Vichry zimy

Arianne

V to ráno, kdy odcházela z Vodních zahrad, její otec vstal ze svého křesla a políbil ji na tváře. „Osud Dorne je ve tvých rukou, dcero,“ řekl a vsunul jí pergamen do ruky. „Jeď rychle, jeď opatrně, buď mýma očima i ušima i hlasem… ale především, dávej si pozor.“

„Dám, otče.“ Neuronila ani slzu. Arianne Martell byla Dornská princezna, a Dorňané neplýtvali vodou lehkovážně. Měla ale namále. Nebyly to ani polibky, ani chraplavá slova jejího otce, co jí vehnalo vlhkost do očí. Byla to námaha, se kterou se postavil a roztřeseným krokem na oteklých a dnou zapálených nohou přešel k ní. To gesto bylo důkazem jeho lásky. To gesto bylo důkazem jeho víry.

Věří ve mne. Já ho nezklamu.

Z Dorne vyšli v sedmi na sedmi písečných hřebcích. Malá skupinka často cestuje rychleji než velká, ale dědička Dorne necestuje sama. Z Boží milosti přijel Ser Daemon Písek, bastard; kdysi panoš prince Oberyna, teď Ariannin tělesný strážce. Dva odvážní mladí rytíři ze Slunečného oštěpu, Joss Hood a Garibald Shells, přidali své meče k tomu jeho. Z Vodních zahrad sedm havranů a vysoký mladý hoch, který o ně pečoval. Jmenoval se Nate, ale s ptáky pracoval tak dlouho, že mu nikdo neřekl jinak než Pírko. A protože princezna potřebuje ženy, které jí budou dělat společnost, v kompanii jely taky hezká Jayne Ladybright a divoká Elia Písek, čtrnáctiletá panna.

Vyrazili na severoseverozápad, přes suchou zem a vyprahlé pláně a bledé písky k Duchokopci, pevnosti rodu Tolandů, kde na ně čekala loď, která je měla převézt přes Dornské moře. „Pošli havrana vždycky, když budeš mít nějaké novinky,“ řekl jí princ Doran, „ale hlaš jen to, čím si budeš jistá, že je pravda. Jsme tady ztraceni v mlze, zavaleni drby, podvody a příběhy cestovatelů. Neodvážím se zakročit dřív, než budu mít jistotu, co se děje.“

Válka se děje, pomyslela si Arianne, a tentokrát jí Dorne nebude ušetřeno. „Přichází skáza a smrt,“ varovala je Ellaria Písek, než sama od prince Dorana odešla. „Je čas, abychom se s mými háďaty rozutekli a přežili to krveprolití.“ Ellaria se vracela na sídlo svého otce v Peklolese. S ní šla její dcera Loreza, která právě dovršila sedm let. Dorea zůstala ve Vodních zahradách, jedno dítě mezi sty dalšími. Obella měla být vyslána na Sluneční oštěp, kde měla sloužit jako šenk manželce kastelána Manfreye Martella.

A Elia Písek, nejstarší ze čtyř holek, které princ Oberyn s Ellarií zplodil, měla překročit Dornské moře společně s Arianne. „Jako dáma, ne jako válečník,“ přízvukovala jí její matka, ale stejně jako všichni Píseční hadi i Elia měla svůj vlastní rozum.

Písky překonali za dva dlouhé dny a většinu z dvou nocí, v průběhu čeho se zastavili jen třikrát, aby vyměnili koně. Arianne se cítila osamělá, obklopena tolika cizinci. Elia byla její sestřenice, ale napůl dítě, a Daemon Písek… věci už nikdy nebyly stejné mezi ní a Bastardem z Boží milosti poté, co její otec odmítl jeho žádost o její ruku. Tehdy byl jen chlapec, navíc bastard, žádný vhodný milenec pro dornskou princeznu, měl si to uvědomit. A byla to vůle mého otce, ne moje. Zbytek svých společníků sotva znala.

Arianne se stýskalo po její přátelích. Drey a Garin a její sladká Flekatá Sylva byli odmalička její součástí, spolehliví důvěrníci, se kterými sdílela svoje sny a tajemství, kteří ji potěšili, když byla smutná, a pomáhali jí čelit svému strachu. Jeden z nich ji zradil, ale stejně jí všichni chyběli. Byla to moje chyba. Arianne je zatáhla do svého plánu odvést Myrcellu Baratheon a korunovat ji za královnu. Měl to být skutek rebelie, který měl konečně rozhýbal ruku jejího otce, ale někdo neudržel jazyk za zuby a to bylo jejich zkázou. Toto neohrabané spiknutí nic nedokázalo, navíc stálo ubohou Myrcellu část obličeje, a sera Aryse Oakhearta jeho život.

Arianne chyběl i ser Arys, víc než by kdy pokladala za možné. Šíleně mě miloval, pomyslela si, a já jsem ho vždycky měla jen ráda. Využila jsem ho, v posteli i ve svém plánu, ukradla mu lásku i čest, a na oplátku jsem mu nedala nic jiného, než své tělo. Nakonec nedokázal žít s tím, co jsme provedli. Proč jinak by se její bílý rytíř vrhl přímo na sekyru Area Hotaha, a umřel tak, jak umřel? Byla jsem hloupá svévolná holka, hrála jsem si na hru o trůny, jako bych byla opilec hrající v kostky.

Cena za její hloupost byla vysoká. Drey byl poslán na druhý konec světa do Norvosu, Garin uvržen do vyhnanství do Tyroše na dva roky, a její sladká hloupoučká usměvavá Sylva provdaná za Eldona Estermonta, muže, který jí klidně mohl být prarodičem. Ser Arys zaplatil svou krví, Myrcella uchem.

Jen ser Gerold Dayne vyvázl bez stopy. Temnohvězda. Kdyby se Myrcellin kůň v posledním momentu nesplašil, jeho dlouhý meč by ji otevřel od hrudníku až k pasu, a ne jen usekl ucho. Dayne byl její nejstrašlivějším hříchem, tím, který Arianne nejvíc litovala. Jedním úderem meče proměnil její zpackaný plán na něco temného a krvavého. Kdyby byli bohové dobří, touto dobou by ho už Obara Písek zahnala do jeho državy v kopcích a tam ukončila jeho život.

To samé řekla i Daemonu Pískovi v tu první noc, když rozdělávali tábor. „Dávej si pozor na to, co si přeješ, princezno,“ odpověděl. „Temnohvězda by stejně lehce mohl ukončit život lady Obary.“

„Je s ní Areo Hotah.“ Kapitán stráží prince Dorana vyřídil sera Aryse Oakhearta jediným úderem, přestože Královská stráž mají být ti nejvybíranější rytíři z celé říše. „Proti Hotahovi neobstojí žádný muž.“

„Ale co Temnohvězda? Je to vůbec muž?“ Ser Daemon se zašklebil. „Muž by nikdy neudělal to, co on provedl princezně Myrcelle. Ser Gerold je větší zmije, než tvůj strýc kdy byl. Princ Oberyn viděl, že je jedovatý, řekl to víc než jednou. Je jen škoda, že se nikdy nedostal k tomu, aby ho zabil.“

Jedovatý, pomyslela si Arianne. Ano. Krásný a jedovatý. Tak ji oklamal. Gerold Dayne byl tvrdý a krutý, ale tak pohledný, že princezna nevěřila polovině příběhů, které o něm slyšela. Hezcí kluci byli vždycky její slabinou, obzvlášť ti, kteří byli taky temní a nebezpeční. To bylo předtím, když jsem byla jen holka, řekla si. Teď jsem žena, dcera svého otce. Tuto lekci jsem se naučila dobře.

Na úsvitu opět vyrazili. Elia Písek byla vepředu, a její černý vrkoč za ní vlál, když se řítila po suché, popraskané pláni nahoru do kopců. To děvče bylo posedlé koni, což mohl být důvod, proč tak často páchla, k nevůli její matky. Někdy bylo Arianne Elarie líto. Čtyři holky, a každá z nich byla pravou dcerou svého otce.

Zbytek družiny si držel pokojnější tempo. Princezna se ocitla vedle sera Daemona a vzpomínala na jiné vyjížďky, když byli mladší, vyjížďky, které často končily objetím. Když se přichytila, jak po něm potají vrhá pohledy, po vysokém a galantním mladíkovi v sedle, musela si Arianne připomenout, že je dědičkou Dorne, a on není nic víc, než její strážce. „Řekni mi, co víš o tom Jonu Conningtonovi,“ přikázala mu.

„Je mrtvý,“ řekl Daemon Písek. „Umřel ve Svárlivých zemích. Říká se, že se upil k smrti.“

„Takže tuto armadu vede mrtvý opilec?“

„Možná je tento Jon Connington synem tamtoho. Nebo prostě nějaký chytrý žoldák, který si přivlastnil jméno mrtvého muže.“

„Nebo vůbec neumřel.“ Mohl Connington celé ty roky předstírat smrt? To by si vyžadovalo trpělivost hodnou jejího otce. Při té myšlence bylo Arianne nevolno. Vybavovat se s tak rozvážným mužem by mohlo být nebezpečné. „Jaký byl předtím, než… než umřel?“

„Když byl uvržen do vyhnanství, byl jsem chlapcem v Boží milosti. Nikdy jsem ho neznal.“

„Tak mi řekni, co jsi o něm slyšel od jiných.“

„Jak má princezna poroučí. Connington byl lordem Gryfova hřadu v dobách, kdy lordstvo Gryfova hřadu ještě za něco stálo. Panoš prince Rhaegara, nebo aspoň jeden z nich. Pozdější přítel a společník prince Rhaegara. Šílený král ho jmenoval pobočníkem v době Robertova povstání, ale Jon byl poražen u Kameného septu v Bitvě zvonů, a Robert utekl. Král Aerys byl rozzuřen a vykázal Conningtona do vyhnanství. Tam umřel.“

„Nebo ne.“ To všechno jí řekl i princ Doran. Musí toho být víc. „To jsou jen věci, které dělal. To všechno vím. Jaký to byl člověk? Upřímný a čestný, prodejný a chamtivý, pyšný?“

„Pyšný, zajisté. Dokonce arogantní. Věrný Rhaegarův přítel, ale nedůtklivý vůči jiným. Robert byl jeho lenním pánem, ale slyšel jsem, že Conningtonovi nebylo po vůli sloužit takovému lordovi. I v té době bylo o Robertovi známo, že holduje vínu a děvkám.“

„Takže lord Jon děvkám neholdoval?“

„To nedovedu říct. Někteří muži drží své děvkaření v tajnosti.“

„Měl manželku? Milenku?“

Ser Daemon pokrčil rameny. „Pokud vím, tak ne.“

To bylo taky znepokojivé. Ser Arys Oakheart kvůli ní porušil svou přísahu, ale nezdálo se, že by se Jon Connington nechal podobně ovlivnit. Dokážu se takovému muži vyrovnat pouhými slovy?

Princezna upadla do tichého rozjímání nad tím, co ji čeká na konci této cesty. V tu noc, když se utábořili, vlezla do stanu, který sdílela s Jayne Ladybrigt a s Elií Písek a vytáhla si z rukávu kousek pergamenu, aby si ho mohla opět přečíst.

Pro prince Dorana z rodu Martellů.
Doufám, že si na mne vzpomínáš. Dobře jsem znal tvou sestru, a byl jsem oddaným služebníkem tvého švagra. Truchlím za ně stejně jako ty. Nezemřel jsem, o nic víc než syn tvé sestry. Abychom ochránili jeho život, drželi jsme ho v ústraní, ale doba skrývání se skončil. Drak se vrátil do Západozemí, aby vznesl nárok na své dědictví a pomstil svého otce a princeznu Eliu, svou matku. V jejím jménu se obracím na Dorne. Nezavrhněte nás.

Jon Connington
Lord Gryfího hřadu
Pobočník pravého krále

Arianne si ten list přečetla třikrát, potom ho opět srolovala a vsunula si ho do rukávu. Do Západozemí se vrátil drak, ale ne ten drak, kterého čekal můj otec. Nikde v listu nebyla zmínka o Daenerys za bouře zrozené… ani o princi Quentynovi, jejím bratrovi, který byl vyslán vyhledat dračí královnu. Princezna si pamatovala, jak jí její otec vmáčkl do dlaně onyxovou figurku na cyvasse a tichým a chraplavým hlasem jí vyzradil svůj plán. Dlouhá a nebezpečná výprava s velmi nejistým přijetím na jejím konci, řekl. Odešel, aby nám přivedl zpátky touhu našeho srdce. Pomsta. Spravedlnost. Oheň a krev.

Oheň a krev bylo tím, co mu nabízel i Jon Connington (pokud to tedy byl on). Nebo ne? „Přichází s žoldáky, ale nemá žádné draky,“ řekl jí princ Doran v tu noc, kdy dorazil havran. „Zlaté společenství je nejlepší a největší ze svobodných společenství, ale deset tisíc žoldáků nemůže doufat, že dobude Sedm království. Eliin syn… plakal bych radostí, kdyby nějaká část mé sestry přežila, ale jaký máme důkaz, že je to opravdu Aegon?“ Když to říkal, hlas se mu zlomil. „Kde jsou draci?“ zeptal se. „Kde je Daenerys?“ a Arianne věděla, že ve skutečnosti se ptá, kde je můj syn?

Na Kostěné cestě a v Princově průsmyku se shromáždili dvě části dornské armády, a tam seděli, brousili si kopí, leštili brnění, hráli v kostky, pili, hádali se, jejich počty den co den upadali, a čekali, čekali, čekali, kdy je dornský princ vypustí na nepřátele rodu Martellů. Čeká na draky. Na oheň a krev. Na mě. Jedno slovo od Arianne a tyto armády by se vydaly na pochod… pokud by to slovo bylo drak. Pokud by slovo, které pošle, bylo válka, lordi Yronwood a Fowler a jejich armády zůstanou na místě. Dornský princ byl velice prohnaný; válka v tomto případě znamenalo čekat.

Před polednem třetího dne se před nimi objevil Duchokopec. Jeho zdi bílé jak křída se leskli v kontrastu s hlubokou modří Dornského moře. Ze čtvercových věží v rozích hradu vlály praporce rodu Tolandů; zelený drak zakousnutý do vlastního ocasu, na zlatém poli. Slunce a oštěp rodu Martellů vlály nad velkou centrální pevností, a vzdorovitě zářily, zlatě, rudě a oranžově.

Lady Toland dostala napřed havrana varujícího ji před jejich příchodem, takže hradní brána byla otevřena a Nymellina nejstarší dcera spolu s jejím stevardem jim vyjeli naproti, aby se setkali u úpatí kopce. Valena Toland, vysoká a divoká, se záplavou jasně červených vlasů stékající kolem jejích ramenou, uvítala Arianne výkřikem, „Konečně jste přišli? Jak pomalé jsou ty koně?“

„Dost rychlé, abychom ty vaše předběhli k hradní bráně.“

„Uvidíme.“ Valena zvrtla svého velkého rudocha, vrazila mu paty do slabin a závod se začal. Hnali se prašnými uličkami vesnice na úpatí kopce a slepice i vesničané jim urychleně uhýbali z cesty. Arianne byla o tři koňské délky pozadu, než se její klisna dostala do trysku, ale v polovině kopce už náskok zkrátila na jednu a půl koňské délky. Když se řítily k bráně, jely bok po boku, ale pět metrů od brány z mračna prachu za nimi vylétla Elia Písek a na své černé kobylce je obě předběhla.

