COLLEEN McCULLOUGHOVÁ

ANTONIUS

A

KLEOPATRA

Colleen McCullough

Anthony and Cleopatra

Colleen McCulloughová:

Římská sága

První muž Říma

Koruna ztrávy

Přízeň Fortuny

Caesarovy Římanky

Caesar

Říjnový kůň

Antonius aKleopatra

Copyright © 2007 by Colleen McCullough

All rights reserved

Translation © 2009 by Vladimír Svoboda

Cover design © 2009 by Viera Fabianová

ISBN 978-80-249-1260-8

Nezmaru Anthonymu Cheethamovi

s láskou asneskonalým obdivem

ČÁST I.

Antonius

na Východě

41-40 PŘ. N. L.

kapitola první

Ž

ádná velká záliba ve válčení Quintu Delliovi do vínku dána nebyla, dokonce ani vbitvě neprojevoval nijak zvláštní udatnost, proto kdykoli to bylo možné, sázel spíše na to, co mu šlo nejlíp–podsouvat těm, které měl nad sebou, rady tak obratně, aby je časem začali považovat za své vlastní nápady.

Atak se Dellius po střetu uFilipp, vněmž se sice nevyznamenal, ale ani neupadl usvých velitelů vnemilost, rozhodl, že se ve vší skromnosti přidruží kMarku Antoniovi aspolu sním potáhne na Východ. Zvolit si místo toho Řím by byl holý nesmysl, říkal si Dellius; člověk se tam nakonec vždycky musí přidat na tu či onu stranu vtom obrovitém křečovitém zápolení mezi muži rozhodnutými vŘímě vládnout–kdepak, Quinte Dellie, jen si to nepřikrašluj!–Římu kralovat. Poté, co Brutus, Cassius aostatní zavraždili Caesara, předpokládal kdekdo, že Caesarovo jméno, jeho jmění adoslova miliony jeho klientů zdědí jeho synovec Marcus Antonius. Jenomže co mu to Caesar provedl? Sepsal poslední vůli azávěť, vnichž všechno odkázal svému osmnáctiletému prasynovci Gaiovi Octaviovi! Marka Antonia vtomto dokumentu zcela pominul, což byla rána, zníž se Antonius nedokázal vzpamatovat. Do toho okamžiku si byl tak jistý, že to bude právě on, kdo se nazuje do Caesarových nachových holínek. Zprvu ho existence mládenečka, jemuž se teď říkalo Octavianus, příliš neznepokojovala; on, Antonius, je přece chlap vplné síle, slavný velitel vojsk avlastník velké frakce vsenátu, zatímco Octavianus působí spíše dojmem neduživého hocha, takže rozdrtit ho bude tak snadná záležitost jako zašlápnout brouka. Jaksi to ovšem nevycházelo, Antonius si soním lstivým chlapcem spříjemnou tvářičkou, avšak srozhledem amyšlením zralého sedmdesátníka nedokázal poradit. Většina Říma vskrytu duše předpokládala, že Antonius–známý marnotratník, zoufale prahnoucí po Caesarově majetku, jenž by mu pomohl splatit jeho dluhy–byl do spiknutí kCaesarovu odstranění sám také zapleten ajeho chování po dokonaném skutku tomu nasvědčovalo. Nepodnikl zprvu sebemenší pokus opotrestání vrahů; spíše jim poskytl plnou ochranu podle litery práva. Avšak Octavianus, úzce citově poutaný kCaesarovi, postupně Antoniovu autoritu otupil apřiměl ho posléze, aby vrahy postavil mimo zákon. Jak se mu taková věc mohla podařit? Předně Antoniovi odloudil notnou část jeho legií azískal je pro svou věc, zadruhé se pak zmocnil třiceti tisíc talentů zCaesarovy válečné pokladny tak obratně, že se nikomu, ani Antoniovi samému, nepodařilo prokázat, že kořistníkem byl Octavianus. Jakmile měl Octavianus vojáky ipeníze, neponechal už Antoniovi žádnou jinou alternativu než uznat ho za rovnocenného partnera. Poté se ouchvácení moci pokusili Brutus aCassius; Antonius aOctavianus, volky nevolky spojenci vytáhli se svými legiemi do Makedonie asrazili se sBrutovou aCassiovou armádou uFilipp. Výsledkem bylo velké vítězství pro Antonia aOctaviana, které však nevyřešilo složitou otázku, kdo nakonec vŘímě bude vládnout jako První muž, onen nekorunovaný král, formálně udržující posvátnou iluzi, že Řím je republikou řízenou senátem aněkolika shromážděními lidu. Vespolek senát alid římský: senatus populusque Romanus, SPQR.

Zcela typické pro Marka Antonia ovšem je to, klikatily se dál Delliovy úvahy, že ivýhra uFilipp ho zastihla bez jakéhokoli uskutečnitelného strategického plánu, jak Octaviana ze vzniklé mocenské rovnice eliminovat. Antonius byl totiž cosi jako přírodní síla, dravý, impulzivní, temperamentní abez trošky předvídavosti. Byl nadán mimořádným magnetismem, přitažlivostí, jež si obdiv lidí získává zásluhou bezesporu mužných vlastností: díky odvaze, herkulovské síle, osvědčeným mileneckým schopnostem itakové míře pohotovosti, že se zněho stal obávaný řečník vsenátě. Ijeho slabůstky mu byly promíjeny, protože byly tolik mužské: tělesné radovánky abezmezná štědrost.

Antoniovou reakcí na problém zvaný Octavianus bylo rozdělit si římský svět mezi sebe, snutnou úlitbou Marku Lepidovi, veleknězi avlastníku velké senátorské frakce. Šedesát let občanských válek skrátkými přestávkami sužujících Řím přivedlo posléze na mizinu stát, jehož občany–stejně jako obyvatele celé Itálie–trápily nízké příjmy, nedostatek pšenice na chléb jakož inarůstající pocit, že elita, která jim vládne, je právě tak neschopná, jako je prodejná. Marcus Antonius, vneochotě připustit, že jeho postavení oblíbeného hrdiny slábne, se rozhodl, že pro sebe urve lví podíl, zatímco tomu šakalovi Octavianovi přenechá jen zamřelou mršinu.

Atak po bitvě uFilipp byly provincie rozděleny mezi vítěze tak, jak to vyhovovalo Marku Antoniovi, anikoli Octavianovi, jemuž zcelého římského světa připadly ty nejnezáviděníhodnější části: Řím, Itálie avelké ostrovy–Sicílie, Sardinie aKorsika, kde se pěstovala pšenice knasycení obyvatel Itálie, dlouho už neschopné uživit sebe samu. Byla to taktika odpovídající Antoniově povaze. Jeho záměrem bylo, aby jediná tvář, která bude na očích Římu aItálii, patřila Octavianovi, zatímco oněm, oAntoniovi, tu budou kolovat jen ochotně šířené zvěsti ojeho slavných činech uskutečněných kdesi vdáli. Octavianus tak bude muset čelit obecné nelibosti, zatímco on sám srdnatě posbírá vavříny vítězství vodlehlých končinách, daleko od nepopulárního sídla vlády. Apokud jde oLepida, na toho vybyla další obilnářská oblast, popravdě jen zatuchlý kout světa, provincie Afrika.

Oh, bylo to vskutku lví sousto, co si Antonius uhryzl! Nejen zprovincií, ale izlegií. Jediné, co mu chybělo, byly peníze, které se mu snad podaří vyždímat zoné věčné zlaté slepice, Východu. Samozřejmě si pro sebe zabral ivšechny tři Galie; ty ležely na západě, byly ovšem už zcela zpacifikovány Caesarem adostatečně bohaté, aby dokázaly financovat všechna Antoniova nadcházející tažení. Včele početných legií vGaliích stáli velitelé, kterým plně důvěřoval. Galie se tak mohly obejít bez jeho přítomnosti.

Caesar byl zavražděn tři dny před zahájením tažení na Východ, kde zamýšlel dobýt bájně bohaté amocné království Parthů akořisti využít ktomu, aby Řím postavil znovu na nohy. Měl vúmyslu vzdálit se zŘíma na celých pět let atažení naplánoval sveškerou svou legendární genialitou. Atak teď, když je Caesar mrtvý, to bude Marcus Antonius, kdo pokoří Parthy akdo opět zvelebí Řím. Caesarovy plány si Antonius důkladně pročetl adospěl knázoru, že se do nich sice promítla veškerá skvělá technika milého strýčka, že je však nicméně on sám, Antonius, ještě dokáže vlecčems vylepšit. Jedna zpříčin, která ho vtomto přesvědčení utvrzovala, tkvěla ve skladbě skupiny mužů, kteří ho na Východ doprovázeli; do jednoho to všichni byli pijavice alichometníci avšichni také přesně věděli, jak na tu největší ze všech kavek, na Marka Antonia, tak přístupného lísání apochlebování, jít.

Quintus Dellius se ke své smůle zatím na doslech kAntoniovi neprodral, třebaže ijeho rady by byly neméně lichotivé, učiněný balzám na Antoniovo ego. Atak cestou po Via Egnatia na olysalém ajankovitém poníkovi, sopruzenými varlaty anohama bolavýma od jízdy bez třmenů, vyčkával Quintus Dellius na svou příležitost, která stále ještě nenastala, třebaže Antonius už se zatím přeplavil do Asie azastavil se vNíkomédei, hlavním městě provincie Bithýnie.

Kdekterý nevýznamný panovník aklientský král, které Řím na Východě vlastnil, jakýmsi záhadným způsobem vytušili, že Antonius zamíří právě do Níkomédeie, atak se jich tam shromáždily celé desítky, zabrali nejlepší hostince anebo se po svém utábořili na předměstích. Půvabné místečko nad zasněnou poklidnou zátokou, zapomenuté lidmi, mělo kdysi tak blízko ksrdci mrtvého Caesara. Právě proto také Níkomédeia stále jen kvetla, neboť ji Caesar osvobodil od daní aBrutus sCassiem, když spěchali na západ do Makedonie, neodbočili tak daleko severně, aby ji vyplenili, jako to učinili se stovkou měst od Judeje až po Thrákii. Takže se vrůžovonachovém mramorovém paláci, kde se Antonius ubytoval, našla ikomůrka, kde mohl Dellius jako ostatní legáti uložit svá zavazadla aubytovat svého vrchního sloužícího, propuštěnce Icara. Poté se Dellius vydal zjistit, co se kde právě odehrává ajak by se dalo ukořistit místo na lehátku poblíž Marka Antonia, aby se mohl ion vprůběhu večeře účastnit rozhovorů Nejvyššího.

Králové se tísnili vsíních, hlava na hlavě, popelaví vtváři asbušícím srdcem, neboť se dopustili té chyby, že podpořili Bruta aCassia. Istařičký Deiotaros, král Galatie, nejstarší věkem iodslouženými lety, sem vážil cestu doprovázen dvěma ze svých synů, onichž Dellius usoudil, že jsou to jeho oblíbenci. Toho Antoniovi jeho důvěrník Poplicola ještě dokázal uvést jménem, avšak poté připustil, že udalších si není jist–tváří bylo příliš ajeho služba na Východě nebyla dost dlouhá na to, aby je všechny poznal azapamatoval si je.

