

Juliana visel župan v krvavých cárech, ale Julian mrtvý nebyl. „Mě není tak snadné zabít jako chudáčka Billyho,“

prohlásil. Krev se mu sbírala v očním důlku a stékala na tvář. Už teď se srážela a vytvářela strup. „Anebo jako bude lehké zabít tebe.“ Vykročil unyle, nezastavitelně pomalu k Marshovi.

Marsh se pokusil zlomenou rukou chytit brokovnici a zdravou vylovit z kapsy dvě patrony. Tiskl pušku pod paží a couval, ale bolestí byl slabý a neobratný. Prsty klouzaly a jedna patrona spadla na zem. Marsh narazil zády na sloup.

Damon Julian se zasmál.

„Ne,“ řekl Joshua York. Vkročil mezi ně a tvář měl jako syrové maso. „Zakazuji to. Jsem krevní pán. Přestaň, Juliane.“

„No prosím,“ opáčil Julian. „Už zase, drahý Joshuo? No dobrá, tak znovu. Tentokrát to ale bude naposledy. Dokonce i Billy se už dozvěděl, jaká je jeho pravá povaha. Je čas, aby ses to dozvěděl i ty, drahý Joshuo.“ V levém oku měl sraženou krev, v pravém řvoucí černou propast.

Joshua York nehybně stál.

„Nemůžeš ho porazit,“ ozval se Abner Marsh. „To kurevský zvíře. Ne, Joshuo.“ Jenže Joshua York mu nedokázal naslouchat. Brokovnice Marshovi vypadla zpod rozbité paže. Ohnul se, chytil ji zdravou rukou, praštil s ní na stůl, který stál za ním, začal nabíjet. Jednou rukou to šlo pomalu. Prsty měl ztuhlé a neobratné. Patrona mu pořád klouzala. Konečně ji dostal dovnitř, zavřel pušku, nešikovně ji zvedl pod zdravou paží.

Joshua York se otočil, pomalu, asi tak, jako se Sen Ockerwee otáčel té noci, co se vydal za Eli Reynoldsovou.

Pokročil k Abneru Marshovi. „Joshuo, ne,“ vybafl Marsh.

„Uhni.“ Joshua přišel ještě blíž. Třásl se, bránil se. „Uhni z cesty,“ řekl Marsh. „Uhni, ať můžu střílet.“ Joshua jako by neslyšel. Na tváři měl děsivě zmrtvělý výraz. Patřil už zvířeti. Zvedal silné, bledé paže. „Sakra,“ vztekal se Marsh, „sakra krucinál. Joshuo, já to musím udělat. Rozmyslel jsem si to. Je to jediný řešení.“

Joshua York chytil Abnera Marshe za krk, šedé oči měl vypoulené a ďábelské. Marsh mu vsunul hlaveň brokovnice do podpaží a stiskl spoušť. Ozvala se strašlivá rána, ucítil kouř a krev. York se protočil a ztěžka padl, vykřikl bolestí.

Marsh od něj ustoupil.

Damon Julian se sarkasticky usmíval, svižně jako chřestýš přistoupil a vyrval kouřící pušku Marshovi z ruky.

„Takže jsme zbyli jenom dva,“ oznámil. „Jenom my dva.

Můj milý kapitáne.“

Pořád se ještě usmíval, když Joshua vyrazil cosi mezi zavrčením a výkřikem, a vrhl se zezadu na něj. Julian překvapeně vykřikl. Převalovali se po zemi znovu a znovu, pevně se svírali, pak ale narazili na bar a pustili se. Damon Julian vstal první, Joshua krátce po něm. York měl z ramene krvavou kaši a paže mu bezvládně visela po boku, ale v šedých očích přimhouřených do škvírek Abner Marsh skrze opar krve a bolesti zahlédl vztek žíznícího zvířete. Běsní bolestí, pomyslel si Marsh vítězně, a bolest probouzí žízeň.

Joshua pomalu postupoval; Julian couval a usmíval se.

„To jsem nebyl já, Joshuo,“ upozornil ho. „To pan kapitán ti ublížil. Náš pan kapitán.“ Joshua se zastavil, na chviličku se podíval na Marshe, po tu hrozně dlouhou chvilku Marsh čekal, kam jej žízeň požene, čekal na zjištění, jestli pánem je Joshua, anebo jeho zvíře.

Konečně se York na Damona Juliana vlažně usmál a tichý souboj začal.

Marsh se úlevou div nesvalil, ale po krátkém okamžiku shromáždil všechnu sílu a šel sebrat brokovnici z místa, kam ji Julian odhodil. Položil si ji na stůl, zlomil, pomaličku a namáhavě dobil. Když ji zvedl a vsunul si ji do podpaží, Damon Julian už klečel. Právě si sáhl prsty do očního důlku a vyrval slepé a zkrvavené oko. Podržel je v misce dlaně, Joshua se pro krvavou obětinu shýbal.

Abner Marsh rychle došel k nim, přiložil hlaveň brokovnice Julianovi ke spánku, k těm pěkným černým kučerám, a vypálil z obou hlavní.

Joshua se tvářil ohromeně, jako by byl vyrušen ze sna.

Marsh zavrčel a upustil pušku. „Tohle jsi nechtěl,“ oznámil Joshuouvi. „Počkej chvíli. Mám pro tebe něco lepšího.“

Dovlekl se za bar a našel tmavé láhve bez nálepek. Jednu vzal a sfoukl z ní prach. V tu chvíli zvedl hlavu a uviděl všechny otevřené dveře, všechny bledé tváře a zvědavé oči.