„Co jsi napůl kůň, děvče?“ zeptala se Valena se smíchem, když sesedly na dvoře. „Princezno, přivedla sis stájníčku?“

„Jsem Elia,“ prohlásila holka. „Lady Kopí.“

Ten, co jí tu přezdívku nasadil do hlavy, se má za co zodpovídat. Klidně to ale mohl být i princ Oberyn a Rudá zmije se nikdy nezodpovídala nikomu kromě sebe.

„Holka z klání,“ řekla Valena. „Ano, slyšela jsem o tobě. Jako prvá na nádvoří máš tu čest napojit a odstrojit koně.“

„A pak pohledej koupelnu,“ řekla princezna Arianne. Elia byla od hlavy po paty pokryta vápnem a prachem.

V tu noc Arianne a její rytíři večeřeli s Lady Nymellou a jejími dcerami ve velké hradní síni. Teora, mladší holka, měla stejně rudé vlasy jako její sestra, ale jinak nemohly být víc odlišné. Byla nízká, baculatá, a tak plachá, že by ji člověk mohl považovat za němou. Jevila větší zájem o kořeněné hovězí a medovou kachnu než o pohledné mladé rytíře u stolu, a vypadala spokojená s tím, že zájmy rodu Toland hájí její lady matka a sestra.

„Slyšeli jsme tady ty samé příběhy, co vy na Slunečném oštěpu,“ řekla jim lady Nymella, zatímco její sluha naléval víno. „Žoldnéři vyloďující se u Mysu hněvu, obléhané nebo obsazované hrady, zabavená nebo vypálená úroda. Odkud tito muži pocházejí a kdo jsou, tím si nikdo není jistý.“

„Nejprve jsme slyšeli, je jsou to piráti a dobrodruzi,“ řekla Valena. „Pak to mělo být Zlaté společenství. Teď se proslýchá, že je to Jon Connington, pobočník Šíleného krále, povstalý z hrobu, aby převzal, co mu po právu patří. Kdokoliv to je, Gryfův hřad před nimi padl. Deštivý dům, Vraní hnízdo, Mlholes, dokonce i Zelenokámen na svém ostrově. Všechny obsazeny.“

Arianniny myšlenky okamžitě šli k její sladké Flekaté Sylvě. „Kdo by chtěl Zelenokámen? Proběhla  bitva?“

„Z toho co jsme slyšeli, ne, ale všechny ty příběhy jsou pokroucené.“

„Někteří rybáři vám rozpoví, že padl i Tarth,“ řekla Valena. „Tito žoldnéři teď ovládají většinu Mysu hněvu a polovinu Kamenoschodů. Slyšeli jsme řeči o slonech v lesích.“

„Slony?“ Arianne nevěděla, co si má o tom myslet. „Jste si jisty? Ne draky?“

„Slony,“ trvala Lady Nymella na svém.

„A krakatice u Zlomeného ramena, co stahují pod vodu poškozené galéry,“ řekla Valena. „Náš mistr tvrdí, že krev je vylákala na hladinu. Ve vodě jsou těla. Několik se jich vyplavilo na našich březích. A to není nic. U Mučitelovy hlubiny se usadil nějaký nový král pirátů. Nechává se nazývat Králem Vodou. Má opravdové válečné lodě, se třemi palubami, příšerně velké. Bylo moudré, že jste nepřišli po moři. Od doby, co Redwynova flotila přeplula Kamenoschody, se vody hemží divnými praporci, až na sever po Tarthské úžiny a Záliv ztroskotání. Myřané, Volanťané, Lysané, dokonce nájezdníci ze Železných ostrovů. Někteří vpluli do Dornského moře a vysadili muže na jižním pobřeží Mysu hněvu. Našli jsme vám dobrou rychlou loď, jak poručil tvůj otec, ale stejně… buďte opatrní.“

Takže je to pravda. Arianne se chtěla zeptat na svého bratra, ale její otec naléhal, aby střežila každé svoje slovo. Pokud tyto lodě nepřivezly Quentyna zpátky domů i s dračí královnou, raději ho vůbec nezmiňovat. O misi jejiho bratra v Zálivu otrokářů věděl jen její otec a několik jeho nejvěrnějších. Lady Toland a její dcera nepatřily mezi ně. Kdyby to byl Quentyn, jistě by Daenerys přivedl zpátky do Dorne. Proč by riskoval vylodění u Mysu hněvu, mezi bouřkovými lordy?

„Je Dorne v ohrožení?“ zeptala se Lady Nymelle. „Musím se přiznat, pokaždé, když vidím cizí plachtu, sevře mi srdce. Co kdyby se ty lodě stočily na jih? Většina vojska Tolandů je s Lordem Yronwoodem na Kostěné cestě. Kdo ubrání Duchokopec, pokud tito cizinci přistanou na našem pobřeží? Mám zavolat svoje muže domů?“

„Vašich mužů je potřeba tam, kde jsou, paní moje,“ ujistil ji Daemon Písek. Arianne rychle přikývla. Důsledkem každé jiné rady by bylo rozpuštění armády lorda Yronwooda, když by každý muž spěchal domů bránit svůj domov před údajnými nepřáteli, kteří mohou a nemusí přijít. „Až budeme bez pochyb vědět, jestli jsou to přátelé nebo nepřátelé, můj otec bude vědět, co dělat,“ řekla princezna.

Tehdy bledá, zavalitá Teora zvedla zrak od smetanových koláčků na talíří. „Jsou to draci.“

„Draci?“ řekla její matka. „Teora, neblázni.“

„Neblázním. Oni přicházejí.“

„Jak bys to mohla vědět?“ zeptala se její sestra s náznakem opovržení v hlase. „Další z tvých blouznivých snů?“

Teora slabě přikývla. Brada se jí třásla. „Tancovali. V mém snu. A všude, kde draci tancovali, umírali lidi.“

„Sedmi, spaste nás.“ Lady Nymella rozčileně vydechla. „Kdybys nejedla tolik koláčků, neměla bys takové sny. Těžká jídla nejsou pro dívky ve tvém věku, když jsou tvoje nálady tak nevyrovnané. Mistr Toman říká -“

„Nesnáším mistra Tomana,“ řekla Teora. Potom vystartovala od stolu a její lady matka se za ni musela omlouvat.

„Buďte k ní shovívavá, lady,“ řekla Arianne. „Vzpomínám si, když jsem byla v jejím věku. Jsem si jistá, že můj otec byl ze mě zoufalý.“

„To mohu dosvědčit.“ Ser Daemon si upil vína a řekl, „Rod Tolandů má draka ve svém praporci.“

„Draka zakousnutého do vlastního ocasu, ano,“ řekla Valena. „Od dob Aegonovy dobyvačné výpravy. Tady nedobýval. Jinde spálil svoje nepřátele, spolu se svými sestrami, ale sem jsme se před nimi stáhli a nechali jsme jim ke spálení pouze kámen a písek. A draci kroužili a kroužili a šli si po ocasech kvůli nedostatku jiné potravy, až se úplně zauzlili.“

„Naši předkové v tom sehráli svou roli,“ řekla Lady Nymella hrdě. „Bylo vykonáno mnoho chrabrých skutků, a umřelo mnoho odvážných mužů. Všechno to bylo zapsáno mistry, kteří nám sloužili. Kdyby se moje princezna chtěla dovědět víc, ty knihy máme v knihovně.“

„Možná někdy jindy,“ řekla Arianne.

Když tu noc Duchokopec usnul, princezna si navlekla plášť s kapucí proti chladu a šla se projít po hradbách, aby si pročistila myšlenky. Daemon Písek ji našel opírat se o parapet a vyhlížet na moře, kde měsíc tančil po vodě. „Princezno,“ řekl, „měla bys spát.“

„To samé bych mohla říct já.“ Arianne obrátila pohled k němu. Milý obličej, rozhodla se. Chlapec, kterého jsem znala, se proměnil v hezkého muže. Oči měl modré jako pouštní nebe, vlasy světle hnědé jako písek, po kterém sem docestovali. Nakrátko ostříhaná bradka mu lemovala čelist, ale nedokázala úplně zakrýt důlky na tvářích, když se usmíval. Vždycky jsem milovala jeho úsměv.

Bastard z Boží milosti byl taky jedním z nejlepších šermířů Dornu, jak se dalo čekat od někoho, kdo byl panošem prince Oberyna a obdržel své rytířství od Rudé zmije samotné. Někteří říkali, že byl i milencem jejího strýce, ač zřídka mu to někdo řekl do očí. Arianne nevěděla, jestli je to pravda. Byl však jejím milencem. Ve čtrnácti mu věnovala svoje panenství. Daemon nebyl mnohem starší, takže jejich páření bylo stejně neohrabané jako vášnivé. No i tak to bylo pěkné.

Arianne mu věnovala svůj nejsvůdnější úsměv. „Můžeme se o postel podělit.“

Obličej sera Daemona byl jako z kamene. „Zapomnělas, princezno? Jsem bastard.“ Vzal její ruku do své. „Pokud této ruky nejsem hoden, jak můžu být hoden tvojí kundičky?“

Ucukla rukou. „Za to by sis zasloužil facku.“

„Můj obličej je tvůj. Dělej, co chceš.“

„Vypadá to, že co chci já, ty nechceš. Tak ať. Mluv se mnou. Mohl by to opravdu být princ Aegon?“

„Gregor Clegane vyrval Aegona Elii z náručí a rozmlátil mu hlavu o zeď,“ řekl ser Daemon. „Pokud má princ lorda Conningtona rozdrcenou lebku, uvěřím, že se Aegon Targaryen vrátil ze záhrobí. Jinak ne. Je to nějaký falešný hoch, nic víc. Zástěrka nějakého žoldnéře, aby získal podporu.“

Můj otec se obává toho samého. „Ale pokud ne… pokud je to opravdu Jon Connington, pokud je ten kluk Rhaegarův syn…“

„Doufáš, že to tak je, nebo ne?“

„Já… mému otci by udělalo velikou radost, kdyby byl Eliin syn pořád naživu. Svou sestru velice miloval.“

„Ptal jsem se na tebe, ne na tvého otce.“

Ano, na mě. „Když Elia umřela, bylo mi sedm. Říkají, že jsem jednou měla její dceru Rhaenys v náručí, když jsem ještě byla moc malá, abych si to pamatovala. Aegon je pro mě cizincem, ať to už je on, nebo ne.“ Princezna se odmlčela. „Hledali jsme Rhaegarovu sestru, ne jeho syna.“ Její otec se seru Daemonovi svěřil, když ho vyvolil za strážce svojí dcery; alespoň s ním mohla mluvit otevřeně. „Byla bych radši, kdyby to byl Quentyn, kdo se vrátil.“

„Alespoň to tvrdíte,“ řekl Daemon Písek. „Dobrou noc, princezno.“ Uklonil se jí a nechal ji tam stát.

Co tím myslel? Arianne ho sledovala, jak odchází. Co bych to byla za sestru, kdybych nechtěla, aby se můj bratr vrátil? Pravda, nesnášela Quentyna celé ty roky, kdy si myslela, že ho její otec chce jmenovat dědicem místo ní, ale celé se to prokázalo jako nedorozumění. Dědičkou Dorne byla ona, na to měla slovo jejího otce. Quentyn bude mít svou dračí královnu, Daenerys.

Na Slunečním oštěpu visel portrét princezny Daenerys, která se přišla do Dorne vdát za jednoho z Arianniných předků. Ve svých mladších letech Arianne strávila celé hodiny hleděním na něj, v dobách, kdy byla jen buclatá plochá holka na sklonku panenství, která se každý noc modlila k bohům, aby ji učinili hezkou. Před sto lety přišla Daenerys Targaryen do Dorne vyjednat mír. Teď přichází jiná, aby vedla válku, a můj bratr bude jejím králem a druhem. Král Quentyn. Proč to jen znělo tak hloupě?

Téměř stejně hloupě jako Quentyn jedoucí na drakovi. Její bratr byl upřímný hoch, dobře vychovaný a poslušný, ale nezajímavý. A obyčejný, tak obyčejný. Bohové dali Arianne tu krásu, pro kterou se tolik namodlila, ale Quentyn se zjevně modlil pro něco jiného. Měl moc velkou a jakoby čtvercovou hlavu, vlasy barvy vysušeného bahna. Měl taky ovislá ramena a kolem pasu byl až moc hrubý. Až moc se podobá otci.

„Miluji svého bratra,“ řekla Arianne, i když ji slyšel pouze měsíc. Ale upřímně, skoro vůbec ho neznala. Quentyn byl vychován lordem Andersem z rodu Yronwoodů, z královské krve, synem lorda Ormonda Yronwooda a vnukem lorda Edgara. Její strýc Oberyn v mládí s Edgarem vybojoval duel a uštědřil mu zranění, které začalo odumírat a přivodilo mu předčasnou smrt. Poté ho lidi začali volat „Rudou zmijí“ a mluvili o jedu, který nosil na čepeli. Yronwoodové byli starým rodem, hrdým a mocným. Před příchodem Rhoynarů kralovali víc než polovině Dornu, jejich území byla mnohem větší než državy rodu Martellů. Smrt lorda Edgara by jistě byla následovala krevní msta a rebelie, kdyby její otec okamžitě nezakročil. Rudá zmije odjel do Starého města a odtud přes úzké moře do Lysu, ač nikdo se to neodvažoval nazvat vyhnanstvím. A když nastal pravý čas, Quentyn byl odevzdán lordu Andersovi do pěstounské péče, jako znak důvěry. To pomohlo zacelit trhlinu mezi Slunečním oštěpem a Yronwoody, ale otevřelo novou mezi Quentynem a Písečnými hady… a Arianne si vždycky byla bližší se svými sestřenicemi než se svým vzdáleným bratrem.

„Pořád jsme ale ze stejné krve,“ zašeptala. „Ovšemže chci svého bratra domů. Opravdu.“ Vítr od moře jí po pažích rozesel husí kůži. Arianne si přitáhla plášť blíž k tělu a odešla vyhledat svou postel.

Jejich loď se jmenovala Sokol. Vypluli za ranního přílivu. Bohové k nim byli milosrdní, moře bylo pokojné. I za příznivého větru plavba trvala celý den a celou noc. Jayne Ladybright dostala mořskou nemoc a strávila většinu plavbu převěšena přes zábradlí, což Elia Písek pokladala za výjimečně vtipné. „Někdo by měl to děcko dobře ztřískat,“ vyhlásil Joss Hood… jenže Elia byla mezi těmi, kdo ho slyšeli.

„Jsem skoro dospělá žena, sere,“ odpověděla povýšenecky. „Nechám vás ztřískat mě… ale nejdřív se mi musíte postavit u klání, a srazit mě z koně.“

„Jsme na lodi, nemáme tu koně,“ odpověděl Joss.

„A navíc dámy nebojují,“ naléhal ser Garibald Shells, mnohem vážnější a vychovanější mladý muž než jeho společník.