Se skromným úsměvem se Dellius proplétal skupinkami exoticky oděných mužů, co chvíli se mu zaleskly oči při pohledu na veliký smaragd anebo na masu zlata posazenou na jakési načesané hlavě. Mluvil samozřejmě plynně řecky, takže si mohl pohovořit stěmito absolutistickými vládci zemí ajejich lidu, ajeho úsměv se šířil při pomyšlení, že přes všechny smaragdy apřes váhu zlata se tu všichni až po toho posledního shromáždili, aby poslušně vzdali poctu Římu, svému nejvyššímu vládci. Římu, jenž žádného krále neměl, Římu, jehož nejvyšší úředníci nosili prostou bílou tógu lemovanou nachem, Římu, kde železný prsten některých ze senátorů znamenal víc než celé tuny prstenů zlatých; železný prsten značil, že se římská rodina podílí na výkonu úřadů už pět set let. Myšlenka, která chudáka Dellia přiměla okamžitě schovat ruku se zlatým senátorským prstenem vzáhybu tógy–žádný Dellius se dosud nestal konzulem, nikdo zDelliů ještě před sto lety nijak nevynikl, natož aby se proslavil před pěti sty lety. Caesar takový železný prsten nosil, Antonius nikoli; na to neměli Antoniové dosti dlouhou tradici. ACaesarův železný prsten přešel na Octaviana.

Oh, vzduch, vzduch! Potřeboval se nadechnout čerstvého vzduchu.

Palác se rozkládal kolem velké peristylové zahrady, která měla uprostřed podlouhlého mělkého jezírka fontánu. Byla vytesaná zčistě bílého parského mramoru smotivy ploutevnatých bytostí–mořských panen, tritonů, delfínů–a pozoruhodná byla itím, že nikdy nebyla polychromovaná knapodobení barev skutečnosti. Ten, kdo vtiskl rysy jejím nádherným figurám, musel být skutečný mistr, ať to byl kdokoli; Dellius, milovník výtvarného umění, vyrazil rychle jejím směrem, tak rychle, že téměř nepostřehl, že kdosi už ho předešel ateď se sklesle choulí na široké kamenné obrubě nádrže. Delliovy kroky ho přiměly pozvednout hlavu; setkání, se už nedalo odvrátit.

Byl to zjevně cizozemec, bezpochyby urozený, neboť měl na sobě drahocenný brokátový plášť vbarvě tyrského nachu, bohatě protkávaný zlatými nitkami, ana leskle černých kudrnách čapku ze zlatohlavu. Dellius už viděl mnoho mužů zVýchodu, aby pochopil, že pablesky ve vlasech neplynou zjejich zmaštění; mnoho Asiatů si přece kadeře pomáduje vonnými mastmi. Královští orodovníci tam uvnitř byli povětšinou Řekové, jejichž předci už celá staletí přebývali na Východě, tento muž však byl vAsii domovem ajeho původ Dellius okamžitě rozpoznal, neboť vŘímě žilo mnoho jeho krajanů. Pravda, vtyrském nachu ave zlatě nechodili! Byli to neokázalí lidé, kteří dávali přednost doma tkaným rouchům střízlivých barev. Itak však nebylo možné se vcizincově vzhledu mýlit; muž, který seděl na obrubě kašny, byl Žid.

„Mohu si přisednout?“ otázal se Dellius řecky sokouzlujícím úsměvem.

Cizincova tvář snotným podbradkem se rozzářila stejnou vlídností; ruka sdokonale pěstěnými nehty ablýskajícími se prsteny pokynula. „Prosím, posaď se. Já jsem Herodes zJudeje.“

„Ajá jsem Quintus Dellius, římský legát.“

„Nevydržel jsem vté tlačenici uvnitř,“ řekl Herodes aohrnul masitý ret. „Je tam odporně! Někteří ztěch chlapů jako by se nekoupali od chvíle, kdy je porodní bába otřela špinavým hadrem.“

„Říkal jsi Herodes. Ani král, ani princ před tím jménem není?“

„Měl by být! Můj otec byl Antipater, idumejský princ, který byl pravou rukou židovského krále Hyrkána. Zavraždili ho však nohsledi králova rivala. Otec byl až příliš oblíbený uŘímanů, iCaesar si ho vážil. Ale já jsem se sjeho vrahem vypořádal,“ říkal Herodes suspokojením vhlase. „Sledoval jsem ho, jak umírá vhromadě tlejících mušlí uTýru.“

„Pro Žida nezáviděníhodná smrt,“ řekl Dellius, který věděl, očem mluví. Prohlížel si Heroda důkladněji, upoutala ho jeho ošklivost. Třebaže původem si byli na hony vzdáleni, podobal se Herodes až neuvěřitelně Octavianovu důvěrníku Maecenatovi–oba dva totiž připomínali žabáka. Herodovy vypoulené oči ovšem nezářily modří jako Maecenatovy; svým kamenným černým leskem působily dojmem obsidiánu. „Pokud vím,“ pokračoval Dellius, „vyslovil se celý jih Sýrie pro Cassia.“

„Včetně Židů. Ajá osobně jsem tomu muži zavázán, třebaže ho všecek Antoniův Řím teď považuje za zrádce. Byl to on, kdo dal povolení zabít vraha mého otce.“

„Cassius byl válečník,“ zamyslel se Dellius. „Kdyby se totéž dalo říct ioBrutovi, mohlo to uFilipp dopadnout jinak.“

„Ovšem iptáci si štěbetají, že také Antonia potrápil jeho nepříliš schopný spojenec.“

„Je to zvláštní, co toho ptáci naštěbetají,“ ušklíbl se Dellius. „Aco tebe přivádí kMarku Antoniovi, Herode?“

„Nepovšiml sis náhodou nějakých pěti ošuntělých vrabčáků uprostřed toho bažantího hejna tam vevnitř?“

„Ne, nemohu říct, že bych někoho takového viděl. Mně tam všichni připadají jako křiklaví bažanti.“

„Ale těch pět sanhedrinských vrabců bys tam určitě našel! Oni se zatím drží tak daleko od ostatních, jak je to jen možné, aby si zachovali svou výlučnost.“

„To by museli stát až vkoutě za sloupem.“

„Zatím ano,“ řekl Herodes, „ale jakmile se tam objeví Marcus Antonius, proderou se dopředu, zakvílejí abudou se bušit vprsa.“

„Ještě jsi mi stále neřekl, proč jsi tady.“

„Důležitější je, že tu je oněch pět vrabečků. Já si je hlídám ostřížím zrakem. Mají totiž vúmyslu obrátit se na triumvira Marka Antonia apředložit mu svou žalobu.“

„Jakou žalobu?“

„Že já konspiruji proti právoplatnému následnictví aže já, ač gentil, jsem se vetřel ke králi Hyrkánovi akjeho rodině do té míry, že jsem považován za vhodného nápadníka dcery královny Alexandry. Uvádím jen zkrácenou verzi, kdybych ti měl vyprávět celou tuhle historii, strávili bychom tu roky.“

Dellius přimhouřil chytrá oříškově hnědá očka. „Gentil? Myslel jsem, že jsi Žid.“

„Podle Mojžíšových zákonů nikoli. Můj otec se oženil snabatejskou princeznou Kypros. Arabkou. Ajelikož Židé odvozují původ podle matky, jsou děti mého otce gentilové.“

„Takže–čeho bys tu chtěl vlastně dosáhnout, Herode?“

„Všeho, pokud budu moci udělat, co se udělat musí. Židé potřebují pořádně šlápnout na krk–jen se zeptej kteréhokoli římského správce Sýrie zcelého toho období od chvíle, co zní Pompeius Magnus utvořil provincii. Chci se stát židovským králem, ať se to Židům líbí či ne. Ato já dokážu. Pokud se ovšem budu moci oženit shasmoneovskou princeznou odvozující svůj původ přímo od Judy Makabejského. Pak naše děti budou Židé–a já hodlám mít mnoho dětí.“

„Takže ty jsi tu proto, abys vystoupil na svou obhajobu?“ otázal se Dellius.

„Ano. Deputace sanhedrinu bude požadovat, abych byl scelou svou rodinou pod trestem smrti poslán do vyhnanství. Což oni bez souhlasu Říma sami provést nesmějí.“

„Nu, ale pokud jde ovolbu mezi dvěma stranami, které podporovaly poraženého Cassia,“ prohodil Dellius, „bude si Antonius těžko vybírat, protože obě se postavily na špatnou stranu.“

„Jenže můj otec podporoval Julia Caesara,“ řekl Herodes. „Mně jde oto přesvědčit Marka Antonia, že pokud mi bude dovoleno setrvat vJudeji aupevnit si tam postavení, budu vždycky hájit zájmy Říma. On přece před lety vSýrii byl, tehdy, když jejím správcem byl Gabinius, takže si určitě vybaví, jak trucovitě se Židé dokážou chovat. Ovšem nejsem si jist, zda se rozpomene, že můj otec Caesarovi pomáhal.“

„Hmm,“ zabručel Dellius azamžoural na duhu zářící vpramínku tryskajícím zdelfínovy hubičky. „Proč by se měl Marcus Antonius upamatovat zrovna na tohle, když ty jsi pak byl cassiovec? Ostatně jak jsem pochopil, stejně jako tvůj otec, než zemřel.“

„Nejsem špatný advokát, dokážu svoje stanovisko obhájit.“

„Pokud ovšem ktomu budeš mít příležitost.“ Dellius vstal, napřáhl paži avřele Herodovi stiskl ruku. „Přeji ti mnoho štěstí, Herode Judejský. Pokud ti budu moci být nápomocen, rád to udělám.“

„Uvidíš, že dokážu být vděčný.“

„Povídačky,“ říkal si pro sebe se smíchem Dellius na odchodu. „Vždyť on je zatím docela na suchu.“

Od chvíle, kdy zahájil tažení na Východ, zůstával Marcus Antonius až pozoruhodně střízlivý, ale všech šedesát mužů jeho doprovodu najisto počítalo stím, že vNíkomédei se vněm naplno probudí onen starý sybarita. Stejný názor sdílela idružina hudebníků atanečnic, kteří sem při první zmínce ojeho příchodu přispěchali až zByzantia; od Hispánie až po Babylónii bylo jméno Marcus Antonius dobře známo kdekterému příslušníku cechu dionýsovských umělců. Jenže Antonius kvšeobecnému překvapení skupinu směšcem zlaťáků propustil azůstal inadále zcela střízlivý, ikdyž se mu na půvabně nehezké tváři usadil smutný amelancholický výraz.

„To nejde, Poplicolo,“ povzdechl si svému nejlepšímu příteli. „Viděls, kolik těch místních potentátů stálo špalír podél cesty, kterou jsme sem přicházeli? Ajak se všichni okamžitě vedrali do síní, jen co dveřník otevřel vrata? Každému znich jde ojediné, vyzrát na Řím–a na mě. Nu, nic takového nemám vúmyslu připustit. Nezvolil jsem si Východ za své působiště proto, abych se dal jen tak ošulit odobrůtky, které jsou tu kmání vtakové hojnosti. Takže budu zasedat arozhodovat ve jménu Říma sjasnou hlavou apoklidným žaludkem.“ Zachichotal se. „Och, Lucie, pamatuješ se ještě, jak Cicerona pohoršilo, když jsem se ti na rostrech vyblinkal do tógy?“ Další smích, pokrčení rameny. „Do práce, Marku Antonie, do práce!“ nabádal sám sebe. „Oni mě pozdravují jako nového Dionýsa, ale brzy shledají, že teď se ze mě pro změnu stal urputný starý Saturn.“ Rudohnědé oči, příliš malé apříliš blízko usebe, než aby dokázaly potěšit sochaře, zamžikaly. „Nový Dionýsos! Bůh vína arozkoše–musím říct, že se mi to přízvisko docela líbí. Pro Caesara nedokázali vymyslet nic lepšího než bůh.“

Jelikož Poplicola znal Marka Antonia už od chlapeckých let, neprořekl se, že podle něho bůh je víc než bůh tohohle anebo bůh tamhletoho; za svůj hlavní úkol si předsevzal přičinit se oto, aby Antonius skutečně vládl, atak jeho úvahy přijal súlevou. Takhle to sMarkem Antoniem bývalo; dokázal někdy naráz ustat vhýření–někdy ipo mnoha měsících–zejména když vněm nabyl vrchu pud sebezáchovy. Tak jako tomu zřejmě bylo iteď. Aměl plnou pravdu; ten shluk všemožných potentátů věstil potíže, stejně tak jako hrozil tvrdou prací, takže před ním vyvstávala naléhavá nutnost všechny je jednotlivě poznat, rozhodnout, kdo znich si má trůn podržet akdo ho ztratí. Jinými slovy, kteří vladaři se jeví jako nejlepší pro Řím.