To ty výstřely, řekl si. Výstřely je probraly.

Jednou rukou se těžko zbavoval zátky. Nakonec ji vytáhl zuby. Joshua York došel za bar jako omámený. V jeho očích boj pokračoval. Marsh mu podal láhev, Joshua místo ní chytil jeho ruku. Marsh stál zcela nehybně. Dlouho nevěděl, co se bude dít, jestli si Joshua vezme láhev, anebo jestli mu nerozerve žíly na zápěstí. „Sakra, všichni se musíme rozhodovat, Joshuo,“ řekl tiše a snášel stisk těch silných prstů.

Joshua York na něj snad půl věčnosti upíral oči. Pak Marshovi vyrval láhev z ruky, zaklonil trhnutím hlavu a obrátil nápoj do sebe. Temná tekutina bublavě stékala a pobryndala mu celou bradu.

Marsh vytáhl druhou láhev té ohavnosti, urazil jí hrdlo o hranu barpultu a napřáhl ruku. „Na ten náš zatracenej Sen Ockerwee!“ prohlásil.

Připili si.

Epilog

Hřbitov je starý a zarostlý plevelem; zalévají ho zvuky od řeky. Trůní vysoko na útesu a pod ním teče Mississippi, teče si pořád dál, jako tekla po tisíce let. Člověk může posedět na kraji útesu, klátit nohama, vyhlížet na řeku a opíjet se tím mírem a krásou. Tady má řeka tisíce tváří.

Někdy je zlatavá a ožívá drobounkými vlnkami od vodoměrek bruslících po hladině a od toho, jak voda obtéká napůl potopenou větev. Za soumraku na chvilku nabere bronzovou barvu, pak je zase červená a červeň se šíří, až pomyslíte na Mojžíše a na jinou řeku, kdysi dávno. O jasné noci je valící se voda tmavá a čistá jako černý samet, pod lesknoucí se hladinou jsou hvězdy a pohádkový měsíc, který se chvěje a poskakuje a je o trochu větší a hezčí než ten na nebi. Řeka se mění i s ročními dobami. Když přijdou jarní záplavy, je hnědá a bahnitá a šplhá k povodňovým značkám na stromech a na březích. Na podzim ve svém modrém náručí hýčká tisíc líně míjejících barev. A v zimě řeka zamrzne, až je jako mlat, vítr na ni navane sníh, zakryje ji, promění ji v nezkrocenou bílou silnici, po níž se ale nedá jet, protože se leskne, až bolí oči. A pod ledem voda stále teče, je ledová a víří, nikdy nespočine. A posléze si řeka pokrčí rameny a zimní led se jako bleskem tříští a se strašlivými ranami se láme.

Od hřbitova může člověk pozorovat všechny nálady řeky. Odsud řeka vypadá, jak vypadala už před tisícem let.

Dodnes není na iowské straně vidět nic než stromy a vysoké, kamenité útesy. Sama řeka je poklidná, pustá, tichá. Před tisícem let by ji mohl člověk pozorovat hodiny, aniž by spatřil cokoli, snad kromě osamělého Indiána v kánoi z březové kůry. Dnes ji může sledovat právě tak dlouho, ale spatří jen jedno dlouhé procesí říčních nákladních lodí s kontejnery, které vleče jediný a maličký remorkér s naftovým motorem.

A mezi tou dávnou dobou a dneškem tu byla éra, kdy řeka jen kypěla životem, kdy všude byl samý kouř a samá pára a hvízdání a oheň. Jenže parníky jsou už všechny pryč.

Na řece panuje klid. Mrtvým, kteří leží na hřbitově, by se to takhle moc nelíbilo. Polovina z nich jsou lodníci.

Klid panuje i na hřbitově. Většinu míst na hroby už zaplnili před dávnou, dávnou dobou, a teď už jsou po smrti i vnukové a vnučky těch, kdo tu spočívají. Návštěvníků sem chodí málo a i ti nepočetní, co sem chodívají, navštěvují jen jeden nijak nevýrazný hrob.

Některé zdejší hrobky jsou opravdu okázalé. Na jedné je socha muže oblečeného jako kormidelník parníku, který svírá část kormidelního kola a vyhlíží do dáli. Z některých dalších si můžete přečíst barvitá líčení života a smrti na řece, o tom, jak kdosi zemřel při výbuchu kotle či za války nebo utonutím. K žádnému z nich ale návštěvníci nechodí. Ti vyhledávají hrob, který je poměrně obyčejný. Náhrobní deska už zvětrává sto let, ale drží se vcelku dobře. Je naprosto čitelné, co do ní tehdy vytesali: jméno, data, dvě řádky z písně.

KAPITÁN ABNER MARSH

1805 – 1873

Už na pramičku nepůjdem,

už přišla tmavá noc.

Nad jménem kdosi na ozdobu velice zručně a velice pečlivě vytesal drobný reliéf, obrázek dvou nádherných bočněkolesových parníků při závodě. Čas a podnebí je trochu poškodily, ale pořád je vidět, jak se jim z komínů valí dým, ba skoro i vycítíte, jak plují rychle. Když se nakloníte dost blízko a přejedete po kameni prsty, dokonce rozeznáte i jejich jména. Trochu vzadu je Zatmění, ve své době proslulý parník. Loď, která závod vede, většina dějepisců řeky ani nezná. Vypadá to, že se jmenuje Sen Ockerwee.

Ten z návštěvníků, který sem chodí nejčastěji, se jí vždycky dotkne, asi pro štěstí.

Zvláštní ale je, že přicházívá jen v noci.