„Já ano. Jsem lady Kopí.“

Arianne slyšela dost. „Možná jsi kopí, ale k lady máš daleko. Jdi dolů a zůstaň tam, než se dostaneme na pevninu.“

Kromě toho byla plavba prosta nějakých zvláštních událostí. Za soumraku v dálce zahlédli galéru. Její vesla ve světle měsíce stoupala a klesala, ale pohybovala se směrem od nich, zmenšovala se a zanedlouho zmizela. Arianne odehrála partii cyvasse proti seru Daemonovi, a další proti Garibaldu Shellsovi, a nějak se jí povedlo obě prohrát. Ser Garibald byl natolik laskavý, že prohlásil, že odehrála odvážnou hru, ale Daemon si ji dobíral. „Máš i jiné figurky než draka, princezno. Zkus občas pohnout i jimi.“

„Draka mám ráda.“ Chtěla mu pořádnou fackou smazat ten úšklebek z obličeje. Nebo pořádným polibkem. Ten chlap byl stejně samolibý jako pohledný. Ze všech rytířů v Dorne, zrovna tohoto mi musel otec zvolit jako osobního strážce? Vždyť zná naši historii. „Je to jen hra. Vyprávěj mi o princi Viserysovi.“

„O Žebráckém králi?“ Ser Daemon vypadal překvapeně.

„Každý říká, že princ Rhaegar byl krásný. Byl Viserys taky krásný?“

„Řekl bych, že ano. Byl to Targaryen. Nikdy jsem ho neviděl.“

Tajný pakt, který princ Doran uzavřel před všemi těmi lety, se týkal sňatku Arianne s princem Viserysem, ne Quentyna s Daenerys. Všechno se to pokazilo v Dothrackém moři, kde byl zavražděn. Korunován hrncem roztaveného zlata. „Zabil ho dothracký khal,“ řekla Arianne. „Manželem samotné dračí královny.“

„Slyšel jsem. Co s tím?“

„Já jen… proč to Daenerys dopustila? Viserys byl jejím bratrem. Posledním člověkem, se kterým sdílela krev.“

„Dothrakové jsou divoký lid. Kdoví, jaký důvod mají k zabíjení? Možná si Viserys utíral zadek nesprávnou rukou.“

Možná, pomyslela si Arianne, nebo možná si Daenerys uvědomila, že až její bratr dostane korenu a vezme si mě, bude odsouzena na život, kde bude jen spát ve stanu a smrdět jako kůň. „Je to dcera Šíleného krále,“ řekla princezna. „Jak můžeme vědět -“

„Nemůžeme,“ řekl ser Daemon. „Můžeme jen doufat.“

Victarion

Vznešená paní byla jako bečka, tučná a zlenivělá jako šlechtičny ze zelených zemí. Měla obrovský nákladní prostor a Victarion ho naplnil ozbrojenci. S ní pluly ostatní lodě, cena, kterou si Železná flotila vybrala na dlouhé cestě do Zálivu otroků, neohrabanou směs kog, velkých kog, karak a obchodních galér tu a tam promíchaných s rybářskými loděmi. Byla to flotila zároveň tučná a slabá, slibovala mnoho, pokud šlo o vlnu a víno a další zboží, ale jen málo, co se týkalo bezpečí. Victarion ji svěřil Wulfovi Jednouchému.

„Otrokáři se mohou třást, když se doslechnou o tvých plachtách,“ řekl mu, „ale jakmile je uvidí, tak se svému strachu budou smát. Obchodníci a rybáři, to je všechno, co jste. Každý to vidí. Nechte je přiblížit se podle libosti, ale své muže drž pod palubou, dokud nebudete připraveni. Pak se přibliž a ať vystoupí na palubu. Osvoboďte otroky a otrokáři nakrmte moře, ale vezměte si lodě. Budeme potřebovat každé plavidlo, aby nás dostalo domů.

„Domů,“ zazubil se Wulf. „Muži to rádi uslyší, kapitáne. Nejdřív lodě – pak rozdrtíme muže z Yunkai. Ano.“

Železné vítězství bylo svázané se Vznešenou paní řetězy a kotvícími háky, mezi nimi byl natažený žebřík. Koga byla mnohem větší než válečná loď a seděla ve vodě výš. Podél zábradlí stáli Železní muži a sledovali, jak Victarion klepe Wulfovi Jednouchému na rameno a posílá ho plazit se po žebříku. Moře bylo klidné a na obloze jasné hvězdy. Wulf nařídil stáhnout žebřík a odpoutat řetězy. Válečná loď a koga se oddělily. V dálce zbytek Victarionovy proslavené flotily zvednul plachty. Posádka Železného vítězství drsně zajásala a posádka Vznešené paní jim odpověděla.

Victarion Wulfovi dal své nejlepší bojovníky. Záviděl jim. Budou první, kdo zasadí úder, první uvidí strach v očích nepřátel. Když stál na přídi Železného vítězství a sledoval Jednouchého obchodní lodě, jak jedna za druhou mizejí na západ, vrátily se Victarionovi vzpomínky na tváře prvních nepřátel, které zabil. Myslel na svou první loď, svou první ženu. Byl v něm nepokoj, hlad po úsvitu a věcech, které příští den přinese. Smrt nebo sláva, dnes si budu vychutnávat obojí. Trůn z mořského kamene měl být jeho, když Balon zemřel, ale jeho bratr Euron mu ho ukradl, stejně jako ukradl jeho manželku před mnoha lety. Ukradl ji a poskvrnil, ale na mně ponechal, abych ji zabil.

To všechno se však stalo už dávno a bylo to pryč. Victarion bude nakonec odměněn. Mám roh a budu mít ženu. Ženu krásnější než ta, kterou mě donutil zabít.

„Kapitáne.“ Ten hlas patřil Dlouhovodovi. „Veslaři čekají na tvá přání.“

Byli tři – a silní. „Pošli je do mé kajuty. Toho kněze taky.“

Všichni veslaři byli velcí. Jeden z nich byl chlapec, druhý surovec a třetí bastard bastarda. Chlapec vesloval méně než rok, Surovec už dvacet. Měli jména, ale Victarion je neznal. Nemohli čekat, že bude znát jméno každého otroka, který kdy vezme za veslo v Železné flotile.

„Ukaž jim roh,“ nařídil, když ti tři byli uvedeni do jeho kajuty.

Moqorro ho přinesl a ta tmavá žena pozvedla lucernu, aby na něj viděli. Ve světle poskakující lucerny se roh v rukou kněze jako by svíjel a převracel jako had, který se snaží uniknout. Moqorro byl obludně velký muž s velkým břichem a širokými rameny, ohromný – ale i v jeho rukou roh vypadal obrovský.

„Tohle můj bratr našel ve Valyrii,“ řekl Victarion otrokům. „Pomyslete na to, jak velký musel být drak, který dva takové nosil na hlavě. Větší než Vhagar nebo Meraxes, větší než Balerion Černý děs.” Vzal si od Moqorra roh a přejel dlaní po jeho křivkách.

„Při Královolbě jeden z Euronových němých na ten roh zatroubil. Někteří z vás si na to vzpomenou. Nebyl to zvuk, na který člověk, který ho zaslechl, kdy zapomene.“

„Říká se, že zemřel,“ řekl Chlapec, „ten, který na roh zatroubil.“

„Ano. Z rohu se potom kouřilo. Ten němý měl na rtech puchýře a pták, kterého měl vyobrazeného na hrudi, krvácel. Zemřel další den. Když ho otevřeli, jeho plíce byly černé.“

„Ten roh je prokletý,“ řekl Bastardův bastard.

„Dračí roh z Valyrie,“ řekl Victarion. „Ano, je prokletý. Nikdy jsem neřekl, že není.“ Přejel rukou po jednom z pruhů z červeného zlata a starobylý glyf jako by mu pod prsty zazpíval. Na polovinu zabušení srdce nechtěl nic víc než ten roh sám rozeznít. Euron byl hlupák, že mi tohle dal, je to cenná věc a mocná. S tímhle získám jeho trůn a potom i ten Železný. S tímhle dobyju svět.

„Claggorn na roh zatroubil třikrát a kvůli tomu zemřel. Byl stejně velký jako kdokoliv z vás a silný jako já. Tak silný, že mohl člověku urvat hlavu holýma rukama, a přece ho ten roh zabil.”

„Pak zabije i nás,“ řekl Chlapec.

Victarion často otrokům neodpouštěl, že mluví bez dovolení, ale Chlapec byl mladý, nebylo mu víc než dvacet let, a kromě toho brzy zemře. Nechal to být.

„Ten němý zatroubil na roh třikrát. Vy tři ho rozezníte jenom jednou. Možná zemřete, možná ne. Všichni musejí zemřít. Železná flotila pluje do bitvy. I na této lodi mnoho lidí zemře, než zapadne slunce – ubodaných nebo rozsekaných, vykuchaných, utopených, upálených zaživa – jenom bohové vědí, kdo z nás tu bude zítra. Rozezvučte roh a přežijte a já z vás udělám svobodné muže, jednoho nebo dva nebo všechny tři. Dám vám manželky, něco země, vlastní loď, vlastní otroky. Lidé budou znát vaše jména.“

„Dokonce i ty, kapitáne?“ zeptal se Bastardův bastard.

„Ano.“

„Pak to udělám.“

„I já,“ řekl Chlapec.

Surovec si založil ruce a přikývl.

Pokud se ti tři odvažovali věřit, že měli na výběr, ať si tomu věří. Victariona příliš netrápilo, čemu věřili, byli to jen otroci.

„Poplujete se mnou na Železném vítězství,“ řekl jim, „ale nezapojíte se do bitvy. Chlapče, ty jsi nejmladší – rozezníš ten roh jako první. Až přijde čas, dlouze a hlasitě na něj zatroubíš. Říká se, že jsi silný. Trub na něj tak dlouho, dokud tě nohy unesou, dokud ze sebe nevymáčkneš poslední dech, dokud ti nebudou hořet plíce. Ať tě slyší svobodní lidé v Meereenu, otrokáři v Yunkai, duchové v Astaporu. Ať se opice podělají strachy při tom zvuku, až přelétne Cedrový ostrov. Pak roh předej dalšímu. Slyšíš mě? Víš, co máš dělat?“

Chlapec a Bastardův bastard se zatahali za pačesy; Surovec by možná udělal to samé, ale byl holohlavý.

„Můžete se rohu dotknout. Pak běžte.“

Jeden po druhém ho opustili. Tři otroci, pak i Moqorro. Victarion mu nedovolil roh odnést.

„Nechám si ho tady, dokud nebude zapotřebí.“

„Jak si přeješ. Chceš, abych ti pustil žilou?“

Victarion vzal tmavou ženu za zápěstí a přitáhl si ji k sobě. „Ona to udělá. Pomodli se ke svému rudému bohu. Založ oheň a řekni mi, co vidíš.“

Moqorrovy tmavé oči zazářily. „Vidím draky.”

Milost

Probudila se, lapajíc po dechu a nevěděla, kdo nebo kde je.

V nosních dírkách jí zůstal těžký pach krve… nebo to byla pořád ta noční můra? Zase snila o vlcích, o běhání skrz nějaké tmavé borové lesy s velkou smečkou za patami, vytrvalí v honbě za kořistí.

Polosvětlo zaplnilo její pokoj, šedivé a ponuré. Třesoucí se posadila na postel a sáhla si rukou na holou hlavu. Pod rukou se jí zježilo strniště. Potřebuju se oholit dřív, než to Izembaro uvidí. Jsem Milost, Milost a dnes budu znásilněna a zavražděna. Její pravé jméno bylo Milodara, ale nikdo jí nikdy neřekl jinak než Milost…

Kromě snů. Zhluboka se nadechla, aby uklidnila bijící srdce a snažila se vzpomenout si na víc z toho, o čem se jí zdálo, ale většina byla už pryč. Ale byla tam krev, úplněk nad hlavou a strom, který ji sledoval, když běžela.

Otevřela okenice, aby ji mohlo vzbudit ranní slunce. Ale za oknem Milostina malého pokoje žádné slunce nebylo, jenom clona pohybující se šedé mlhy. Vzduch se ochladil… A to bylo dobře, jinak by mohla spát celý den. To by byla prostě Milost, zaspat své vlastní znásilnění.

Husí kůže jí pokryla nohy. Pokrývka se kolem ní ovinula jako had. Odmotala se, odhodila deku na holou dřevěnou podlahu a přešla nahá k oknu. Braavos byl ztracen v mlze. Viděla zelenou vodu malého kanálu dole, kamenem dlážděnou ulici, která vedla pod jejím domem, dva oblouky mechem porostlého mostu… ale daleký konec toho mostu mizel v šedi a z budov za kanálem zbylo jenom pár nejasných světel. Uslyšela tiché šplouchnutí, když se zpod prostředního oblouku mostu vynořila hadí loď. „Kolik je hodin?“ zavolala Milost na muže, který stál u hadova vyvýšeného ocasu a posouval tyčí loď kupředu. 

Převozník vzhlédl nahoru, hledaje původ hlasu. „Čtyři, podle Titánova řevu.“ Jeho slova se nesla ozvěnou přes vířící zelenou vodu a zdi neviditelných budov.

Nemeškala, ještě ne, ale neměla by zahálet. Milost byla veselá duše a pilná pracovnice, ale často chodila pozdě. A to by dnes nebylo vhodné. Dnes večer u Brány očekávali vyslance ze Západozemí a Izembaro nebude mít náladu na poslouchání omluv, i kdyby je vylepšila sladkým úsměvem. 

Včera, před tím než šla spát, naplnila svou vanu vodou z kanálu. Dávala přednost poloslané vodě před slizkou, zelenou dešťovkou z venkovní nádrže. Namočila hrubou látku, umyla se od hlavy k patě a pak, vždy strojící na jedné noze, si vydrhla ztvrdlá chodidla. Potom našla svou břitvu. Na holou hlavu sedí paruky lépe, tvrdil Izembaro.

Oholila se, oblékla si prádlo a přetáhla si přes hlavu beztvaré hnědé vlněné šaty. Jedna z jejích punčoch potřebuje zašít, všimla si, když si ji vytahovala. Mohla by požádat o pomoc Snapper, její vlastní šití bylo tak ubohé, že se nad ní většinou kostymérka slitovala. Nebo bych mohla ukrást hezčí pár z šatny. Ale to bylo riskantní. Izembaro nesnášel, když herci nosili jeho kostýmy po ulicích. Kromě Wendeyne. Když holka Izembarovi trochu pocucá péro, může si nosit, jaký kostým chce. Milost ale nebyla tak hloupá. Daena ji varovala: „Holky, které takhle tady dole začínají, skončí na Lodi, kde každý muž ví, že může mít všechno pěkné, co na pódiu uvidí, pokud je jeho měšec dost naditý.“

Její boty byly kousky staré hnědé kůže obsypané skvrnami od soli a popraskané od dlouhého nošení, její pásek byl zas kus konopného provazu obarvený namodro. Ovázala si jej kolem pasu, pověsila si nůž na pravý bok a měšec na mince na levý. Nakonec si přehodila přes ramena plášť. Byl to opravdový herecký plášť, z fialové vlny lemované červeným hedvábím, s kapucí proti dešti a třemi tajnými kapsami. V jedné schovala nějaké mince, v další železný klíč a v poslední čepel. Opravdovou čepel, ne nůž na ovoce jako měla na boku. Ale ta nepatřila Milosti, ne víc než ty ostatní poklady. Nůž na ovoce patřil Milosti. Ta byla stvořena k jedení ovoce, smíchu a vtipkování, těžké práci a dělání toho, co jí bylo řečeno.