To vše znamenalo, že Delliovi kyne nepatrná naděje, že by se kMarku Antoniovi vNíkomédei dokázal nějak přiblížit. Pak se ale na scéně objevila bohyně Fortuna, nejprve vpodobě Antoniova příkazu, že se jídlo nebude podávat odpoledne, nýbrž později. Ajak jeho pohled přelétal po šedesátce Římanů proudících do večeřadla, zjakýchsi temných důvodů spočinul na Quintu Delliovi. Cosi na něm nejvyššího velitele zaujalo, třebaže si sám nedokázal uvědomit, co vlastně; snad jistá konejšivá dovednost, sjakou Dellius iutěch nejnestravitelnějších témat jako by přejemnou omáčkou dokázal vyvolat pocit hlaďounkého polknutí.

„Hej, Dellie!“ houkl. „Pojď si sednout sem kPoplicolovi ake mně!“

Bratři Decidiové Saxové se naježili stejně jako Barbatius apár dalších, ale nikdo neprotestoval ani slovem, když rozradostněný Dellius ze sebe shodil tógu ausadil se vzadu na lehátku, které tvořilo příčku velkého U. Zatímco sloužící sbíral tógu ze země askládal ji–byl to nelehký úkol–jiný sloužící Delliovi zouval boty amyl mu nohy. Dellius se nedopustil té chyby, že by se dral na locus consularis, to měl zaujmout Marcus Antonius, zatímco Poplicola bude sedět uprostřed. Dostalo se mu tak nejzazšího místa, společensky nejméně ceněného–ovšem jaké povýšení to pro Dellia znamenalo! Vnímal, jak se do něho zavrtává nejeden pohled, jak se příslušné hlavy rychle pokoušejí odhadnout, co jen to vykonal, že si vysloužil takový postup.

Jídlo bylo chutné, třebaže ne typicky římské–příliš mnoho jehněčího, nanicovatých ryb, cizokrajného koření aprazvláštních omáček. Síní nicméně obcházel pepřový otrok shmoždířem apaličkou, apokud si mohl Říman sáhnout prsty pro špetku čerstvě tlučeného pepře, vše se dalo jíst, včetně germánského vařeného hovězího. Samoské víno teklo proudem, ovšem značně ředěné vodou; vokamžiku, kdy Dellius spatřil Marka Antonia, jak si víno mísí, okamžitě se zachoval stejně.

Marcus Antonius zprvu jedl mlčky, když však skončily hlavní chody ana stůl přišly sladkosti, hlasitě si odříhl, popleskal si plochý břich aspokojeně si povzdychl.

„Tak co soudíš, Dellie, oté sbírce králů aprincátek?“ otázal se vlídně.

„Velice zvláštní lidé, Marku Antonie, zejména pro toho, kdo ještě nikdy nebyl na Východě.“

„Zvláštní? Jo, to tedy doopravdy jsou! Mazaní jak potkan ze stoky, víc tváří než má Janus adýku tak ostrou, že si ani nevšimneš, že ti proklouzla mezi žebry. Je to divné, že se přidali na Brutovu aCassiovu stranu proti mně.“

„Tak divné to zas není,“ řekl Poplicola, který měl slabost pro moučníky ausrkával teď sladkost vyrobenou ze sezamových semínek amedu. „Stejné chyby se dopustili už za Caesara–tehdy zase pro změnu podpořili Pompeia Magna. Ty jsi táhl na Západ, zrovna tak jako Caesar. Aoni nepochopili, co vtobě vězí. Brutus, to byla nicka, zato Gaius Cassius pro ně měl nesporné kouzlo. Nejdřív unikl zkáze sCrassem uKarrh apotom vynikajícím způsobem správcoval vSýrii–a to vnecelých třiceti. Cassius byl prostě námět pro legendy jako stvořený.“

„Souhlasím,“ řekl Dellius. „Celý jejich svět se omezuje na východní konec Našeho moře. To, co se odehrává někde vHispániích anebo vGaliích, je pro ně naprostým neznámem.“

„Pravda.“ Antonius se ušklíbl na sirupovité pochutiny na nízkém stolku před lehátkem. „Poplicolo, koukej si umýt obličej! Nechápu, jak dokážeš tyhle medové patlačky spolknout.“

Poplicola se odkulil na lehátku dozadu, zatímco si Marcus Antonius prohlížel Dellia, svýrazem prozrazujícím, že vnímá mnohé ztoho, co si Dellius doufal utajit: jeho chudobu, jeho status nového muže, jeho vypínavost. „Zaujal tě někdo ztěch potkanů, Dellie?“

„Jen jeden, Marku Antonie. Žid jménem Herodes.“

„Aha! Ta růže mezi pateronásobným plevelem.“

„On se vyjádřil takovou ptačí metaforou–že je mezi pěti vrabci ostřížem.“

Antonius se rozřehtal hlaholivým, zvučným smíchem. „Nu, když se tu mám vypořádat sDeiotarem, Ariobarzanem aFarnakem, budu mít sotva čas se věnovat půltuctu hádavých Židů. Není ale divu, že těch pět plevelíčků má naši růžičku Heroda tak vžaludku.“

„Aproč?“ otázal se Dellius svýrazem uctivého zájmu.

„Především jde otu jeho parádu. Židé se neoblékají do zlata atyrského nachu–je to proti jejich zákonům. Žádná královská cingrlátka, žádné obrazy, všechno zlato putuje do jejich velechrámu ve jménu všeho lidu. Crassus ještě předtím, než se vydal dobýt království Parthů, zžidovského velechrámu uloupil dva tisíce talentů zlata. Židé ho za to prokleli aon pak hanebně zahynul. Pak přišel žádat ozlato Pompeius Magnus, po něm Caesar, pak Cassius. Oni sice doufají, že já neučiním totéž, ale dobře přitom vědí, že to určitě udělám. Podobně jako Caesar po nich budu chtít stejnou sumu, jakou žádal Cassius.“

Dellius svraštil čelo. „Já ale–eh…“

„Caesar chtěl tutéž částku, jakou poskytli Magnovi.“

„Ach tak! Omlouvám se za svou neznalost.“

„Všichni jsme tady proto, abychom se učili, Quinte Dellie, aty, jak se mi zdá, se učíš velmi rychle. Takže mě pouč otěchhle Židech. Co chce ten trs pěti plevelů aco požaduje růžička Herodes?“

„Plevelíčkové by chtěli, aby byl Herodes pod trestem smrti poslán do vyhnanství,“ řekl Dellius aptačí metaforu vzdal. Pokud se Marku Antoniovi líbí víc ta jeho, musí se zamlouvat iDelliovi. „Herodes žádá římský dekret dovolující mu svobodně žít vJudeji.“

„Azkoho bude mít Řím větší užitek?“

„ZHeroda,“ odpověděl bez zaváhání Dellius. „Podle jejich měřítek to asi není vůbec Žid, ale chce jim vládnout na podkladě sňatku sprinceznou náležité krve. Pokud se mu to podaří, myslím, že vněm Řím získá věrného spojence.“

„Dellie, Dellie! Snad si doopravdy nemyslíš, že by Herodes mohl být věrný?“

Poněkud faunovská Delliova tvář se zkrabatila uličnickým úsměvem. „Určitě ano, pokud to bude vjeho nejvlastnějším zájmu. Ajelikož dobře ví, že lid, jemuž hodlá panovat, ho nenávidí natolik, že by ho zabil, jakmile by ktomu získal sebemenší příležitost, Řím mu provždycky zůstane větší zárukou jeho zájmů než oni. Dokud zůstane Řím jeho spojencem, má kromě jedu nebo přepadení ze zálohy ve všem jistotu, aneviděl jsem, že by se něčeho napil anebo pojedl něco, co nebylo náležitě ochutnáno, anebo že by se někam pustil bez nežidovských tělesných strážců, kterým on velice dobře platí.“

„Děkuji, Dellie!“

Poplicola se vsunul mezi ně. „Ajeden problém máš vyřešený, ne, Antonie?“

„Smalou radou od Dellia ano. Správce, vykliď síň!“ houkl Antonius. „Kde je Lucilius? Potřebuji Lucilia!“

Pět členů židovského sanhedrinu nazítří shledalo, že jsou hned na prvním místě seznamu žadatelů, který vyhlásil Antoniův hlasatel. Marcus Antonius se dostavil vnachem lemované tóze, vruce prosté slonovinové žezlo svého vysokého imperia; figura to byla přímo impozantní. Po jeho boku byl jeho milovaný sekretář Lucilius, jenž kdysi sloužil Brutovi. Po každé straně jeho kurulského křesla stálo po dvanácti liktorech vkarmínových tógách, nohama svírali svazky prutů svetknutými sekerami postavené na zem. Tyčili se na vyvýšeném pódiu nad zaplněnou síní.

Předák sanhedrinů se ujal slova, hovořil dobrou řečtinou, avšak tak květnatým avyumělkovaným slohem, že mu neskonale dlouho trvalo, než vůbec vypověděl, co jsou zač aproč byli vysláni tak daleko ksetkání striumvirem Markem Antoniem.

„Tak dost!“ vyštěkl náhle Marcus Antonius bez jakéhokoli varování. „Sklapněte atáhněte domů!“ Popadl svitek, který mu Lucilius podával, rozvinul ho azlostně jim ho nastavil před oči. „Tohle se našlo mezi dokumenty Gaia Cassia po bitvě uFilipp. Uvádí se tu, že jediný, kdo dokázal opatřit nějaké zlato pro Cassiovu věc, byl Antipater, kancléř tehdejšího takzvaného krále Hyrkána, ajeho synové Fasael aHerodes. Židé přispěli jedinou věcí, pohárem jedu pro Antipatra. Bez povšimnutí ponechávám skutečnost, že zlato putovalo na nesprávnou stranu, zato je mi jasné, že Židé milují zlato víc než Řím. Až já dorazím do Judeje, co se tam zatím změnilo? Nic! VHerodovi spatřuji někoho, kdo je ochoten náležitě platit Římu tributy adaně–určené, jak vám všem připomínám, kzajištění míru ablaha vašich říší! Pokud jste platili Cassiovi, financovali jste jeho armádu aloďstvo! Cassius byl svatokrádce azrádce, který odcizil, co po právu náleželo Římu! Aha, Deiotare, teď se mi tu třeseš! Nu, máš proč!“

Úplně jsem už zapomněl, pomyslel si Dellius, jak kousavý řečník on dokáže být. AŽidů používá ktomu, aby sdělil ivšem ostatním, že milosrdný knim nebude.

Marcus Antonius se vrátil kvlastnímu tématu. „Jménem senátu alidu římského tímto nařizuji, aby Herodes, jeho bratr Fasael acelá jeho rodina měli volnost usadit se kdekoli na římské půdě, včetně Judeje. Nemohu zakázat Hyrkánovi, aby se mezi svým lidem označoval za krále, ale vočích Říma není ničím víc aničím míň než ethnarchou. Judea už není jedinou zemí. Je to pět malých regionů roztroušených podél jižní Sýrie apět regionů to nadále zůstane. Hyrkános si může ponechat Jeruzalém, Gazaru aJericho. Fasael, Antipatrův syn, bude tetrarchou Amatha. Herodes, Antipatrův syn, se stane tetrarchou Sapforidy. Adejte si dobrý pozor! Pokud vjižní Sýrii dojde kjakýmkoli problémům, rozdrtím Židy jako vaječné skořápky!“

Dokázal jsem to, dokázal jsem to, štěstím jásal Dellius vduchu. Marcus Antonius mě poslechl! Mne poslechl.

Herodes stál venku ufontány, avšak bledý, se zkřivenou tváří, anezářil radostí, jak by byl Dellius očekával. Co se to děje? Co jen se mohlo stát? Přišel sem jako chuďas bez domoviny, odejde jako tetrarcha.

„Ty nejsi rád?“ otázal se Dellius. „Zvítězil jsi přece, aniž jsi vůbec musel svou věc obhajovat, Herode.“

„Proč musel Antonius povýšit imého bratra?“ otázal se Herodes příkře, mluvil ovšem sněkým, kdo nestál před ním. „On nás postavil na roveň! Jak se já budu moci oženit sMariamné, když je mi Fasael nejen roven, ale navíc je imůj starší bratr? To Fasael si ji nakonec vezme!“

„Jen pomalu, pomalu,“ chlácholil ho Dellius. „To všechno je ještě budoucnost, Herode. Přijmi zatím Antoniovo rozhodnutí jako něco víc, než jsi doufal získat. Postavil se na tvou stranu–a těm pěti vrabčáčkům náležitě přistřihl křídla.“

„Ano, ano, to všechno vím, Dellie, jenže ten Marcus Antonius je neuvěřitelně chytrý! Jemu jde oto, oč usiluje každý cílevědomý Říman–o vyváženost. Aklást na váhu mě aHyrkána mu nepřipadalo dostatečně římské. Takže se namísto toho na jedné misce ocitá Hyrkános, na druhé já sFasaelem. Och, Marku Antonie, ty jsi mazaný všemi mastmi! Caesar byl génius, zatímco otobě se soudilo, že jsi obyčejný buran. Jenže já jsem teď vtobě objevil nového Caesara.“

Dellius sledoval, jak belhající se Herodes odchází, vhlavě zmatek. Marcus Antonius si mezi naším kratičkým rozhovorem uvečeře adnešní audiencí cosi nachystal. Proto on se tak hlučně sháněl po Luciliovi! Je to párek pěkných podvodníků, Antonius iOctavianus! Vždyť oni přece všechny Brutovy aCassiovy listiny dali dávno spálit! Ajá jsem přitom, stejně jako Herodes, byl rovněž nakloněn považovat Antonia za obyčejného burana, bez trošky důvtipu. Jenomže to on není, to on vůbec není, docházelo ohromenému Delliovi. Je víc než chytrý, je vychytralý. Zabere si tady na Východě naprosto všechno pro sebe, tohoto muže povýší, tamtomu sníží hodnost, až budou posléze všechna klientská království avšechny satrapie náležet jemu. Ne Římu. Jemu. Octaviana poslal zpátky do Itálie analožil mu na bedra úkol, jaký musí tak slabého aneduživého mladíčka prostě zdrtit, avšak ina eventualitu, že by ho to přece jen nezlomilo, bude Antonius dobře připraven.

KAPITOLA DRUHÁ

K

dyž Antonius vyrážel ze sídelního města Bithýnie na další cestu, vydali se za ním–s výjimkou Heroda apěti členů sanhedrinu–všichni účastníci slyšení, stále ještě prohlašující svou bezbřehou loajalitu knovým vládcům Říma, stále ještě tvrdící, že je Brutus sCassiem obloudili, obelhali, přinutili–ojojoj, znásilnili! Marcus Antonius neměl ani špetku oné trpělivosti, jakou vůči nářkům abědování Východu projevovali Pompeius Veliký, Caesar iostatní, aneučinil to, co dělali oni–nepozval nejvýznačnější znich, aby sním povečeřeli, aby cestovali společně sjeho družinou. Nikoli, vydržel se tvářit, jako by všechna ta královská cháska, co putuje vzadu, prostě neexistovala, po celou cestu zNíkomédeie až do Ankýry, jediného význačnějšího sídla vcelé Galatii.

Tady, uprostřed zvlněných travnatých strání, nejlepších pastvin východně od Galie, se Antonius musel chtě nechtě ubytovat vDeiotarově paláci asnažit se být přívětivý. Pobyl tam čtyři dny, otři dny déle, než by byl považoval za účelné, astihl za tu dobu Deiotara poinformovat, že mu království bude ponecháno–prozatím. Jeho druhému nejoblíbenějšímu synovi, Deiotarovi Filadelfovi, přisoudil lénem divokou hornatou Paflagonii (která tak jako tak nebyla nikomu kničemu), zatímco nejoblíbenější syn Kastor neobdržel nic–a co vlastně tohle mělo znamenat, bylo nad Deiotarovo ochabující stařecké vnímání. Zato pro všechny Římany vAntoniově družině to byl signál, že vGalatii časem dojde kdrastickým změnám, ato nikoli ve prospěch kohokoli zDeiotarovců. Aby oGalatii získal více informací, pozval si Antonius krozhovoru tajemníka stařičkého krále, mladého, vzdělaného, pracovitého abystrého galatského šlechtice Amynta.

„Takže teď,“ prohodil Marcus Antonius žoviálně, když římský pochodový proud vyrazil do Kappadokie, „jsme aspoň přišli oslušnou porci těch ocásků za námi! Ten fňukal Kastór měl ssebou vdoprovodu dokonce ichlápka, co mu stříhá nehty na nohou. Je to neuvěřitelné, že válečník jako Deiotaros mohl zplodit tak dokonalého teplouše.“

Hovořil kDelliovi, jenž teď jel vsedle lehkonohé grošované klisničky ajankovitého poníka mohl přenechat Ikarovi, až dosud odsouzenému putovat pěšky. „Přišel jsi ale také oFarnaka ajeho dvůr,“ odpověděl Dellius.

„Pche! Ten se tu vůbec neměl ukazovat.“ Marcus Antonius pohrdavě našpulil rty. „Jeho otec byl omnoho lepší mužský ajeho dědeček ještě lepší.“

„Máš na mysli velkého Mithridata?“

„Akoho jiného? To byl chlap, jak se patří, bezmála pokořil Řím. Impozantní.“

„Pompeius Magnus ho však snadno porazil.“

„Pitomost! Toho porazil Lucullus. Pompeius Magnus jen sklízel ovoce Lucullova úsilí. To on dělal soblibou. Až na tu svou domýšlivost nakonec doplatil. Pompeius začal přespříliš věřit ve svou slávu. Jen si představ takového naivku, ať už jde oŘímana anebo okohokoli jiného, který si začne myslet, že dokáže porazit Caesara!“

„Ty bys byl Caesara porazil bez nesnází, Marku Antonie,“ řekl Dellius beze stopy jakékoli podlézavosti.

„Já? Ani kdyby při mně stáli všichni bozi! Caesar byl třída sám pro sebe, anení žádná hanba si to přiznat. Velel ve více než padesáti bitvách ažádnou znich neprohrál. Och, Magna bych já porazil, kdyby byl ještě naživu–anebo Luculla, ba iGaia Maria. Ale Caesara? IAlexandros by mu byl podlehl.“

Vtónu jeho hlasu, lehkém tenoru, až překvapivém utak robustního muže, se neozvala ani špetka nějaké zášti. Ba ani viny, uvědomoval si Dellius. Marcus Antonius plně zastává řecký náhled na život: vzhledem ktomu, že proti Caesarovi nepozvedl ani prst, může teď klidně spát. Kout pikle aintrikovat samo osobě žádným zločinem není, ani když je pak vdůsledku intrik apiklů zločin spáchán.

Za bujného zpěvu pochodových písní vstoupily obě legie ajízda, které Marka Antonia doprovázely, do soutěsek velké rudé řeky Halys, nádherných nad všechny římské představy, tak malebná arozeklaná tu byla skaliska, tak bizarní podoby kamenných stěn aříms. Dostatečně prostorné terasy se táhly po obou březích širokého, zatím jen líně se valícího proudu, neboť sníh na horách dosud nezačal tát. Proto se také Antonius do Sýrie vydal po souši; zimní moře nebylo pro plavbu dost bezpečné aMarcus Antonius dal přednost tomu zůstat pospolu se svými muži, dokud nenabude jistoty, že už je unich ve větší oblibě než Cassius, jemuž dříve náleželi. Bylo chladno, ale záblo jen tehdy, když zafoukal vítr, atady dole, na dně roklin, většinou panovalo bezvětří. Navzdory barvě byla říční voda pitná pro muže ipro koně; střední Anatolie příliš zalidněná nebyla.

Eusebeia Mazaka se svým zasněženým vrcholem byla schoulena upaty obrovitého vulkánu Argaia, od nepaměti už nečinného. Modré městečko bylo zubožené aodrané; kdekdo ho už vyplenil, neboť jeho králové byli slabí anatolik lakotní, že si nevydržovali žádnou armádu.

Právě tady si Marcus Antonius začínal uvědomovat, jak obtížné bude vyždímat zVýchodu ještě nějaké zlato ajiné poklady; Brutus aCassius tu vyrabovali poslední zbytky toho, co král Mithridates Veliký přehlédl. Antonia to nemálo vyvedlo zmíry, atak se spolu sPoplicolou, sbratry Decidii Saxy asDelliem vydal na průzkum kněžského království bohyně Ma vKomané, nepříliš vzdáleného od Eusebeie Mazaky. Ať se ten senilní král Kappadokie ise svým až směšně neschopným synkem klidně dál smaží ve vlastní šťávě vtom jejich vyrabovaném paláci! Snad alespoň vKomané se mu někde pod nějakou nenápadně vyhlížející dlaždicí podaří konečně objevit onen kýžený zlatý poklad–kněží si přece odjakživa dokázali peníze chránit líp než králové.

Ma byla vtělení Kúbaby Kybele, Velké Matky Země, která vládla všem božstvům, mužského iženského rodu, tehdy, když si lidstvo prvně osvojilo zvyk vyprávět osvé minulosti utáborového ohně. Před dávnými věky už ale ztratila svou moc nad světem, všude kromě míst, jako byly obě Komané, jedna zde vKappadokii, druhá severně vPontu, ataké vPessínúntu, nedaleko od místa, kde Alexandros Veliký mečem rozťal gordický uzel. Všechny tyto tři posvátné okrsky byly spravovány jako samostatná království, jejichž panovník byl současně iveleknězem, akaždá ležela vpřirozené enklávě jako pontská třešeň na misce.

Marcus Antonius pohrdl vojenským doprovodem ado kappadocké Komané dorazil jen se čtyřmi druhy aspoustou služebnictva. Suznáním si prohlíželi nákladná stavení, zahrady slibující vnadcházejícím jaře spousty květů, velebný chrám bohyně Ma na návrší obklopený březovým hájem, stopoly lemujícími po obou stranách rovnou dlážděnou cestu vedoucí kMatinu pozemskému příbytku. Stranou od ní stál palác; podobně jako chrám bylo ijeho dórské sloupoví natřeno namodro sčervenými sokly ahlavicemi; stěny vpozadí měly mnohem tmavší modrou barvu ašindelem krytá střecha byla zakončena zlaceným olemováním.