„Milost, Milost, Milost,“ zpívala, když scházela po dřevěných schodech na ulici. Zábradlí bylo plné třísek, schody strmé a bylo tu pět pater, ale proto taky dostala ten pokoj tak levně. Proto a taky kvůli Milostinu úsměvu. Sice byla holohlavá a hubená, ale Milost měla krásný úsměv a jistý druh půvabu. I Izembaro uznával, že byla půvabná. Vzdušnou čarou to neměla to k Bráně daleko, ale pro dívky, které měly nohy místo křídel, byla cesta mnohem delší. Braavos bylo zakroucené město. Ulice byly zakroucené, uličky byly zakroucenější a kanály byly úplně nejzakroucenější. Většinou dávala přednost delší cestě, dolů po Ragmanově cestě kolem Vnějšího přístavu, kde před ní bylo moře a nad ní obloha a čistý výhled přes velkou lagunu ke Zbrojnici a borovým stráním Sellagorova štítu. Námořníci jí zdravili, když míjela doky, volali dolů z palub dehtových ibbenských velrybářských lodí a břichatých západozemských kog. Milost jim ne vždy rozuměla, ale věděla, co jí říkají. Občas jim úsměvy opětovala a říkala jim, že ji mohou najít u Brány, pokud by měli minci.

Dlouhá cesta také vedla přes Most očí s vyrytými kamennými obličeji. Z vrcholu jeho klenby se mohla koukat skrz oblouky a vidět celé město: zelené měděné dómy Síně pravdy, stožáry čnící jako les z Fialového přístavu, vysoké mocné věže, zlaté blesky točící se na špičce věže nahoře na Paláci Mořského lorda… dokonce i Titánova bronzová ramena, až přes temné zelené vody. Ale to bylo jen tehdy, když slunce svítilo dolů na Braavos. Když byla mlha, nebylo vidět nic jiného než šeď, takže dnes si Milost vybrala kratší cestu, aby trochu ušetřila své ubohé popraskané boty od opotřebení.

Mlžný opar vypadal, že se před ní rozestupuje a zase se spojuje poté, co projde. Dlažební kameny pod jejíma nohama byly mokré a kluzké. Uslyšela žalostně zamňoukat kočku. Braavos bylo dobré město pro kočky a potulovaly se všude, obzvlášť v noci. V mlze jsou všechny kočky šedé, pomyslela si Milost. V mlze jsou všichni lidé vrazi.

Nikdy neviděla hustší mlhu, než byla tahle. Ve větších kanálech do sebe mohli snadno vrazit převozníci na hadích lodích, neschopní rozlišit nic víc než mdlá světla z budov po obou stranách.

Milost minula starého muže s lucernou, který šel na opačnou stranu, a záviděla mu jeho světlo. Ulice byla tak temná, že sotva viděla, kam šlape. Ve skromnějších částech města byly k sobě domy, obchody a skladiště natlačené, skláněly se k sobě jako opilí milenci a jejich vyšší patra byla u sebe tak blízko, že se dalo překročit z jednoho balkónu na druhý. Ulice dole se tak staly temnými tunely, kde se rozléhal každý krok. Malé kanály byly ještě nebezpečnější, protože mnoho z domů, kterými byly lemovány, mělo do vody vyčnívající latríny. Izembaro miloval přednášení řeči Mořského lorda z Kupcovy smutné dcery o tom, jak „zde stojí poslední Titán, obkročmo na kamenných ramenech svých bratrů,“ ale Milosti se víc líbila scéna, kde se tlustý obchodník vykálel na hlavu Mořského lorda, když pod ním projížděl ve svém zlatofialovém člunu. Jen v Braavosu se může stát něco takového, říkalo se a jenom v Braavosu se může Mořský lord i námořník potrhat smíchy u něčeho podobného.

Brána stála nedaleko okraje Utopeného města, mezi Vnějším a Fialovým přístavem. Shořelo tam staré skladiště a země se zde každý rok potápěla o kus níž, takže tam půda zlevnila. Nad zatopenými kamennými základy skladiště Izembaro vybudoval svůj rozlehlý sál. Dóm a Modrá lucerna možná mají hezčí prostředí, řekl svým hercům, ale tady mezi přístavy nikdy nebudou trpět nedostatkem námořníků a děvek k naplnění hlediště. Loď byla blízko, pořád přitahovala velké davy k přístavišti, kde byla připoutána už dvacet let, říkal, a Brána bude také prosperovat. 

Čas ukázal, že měl pravdu. Jeviště Brány se naklonilo, jak budova klesala, jejich kostýmy byly náchylné k plesnivění a vodní hadi se uhnízdili v zatopeném sklepě, ale to nikoho z herců netrápilo, dokud byl dům plný.

Poslední most byl vyroben z provazu a neopracovaných prken a vypadal, že vede do nicoty, ale to bylo jenom tou mlhou. Milost přes něj přeběhla a podpatky jí po dřevě klapaly. Mlha se před ní otevřela jako potrhaná šedá opona a odhalila jí divadlo. Máslově žluté světlo se rozlévalo od dveří a Milost slyšela zevnitř hlasy. Vedle vchodu přemaloval Velký Brusco název poslední hry a červenými písmeny napsal Krvavá ruka. Pod slova maloval krvavou ruku pro ty, kdo neuměli číst. Milost se zastavila, aby se podívala. „To je pěkná ruka,“ řekla mu.

„Palec je křivý.“ Brusco na něj poklepal svým štětcem. „Král herců se po tobě ptal.“

„Byla taková tma a já spala a spala.“ Když se Izembaro poprvé pasoval na Krále všech herců, společnost měla nestydaté potěšení z toho, jak si vychutnávala pobouření svých rivalů z Dómu a Modré lucerny. Později však začal Izembaro brát svůj titul příliš vážně. „Ten už teď bude hrát jenom krále,“ prohlásil Marro a zakoulel očima, „a když v představení žádný král nebude, tak ani nevyleze na pódium.“

Krvavá ruka nabízela krále dva, jednoho tlustého a druhého teprv chlapce. Izembaro bude hrát toho tlouštíka. Není to velká role, ale má tam skvělý proslov, když leží na smrtelném loži, a předtím i naprosto úchvatný boj s démonickým divočákem. Napsal to Phario Forel a ten má nejkrvavější brk v celém Braavosu.

Milost našla společnost pohromadě v zákulisí a vmáčkla se dozadu mezi Daenu a Snapper, doufajíc, že její pozdní příchod zůstane nezpozorován. Izembaro všem říkal, že očekává, že Brána bude tento večer narvaná až po střechu, bez ohledu na mlhu. „Král Západozemí posílá dnes večer svého vyslance, aby vzdal hold ke Králi všech herců,“ řekl své skupině. „Nezklameme našeho kolegu monarchu.“

„My?“ pronesla Snapper, která vytvářela hercům všechny kostýmy „To tu teď je více než jeden?“

„No, je dost tlustej na to, aby se počítal za dva,“ špitl Bobono. Každá herecká skupina musí mít trpaslíka. On byl ten jejich. Když spatřil Milost, věnoval jí chlípný pohled. „Oho,“ pronesl, „tady je. Je malá holčička připravena na své znásilnění?“. Mlasknul rty.

Snapper mu vrazila pohlavek. „Sklapni.“

Král všech herců ignoroval krátký rozruch. Stále ještě mluvil. Říkal hercům, jak moc skvělí dnes musí být. Mimo západozemského vyslance budou tento večer v publiku i Držitelé klíčů a též slavné kurtizány. A rozhodně je nemínil nechat odejít s mizerným názorem na Bránu. „Se zlou potážeš se každý, kdož mne zklameš,“ zapřísáhl se výhružkou půjčenou z řeči princi Garina, jenž ji pronese v předvečer bitvy ve Zlobě dračích pánů, prvotině Pharia Forela.

V době, kdy Izembaro konečně ukončil svůj proslov, zbývala do začátku představení méně než hodina. A herci byli do jednoho nevrlí a zoufalí z příprav. Brána se rozezněla voláním Milostina jména.

„Milost,“ požádala její kamarádka Daena, „Lady Stork si opět přišlápla lem své róby. Pojď mi to pomoct přišít.“

„Milost,“ volal Cizinec, „přines mi ten zatracený lep, už zase se mi uvolňuje roh.“

„Milost,“ burácel sám velký Izembaro, „Co jsi udělala s mojí korunou, děvče? Bez mé koruny nemůžu odehrát svůj výstup. Jak by vůbec poznali, že jsem král?“

„Milost,“ zapištěl Bobono, „Milost, něco je špatně s mými kalhotami, vypadává mi z nich pták.“

Přinesla lepkavou pastu, a připevnila Cizinci levý roh zpět na čelo. Našla Izembarovu korunu na hajzlu, kde si ji pravidelně zapomíná, pomohla mu ji přišpendlit k paruce a pak utíkala pro jehlu a niť, aby Snapper mohla přišít hedvábný lem k zlatem vyšívané róbě, jež na sobě bude mít královna ve svatební scéně.

A Bobonův pták skutečně vypadával z kostýmu. Bylo to vymyšleno tak, aby vyskočil, kvůli znásilnění. Jaká to ohyzdná věc, pomyslela si Milost, když poklekla před trpaslíka, aby mu to dala do pořádku. Pták měl stopu nadél a široký byl jako její paže, dost velký na to, aby byl vidět i z toho nejvyššího balkonu. Barvíř však s kůží odvedl mizernou práci; ta věc byla růžově a bíle skvrnitá s baňatou hlavou v barvě švestky. Milost to zatlačila zpět do Bobonových kalhot a zavázala tkanicí. „Milost,“ zazpíval, když mu ji pevně utahovala, „Milost, Milost, přijď dnes večer do mé komůrky a udělej ze mě celého muže.“

„Udělám z tebe eunucha, pokud si tu tkanici znovu rozvážeš, pohraju si s tvým rozkrokem.“

„Je to osud, abychom byli spolu, Milosti,“ trval na svém Bobono, „Podívej, dokonce jsme i stejně vysocí.“

„Pouze, když klečím. Pamatuješ si svou první větu?“ Bylo to jen čtrnáct dní od chvíle, kdy trpaslík po několikátém poháru vylezl na pódium a zahájil Utrpení vládců posměšnou řečí z Kupcovy lačné ženy. Izembaro by jej zaživa stáhl z kůže, pokud by podobnou blamáž provedl znova a ani by se nepřemýšlel nad tím, jak těžké je najít dobrého trpaslíka.

„A copak že to vlastně hrajeme, Milosti?“ zeptal se nevinně Bobono.

Pouze si mě dobírá, pomyslela si Milost. Dnes večer není opilý, a tu hru zná naprosto dokonale. „Hrajeme Phariovu novou Krvavou ruku, k poctění vyslance ze Sedmi království.

„Teď už si vzpomínám.“ Bobono ztišil svůj hlas na zlověstné skřehotání. „Bůh sedmi tváří mě podvedl,“ řekl. „Můj vznešený otec jest stvořen z nejryzejšího zlata a ze zlata stvořil také mé sourozence, chlapce a dívku. Leč já zformován jsem z hmoty temnější, z kostí, krve a bahna, pokroucen do tohoto hrubého tvaru, jež před sebou vidíte.“ Během této řeči ji chytl za hruď, šátrajíc po bradavce. „Ty nemáš žádný prsíčka. Jak jen můžu znásilnit děvče, který nemá žádný prsíčka?“

Chytla jeho nos mezi palec a ukazováček a zakroutila. „A ty nebudeš mít nos, jestli ze mě okamžitě nesundáš ty své špinavé ruce.“

„Owwwww,“ zanaříkal trpaslík a pustil jí.

„Za rok či dva mi prsa narostou.“ Milost vstala a vztyčila se nad malým človíčkem. „Ale tobě nový nos nenaroste nikdy. Radši na to mysli, než se mě tam znovu dotkneš.“

Bobono si podrbal pálící nos. „Není třeba studu, již brzo si tě násilím vezmu.“

„Ale ne dřív, než ve druhém aktu.“

„Pokaždé pěkně promnu Wendeyne prsíčka, když jí znásilňuju v Utrpení vládců,“ postěžoval si trpaslík. „Zbožňuje to a stejně tak publikum. Vždy musíš potěšit publikum.“

Bylo to jedno z Izembarových „mouder“, jak jim říkal. Vždy musíš potěšit publikum. „Vsadím se, že publikum by potěšilo, kdybych trpaslíkovi urvala jeho ptáka a omlátila mu jej o hlavu,“ odvětila Milost. „Je to něco, co nikdy předtím neviděli.“ Vždy jim předveď něco, co ještě nikdy předtím neviděli, bylo další Izembarových „mouder“ a jedno z těch, na které Bobono neměl odpověď. „Tak, hotovo,“ oznámila Milost. „Uvidíme, jestli ho dokážeš udržet v kalhotách do té doby, než bude potřeba“.

Znovu ji volal Izembaro. Tentokráte nemohl najít kopí na divočáka. Milost mu jej nalezla, pomohla Velkému Bruscovi nasadit kančí převlek, pro jistotu zkontrolovala trikové dýky, zda je někdo nenahradil skutečnou čepelí (kdosi to udělal v Dómu a herce to tehdy stálo život) a nalila lady Stork hlt vína, který si dávala před každým představením. Když veškerý křik „Milost, Milost, Milost“ konečně dozněl, využila chvilky pro kradmý pohled do hlediště.

Přízemí bylo plné tak, jak jej nikdy předtím neviděla a všichni se tam již bavili vtipkováním, postrkáváním, jídlem a pitím. Viděla prodejce, kterak prodává pláty sýra, odtrhávajíc je prsty z velkého kola, kdykoli našel kupce. Žena měla nůši scvrklých jablek. Měchy s vínem kolovaly z ruky do ruky, některé dívky prodávaly polibky a jeden námořník hrál na mořské dudy. Malý muž se smutnýma očima zvaný Brk stál vzadu, přišel se podívat, co by mohl ukrást pro některou ze svých vlastních her. Vyvolávač Cossomo přišel též a byla do něj zavěšena Yna, jednooká děvka z Veselého přístavu, ale Milost ty dva nemohla znát a oni nemohli znát Milost. Daena rozpoznala v davu několik pravidelných návštěvníků Brány a poukázala na ně. Barvíř Dellono se svou poďobanou bílou tváří a flekatýma fialovýma rukama, výrobce klobás Galleo v mastné kožené zástěře, vysoký Tomarro s domácím mazlíčkem, krysou, na rameni. „Tomarro by raději neměl dopustit, aby tu krysu spatřil Galleo,“ poznamenala Daena varovně. „Slyšela jsem, že to je jediné maso, které dává do svých klobás.“ Milost si zakryla ústa a zahihňala se.