Před palácem je očekával mladíček, ještě ani ne dvacetiletý, oděný vzelené říze asokrouhlou zlatou čapkou na hladce oholené hlavě.

„Marcus Antonius,“ představil se Antonius, když sesedl zgrošovaného státního koně ahodil uzdu jednomu ze tří sloužících, které si ssebou přivedl.

„Buď pozdraven, pane,“ řekl mládenec ahluboce se poklonil.

„Postačí Marku Antonie. VŘímě žádné pány nemáme. Jak se jmenuješ ty, oholenče?“

„Archeláos Sisenés. Jsem kněžský král bohyně Ma.“

„Na krále jsi snad trochu mladý, ne?“

„Lépe trochu mladý než trochu starý, Marku Antonie. Navštiv můj domov.“

Návštěva započala obezřetným slovním šermem, vněmž král Archeláos Sisenés, mladší ještě než Octavianus, prokázal, že dokáže být zdatným soupeřem Antoniovi, jenž jeho umění dobromyslně oceňoval. Stejně tak by byl ostatně blahosklonně snášel iOctaviana, kdyby se ovšem Octavianus nestal Caesarovým dědicem. Třebaže však budovy byly půvabné ajejich okolí pečlivě udržované, takže lahodilo římským srdcím, hodina odkapaná vodním strojem byla dostatečně dlouhá na to, aby se ukázalo, že ať byly poklady, které kdysi Ma zKomané vlastnila, jakkoli veliké, nezbylo znich nic. Zpět do kappadockého hlavního sídla měli ujet pouhých padesát mil, takže Antoniova družina byla plně připravena vyrazit nazítří za úsvitu, aby se připojili klegiím adali se opět na pochod.

„Měl bys námitky proti tomu, aby se knám při večeři připojila imoje matka?“ otázal se nesměle královský velekněz. „Amoji mladší bratři?“

„Čím víc hostí, tím líp,“ prohlásil Marcus Antonius, stále vdobrém společenském tónu. Na několik komplikovaných otázek si tu už odpovědi našel, ale bude jen moudré uvidět na vlastní oči, co je to za rodinu, zníž vzešel tenhle inteligentní atak brzy vyzrálý nebojácný mládenec.

Archeláos Sisenés ajeho bratři představovali pohlednou trojici, pohotovou, dobře zběhlou vřecké literatuře afilozofii, adokonce istrochou znalostí zmatematiky.

To vše zůstalo stranou vokamžiku, kdy do síně vkročila Glafyra. Stejně jako všechny novicky kultu Velké Matky vstoupila iona do služeb bohyně ve třinácti letech, nikoli však proto, aby si jako ostatní vybrané dívky jejího věku, které toho roku dospěly, rozložila vchrámu rohož anabídla své panenství prvnímu příchozímu, jemuž se zalíbila. Glafyra byla královského rodu avybírala si partnera podle své vůle. Oko jí padlo na římského senátora, jenž byl právě tehdy vKomané na návštěvě akterý zplodil Archeláa Sisenéa, aniž se otom kdy dozvěděl; jí bylo čtrnáct, když ho porodila. Další syn byl dítětem olbského krále, potomka lučištníka Teukra, jenž se spolu se svým bratrem Aiantem účastnil bojů uTroje; aotcem třetího byl bezejmenný krasavec, jenž řídil volské spřežení vkaravaně táhnoucí do Médie. Poté si už Glafyra pevně utáhla opásání aveškerou svou energii věnovala jen výchově svých synů. Vpřítomné chvíli jí bylo čtyřiatřicet let, vyhlížela však na čtyřiadvacet.

Ikdyž se Poplicola marně domýšlel, co ji vlastně mohlo přimět kúčasti při večeři, kde čestným hostem je tak nechvalně proslulý holkař, Glafyra si důvod velice dobře uvědomovala; náležela Velké Matce asmyslné rozkoše se už dávno odřekla jako čehosi znešvařujícího. Nikoli, chtěla pro své syny získat něco víc než nepatrné kněžské království! Šlo jí otak velký kus Anatolie, jaký se jí jen může podařit urvat, ajestliže je Marcus Antonius takový, jak ho líčí klevety, pak její příležitost je tu.

Antonius se slyšitelně nadechl–taková krása! Vysoká, štíhlá jako proutek, dlouhé nohy anádherná ňadra, tvář, která by klidně mohla soupeřit sHeleninou–plné rudé rty, pleť bez poskvrny jako plátek růže, zářivé modré oči shustými tmavými řasami anaprosto rovné plavé vlasy, které jí splývaly na záda jako do tenka vytepané stříbro. Šperk nikde žádný, patrně proto, že žádné ani neměla. Modrá říza vřeckém stylu byla zprosté vlny.

Poplicola aDellius byli zlehátka smeteni stakovou prudkostí, že měli co dělat, aby se udrželi na nohou; auž ono místo, kde až dosud spočívali, popleskávala mohutná tlapa.

„Tady, umě, tady máš místo, lásko moje! Jakpak ti říkají?“

„Jmenuji se Glafyra,“ odpověděla, shodila znohou plstěné trepky avyčkávala, dokud jí sloužící nenavlékla teplé ponožky. Poté se přetočila na lehátku tak, aby od Antonia zůstala dostatečně daleko aaby ji nemohl obejmout, kčemuž se viditelně chystal. Pověst oněm nelhala, když uváděla, že něžnost ve vztazích je mu na hony vzdálená, což napovídá už jeho pozdravení. Lásko moje! Oženách zřejmě soudí, že tu jsou kuspokojování jeho potřeb, jenomže já udělám všechno proto, rozhodovala se Glafyra, abych mu dokázala, že pro něho jsem nutnější potřebou než jeho kůň, jeho sekretář anebo jeho nočník. Ajestli mě oplodní, budu obětovat Bohyni za to, aby to bylo děvčátko. Antoniova dcera by se klidně mohla provdat za krále Parthů–jaké spojení by tohle znamenalo! Vždyť jsme vyučeny, abychom muže dokázaly vaginou vysát lépe, než to lecjaká fellatrix dokáže ústy! Však já už si ho podrobím.

Atak se stalo, že se Marcus Antonius vKomané zdržel po celý zbytek zimy, akdyž se začátkem března vydal na pochod do Kilikie ado Tarsu, odvážel si Glafyru ssebou. Deseti tisícům jeho pěšáků tato nečekaná přestávka nijak zvlášť nevadila; Kappadokie byla plná žen, jejichž muži nechali život na kterémsi zbojišť anebo byli odvlečeni do otroctví. Ajelikož legionáři dokázali stejně tak hospodařit jako vojákovat, docela se jim dovolená zalíbila. Prapůvodně si je do armády přivedl Caesar zúzemí za řekou Padus vItalské Galii, aaž na odlišnou nadmořskou výšku se Kappadokie příliš nelišila podmínkami pro orbu ani pastvu. Zanechali za sebou vlůně matek několik tisíc římských míšenců, dobře obdělanou aosetou půdu abezpočet vděčných žen.

Sestupovali níže po dobré římské silnici vedoucí mezi dvěma strmícími horskými hřbety, ponořili se do rozlehlých vonných borových, modřínových, smrkových ajedlových hvozdů, vuších jim nepřestávaly hřmít řítící se vodopády, až konečně vprůsmyku Kilické brány nabyla cesta takového sklonu, že po každých pěti krocích následoval schod. Pochod dolů byla zábava, sladká jak plástev hymettského medu; pokud by museli jít opačným směrem astoupat do kopce, záhy by jistě provoněný vzduch notně zaneřádili jadrnými latinskými sprosťačinkami. Sníh teď rychle tál ahorní tok Kydnu vřel abouřil jako obrovitý kotel vroucí vody, jen co však prošli Kilickou bránou, silnice nabrala povlovnější spád anoci už byly teplejší. Rychle sestupovali ke břehům Našeho moře.

Tarsos, který ležel na Kydnu asi dvacet mil od jeho ústí do moře, jimi otřásl. Podobně jako Athény, Efesos, Pergamon aAntiochie to bývalo město, které většina Římanů znala, ikdyž jen zkratičké zastávky. Město perla, nesmírně bohaté. Teď už nikoli. Cassius na Tarsos uvalil tak obrovskou pokutu, že poté co jeho obyvatelé roztavili kdejaký zlatý nebo stříbrný šperk aozdobu, bez ohledu na jejich uměleckou cenu, byli stejně nuceni odprodat obyvatelstvo města do otroctví, počínaje lidmi nejnižšího původu apak ineúprosně dál adál. Poté, co Cassia nakonec už unavilo další čekání aodplul spěti sty talenty zlata, které Tarsos takto dokázal shromáždit, způvodního půl milionu svobodných obyvatel jich ve městě zbývalo jen pár tisíc. Ne však proto, aby se těšili ze svého majetku; ten byl nenávratně pryč.

„Při všech bozích, jak já toho Cassia nenávidím!“ zuřil Marcus Antonius, vzdálen teď od předpokládaného bohatství mnohem víc, než očekával. „Jestli tohle provedl Tarsu, jak si asi počínal vSýrii!“

„Hlavu vzhůru, Marku Antonie,“ říkal Dellius. „Není ještě všechno ztraceno.“ Nahradil už Poplicolu jako Antoniův hlavní zdroj informací, což bylo přesně to, oč usiloval. Jen ať si Poplicola užívá toho pocitu, že je pořád ještě Antoniovým důvěrníkem. On, Dellius, je zcela spokojený stím, že je mužem, jehož rad si Marcus Antonius považuje, ajedno takové užitečné doporučení teď pro něho měl. „Tarsos je velké město, středisko všeho obchodu vKilikii, jenomže dokud trčel Cassius tady, všem na očích, celá Kilikie si od Tarsu zachovávala pěkný odstup. Kilikie Pedia je úrodná abohatá, ale žádnému římskému správci se až dosud nepodařilo ji náležitě zdanit. Zemi ovládají banditi aarabští odrodilci, kteří zní ždímají mnohem víc, než se odsud podařilo získat Cassiovi. Proč neposlat tvé vojsko do Kilikie Pedie porozhlédnout se, co by se tam dalo najít? Ty sám můžeš zůstat zde–velení svěř Barbatiovi.“

Dobrá rada, to bylo Marku Antoniovi jasné. Bude mnohem lepší přenést břemeno zásobování jeho armády na Kilikijce než tím obtížit nebohý Tarsos, zejména jsou-li tam banditské skrýše, které lze vyplenit.

„To je rozumný návrh ajá ho beru,“ řekl Marcus Antonius, „jenže to zdaleka nebude stačit. Teď už konečně chápu, proč byl Caesar odhodlaný podrobit si Parthy–na téhle polovině Mezopotámie už žádné poklady nejsou kmání. Och, mor na Octaviana! To on ukradl Caesarovu válečnou pokladnici, mizera jeden! Když jsme ještě byli vBíthýnii, všechny dopisy zItálie líčily, jak Octavianus umírá vBrundisiu, jak nemá šanci vydržet těch posledních deset mil po Via Appia. Aco mi hlásí dopisy zdomova sem do Tarsu? Že se prokašlal aproplival až do Říma, kde pilně nadbíhá představitelům legií. Konfiskuje veřejnou půdu kdekterého městečka, které se prohlásilo pro Bruta aCassia, pokud zrovna nenastavuje zadek opičákům, jako je Agrippa, aby mu do něho mohli vlézt!“

Pryč od tématu Octavianus, uvažoval Dellius, jinak zapomene na předsevzetí zůstat střízlivý azačne se dožadovat neředěného vína. Ta zmije Glafyra vtomhle není nic platná–ta nemá na starosti nic jiného než blaho svých synů. Zamlaskal tedy na znamení soucitného souhlasu apokusil se odvést Antoniovu pozornost zpátky ktématu, kde na zbídačelém Východě by se ještě daly získat nějaké peníze.