Balkóny se také plnily. První a třetí patro byly vyčleněny pro kupce a kapitány a pro další respektovaný lid. Nájemní vrazi dávali přednost čtvrtému, nejvyššímu patru, kde byla místa nejlevnější. Nahoře to hrálo změtí jasných barev, zatímco dole pod nimi, převládaly temnější odstíny. Druhý balkón byl rozdělen na soukromé lóže, kde se mocní mohli zavalit komfortem a soukromím, bezpečně odděleni od chátry nad nimi a pod nimi. Měli ten nejlepší výhled na jeviště i služebnictvo, aby jim nosilo pokrmy, víno, polštářky či cokoli jiného, co by mohli přát. Bylo neobvyklé vidět v Bráně balkóny více než z poloviny plné. Ti z mocných, kteří si dopřávali požitku hereckých představení, spíše navštěvovali Dóm či Modrou lucernu, kde byla nabídka považována za jemnější a mnohem poetičtější.

Tato noc byla jiná, i když to bezpochyby bylo díky návštěvě západozemského vyslance. Jednu lóži obsadili tři potomci z Otharysu, každý doprovázený slavnou kurtizánou. Prestayn seděl sám, muž tak prastarý, že si až člověk pomyslí, jak se vlastně vydrápe do sedadla. Torone a Pranelis sdíleli lóži, stejně jako sdíleli nepohodlné spojenectví; Třetí meč hostil půltucet přátel.

„Napočítala jsem pět Držitelů klíčů,“ řekla Daena.

„Bessaro je tak tlustý, že bys jej měla započíst dvakrát,“ odvětila Milost a zahihňala se. Izembaro měl břicho, ale v porovnání s Bessarem byl pružný jako vrba. Držitel klíče byl tak objemný, že potřeboval speciální sedadlo, trojnásobné velikosti proti běžnému křeslu.

„Jsou všichni tlustí, tihle Reyaansové,“ prohlásila Daena. „Pupky tak bachraté jako jejich koráby. Měla bys vidět jejich otce. V porovnání s ním vypadá tenhle jako drobeček. Jednou byl povolán do Síně pravdy k hlasování, ale když vstoupil na svou bárku, potopila se s ním.“ Stiskla Milosti loket. „Podívej, v lóži Mořského lorda.“ Mořský lord nikdy Bránu nenavštívil, ale Izembaro po něm přesto pojmenoval lóži, tu nejprostornější a nejvíc opulentní v celém domě. „To musí být západozemský vyslanec. Už jsi někdy viděla takové šaty na starém člověku? A podívej, přivedl s sebou Černou perlu!“

Vyslanec byl štíhlý a plešatějící, se směšným šedým chomáčem vousů na bradě. Jeho plášť byl ze stejného žlutého sametu jako jeho kalhoty. Jeho košile byla tak světle modrá, že z toho Milosti málem slzely oči. Na prsou měl žlutou nití vyšitý štít a na tom štítu byl hrdý modrý kohout vyvedený lazuritem. Jeden z jeho stráží mu pomáhal si sednout, zatímco druzí dva stáli za ním na konci boxu.

Věk ženy, která byla s ním, nemohl být více než třetina jeho věku. Byla tak krásná, že lampy vypadaly, že svítí jasněji, když kolem procházela. Byla oblečená v krátkých šatech z bledě žlutého hedvábí, kontrastujícím s její světle hnědou kůží. Černé vlasy měla svázané v síťce ze stáčeného zlata a zlatý náhrdelník s gagátem jí narážel do vrcholků plných ňader. Viděly, jak se natáhla k vyslanci a pošeptala mu do ucha něco, co ho rozesmálo. „Mělo by se jí říkat spíš Hnědá Perla,“ řekla Milost Daeně. „Je spíš hnědá než černá.“

„První Černá Perla byla černá jako hrnek inkoustu,“ řekla Daena. „Byla to pirátská královna, zplodil ji syn Mořského lorda s princeznou z Letních ostrovů. Dračí král ze Západozemí si ji zvolil za milenku.“

„Chtěla bych vidět draka,“ zašeptal Milost toužebně. „Proč má ten vyslanec na prsou kuře?“

Daena si povzdechla. „Milosti, víš ty vůbec něco? Je to jeho znak. V Království zapadajícího slunce mají všichni lordové znaky. Někteří mají kytky, jiní ryby, další medvědy a losy a další věci. Koukni, vyslancovi strážní mají lvy.“

Byla to pravda. Byli tam čtyři strážní; velcí, tvrdě vypadající muži v kroužkovém brnění, s těžkými západozemskými meči v pochvách na bocích. Jejich rudé pláště byly lemovány proužky zlata a zlatý lev s červenýma granátovýma očima spínal každý plášť na rameni. Když Milost pohlédla na obličeje pod pozlacenými helmami ve tvaru lvů, zašimralo ji v břiše. Bohové mi dali dar. Prsty se jí zaryly do Daeniny ruky. „Ten strážný. Ten na konci, za Černou Perlou.“

„Co s ním? Ty ho znáš?“

„Ne.“ Milost se narodila a vyrostla v Braavosu, jak by mohla znát nějakého muže ze Západozemí? Musela se na chvíli zamyslet. „Jenom… no, je hezký na pohled, nemyslíš?“ Byl. Jakýmsi drsným způsobem, ačkoliv měl tvrdé oči.

Daena pokrčila rameny. „Je hodně starý. Ne tolik jako ti ostatní, ale… může mu být tak třicet. A je ze Západozemí. Jsou to hrozní divoši, Milosti. Radši se od takových drž dál.“

„Mám se držet se dál?“ zahihňala se Milost. Byla to usměvavá dívka, tahle Milost.

„Ne, potřebuju, aby ses držela poblíž.“

Objala Daenu a řekla: „ Jestli mě bude Snapper hledat, řekni jí, že jsem si odešla znovu přečíst mé repliky.“ Měla jich jen pár a většina z nich byla tohoto druhu: „Ach, ne, ne, ne,“ a „Ne, ach ne, nedotýkejte se mě,“ a „Prosím, můj pane, já jsem ještě nevinná panna“, ale bylo to poprvé, kdy jí Izembaro dal nějaké repliky, takže se dalo očekávat, že ubožačka Milost je bude chtít pronášet správně.

Vyslanec ze Sedmi království si sebou vzal do lóže i dva ze svých stráží, aby stáli za ním a Černou Perlou, ale další dva postavil hned za dveře, aby se ujistil, že jej nikdo nebude rušit.  Tiše spolu mluvili ve společném jazyku Západozemí, když za nimi neslyšně dívka proklouzla do temného kouta. Byl to jazyk, který Milost neznala.

„U sedmi pekel, tohle místo je tak vlhké,“ slyšela stěžovat si jednoho ze stráží. „Promrznul jsem až ke kostem.  Kde jsou sakra pomerančovníky? Vždy jsem slýchával, že ve Svobodných městech jsou pomerančovníky. Citronovníky a limetkové keře. Granátovníky. Pálivá paprika, teplé noci, děvčata s odhalenými bříšky. Kde jsou ta děvčata s odhalenými bříšky, se tě ptám?“

„Dole, v Lysu, Myru a Starém Volantisu,“ odpověděl mu druhý stráže. Byl to starší člověk, pupkatý a prošedivělý. „Jednou jsem jel do Lysu s lordem Tywinem, když ještě byl pobočníkem Aeryse. Braavos je severně od Králova přístaviště, ty troubo. Viděl jsi ksakru někdy mapu?“

„Jak dlouho si myslíš, že tady zůstaneme?“

„Déle než by se ti líbilo,“ odvětil mu starý muž. „Jestli se vrátí bez zlata, královna ho připraví o hlavu. Mimoto, viděl jsem jeho ženu. Na Casterlyho skále jsou takové schody, po kterých se bojí sejít, aby neuvízla, tak moc je tlustá. Kdo by se vracel k takové ženské, když zde má takovou černou královnu?“

Hezký stráže se zazubil. „Myslíš, že se potom o ni s námi nepodělí?“

„Přišels o rozum? Myslíš, že si všímá takových, jako jsme my? Ten zatracený mizera polovinu času ani správně nepoužívá naše jména. Možná to bylo s Cleganem jiné.“

„Sera moc nezajímaly herecké představení a fajnové běhny. Když chtěl ženskou, vzal si ji, ale někdy nám ji potom nechal. Nebylo by mi proti mysli vyzkoušet tuhle Černou Perlu. Myslíš, že je mezi nohama růžová?“

Milost chtěla slyšet víc, ale už nebyl čas. Představení Krvavá ruka začne co nevidět a Snapper bude dívku hledat, aby jí pomohla s kostýmy. Izembaro možná byl Králem herců, ale Snapper byla ta, ze které měli všichni opravdu strach. Čas na hezounkého stráže se najde později.

Na jevišti začínala Krvavá ruka.

Když se trpaslík zčistajasna objevil zpoza dřevěného náhrobku, publikum propuklo v sykot a nadávky. Bobono se dokolébal ke kraji scény a zašilhal na diváky.„Bůh sedmi tváří mě podvedl,“ zavrčel ta slova. „Můj vznešený otec jest stvořen z nejryzejšího zlata a ze zlata stvořil také mé sourozenci, chlapce a dívku. Leč já zformován jsem z hmoty temnější, z kostí, krve a bahna…“

V ten moment se za jeho zády objevil Marro, kostnatý a strašlivý, v dlouhém černém oděvu Cizince. Stejně černá byla jeho tvář, rudé zuby se leskly krví a nad čelem mu trčely slonovinové rohy. Bobono ho nemohl vidět, ale z galerie jej vidět bylo a nyní už ho vidělo také publikum v přízemí. Branou se rozhostilo hrobové ticho. Marro se mlčky pohnul kupředu.

Stejně učinila i Milost. Všechny kostýmy byly už pověšené a Snapper byla zaměstnána zašíváním Daeniny róby pro scénu u dvora, takže absence Milosti nebude nikým zaznamenána. Tichá jako stín, opět proklouzla k místu, kde před vyslancovou lóží stáli stráže. Stála v temném výklenku, nehybná jako kámen a měla dobrý výhled na jeho tvář. Studovala ji pozorně, aby si byla jistá. Nejsem na něj příliš mladá? přemýšlela. Příliš plochá? Moc hubená? Doufala, že není z těch mužů, kteří dávají přednost dívkám s většími prsy. Bobono měl o její hrudi pravdu. Nejlepší ze všeho by bylo, kdybych si ho odvedla k sobě, měla bych ho celého jen pro sebe. Ale půjde se mnou?

„Myslíš, že to může být on?“ tázal se krasavec.

„Připravili tě Jiní o rozum?“

„A proč ne? Je to přece trpaslík, no ne?“

„Skřet není jediný trpaslík na světě.“

„Možná není, ale zamysli se, všichni o něm říkají, jak je chytrý, ne? Takže je možné, že se vyskytuje na tom posledním místě, kde by ho jeho sestra kdy hledala, v herecké hře, která si z něj dělá legraci. Takže to udělal právě takhle, aby ji povodil za nos.

„Eh, ty ses pomátl.“

„Dobrá, možná ho budu sledovat po představení. Objasním si to sám,“ položil stráže ruku na rukojeť svého meče. „Jestli mám pravdu, stanu se lordem a jestli se mýlím, k čertu s tím, je to přece jen nějaký trpaslík,“ štěkavě se rozesmál.

Bobono na scéně smlouval s Marrovým zlověstným Cizincem. Na tak malého muže měl opravdu zvučný hlas a nyní ho nechal rozeznít až k těm nejvyšším trámům.

„Dej mi číši,“ řekl Cizinci, „musím se zhluboka napít. A jestli to bude chutnat po zlatě a lví krvi, ještě lépe. Když se nemůžu stát hrdinou, nechť se stanu netvorem a dám jim lekci ze strachu namísto z lásky.“

Milost s ním mlčky opakovala poslední repliky. Byly to lepší repliky než ty její a také výstižnější. Možná mě bude chtít, možná ne, přemýšlela, nechť tedy představení započne. Přeříkala si tichou modlitbu k bohu mnoha tváří, vyklouzla ze svého výklenku a přitančila ke strážím. Milost, Milost, Milost .„Lordi,“ promluvila na ně, „mluvíte jazykem Braavosu? Ach, prosím, řekněte, že ano.“

Stráže si vyměnili překvapený pohled. „O co jde?“ zeptal se ten postarší. „Kdo to je?“

„Jedna z herců,“ řekl ten hezký. Odhrnul si světlé vlasy pryč z čela a usmál se na ni. „Promiň, maličká, nemluvíme tou vaším hatmatilkou.“

Jaká sláva, pomyslela se Milost, znají jen společný jazyk. To nebylo dobré. Teď to nemůže vzdát. Chtěla ho strašně moc. „Trochu hovořím vaším jazykem,“ zalhala se sladkým úsměvem Milost. „ Moje přítelkyně říkala, že jste lordi ze Západozemí.“

Starší muž se dal do smíchu. „Lordi? Jo, to jsme my.“

Milost upřela ostýchavě pohled do země. „Izembaro říkal, že je třeba udělat lordům radost,“ řekla šeptem. „Jestli je tu něco, co potřebujete, cokoliv…“

Muži si znova vyměnili pohledy, poté ten hezký natáhl ruku a dotkl se jejích prsou. „Cokoliv?“

„Jsi nechutný,“ řekl mu ten starší.

„Proč? Jestli chce být tenhle Izembaro pohostinný, bylo by neslušné odmítnout.“ Štípnul ji do bradavky přes látku šatů, přesně tak, jak to dělal trpaslík, když mu popravovala jeho úd. „Herečky jsou po děvkách druhou nejlepší věcí.“

„Možná, ale takhle je ještě dítě.“

„Nejsem,“ zalhala Milost, „jsem už dívka.“

„Ne nadlouho,“ řekl krasavec. „Jsem lord Rafford, drahoušku, a vím, co chci. Teď zvedni sukně a opři se zády o tamtu zeď.“

„Tady ne,“ řekla Milost, odstrkujíc jeho ruce.“Ne teď, když se hraje představení. Můžu vykřiknout a Izembaro bude zuřit.“

„Tak kde?“

„Znám jedno místo.“

Starší stráže se zamračil: „Myslíš si, že můžeš prásknout do bot? Co když tě milostpán bude hledat?“

„Proč by měl? Sleduje představení. A má tam vlastní běhnu, tak proč já bych nemohl mít svoji? Moc času mi to nezabere.“

Ne, pomyslela si, nezabere. Milost ho vzala za ruku a vedla ho zadem, dolů po schodech a ven do mlhavé noci .„ Sám byste mohl být hercem, kdybyste chtěl,“ řekla mu dívka, když ji hezký muž přitiskl ke zdi divadla.

„Já?“ vyprskl stráže. „Já ne, holčičko. Všechno to vaše povídání, na polovinu bych si nevzpomněl.“

„Zezačátku je to těžké,“ přiznala. „Ale časem si zvyknete. Mohla bych vás naučit, jak hrát svou roli. Mohla bych.“

Krasavec ji chytil za zápěstí. „Tady budu učit já. Je čas na tvou první lekci,“ přitáhl ji drsně k sobě, políbil ji na rty a strčil jí svůj jazyk do úst. Bylo to mokré a slizké, jako úhoř. Milost ho oblízla svým jazykem, a potom se od něj odtáhla popadajíc dech. „Tady ne. Někdo nás může vidět. Můj pokoj je nedaleko, ale musíme si pospíšit. Musím se vrátit před druhým dějstvím, nebo propásnu své znásilnění.“

Zazubil se: „Toho se neboj, holčičko“. Ale nechal se od ní odtáhnout. Ruku v ruce běželi mlhou přes mosty, uličky a pak nahoru po pěti třískových dřevěných schůdcích. Když vpadli do dveří jejího pokojíku, strážný sotva popadal dech. Milost zažehla lojovou svíci a s chichotem tančila kolem něj.