„Je tu ještě jedna alternativa kParthům, Marku Antonie.“

„Antiocheia? Týros? Sidón? Tam už všude byl Cassius.“

„Ano, ale kam až se nedostal? Do Egypta.“ Slovo „Egypt“ skanulo zDelliových rtů jako sladký sirup. „Egypt má na to, aby si koupil celý Řím, tak jak leží aběží–to ví každý, kdo si někdy vyposlechl Marka Crassa. Cassius byl pevně rozhodnutý kinvazi do Egypta tehdy, když ho Brutus stáhl do Sard. Sebral ssebou čtyři Allienovy egyptské legie, to je pravda, jenže je, běda, nasadil vSýrii. Královnu Kleopatru ztoho vinit nelze, přestože ani tobě, ani Octavianovi neposlala žádnou pomoc. Myslím, že tahle její nečinnost by se dala ocenit pokutou ve výši deseti tisíc talentů.“

„Kdepak,“ zavrčel Marcus Antonius. „To jsou jen sny, Dellie.“

„Určitě ne! Egypt je pohádkově bohatý.“

Marcus Antonius ho napůl poslouchal, napůl si pročítal dopis od své bojovné manželky Fulvie. Stěžovala si vněm na Octaviana ajeho podlostí aneomalenými slovy líčila vratkost jeho postavení. Právě teď, psala mu vlastní rukou, je čas vzbouřit proti němu Itálii aŘím! Atotéž si myslí iLucius: ten začíná nabírat vojáky do legií. Pitomost, říkal si Antonius, jenž znal Lucia až příliš dobře, než aby mu přisoudil schopnost poradit si sdeseti kuličkami na abaku. Lucius jako vůdce povstání? Kdepak, ten začíná leda rekrutovat legionáře pro svého velkého bratra Antonia. Jistě, Lucius je letos konzulem, ale za kolegu má Vatiu, který určitě řídí první poslední. Och ty ženské! Proč se Fulvia radši nesnaží zvládnout své potomky? Ti, které porodila Clodiovi, už dorostli azcela se jí vymkli zrukou, ale nadto měla pořád ještě isyna počatého sCuriem ataké jeho dva vlastní synky.

Markovi Antoniovi bylo jasné, že tažení proti Parthům bude třeba odložit přinejmenším ojeden rok. Nejenže mu ho znemožní nedostatek finančních zdrojů, ale bude třeba také bedlivě střežit Octaviana. Jeho nejschopnější velitelé Pollio, Calenus astarý věrný Ventidius musí zůstat isjádrem jeho legií rozmístěni na Západě, aby tak mohli ohlídat Octaviana. Ten mu poslal prosebný dopis, aby využil svého vlivu avypudil zmoře Sexta Pompeia, jenž jako obyčejný pirát pilně loupil pšenici zdopravních lodí na trasách kŘímu. Trpět řádění Sexta Pompeia přece nebylo součástí jejich dohody, postěžoval si Octavianus–cožpak si Marcus Antonius už nevybavuje, jak to bylo, když si po Filippech spolu sedli, aby stanovili úkoly tří triumvirů?

Ivybavuji, pomyslel si Marcus Antonius zasmušile. Byl to okamžik–právě poté, co jsem vyhrál uFilipp–kdy mi došlo, že na Západě už nikde není příležitost sklidit dostatek slávy na to, abych zastínil Caesara. Ktomu, abych Caesara předstihl, budu muset rozdrtit Parthy.

Fulviin dopis dopadl na desku stolu, stočil se do svitku. „Aty si opravdu myslíš, že se vEgyptě takové peníze dají najít?“ otázal se, sočima upřenýma na Dellia.

„Určitě!“ horlivě přikyvoval Dellius. „Jen si pomysli, Marku Antonie! Zlato zNúbie, mořské perly zTaprobané, drahokamy ze Sinu Arabiku, slonovina zAfrického rohu, koření zIndie azEtiopie, světový monopol na papyrus–a pšenice víc, než je lidí, kteří by ji dokázali sníst. Egyptský státní důchod činí šest tisíc talentů ve zlatě ročně asoukromý příjem panovníka představuje dalších šest tisíc.“

„Nu, domácí přípravě ses věru věnoval pilně,“ pousmál se Antonius.

„Mnohem pilněji, než když jsem byl ještě školák.“

Marcus Antonius vstal apřešel koknu, které shlíželo na agoru, kde byly mezi stromy vidět stěžně lodí zabodávající se do bezmračné oblohy. Nic ztoho však nevnímal; před vnitřním zrakem se mu vynořila ona vyzáblá postavička, kterou Caesar ubytoval vmramorové vile, ovšem na nesprávném břehu Tiberu. Jak tenkrát Kleopatra běsnila, že nesmí vstoupit do vnitřního Říma! Nedovolovala si to před Caesarem, který by jí podobné výlevy nestrpěl, avšak za jeho zády tomu bylo jinak. Všichni Caesarovi přátelé, jeden po druhém, se jí pokoušeli vysvětlit, že jako pomazaná královna má znáboženských důvodů vstup do Říma zapovězen. Což ovšem nikterak neukončilo její nářky astesky! Bývala hubená jako tyčka, astěží se dá předpokládat, že by se trochu zakulatila, když se po Caesarově smrti vrátila domů. Och, jak se Cicero zaradoval, když se roznesla zpráva, že její loď šla ke dnu Našeho moře! Ajak byl sklíčený, když se pověst ukázala lichou. Jak se potvrdilo, byla Kleopatřina existence stejně tím posledním, co by ho mělo znepokojovat. Svolávat vsenátě hromy na mou hlavu–to opravdu neměl, rovnalo se to posílání na smrt. Když pak byl popraven, Fulvia mu probodla jazyk psacím brkem, ještě než jsem stačil jeho hlavu vystavit na rostrech. Fulvia! To je přece ženská! Kleopatra mě jaktěživa nezaujala, nikdy jsem nemařil čas návštěvou jejích dýchánků nebo jejích proslulých večeří–s celou tou nafoukanou bandou vědátorů abásnířů adějepisců. Aktomu všechna ta božstva se zvířecími hlavami vsíni, kam se chodila modlit! Caesara jsem sice nikdy moc nechápal, to si musím přiznat, ovšem jeho vášeň pro Kleopatru byla tím největším tajemstvím, které sním bylo spojeno.

„Tak dobrá, Quinte Dellie,“ ozval se konečně nahlas. „Nařídím královně Egypta, aby přede mne předstoupila vTarsu azodpovídala se zobvinění, že poskytovala pomoc Cassiovi. Předvolání jí doručíš ty osobně.“

Báječné! pomyslel si Dellius, když se nazítří vydával na cestu, která ho vedla nejprve do Antiocheie apak na jih podél pobřeží do Pelúsia. Vymínil si, že bude vypraven se vší pompou, aAntonius mu vyhověl, poskytl mu celou malou armádu příkazníků aktomu idvě eskadry jízdy jako tělesnou stráž. Zel, žádná nosítka! Ta by byla příliš pomalá pro netrpělivého Marka Antonia, jenž mu na cestu do Alexandrie, vzdálené tisíc mil od Tarsu, poskytl pouhý jeden měsíc. To vyžadovalo, aby Dellius skutečně spěchal. Koneckonců ani nevěděl, kolik času mu zabere přesvědčit královnu, že předvolání Marka Antonia je třeba uposlechnout aže se bude muset dostavit do Tarsu před jeho tribunál.

KAPITOLA TŘETÍ

S

bradou zabořenou vdlani sledovala Kleopatra Kaisarióna skloněného nad voskovými tabulkami, po pravici se Sósigenem, jenž na jeho psaní dohlížel. Ne že by ho její synek potřeboval; jen zřídka se Kaisarión přepsal ahrubé chyby se nedopustil nikdy. Zavalila ji olověná tíže žalu, přinutila ji bolestivě polknout. Dívat se na Caesarova syna bylo jako hledět na Caesara, jenž by vtomto věku mohl být Kaisariónovým obrazem: vytáhlý, zlatovlasý, sdlouhým tupým nosíkem, plnými dobromyslnými rty sjemnými vrásečkami vkoutcích. Och Caesare, Caesare! Jak jsem jen dokázala bez tebe žít? Aoni tě spálili, ti barbarští Římané! Až nadejde můj čas, nespočine vhrobce vedle mne žádný Caesar, který by pak povstal aspolu se mnou kráčel do Říše mrtvých. Uložili tvůj popel do urny akolem ní vystavěli tu kulatou mramorovou obludnost. Epitaf vybral tvůj přítel Gaius Matius: VENI, VIDI, VICI, zlatými literami na leštěném černém kameni. Jenomže já jsem tvou hrobku nikdy nespatřila, aani po tom netoužím. Všechno, co mi zbylo, je ten obrovský žal, jímž se zalykám akterý ne ane zmizet. Je tady, ikdyž se mi podaří usnout, děsí mě ive snách. Ai když pohlédnu na našeho syna, výsměšně se šklebí všem mým snahám. Proč jen se mi nezjevují ty šťastnější chvíle? Je snad důsledkem ztráty utrpěné vminulosti ulpívání na prázdnotě dneška? Od chvíle, kdy tě tví ctihodní Římané zavraždili, proměnil se můj svět vpopel, jenž se nikdy nesmísí stvým. Měj to na paměti, Kleopatro, aplač.

Svízele přicházely jeden za druhým. Především, ato bylo vůbec nejhorší, se Nil opět nerozvodnil. Už třetí rok po sobě se životodárná voda nerozlila po polích, aby je zavlažila azasetá semena jí nasákla, nabobtnala avyklíčila. Lidé hladověli. Potom přišel mor, zvolna se šířil od kataraktů podél Nilu do Memfidy akzačátku nilské delty, poté po jejích větvích akanálech, až posléze dorazil do Alexandrie.

Ajá, uvažovala Kleopatra, jsem zatím dělala samá chybná rozhodnutí. Podobna králi Midásovi na zlatém trůně jsem až příliš pozdě pochopila, že zlata se lidé nenajedí. Za žádnou sumu ve zlatě jsem nedokázala přimět Syřany ani Araby, aby se odvážili plout vzhůru proti proudu Nilu apřivezli odtamtud džbány sobilím nachystané na každém přístavišti. Zůstaly tam, až shnily, apak už nebyli lidé, kteří by zavlažovali aspoň ručně, asklizeň tedy nevzešla vůbec. Měla jsem před očima tři miliony obyvatel Alexandrie ausoudila jsem, že jídla bude jen pro pouhý jeden milion, takže jsem vydala edikt, který Židy ametoiky zbavoval občanství. Edikt, kterým se jim zakazovalo nakupovat obilí ze sýpek, což bylo výhradním právem občanů. Och ty bouře pak! Akničemu to nebylo dobré. Mor dorazil do Alexandrie azahubil dva miliony lidí, aniž se ptal po jejich občanství. Umírali Řekové aMakedonci, ti, kvůli nimž jsem ponechala Židy ametoiky jejich osudu. Nakonec bylo obilí ažaž pro ty, kteří přežili, pro Židy ametoiky stejně tak jako pro Řeky aMakedonce. Občanství jsem jim navrátila, jenže oni mě teď nenávidí. Samá špatná rozhodnutí jsem činila. Bez Caesarova vedení jsem se ukázala být chabým vládcem.