„Ach, jaký jste vyčerpaný. Zapomněla jsem, jak jste starý, můj pane. Nechcete si na chvíli zdřímnout? Prostě si lehnete a zavřete oči, já se vrátím zpět, až mě Skřet znásilní.“

„Nikam nepůjdeš,“ hrubě jí přitisknul ruce k sobě. „Sundej ty hadry a já ti ukážu, jak jsem starý, maličká.“

„Milost,“ řekla. „Jmenuju se Milost, Můžete to zopakovat?“

„Milost,“ zopakoval. „Já jsem Raff.“

„Já vím,“ dala mu ruku mezi nohy a přes látku jeho kalhot ucítila, jak je tvrdý.

„Tkanice,“ pobídl ji. „ Buď hodná holka a rozvaž ji.“ Místo toho sklouznul její palec níž, po vnitřní straně jeho stehna. Raff zavrčel: „Sakra, tam opatrně, ty…“

Milost zalapala po dechu a o krok ustoupila, její obličej byl zmateným a vyděšený.

„Krvácíte.“

„Co?“ shlédl dolů. „Bohové, buďte milosrdní. Cos mi to provedla, ty malá mrcho?“

Rudá skvrna se sířila dál po stehně a prosakovala těžkou látkou.

„Nic,“ vypískla Milost. „ Já nikdy… ach, je tady tolik moc krve. Přestaňte, přestaňte, vy mě děsíte.“

Strážný s ohromeným výrazem zatřásl hlavou. Když si přiložil ruku na stehno, krev mu řinula mezi prsty. Tekla níž, dolů po noze až do boty. Teď už nevypadá tak půvabně, pomyslela si. Teď je bledý a vystrašený.

„Ručník,“ dostal ze sebe stráže. „Přines mi ručník, hadru, přitiskni ji na to. Bohové. Točí se mi hlava.“ Jeho noha byla nasáklá krví od stehna až dolů.  Když se na ni pokusil přenést váhu, koleno se mu podlomilo a on upadl. „Pomoz mi,“ žadonil, zatímco mu kalhoty ve slabinách rudly. „Matko buď milosrdná, děvče. Ranhojiče… běž, najdi mi ranhojiče, rychle.“

„U sousedního kanálu jeden žije, ale ten sem nepřijde. Musíte jít k němu. Můžete chodit?“

„Chodit?“ Jeho prsty byly zalité krví. „Děvče, jsi snad slepá? Crčí ze mě krev, jako z podřezané svině. Nemůžu tam dojít.“

„No,“ řekla, „tak to tedy nevím, jak se tam tedy dostanete.“

„Budeš mě muset nést.“

Vidíš? pomyslela si Milost. Ty znáš svoji roli a já tu svou.

„Myslíš?“ sladce se zeptala Arya.

Sladký Raff prudce vzhlédl, když se dlouhá tenká čepel vysunula z jejího rukávu. Přiložila čepel k jeho hrdlu, pod bradu. Obrátila a jedním hladkým pohybem ze strany hrdlo rozřízla. Vytryskla jemná rudá sprška a světlo jeho oči pohaslo.

„Valar morghulis,“ zašeptala Arya, ale Raff byl mrtev a už to nemohl slyšet. Zavětřila. Měla jsem mu pomoct dolů po schodech předtím, než jsem ho zabila. Teď ho budu muset celou cestu vléct až ke kanálu a hodit ho tam. Zbytek dokonají úhoři.

„Milost, Milost, Milost,“ žalostně si zapěla. Bylo to pošetilé, povětrné děvče, ale s dobrým srdcem. Aryi se po ní bude stýskat, i po Daeně, Snapper a zbytku, dokonce i po Izembarovi a Bobonovi. Mořskému lordu i vyslanci se slepicí na hrudníku přibydou starosti, o tom nepochybovala.

Ale nad tím může přemýšlet později. Teď není čas. Musím běžet. Milost má ještě říct několik replik, její první repliky a také poslední. A Izembaro si bude žádat její hezkou prázdnou hlavičku, jestli se opozdí na své znásilnění.

Přeběhlík

Králi se hněvem dusil hlas. „Jsi větší zloděj než Salladhor Saan.“

Theon Greyjoy otevřel oči. Ramena mu hořela a nemohl hýbat rukama. Půl vteřiny se bál, že je zpátky ve své staré cele pod Hrůzovem, že směs vzpomínek, která mu vířila v hlavě, není ničím víc než pozůstatkem nějakého horečnatého snu. Spal jsem, uvědomil jsi. Spal, nebo omdlel bolestí. Když se pokusil pohnout, rozkýval se ze strany na stranu a záda si odíral o kámen. Visel ze stěny v nějaké věži za zápěstí, které měl připevněné řetězy ke dvěma zrezavělým železným kruhům.

Vzduch páchnul po hořící rašelině. Podlaha byla z udusané hlíny. Dřevěné schody se stáčely uvnitř místnosti nahoru ke střeše. Neviděl žádná okna. Věž byla vlhká, tmavá a bezútěšná, jediným nábytkem v ní byla židle s vysokým opěradlem a zjizvený stůl spočívající na třech podstavcích. Na dohled nebyla žádná latrína, ale v jednom stinném výklenku Theon zahlédl nočník. Jediné světlo vycházelo ze svíček na stole. Nohy se mu houpaly šest stop nad podlahou.

„Tak tedy dluhy mého bratra,“ bručel král. „ a Joffreyho taky, i když ta bastardí zrůda nebyla můj příbuzným.“ Theon se zavrtěl v řetězech. Ten hlas poznal. Stannis.

Theon Greyjoy se začal chechtat. Pažemi mu proběhlo bodnutí bolesti, od ramen až k zápěstím. Co všechno udělal, co všechno si vytrpěl, Kailinská držba a Mohylov a Zimohrad, Abel a jeho pradleny, Vránojed a jeho Umberové, pouť sněhem, to všechno ho jen dovedlo od jednoho trýznitele k druhému.

„Tvoje Výsosti,“ řekl tiše druhý hlas. „Promiň, ale inkoust zamrzl.“ Ten Braavosan, poznal Theon. Jak se jen jmenoval? Tycho… Tycho něco… „Možná trocha tepla…?“

„Znám rychlejší způsob.“ Stannis vytáhl dýku. Na okamžik si Theon myslel, že chce bankéře probodnout. Z toho nikdy nedostaneš ani kapku krve, můj pane, mohl mu říct. Král si přiložil ostří nože ke konečku levého palce, a zařízl. „Tady. Podepíšu se vlastní krví. To by mělo tvé pány potěšit.“

„Pokud to potěší Tvoji Výsost, potěší to i Železnou banku.“

Stannis namočil brko do krve, která mu vyvírala z prstu, a naškrábal své jméno na kus pergamenu. „Odjedeš okamžitě. Bolton už může být na cestě sem. Nechci, aby ses zapletl do boje.“

„To bych taky nerad.“ Braavosan zasunul srolovaný pergamen do dřevěné trubky. „Doufám, že budu mít tu čest opět stanout před Tvojí Výsostí, až bude sedět na svém Železném trůnu.“

„Doufáš, že dostaneš své zlato, chceš říct. Nech si svoje zdvořilosti. Od Braavosu potřebuji zlato, ne prázdné řeči. Řekni strážnému venku, že tu chci Justina Masseyho.“

„Bude mi potěšením. Železná banka vždycky ráda poslouží.“ Bankéř se uklonil.

Když odešel, další vstoupil; rytíř. Královi rytíři přicházeli a odcházeli celou noc, vzpomínal si matně Theon. Tento se zdál být královým oblíbencem. Štíhlý, tmavovlasý, s tvrdýma očima, obličejem pokrytým stopami po neštovicích a starými jizvami. Měl na sobě vybledlý kabátec s vyšitými třemi můrami. „Veličenstvo,“ prohlásil, „mistr čeká venku. A Lord Arnolf říká, že s tebou milerád posnídá.“

„Syn taky?“

„I vnuci. Taky lord Wull žádá o přijetí. Chce …“

„Já vím, co chce.“ Král pokynul směrem k Theonovi. „Jeho. Wull chce jeho smrt. Flint, Norrey… ti všichni chtějí jeho smrt za chlapce, které zabil. Pomsta za jejich milovaného Neda.“

„Vyhovíš jim?“

„Zrovna teď mi je ten zrádce užitečnější, když je naživu. Ví věci, které by se nám mohly hodit. Přiveď toho mistra.“ Král zvedl ze stolu pergamen a zamhouřil na něj. Dopis, poznal Theon. Rozlomená pečeť na něm byla z černého vosku, tvrdého a lesklého. Vím, co v něm stojí, pomyslel si a zahihňal se.

Stannis vzhlédl. „Zrádce se probouzí.“

„Theon. Jmenuji se Theon.“ Musí si pamatovat svoje jméno.

„Já vím, jak se jmenuješ. Stejně jako co jsi provedl.“

„Zachránil jsem ji.“ Vnější zeď Zimohradu byla osmdesát stop vysoká, ale pod místem, ze kterého skočil, se sníh nakupil do výše víc než čtyřiceti stop. Studený bílý polštář. Dívka to schytala nejhůř. Jeyne, jmenuje se Jeyne, ale nikdy jim to neřekne. Theon dopadl na ni, a zlomil jí několik žeber. „Zachránil jsem tu dívku,“ řekl. „Letěli jsme.“

Stannis si odfrkl. „Spadli jste. To Umber vás zachránil. Kdyby Mors Vránojed a jeho muži nebyli pod zdmi hradu, Bolton by vás měl hned zpátky.“

Vránojed. Theon si vzpomněl. Starý muž, obrovský a silný, s brunátným obličejem a naježeným bílým vousem. Seděl na koni, oděný do kožešiny obrovského ledního medvěda, jehož hlava mu sloužila jako kápě. Pod ní měl nasazenou špinavou bílou koženou pásku na oko, která Theonovi připomínala jeho strýce Eurona. Chtěl ji Umberovi servat z obličeje, aby se přesvědčil, že pod ní je jen prázdná oční jamka, a ne černé oko svítící zlobou. Místo toho zaskuhral přes své polámané zuby a dostal ze sebe: „Jsem…“

„… zrádce a bratrovrah,“ dokončil Vránojed. „Drž ten prolhaný jazyk za zuby, nebo o něj přijdeš.“

Ale Umber se dobře podíval na dívku, a přimhouřil své zdravé oko. „Ty jsi mladší sestra?“

A Jeyne přikývla. „Arya. Jmenuji se Arya.“

„Arya ze Zimohradu, ano. Když jsem byl naposled za těmi zdmi, váš kuchař nám naservíroval řízek a ledvinkový koláč. Myslím, že do něj přidal pivo, lepší jsem jakživ neochutnal. Jak se ten kuchař jmenoval?“

„Gage,“ řekla Jeyne okamžitě. „Byl to dobrý kuchař. Dělal Sanse citronové zákusky vždycky, když měl citrony.

Vránojed si pohladil vous. „Teď je už mrtvý, předpokládám. Ten váš kovář taky. To byl člověk, co opravdu znal ocel. Jak se jmenoval?“

Jeyne zaváhala. Mikken, pomyslel si Theon. Jmenoval se Mikken. Hradní kovář Sanse nikdy žádné citronové zákusky nedělal, pročež byl mnohem méně důležitý než hradní kuchař ve sladkém malém světě, který sdílela se svou kamarádkou Jeyne Poole. Vzpomeň si, zatraceně. Tvůj otec byl správce, byl pověřený dohlídáním na celou domácnost. Kovář se jmenoval Mikken, Mikken, Mikken. Stál přede mnou, když jsem ho nechal popravit!

„Mikken,“ řekla Jeyne.

Mors Umber zabručel. „Ano.“ Theon se nikdy nedozvěděl, co mohl říct dál, protože v té chvíli k nim doběhl chlapec, svírající v ruce kopí, a křičel, že padací mříž na hlavní bráně Zimohradu se otvírá. A jak se při té zprávě Vránojed zašklebil.

Theon se zakroutil v řetězech a zamrkal dolů na krále. „Vránojed nás našel, to ano, poslal nás sem za tebou, ale byl jsem to já, kdo ji zachránil. Zeptej se jí sám.“ Ona mu řekne. „Zachránil jsi mě,“ zašeptala Jeyne, když ji nesl sněhem. Byla pobledlá od bolesti, ale pohladila ho jednou rukou po tváři a usmála se. „Zachránil jsem lady Aryu,“ zašeptal jí Theon v odpověď. A pak najednou byly všude kolem nich kopí Morse Umbera. „Tohle je poděkování?“ zeptal se Stannise a slabě kopl do zdi. Ramena mu hořela agonií. Jeho vlastní váha mu je vyrvávala z kloubů. Jak dlouho tam už tak visel? Byla venku pořád noc? Věž neměla žádná okna, neměl to jak vědět.

„Odpoutej mě a budu ti sloužit.“

„Tak jak si sloužil Roosu Boltonovi a Robbu Starkovi?“ odfrkl Stannis. „To si nemyslím. Mám pro tebe přichystaný teplejší konec, zrádče. Ale to až s tebou skončím.“

Chce mě zabít. Ta myšlenka byla podivně uklidňující. Smrt Theona Greyjoye neděsila. Smrt by znamenala konec bolesti. „Skonči to tedy se mnou,“ pobízel krále. „Usekni mi hlavu a nabodni ji na kopí. Zabil jsem syny lorda Eddarda, měl bych zemřít. Ale udělej to rychle. Než přijde ON.“

„Kdo přijde? Bolton?“

„Lord Ramsay,“ zasyčel Theon. „Syn, ne otec. Nesmíš dovolit, aby mě dostal. Roose… Roose je v bezpečí za zdmi Zimohradu se svou tlustou novou ženou. To Ramsay přijde.“

„Myslíš Ramsaye Sněha, toho bastarda?“

„Neříkej mu tak!“ Theonovi ze rtů odlétaly sliny. „Ramsay Bolton, ne Ramsay Sníh, nikdy ne Sníh, nikdy, musíš si zapamatovat jeho jméno, jinak ti ublíží.“

„Může si to zkusit. Ať už si říká jakkoli.“

Dveře se otevřely se závanem studeného černého větru, který do místnosti nafoukal tenkou pokrývku sněhu. Rytíř s můrami se vrátil s mistrem, pro kterého král poslal. Mistr měl na sobě šedý plášť zahalený těžkou medvědí kožešinou. Za ním přišli další dva rytíři, z nichž každý nesl havrana v kleci. Jedním z nich byl muž, se kterým byla Aša, když jí bankéř Theona dovedl, statný muž s okřídleným prasetem na kabátci. Druhý byl vyšší, svalnatý, se širokými rameny. Prsní plát velkého muže byl z postříbrené ocele zdobené niellem; i když bylo poškrábané a přehýbané, pořád se ve světle svíček lesklo. Plášť, který nosil přes něj, byl uchycený hořícím srdcem.

„Mistr Tybald,“ ohlásil rytíř s můrami.