Za necelé dva měsíce bude mému synkovi šest let ajá nemám žádné další dítě, jsem kničemu, neplodící. Nemá sestřičku, sníž by se mohl oženit, nemá bratra, který by zaujal jeho místo, kdyby se mu snad mělo něco přihodit. Tolik bylo milostných nocí sCaesarem vŘímě, ale já jsem nepočala. Isis mě proklela.

Do místnosti přispěchal Apollodóros scinkajícím zlatým řetězem svého úřadu. „Má paní, je tu spěšný dopis od Pýthodóra zTrall.“

Ruka klesla, bradička se zvedla. Kleopatra se zachmuřila. „Pýthodóros? Co jen může chtít?“

„Zlato to asi vžádném případě nebude,“ řekl Kaisarión aspoťouchlým úsměvem vzhlédl od svých tabulek. „Je to nejbohatší muž vcelé Provincii Asia.“

„Starej se raději osvé počty, chlapče!“ řekl Sósigenés.

Kleopatra se zvedla zkřesla apřešla kširoké mezeře ve stěně, kde byl dostatek světla. Při bedlivějším prozkoumání nalezla uprostřed zelené voskové pečetí malý chrám aokolo něho slova PÝTHO. TRALLES. Ano, pečeť se zdá pravá. Rozlomila ji arozvinula svitek, zjevně psaný vlastnoručně odesilatelem, aby žádný písař neznal jeho obsah. Až příliš neúhledný rukopis.

Faraone akrálovno, dcero Amon Réova,

píši Ti jako ten, kdo po mnoho let miloval boha Julia Caesara akdo plně ctil jeho náklonnost kTobě. Třebaže jsem si jist, že máš své informátory, kteří Tě trvale zpravují ovšem, co se odehrává vŘímě avřímském světě, pochybuji, že by mezi nimi byl někdo, kdo má důvěru Marka Antonia. Víš samozřejmě, že se Marcus Antonius listopadu minulého roku přesunul zFilipp do Níkomédeie aže ho tam přišlo vyhledat mnoho králů, princů aethnarchů. Neučinil vlastně nic, co by nějak změnilo poměry na Východě, zato ale rozkázal, že mu jako odvod musí být neprodleně vyplaceno dvacet tisíc talentů ve stříbře. Suma, která námi všemi otřásla.

Poté, co navštívil Galatii aKappadokii, dorazil do Tarsu. Přijel jsem za ním se dvěma tisíci talenty ve stříbře, které jsme my ethnarchové zProvincie Asia jakž takž dokázali sehnat. Akde je těch zbývajících osmnáct tisíc, otázal se. Domnívám se, že se mi ho podařilo přesvědčit, že takovouto sumu prostě opatřit nelze, ale odpověď byla taková, jaké už jsme si zvykli slýchat: když mu teď uhradíme devítileté odvody předem, bude nám odpuštěno. Jako kdybychom byli konomu dni desetileté povinné poplatky čerstvě kdovíkam ulili! Tihle římští správci prostě neposlouchají.

Snažně Tě prosím za prominutí, veliká královno, že Tě obtěžuji našimi starostmi, ale ty nejsou důvodem, proč vnaprosté tajnosti píši tento dopis. Jeho účelem je varovat Tě, že vnejbližších dnech můžeš očekávat návštěvu jistého Quinta Dellia, prohnaného alstivého skrčka, kterému se podařilo vloudit do Antoniovy přízně. Účelem toho, co on našeptává Marku Antoniovi do ucha, je naplnit jeho válečnou pokladnu, neboť Antonius lační po tom, čeho se Caesar nedožil–podrobit si Parthy. Kilikii Pedii už pročesávají od jednoho konce kdruhému, vykuřují lupiče zjejich skrýší aarabské nájezdníky zahánějí až za Amanos. Což je sice činnost výnosná, nemá však uspokojivý výsledek, takže Dellius Antoniovi navrhl, aby tě předvolal do Tarsu atam tě potrestal pokutou deseti tisíc talentů ve zlatě za to, že jsi podpořila Gaia Cassia.

Nemohu učinit nic, čím bych Ti pomohl, drahá dobrá královno, jen poslat toto varování, že Dellius už je na cestě kjihu. Snad Ti tato výstraha alespoň poskytne dostatek času, abys mohla podniknout kroky, jak zkřížit plány jemu ijeho pánovi.

„Kaisarióne, je čas aby ses šel proběhnout na čerstvý vzduch,“ prohlásila bryskně. „Sósigene, tebe budu potřebovat. Apollodóre, ty vyhledáš Chaema apřivedeš ho sem. Bude zasedat rada.“

Jakmile Kleopatra nasadila tento tón, neopovážil se nikdo nic namítat, zejména ne její synek, který se okamžitě sebral, pískl na své štěně, krysaříčka jménem Fido, azmizel.

„Tohle si přečtěte,“ řekla úsečně, když se účastníci porady shromáždili, avtiskla svitek Chaemovi. „Všichni si to přečtěte.“

„Pokud sem Marcus Antonius přivede své legie, může vyplenit Alexandrii iMemfidu,“ řekl Sósigenés apředával dopis Apollodórovi. „Po té morové ráně už vnikom nezbyla síla kodporu. Není nás ani dost, abychom se mohli na nějaký odpor postavit. Aje tu přespříliš zlatých soch, které se dají roztavit.“

Chaem byl veleknězem Ptaha, boha stvořitele, aod desátého roku Kleopatřina života náležel do okruhu jejích nejdražších. Jeho statná snědá postava byla od bradavek až po lýtka zahalena vzářivě bílé roucho, hrdlo mu ovíjela složitá souprava řetízků, křížků akroužků ana hrudi měl zavěšený prsní štítek zvěstující jeho postavení. „Marcus Antonius tu nic tavit nebude,“ řekl pevně. „Ty se vydáš do Tarsu, Kleopatro, atam se mu postavíš.“

„Já? Jako nějaká nevolnice? Jako nějaká myška? Jako spráskané štěně?“

„Ne, jako mocný faraon, veliká panovnice. Tak veliká, že zastínila ikartuše své pramáti, královny Hatšepsut. Vyzbrojená všemi lstmi aúskoky svých předků. Tak jako byl Ptolemaios Sótér rodným bratrem Alexandra Velikého, proudí itvými žilami krev mnoha božstev. Nepatří knim jen Ísis, Háthor aNút, ale ve dvou rodech iAmon Ré–z faraonské linie ipo Alexandrovi Velikém, jenž byl Amon Réovým synem arovněž bohem.“

„Chápu, kam Chaem míří,“ ozval se zamyšleně Sósigenés. „Tenhle Marcus Antonius není žádný Caesar, takže obelstít ho bude možné. Musíš ho ohromit, naplnit ho takovou bázní, že ti vše promine. Ty jsi koneckonců Cassiovi nijak nepomáhala aAntonius něco takového nebude schopen prokázat. Až sem ten Quintus Dellius dorazí, určitě se tě pokusí zastrašovat. Jenomže ty jsi faraon, žádný takový poslíček nemá na to, aby tě vydíral.“

„Škoda že se ta flotila, kterou jsi vyslala na pomoc Antoniovi aOctavianovi, musela vrátit,“ řekl Apollodóros.

„Och, co se stalo, stalo se!“ vyhrkla Kleopatra netrpělivě. Opřela se vkřesle, náhle pokleslá na mysli. „Nikdo nedokáže faraona zastrašit, jenomže… Chaeme, požádej Tachu, ať se poradí slotosovými plátky ve své misce. Ten Antonius by nám mohl být kužitku.“

Sósigenés se polekal. „Královno!“

„Uklidni se, Sósigene, Egypt je přece důležitější než kdokoli zlidí! Byla jsem nešťastným vládcem, znovu aznovu zbavovaným Osirida! Záleží mi snad na tom, co je to za muže, ten Marcus Antonius? Ne, absolutně ne! Ale Antonius má vžilách juliovskou krev. Jestli se Ísidina miska vyjádří, že vsobě má té juliovské krve dostatek, mohu já získat víc od něho než on ode mne.“

„Jdu to zařídit,“ řekl Chaem apovstal.

„Apollodóre, vydrží říční bárka Filopatór vtomto ročním období plavbu do Tarsu?“

Nejvyšší komoří se zachmuřil. „Tím si nejsem jistý, královno.“

„Pak ji dej vyvléci zjejího přístřešku apošli ji na moře.“

„Dcero Ísidina, máš přece mnoho jiných lodí!“

„Jenže pouze dvě znich postavil Filopatór, ata jeho oceánská se rozsypala už před dobrou stovkou let. Mám-li Antonia naplnit úžasem, musím se vTarsu objevit vtakovém lesku, jakého ještě nebyl svědkem žádný Říman, ani Caesar ne.“

Quintovi Delliovi se Alexandrie jevila jako nejskvělejší město na světě. Dny, kdy ji Caesar téměř zničil, patřily už sedm let minulosti aKleopatra ji pozvedla kještě větší nádheře než kdy předtím. Všechny vily na Královské třídě už byly obnoveny, nad rovinatým městem se vypínal Panův vrch sbujnou zelení, posvátný okrsek Sarápeum byl přebudován vkorintském slohu atam, kde kdysi obléhací věže ztěžka rachotily sem atam po Kanópské třídě, úchvatné chrámy aveřejné budovy jako by popíraly zvěsti ojakémsi moru, nebo dokonce hladomoru. Veliký Caesar, napadalo Dellia při pohledu na Alexandrii ztemene Panova vrchu, alespoň jednou vživotě trochu přeháněl, když popisoval míru zkázy, jakou tomuto městu způsobil.

Královnu až dosud nespatřil, byla právě, jak mu povýšeně sdělil vznešený činitel jménem Apollodóros, na cestě po deltě, na inspekci svých papyrových manufaktur. Ukázali mu sice, kde bude ubytován–prostory vskutku přepychové, ale pak už mu ponechali na vůli, aby trávil čas podle svého. Dellius se ovšem nevěnoval pouhému okukování města; na své pochůzky bral ipísaře, jenž širokým stylem pilně zaplňoval poznámkami voskové tabulky, které si ssebou nesl.