Mistr padl na kolena. Měl červené vlasy a kulatá záda, a blízko k sobě posazené oči, které neustále těkaly k Theonovi visícímu na zdi. „Tvoje Výsosti. Jak mohu posloužit?“

Stannis neodpověděl hned. Zkoumal muže před sebou a mračil se. „Vstaň.“ Mistr se postavil. „Jsi mistrem v Karské baště. Jak je možné, že jsi tu s námi?“

„Lord Arnolf mě přivedl, abych se postaral o jeho zraněné.“

„O jeho zraněné? Nebo o jeho havrany?“

„O obojí, Tvoje Výsosti.“

„Obojí.“ Stannis to slovo vyštěkl. „Mistrův havran létá jen na jedno místo, jedno jediné. Je to pravda?“

Mistr si rukávem utřel pot z čela. „N-ne docela, Tvoje Výsosti. Většinou ano. Někteří se dají naučit, aby létali mezi dvěma hrady. Takoví ptáci jsou velmi vzácní. A jednou za velice dlouhou dobu najdeme havrana, který se dovede naučit jména tří, nebo čtyř, nebo pěti hradů, a na rozkaz letí do kteréhokoli z nich. Takoví chytří ptáci se objevují jen jednou za sto let.“

Stannis pokynul k černým ptákům v klecích. „Předpokládám, že tito dva nejsou tak chytří.“

„Ne, Tvoje Výsosti. Kéž by byli.“

„Tak mi řekni. Kam jsou tito dva vycvičeni létat?“

Mistr Tybald neodpověděl. Theon Greyjoy slabě zakopal nohama a tiše se smál. Chycen!

„Odpověz mi. Kdybych osvobodil tyto ptáky, letěli by do Hrůzova?“ Král se naklonil dopředu. „Nebo by možná místo toho letěli na Zimohrad?“

Mistr Tybald se pomočil. Theon ze svého místa neviděl šířící se tmavou skvrnu, ale pach moči byl ostrý a silný.

„Mistr Tybald ztratil jazyk,“ poznamenal Stannis ke svým rytířům. „Godry, kolik klecí jsi našel?“

„Tři, Tvoje Výsosti,“ řekl velký rytíř v postříbřeném prsním plátu. „Jedna byla prázdná.“

„T-tvoje výsosti, posláním mého řádu je sloužit, my…“

„Vím všechno o vašich přísahách. Co chci vědět je, co bylo v dopisu, který jsi poslal na Zimohrad. Neoznámil jsi čistě náhodou lordu Boltonovi, kde nás najít?“

„V-veličenstvo.“ Shrbený Tybald se hrdě napřímil.

„Pravidla mého řádu mi zakazují odhalit obsah dopisů lorda Arnolfa.“

„Zdá se, že tvoje přísaha je silnější než tvůj měchýř.“

„Tvoje Výsost musí pochopit -“

„Musí?“ Král pokrčil rameny. „Když to říkáš. Nakonec, ty jsi tady učený. Na Dračím kameni jsem měl mistra, který mi byl téměř otcem. K vašemu řádu a jeho slibům chovám velikou úctu. Ser Clayton však moje pocity nesdílí. Všechno, co ví, se naučil v uličkách Blešího zadku. Kdybych tě svěřil jemu, mohl by tě uškrtit tvým vlastním řetězem, nebo ti vyloupnout oko lžící.“

„Jen jedno, Tvoje Výsosti,“ přihlásil se plešatějící rytíř, ten s okřídleným prasetem. „Druhé bych mu nechal.“

„Kolik očí potřebuje mistr k přečtení dopisu?“ zeptal se Stannis. „Myslím, že jedno by mělo stačit. Nerad bych, abys nebyl schopen nadále plnit své povinnosti ke svému lordovi. Muži Roose Boltona však klidně můžou zrovna v této chvíli být na cestě sem, a proto to ty musíš chápat, že možná budu muset zanedbat některé zdvořilosti. Zeptám se tě ještě jednou. Co bylo ve zprávě, kterou jsi poslal na Zimohrad?“

Mistr se zachvěl. „M-mapa, Tvoje Výsosti.“

Král se opřel v křesle. „Odveďte ho odsud,“ přikázal. „Havrany nechte.“ Na krku mu tepala tepna. „Připoutejte tu šedou trosku do jedné z chatrčí, než si rozmyslím, co s ním udělám.“

„Provedu,“ prohlásil velký rytíř. Mistr zmizel v dalším závanu zimy a sněhu. Zůstal jen rytíř se třemi můrami.

Stannis se zamračil na Theona směrem k místu, kde visel. „Vypadá to, že tady nejsi jediný zrádce. Kdyby tak všichni lordi v Sedmi královstvích měli jen jeden krk…“ Obrátil se k rytíři. „Sere Richarde, zatímco budu snídat s lordem Arnolfem, odzbrojíš jeho muže a odvedeš je do zajetí. Většina bude spát. Neubliž jim, pokud se nebudou bránit. Je možné, že to nevědí. Několik jich ohledně toho vyzpovídej… ale mírně. Pokud o zradě nic neví, budou mít příležitost prokázat svou věrnost.“ Gestem ruky rytíře propustil. „Pošli Justina Masseyho.“

Další rytíř, věděl Theon, když Massey vstoupil. Tento byl hezký, s upraveným světlým vousem a hustými rovnými vlasy tak bledými, že byly spíš bílé než zlaté. Na tunice měl trojitou spirálu, starodávnou pečeť starodávného rodu. „Bylo mi řečeno, že mě Tvoje Výsost volá,“ řekl vkleče na jednom koleni.

Stannis přikývl. „Budeš provázet toho Braavoského bankéře na Zeď. Vyber si šest dobrých mužů a dvanáct koní.“

„Na jízdu, nebo k jídlu?“

Krále to nepobavilo. „Chci, abys odjel ještě před polednem, sere. Lord Bolton tady může být každou chvíli, a teď je nejdůležitější, aby se bankéř vrátil do Braavosu. Budeš ho provázet přes Úzké moře.“

„Pokud se chystá bitva, mé místo je u vás.“

„Tvé místo je tam, kde řeknu, že je. Mám pět stovek mečů stejně dobrých jako ty, nebo lepších, ale ty máš příjemné vystupování a hbitý jazyk, a ty se ti víc hodí v Braavosu než tady. Železná banka mi otevřela svou pokladnici. Sebereš jejich zlato a najmeš lodě a žoldnéře. Společenství s dobrou pověstí, pokud nějaké takové je. Zlaté společenství by bylo mojí první volbou, pokud zrovna nejsou vázáni nějakou smlouvou. Hledej je ve Svárlivých zemích, pokud bude potřeba. Ale nejdřív najmi tolik mečů, kolik budeš moct, přímo v Braavosu, a pošli je ke mně přes Východní hlídku. Hlavně lukostřelce, potřebujeme víc luků.“

Pramen vlasů spadl seru Justinovi přes jedno oko. Odhrnul ho zpět a řekl: „Kapitáni svobodných společenství se spíš přidají k lordovi než k pouhému rytíři, Tvoje Výsosti. Nevlastním žádnou půdu ani panský titul, proč by mi měli prodávat svoje meče?“

„Jdi k nim s pěstmi plnými zlatých dragonů,“ řekl král kyselým tónem. „To by mělo být dostatečně přesvědčivé. Dvacet tisíc mužů by mělo stačit. S méně se nevracej.“

„Veličenstvo, mohu promluvit otevřeně?“

„Pokud budeš mluvit rychle.“

„S bankéřem by měla do Braavosu jít Tvoje Výsost.“

„Tak zní tvoje rada? Že bych měl utéct?“ Králův obličej potemněl. „Tak zněla tvoje rada i na Černovodě, jak si vzpomínám. Když se průběh bitvy otočil proti nám, dovolil jsem, abyste mě s Horpem odtáhli zpět na Dračí kámen jako zbitého psa.“

„V ten den jsme prohráli, Tvoje Výsosti.“

„Ano, to jsi říkal. ‘Den je ztracen, Veličenstvo. Teď ustupte, abyste mohli bojovat příště.’ A teď chceš, abych utekl za Úzké moře…“

„… ano, postavit armádu. Tak, jak to udělal Hořkoocel po bitvě na Rudém poli, kde padl Daemon Černooheň.“

„Dějiny do toho netahej, sere. Daemon Černooheň byl rebel a uchvatitel, Hořkoocel byl bastard. Když utekl, přísahal, že vrátí Daemonova syna na Železný trůn. Nikdy to neudělal. Slova jsou vítr, a vítr, který odfoukne vyhnance za Úzké moře, je jen zřídka přivane zpět. Ten chlapec Viserys Targaryen taky mluvil o návratu. Na Dračím kameni mi proklouzl mezi prsty, a pak strávil život honěním se za žoldáky. Ve Svobodných městech mu přezdívali „Žebrácký král“. Já žebrat nebudu, ani už nebudu utíkat. Jsem Robertův dědic, právoplatný král Západozemí. Mé místo je s mými muži. Tvé je v Braavosu. Jdi s tím bankéřem a udělej, co jsem řekl.“

„Jak rozkážeš,“ řekl ser Justin.

„Možná tuto bitvu prohrajeme,“ pronesl král pochmurně. „V Braavosu se možná doslechneš, že jsem mrtvý. Možná to dokonce bude pravda. Nicméně, moje žoldnéře najdeš i tak.“

Rytíř zaváhal. „Tvoje Výsosti, pokud budeš mrtev…“

„… pomstíš mou smrt, a posadíš mou dceru na Železný trůn. Nebo zemřeš při pokusu o to.“

Ser Justin položil jednu ruku na jílec meče. „Na mou čest jako rytíře, máš mé slovo.“

„Ano, a vezmi sebou tu Starkovu holku. Doveď ji do Východní hlídky a pošli lordu Sněhovi.“ Stannis poklepal na pergamen ležící před ním. „Pravý král splácí své dluhy.“

Splácí, to ano, pomyslel si Theon. Splácí je falešnou mincí. Jon Sníh tu maškarádu okamžitě prokoukne. Věčně zachmuřený bastard lorda Starka znal Jeyne Poole, a svou malou poloviční sestru Aryu měl vždycky moc rád.

„Černí bratři tě budou provázet k Černému hradu,“ pokračoval král. „Železní muži zůstanou tady s námi, údajně proto, aby bojovali za nás. Další dar od Tycha Nestorise. I tak dobře, jen by tě zpomalovali. Železní patří na lodě, ne na koně. Lady Arya by taky měla mít ženského společníka. Vezmi Alysanne Mormont.“

Ser Justin si opět odhrnul vlasy. „A co lady Aša?“

Král nad tím chvíli přemýšlel. „Ne.“

„Jednoho dne Tvoje Výsost bude muset zabrat Železné ostrovy. To půjde mnohem lépe s dcerou Balona Greyjoye, jako nástrojem v rukou jednoho z tvých věrných, jako jejím manželem.

„S tebou?“ Král se zamračil. „Ta žena je vdaná, Justine.“

„Manželství jen na papíře, které nikdy nebylo završeno. Nebude těžké ho zanedbat. Kromě toho, ženich je starý. Brzy zemře.“

Na meč v břiše, pokud by bylo po tvém, sere červe. Theon znal myšlenkové pochody těchto rytířů.

Stannis sevřel rty k sobě. „Dobře mi posluž v této záležitosti se žoldnéři, a můžeš mít, po čem toužíš. Do té doby ta žena zůstane mým zajatcem.“

Ser Justin sklonil hlavu. „Rozumím.“

Zdálo se, že to krále jen rozčílilo. „Tvoje porozumění není vyžadováno. Jen tvoje poslušnost. Můžeš jít, sere.“

Tentokrát, když rytíř odešel, se svět za dveřmi zdál být víc bílý než černý.

Stannis Baratheon se zamyšleně procházel po věži. Věž byla malá, vlhká a přecpaná. Po pár krocích král stanul tváří tvář k Theonovi. „Kolik mužů má Bolton na Zimohradě?“

„Pět tisíc. Šest. Víc.“ Obdařil krále děsivým úšklebkem, plným roztříštěných a polámaných zubů. „Víc než ty.“

„Kolik z nich pravděpodobně pošle proti nám?“

„Ne víc než polovinu.“ To byl nesporně odhad, ale zdál se mu vhodný. Roose Bolton nebyl typ muže, který by se naslepo vydal do sněhu, ať už s mapou nebo bez ní. Větší část svého vojska by držel v týlu, a nejlepší muže by měl u sebe, schované za masivní dvojitou zdí Zimohradu. „Hrad byl moc přeplněný. Muži si šli po krku, především Manderlyové a Freyové. Ty poslalo jeho lordstvo za vámi, ty, které nebude postrádat.“

„Wyman Manderly.“ Král svraštil ústa pohrdáním. „Lord Moc-tlustý-aby-sedl-na-koně. Moc tlustý, aby přišel ke mně, ale na Zimohrad přijde. Moc tlustý, aby poklekl a přislíbil mi svůj meč, přesto teď ten meč drží pro Boltona. Poslal jsem svého Cibulového rytíře, aby s ním vyjednával, a lord Moc-tlustý ho zavraždil a vystavil jeho hlavu a ruce na zdi Bílého přístavu, aby se z nich mohli radovat Freyové. A Freyové… copak už se zapomnělo na Rudou svatbu?“

„Sever si pamatuje. Rudá svatba, prsty lady Hornwood, vyplenění Zimohradu, Pahorek v Hlubokém lese a Torrhenová věž, všechno si to pamatují.“ Bran a Rickon. Byli to jen mlynářovi synové. „Frey a Manderly své síly nikdy nespojí. Půjdou po tobě, ale každý zvášť. Lord Ramsay nebude daleko za nimi. Chce svou nevěstu zpět. Chce svého Smraďocha.“ Theonův smích byl napůl chichot, napůl zakňučení. „Lord Ramsay je tím, koho by se měla Tvoje Výsost bát.“

Při těchto slovech se Stannis naježil. „Porazil jsem tvého strýce Viktariona a jeho Železnou flotilu u Krásného ostrova, když se tvůj otec poprvé korunoval. Rok jsem držel Bouřlivý konec proti síle celé Roviny, vyhnal jsem Targaryeny z Dračího kamene. Rozdrtil jsem Mance Nájezdníka u Zdi, i když měl dvacetinásobnou početní převahu. Řekni mi, zrádče, jaké bitvy Boltonův bastard vyhrál, že bych se ho měl bát?“

Nesmíš mu tak říkat! Přes Theona Greyjoye se převalila vlna bolesti. Zavřel oči a zašklebil se. Když je znovu otevřel, řekl, „Neznáš ho.“

„O nic víc, než on zná mně.“

„Zná mně,“ vykřikl jeden z havranů, které tam mistr nechal. Zatřepal svými velkými černými křídly o mříže klece.

„Zná,“ vykřikl znovu.

Stannis se otočil. „Přestaň s tím.“

Za ním se otevřely dveře. Karstarkové dorazili.

Shrbený a pokroucený kastelán Karské bašty se ztěžka opíral o svou hůl, když přecházel ke stolu. Plášť lorda Arnolfa byl z jemné šedé vlny lemované sobolí kožešinou a zapnuté stříbrnou hvězdou. Drahé roucho, pomyslel si Theon, na tak ubohou atrapu muže. Věděl, že ten plášť už viděl, stejně jako viděl muže, který ho měl na sobě. V Hrůzově. Vzpomínám si. Seděl a večeřel s Lordem Ramsayem a Děvkozhoubou Umberem v tu noc, kdy Smraďocha vyvedli z cely.

Muž vedle něj mohl být jen jeho syn. Padesát let, usoudil Theon, s kulatým měkkým obličejem, stejným, jako by měl jeho otec, kdyby ztloustl. Za ním kráčeli tři mladší muži. Vnuci, domníval se. Jeden na sobě měl kroužkovou košili. Zbytek byl oblečen k snídani, ne k bitvě. Hlupáci.

„Tvoje Výsosti.“ Arnolf Karstark sklonil hlavu. „Jaká čest.“ Začal hledat místo na sezení. Místo toho jeho oči našly Theona. „A kdopak je tohle?“ Poznání přišlo o moment později. Lord Arnolf zblednul.

Jeho hloupý syn pořád nic netušil. „Nejsou tu žádné židle,“ poznamenal ten trouba. Jeden z havranů zakrákal v kleci.

„Jen moje.“ Král Stannis se na ni posadil. „Není to sice Železný trůn, ale prozatím mi postačuje.“ Dveřmi věže vstoupil tucet mužů, vedených rytířem s můrami a velkým mužem v postříbřeném prsním plátu. „Jste mrtví muži, pochopte to,“ pokračoval král. „Zbývá už jen rozhodnout způsob vaší smrti. Uděláte dobře, když nebudete mrhat můj čas zapíráním. Přiznejte se, a dostane se vám stejně rychlého konce, jaký Mladý vlk dopřál lordu Rickardovi. Lžete, a shoříte. Vaše volba.“

„Volím si tohle.“ Jeden z vnuků sáhl po jílci meče a snažil se tasit.

To se ukázalo jako nesprávná volba. Vnukova čepel ani nestačila vyjít z pochvy, když se na něj vrhli dva královi rytíři. Skončilo to jeho paží plácající se v prachu a krví stříkající z pahýlu. Jeden z jeho bratrů klopýtal ke schodům a svíral si zranění na břichu. Dostal se šest schodů nahoru, než upadl a zřítil se zpátky dolů na podlahu.

Arnolf Karstark ani jeho syn se nepohnuli.

„Odveďte je,“ přikázal král. „Při pohledu na ně mi je zle“ V průběhu chvilky bylo pět mužů spoutaných a odvedených pryč. Ten, který přišel o svou pravou ruku, omdlel ze ztráty krve, ale jeho bratr s ránou v břichu křičel dostatečně nahlas za oba. „Takhle se vypořádávám se zrádci, zrádče,“ informoval Stannis Theona.

„Jmenuji se Theon.“

„Jak chceš. Řekni mi, Theone, kolik mužů měl Mors Umber s sebou na Zimohradě?“

„Žádného. Žádné muže.“ Zakřenil se nad vlastním důvtipem. „Měl chlapce, co jsem viděl.“ Kromě hrstky napůl zmrzačených veteránů byli válečníci, které Vránojed přivedl z Posledního krbu, sotva dost staří na holení. „Jejich kopí a sekery jsou starší než ruce, které je svírají. Děvkozhouba Umber měl muže, uvnitř hradu. Ty jsem viděl taky. Starci, každý jeden.“ Theon se zahihňal. „Mors sebral zelené chlapce a Hother vzal dědky. Všichni skuteční  muži šli s Velkým Jonem na jih a umřeli na Rudé svatbě. To jsi chtěl vědět, Tvoje Výsosti?“

Král Stannis toto podpíchnutí ignoroval. „Chlapci,“ řekl znechuceně. „Chlapci neudrží lorda Boltona dlouho.“

„Dlouho ne,“ souhlasil Theon. „Vůbec ne dlouho.“

„Dlouho ne,“ zakřičel havran z klece.

Král po ptákovi střelil podrážděným pohledem. „Ten Braavoský bankéř tvrdil, že ser Aenys Frey je mrtvý. To udělal nějaký chlapec?“

„Dvacet zelených chlapců, s lopatami,“ řekl mu Theon. „Celé dny hustě sněžilo. Tak hustě, že bys nedohlédl na hradní zeď z deseti metrů, o nic víc, než muži na opevnění viděli, co se děje pod nimi. Vránojed proto nechal své chlapce vykopat jámy u hradní brány a pak zatroubil na roh, aby vylákal lorda Boltona ven. Místo toho dostal Freye. Jámy zakryl sníh, a oni vjeli přímo do nich. Slyšel jsem, že Aenys si zlomil vaz, ale ser Hosteen ztratil jen koně, což je nepříjemné. Teď bude naštvaný.“

Stannis se podivně usmál. „Naštvaní protivníci nedělají problémy. Hněv dělá z mužů hlupáky, a Hosteen Frey je hloupý i bez toho, pokud je jen polovina z toho, co jsem o něm slyšel, pravdivá. Jen ať přijde.“

„Však přijde.“

„Bolton se přepočítal,“ prohlásil král. „Stačilo bu zůstat sedět uvnitř hradu, dokud bychom tu nepomřeli mrazem a hlady. Místo toho rozdělil své síly, aby nás vylákal do bitvy. Jeho rytíři budou na koních, my musí bojovat pěšky. Jeho muži budou dobře nakrmeni, naši půjdou do boje s prázdným žaludkem. Na tom nesejde. Ser Hloupý, lord Moc-tlustý, Bastard, jen ať přijdou. My máme tohle místo, a z toho udělám naši výhodu.“

„Místo?“ řekl Theon. „Jaké místo? Tohle? Tuhle prokletou věž? Tuhle zatracenou vesnice? Není tady žádné vyvýšené místo, žádné zdi, kde by se dalo ukrýt, žádné přírodní překážky.“

„Stejně.“

„Stejně,“ zakřičeli oba havrani současně. Pak jeden zakrákal, a druhý opakoval, „Strom, strom, strom.“

Dveře se otevřely. Svět za nimi byl bílý. Vešel rytíř se třemi můrami. Nohy měl pokryté zamrzlým sněhem. Podupal nohami, aby jej setřásl a řekl, „Tvoje Výsosti, Karstarkové jsou zadrženi. Několik jich kladlo odpor, a umřelo za to. Většina byla příliš zmatená, a tiše se podvolila. Nahnali jsme je všechny do dlouhé síně a spoutali je tam.“

„Dobrá práce.“

„Říkají, že o ničem nevěděli. Aspoň ti, které jsme vyslýchali.“

„Pochopitelně.“

„Můžeme je vyslechnout ostřeji…“

„Ne. Věřím jim. Karstark nemohl doufat, že by svou zradu udržel v tajnosti, kdyby se se svými plány svěřil každému prosťáčkovi ve svých službách. Nějakému opilému kopiníkovi by to během noci strávené s děvkou vyklouzlo. Nepotřebovali to vědět. Jsou to muži z Karské bašty. Když na to přijde, poslouchají své pány, tak jako to dělají celý život.“

„Jak říkáš, Veličenstvo.“

„Co naše ztráty?“

„Jednoho z mužů lorda Peaseburyho zabili, dva jsou zranění. Pokud ale Tvoje Výsost dovolí, muži začínají být nervózní. Stovky z nich se shromáždili kolem věže, nevědí co se děje. Všichni mluví o zradě. Nikdo neví, komu důvěřovat, nebo kdo by mohl být uvězněn jako další. Především seveřané…“

„Promluvím s nimi. Wull stále čeká?“

„I s Artosem Flintem. Přijmeš je?“

„Brzo. Nejdřív krakatice.“

„Jak rozkážeš.“ Rytíř odešel.

Moje sestra, pomyslel si Theon, moje sladká sestřička. I když ztratil všechen cit v rukou, cítil, jak se mu stahují vnitřnosti, stejně, jako když ho ten neduživý Braavoský bankéř Aši představil jako ‘dárek’. Ta vzpomínka pořád pálila. Svalnatý, plešatějící rytíř, který s ní tehdy byl, neztrácel čas voláním o pomoc, takže spolu nestrávili víc než několik okamžiků, než byl Theon odvlečen před krále. Stejně to bylo dost dlouho. Nenáviděl ten pohled na Ašině obličeji, když si uvědomila, kdo je; šok v jejích očích, lítost v jejím hlase, jak se jí ústa zkřivila zhnusením. Místo toho, aby se mu vrhla do náruče, o půl kroku ustoupila. „Tohle ti udělal Bastard?“ zeptala se.

„Neříkej mu tak.“ Poté začala z Theona slova téct jako řeka. Snažil se jí to říct všechno, o Smraďochovi a o Hrůzově a o Kyře a o klíčích, o tom jak mu lord Ramsey nikdy neuřízl nic víc než kůži, pokud ho o to neprosil. Řekl jí, jak zachránil tu holku, jak skočil z hradní zdi do sněhu. „Letěli jsme. Ať z toho Abel složí píseň, my jsme letěli.“ Potom musel říct, kdo je Abel, a vyprávět o pradlenách, které nebyly ve skutečnosti pradleny. Tehdy si Theon uvědomil, jak divně a nesrozumitelně to všechno zní, ale slova stejně nemohl zastavit. Byla mu zima a bylo mu špatně a byl unavený… a byl slabý, tak slabý, tak velice slabý.

Musí to pochopit. Je to moje sestra. Nikdy nechtěl ublížit Branovi ani Richonovi. Smraďoch ho donutil zabít ty chlapce, ne on Smraďoch, ale ten druhý. „Já nejsem bratrovrah,“ trval na svém. Řekl jí, jak spával s Ramsayovými fenami, varoval ji, že Zimohrad je plný duchů. „Meče byly pryč. Čtyři, myslím, nebo pět. Nevzpomínám si. Kamenní králové se zlobí.“ Tehdy už se třásl, chvěl se jako podzimní list. „Strom srdce zná moje jméno. To staří bohové. Slyšel jsem ho šeptat, Theon. Nefoukal žádná vítr, ale listy se pohybovaly. Theon, říkaly. Jmenuji se Theon.“ Bylo příjemné vyslovit svoje jméno. Čím víc ho říkal, tím méně pravděpodobné bylo, že ho zapomene. „Musíš znát svoje jméno,“ řekl svojí sestře. „Ty… ty jsi mi řekla, že jsi Esgred, ale to byla lež. Tvoje jméno je Aša.“

„Ano, to je,“ řekla jeho sestra, tak tiše, že se bál, že bude brečet. Theon to nesnášel. Nesnášel plačící ženy. Jeyne Poole brečela celou cestu od Zimohradu až sem, brečela, až měla tváře purpurové jak řepa a slzy jí zamrzaly pod očima, a všechno jen proto, že jí řekl, že musí být Arya, jinak by ji vlci mohli poslat zpátky. „Vycvičili tě v nevěstinci,“ připomněl jí šeptem, aby to ostatní neslyšeli. „Jeyne je skoro to samé jako děvka, musíš být Arya.“ Nechtěl jí ublížit. Bylo to pro její vlastní dobro, a taky pro jeho. Musí si pamatovat svoje jméno. Když jí koneček nosu zčernal od omrznutí, a jeden z jezdců Noční hlídky jí řekl, že může kousek z něj ztratit, Jeyne brečela i nad tím. „Každému bude jedno, jak Arya vypadá, dokud bude dědičkou Zimohradu,“ ujišťoval ji. „Sto mužů si ji bude chtít vzít. Tisíc.“

Při té vzpomínce se Theon začal svíjet v řetězech. „Pusť mě dolů,“ prosil. „Jen na malou chvíli, pak mě můžeš zase zavěsit.“ Stannis Baratheon se na něj podíval, ale neodpověděl. „Strom,“ zakřičel havran. „Strom, strom, strom.“

Pak další pták řekl, „Theon,“ úplně zřetelně, zrovna když Aša bystrým krokem vešla dveřmi.

Byl s ní Qarl Panna, a Tristifer Botley. Theon znal Botleyho od doby, kdy byli chlapci, kdysi dávno na Štítě. Proč s sebou přivedla své mazlíčky? Chce mě vysvobodit? Pokud se o to pokusí, skončí stejně jako Karstarkové.

Krále jejich přítomnost taky nepotěšila. „Tvoje stráže mohou počkat venku. Kdybych ti chtěl ublížit, dva muži by mě stejně nezastavili.“

Železní muži se uklonili a stáhli se. Aša poklekla. „Tvoje Výsosti. Musí být můj bratr takhle spoutaný? To není dobrá odměna za to, že ti přivedl to Starkovu dceru.“

Králi zacukalo koutky úst. „Máš odvážný jazyk, má paní. Podobný tvému zrádcovskému bratrovi.“

„Děkuji, Tvoje Výsosti.“

„To nebyl kompliment.“ Stannis Theonovi uštědřil dlouhý pohled. „Ve vesnici není vězení, a mám víc vězňů, než jsem předpokládal, když jsem tu zastavoval.“ Pokynul směrem k Aše. „Můžeš vstát.“

Postavila se. „Ten Braavosan vykoupil sedm z mých mužů od lady Glover. Ráda bych zaplatila výkupné za svého bratra.“

„Na celých Železných ostrovech na to není dost zlata. Ruce tvého bratra páchnou krví. Farring na mě naléhá, abych ho předal R’hllorovi.“

„Nepochybuji o tom, že Claytong Suggs taky.“

„Ten, Corliss Penny, všichni ostatní. Dokonce i tady ser Richard, který miluje Pána světla jen tehdy, kdy se mu to hodí.“

„Chorál rudého boha zná jen jednu písničku.“

„Pokud je ta písnička líbezná pro boží uši, jen ať ji zpívají. Muži lorda Boltona tady budou dřív, než bychom si přáli. Mezi námi stojí jen Mors Umber, a tvůj bratr mi říká, že jeho vojsko tvoří výhradně zelení chlapci. Muži rádi vědí, že jejich bůh stojí při nich, když jedou do boje.“

„Ne všichni tvoji muži uctívají stejného boha.“

„Toho jsem si vědom. Nejsem takový hlupák, jako byl můj bratr.“

„Theon je posledním přeživším synem mojí matky. Když jeho bratři zemřeli, otřáslo jí to. Jeho smrt rozdrtí i to, co z ní teď zůstává… ale nepřišla jsem tě prosit o jeho život.“

„Moudré. Tvé matky je mi líto, ale zrádcům neodpouštím. Především tomuhle ne. Zabil dva syny Eddarda Starka. Každý seveřan v mých službách by mě opustil, kdybych mu prokázal jakoukoliv shovívavost. Tvůj bratr musí zemřít.“

„Pak to udělej sám, Tvoje Výsosti.“ Z chladu v Ašině hlase Theona v řetězech střáslo. „Vezmi ho přes jezero na ostrůvek, kde roste čarostrom, a usekni mu hlavu tím kouzelným mečem, který nosíš. Tak by to byl udělal Eddard Stark. Theon zabil syny lorda Eddarda. Odevzdej ho bohům lorda Eddarda. Starým severským bohům. Dej ho stromu.“

A náhle se začal ozývat divoký rachot, když mistrovi havrani začali skákat a mávat křídly ve svých klecích. Černá pírka létala vzduchem, když sebou házeli o mříže s hlasitým a hřmotným krákáním. „Strom,“ skřehotal jeden, „strom, strom,“ zatímco druhý křičel jen, „Theon, Theon, Theon.“

Theon Greyjoy se usmál. Znají mé jméno, pomyslel si.