VSémě se Dellius až zalykal škodolibým smíchem. „Piš, Lasthene! ‚Hrobka Alexandra Velikého azhruba třicítky Ptolemaiovců vokrsku dlážděném sběratelsky cenným modrým mramorem stmavozeleným žilkováním… Osmadvacet zlatých soch ve skutečné velikosti… Apollo od Práxitela, kolorovaný mramor… Čtyři kolorované mramorované sochy neidentifikovaného mistra… Zeuxidův obraz Alexandra Velikého uIssu… Níkiův obraz Ptolemaia Sótéra…‘ Dál už nepiš. Ostatek za moc nestojí.“

VSarápeu Dellius téměř slintal blahem. „Piš, Lasthene! ‚Serapidova socha, asi třicet stop vysoká, od Bryaxida, kolorovaná Níkiem… Slonovinové sousoší devíti Múz od Feidia… Dvaačtyřicet zlatých soch ve skutečné velikosti…‘“ Odmlčel se, zarýpal do zlaté Afroditiny sochy a ušklíbl se. „Některé, ne ovšem všechny, jsou jen pozlacené spíš než–eh–z masivního kovu… Bronzové sousoší válečného vozu svozatajem od Myrona:…‘ Přestaň psát! Ne, připiš ještě ‚a další adalší…‘ Těch podřadnějších děl je tu až příliš mnoho, než aby se daly zkatalogizovat.“

Na agoře Dellius stanul před obrovitým sousoším čtyř vzpínajících se koní zapřažených do závodního vozíku, jehož vozatajkou byla žena–a jaká žena! „Piš, Lasthene: ‚Bronzová quadriga svozatajkou považovanou za Bilistiché…‘ Skonči! Dál už tu není nic než samá moderna, svým způsobem vynikající, ale nic pro sběratele. Och, jdeme dál, Lasthene!“

Atak pokračovali dál, procházeli město křížem krážem apísař za sebou nechával kudrlinky vosku, jako když zůstává trus po lezoucí noční můře. Báječné, báječné! Egypt je nepopsatelně bohatý, lze-li tak soudit podle toho, co vidím tady vAlexandrii. Ale jak přesvědčit Marka Antonia, že víc vytěžíme, pokud to všechno zpeněžíme jako umělecká díla, místo abychom sochy roztavili? Jen ta hrobka Alexandra Velikého, letělo mu hlavou–kvádr čistého křišťálu, průzračného jako voda–jak nádherně by se vyjímal vDianině chrámu vŘímě! Takové mrně to bylo, ten Alexandros! Ručičky anožičky spíš dětské, hlavu porostlou jakoby žlutou vlnou. Je to samozřejmě jen figurína, nic opravdového–ale stejně by si člověk pomyslel, že jde-li oboha, měli by jeho podobiznu zvosku uhníst alespoň tak velikou, jako je Antonius! Vté Sémě musí být dost dlažby na to, aby pokryla podlahy celého sídla nějakého magnáta vŘímě–za dobrých sto talentů. Feidiovo slonovinové sousoší–tisíc talentů, jako nic.

Královský okrsek představoval takové bludiště paláců, že Dellius vzdal veškeré pokusy nějak je rozlišovat, ajejich zahrady se zdály táhnout donekonečna. Pobřeží za přístavem bylo lemováno spoustou líbezných malých zátok avdáli spojovalo ostrov Faros spevninou Heptastadion dlážděné bělostným mramorem. Amaják sám, och! Nejvyšší stavba na světě, vyšší ještě, než býval kolos rhódský. Myslíval jsem, že je Řím krásný, reptal vduchu Dellius, pak jsem uviděl Pergamon azdálo se mi krásnější, ale poté, co jsem spatřil Alexandrii, žasnu, naprosto žasnu. Antonius byl vAlexandrii asi před dvaceti lety, nikdy jsem ho však neslyšel se oní zmínit. Počítám, že byl asi příliš opilý, než aby si cokoli zapamatoval.

Výzvu, aby se dostavil před královnu Kleopatru, obdržel nazítří, což bylo jen dobře; tou dobou dokončil odhad ceny tohoto města aLasthenés ho ve dvou kopiích přepsal na kvalitní papyrus.

První, co si uvědomil, byl provoněný vzduch, plný jakýchsi opojných kadidel, jaké ještě nikdy neucítil; pak nad čichovými vjemy převážilo to, co vnímal očima: zíral na stěny ze zlata, podlahy ze zlata, sochy ze zlata, židle astoly ze zlata. Při bližším pohledu se domyslel, že jde asi jen otenounkou slupičku pozlátka, přesto síň zářila jako samo slunce. Dvě stěny místnosti byly pokryty malbami prazvláštních dvourozměrných postav arostlin, bohatými na barvy všech odstínů. Až na tyrský nach. Po tom nebylo nikde ani stopy.

„Všichni nechť pozdraví oba faraony, vládce dvou paní, zemí egyptských, Horní aDolní, pány Rákosu aVčely, potomky Amona Réa, Ísidy aPtaha!“ zaburácel nejvyšší komoří azabušil zlatou berlou ozem. Zadunělo to aDellius si vduchu poopravil svůj předchozí úsudek opouhém tenkém pozlátku. Ozvěna onoho bouchnutí napovídala, že podlaha je vskutku masivní.

Vládci usedli na bohatě vyřezávané trůny, žena na nejvyšším stupni pódia, chlapec oschůdek níže. Oblečeni byli vnezvyklém rouchu zdrobounce nařaseného plátna, oba měli na hlavě vysokou kuželovitou korunu zdobenou bílým smaltem, na níž tkvěla ještě další, červeně smaltovaná. Jejich šíje byly ozdobeny širokými náhrdelníky snádhernými drahokamy zasazenými do zlata, na pažích náramky, kolem pasu opasky sdalšími drahými kameny, na nohou zlaté sandály. Tváře měli silně nalíčené, žena nabilo, chlapec narezavělou hnědí, aoči tak obkroužené černými ibarevnými linkami, až vyhlížely jako lapené ryby, zešikmené do tvaru, jaký lidským zrakům bezesporu nebyl nikdy souzen.

„Quinte Dellie,“ řekla královna (o významu titulu „faraon“ neměl Dellius vůbec ponětí), „vítáme tě vEgyptě.“

„Přicházím jako oficiální vyslanec imperátora Marka Antonia,“ řekl Dellius, jenž se tak konečně dostal ke slovu, „s pozdravy apoctami dvojnásobnému egyptskému trůnu.“

„Jak potěšující,“ pravila královna apřimhouřila oči.

„Ato je všechno?“ otázal se chlapec, vjehož zracích to naopak zajiskřilo.

„Eh–naneštěstí ne, královno. Triumvir Marcus Antonius si žádá tvé přítomnosti vTarsu, kde se máš zodpovídat zobvinění.“

„Zobvinění?“ zeptal se chlapec.

„Egypt údajně poskytl pomoc Gaiovi Cassiovi, čímž porušil status přítele aspojence senátu alidu římského.“

„Ato je nějaké provinění?“ otázala se Kleopatra.

„Velice závažné, královno.“

„Pak se odeberu do Tarsu, abych na ně odpověděla osobně. Máš povoleno opustit naši přítomnost, Quinte Dellie. Až budeme připraveni vydat se na cestu, budeš otom uvědomen.“

Ato bylo vše! Žádné pozvání kvečeři, žádná recepce, na níž by byl představen dvoru–nějaký dvůr tu určitě být musí! Žádný východní monarcha nedokáže existovat bez několika stovek pochlebníků, kteří mu (případně jí) nepřestávají omílat, jak velkolepý (anebo velkolepá) je panovník (či panovnice). Zatímco tady je jen Apollodóros pobízející ho kodchodu ze síně, takže inadále se má Dellius osebe postarat sám.

„Do Tarsu popluje faraon lodí,“ říkal mu Apollodóros, „máš proto na vybranou, Quinte Dellie. Buď můžeš svůj doprovod poslat domů po souši aputovat spolu sním, anebo své lidi poslat suchou nohou asám se plavit na jedné zkrálovských lodí.“

Oh, pomyslel si Dellius, někdo je musel varovat, že sem mířím. Někde vTarsu je špeh. Celá tahle audience byla jen komedie, která mě–i Antonia–měla odkázat do příslušných mezí.

„Já popluji,“ prohlásil hrdě.

„Velmi moudré rozhodnutí.“ Apollodóros se uklonil avzdálil se, Dellia nechal odejít rychlým krokem, kterým si Antoniův emisar musel zchladit rozohněnou mysl. Jak se jen mohli opovážit? Ta audience mu neposkytla sebemenší příležitost posoudit královnino ženské kouzlo, ba ani se na vlastní oči přesvědčit, jestli ten kluk je skutečně Caesarův syn. Před sebou měl jen párek nabarvených loutek, podivnějších než dřevěné panenky, jaké ssebou jeho dcerka vláčívá po domě, jako by to byli opravdoví lidé.

Slunce pálilo; možná by mi udělalo dobře trochu se opláchnout ve vlnkách té okouzlující zátoky před mým palácem. Plavat Dellius neuměl–dost zvláštní věc uŘímana, ale smočit se po kotníky by nemohlo uškodit. Sestoupil po schodišti zvápencových kamenů aposadil se na velký balvan, aby si zul kaštanově hnědé senátorské střevíce.

„Jdeš si zaplavat? Já taky,“ ozval se veselý hlásek–dětský, ale dosti hluboký. „Je to ten nejlepší způsob, jak dostat dolů všechny ty barvičky.“

Dellius se vylekaně otočil auviděl královské dítě, svlečené do bederní roušky, ale tvář dosud nalíčenou.

„Ty si plav, já se jen tak budu cachtat,“ řekl Dellius.

Kaisarión se dobrodil až tam, kde mu voda sahala po pás, apak se vrhl kupředu azačal plavat, neohroženě se vydal na hlubokou vodu. Potopil se aopět vynořil, tvář bizarně pomazanou směsicí černě arezavé hnědi; znovu aznovu nořil hlavu pod hladinu apak zní odstřikoval vodu.

„Ta barva se ve vodě docela snadno rozpouští, dokonce ive slané,“ říkal chlapec, po pás teď vmoři, aoběma rukama si do čista omýval obličej.

Anáhle jako by před Delliem stanul sám Caesar. Nikdo nemohl vskutku popřít, čí je to dítě, poté co by toho chlapce uviděl. Je snad tohle důvod, proč sním chce Antonius předstoupit před senát apožádat senátory, aby ho potvrdili králem Egypta? Postačí, aby se kdokoli, kdo znal Caesara, na hocha podíval, aKaisarión začne nabírat klienty rychleji, než se na lodní trup přichycují škeble. Marcus Antonius tak chce vyhodit ze sedla Octaviana, jenž Caesara dokáže jen napodobovat za pomoci vysokých podrážek anacvičených gest. Kaisarión je skutečný, zatímco Octavianus pouhá parodie. Och, ten Marcus Antonius je mazaný! Svrhnout Octaviana tím, že Římu ukáže Caesara. Vojenští veteráni roztají jako sníh na slunci, ato už bude nějaká síla!

Kleopatra, která si královské nalíčení smývala tradičnější cestou vmíse teplé vody, propukla vsmích. „No tohle je báječné, Apollodóre!“ vykřikla apodávala přečtené papyry Sósigenovi. „Kdes knim přišel?“ vyptávala se, zatímco se jimi teď suchichtáváním probíral Sósigenés.

„Jeho písař má raději penízky než sochy, dcero Amon Réova. Udělal další opis aprodal mi ho.“

„Ráda bych věděla, jestli to Dellius provedl na rozkaz, nebo je to spíš způsob, jak chce svému pánu prokázat, že si zaslouží svou sůl?“

„Spíš to druhé, královno,“ otíral si oči Sósigenés. „Jsou to naprosté hlouposti! Serapidova socha kolorovaná Níkiem? Vždyť ten byl dávno mrtvý ještě předtím, než Bryaxis do té formy nalil bronz. Avgymnasiu vůbec nepoznal Práxitelova Apollóna–‚plastika bez valné umělecké ceny‘ si oněm zapsal! Och Quinte Dellie, jaký ty jsi hlupák!“

„Nesmíme ovšem toho muže podcenit jen proto, že nepozná Feidia od nějaké neapolské sádrové kopie,“ řekla Kleopatra. „Pro mne ztoho seznamu vyplývá, že Antonius zoufale shání peníze. Peníze, které mu já osobně poskytnout nehodlám.“

Do místnosti přicupital Chaem doprovázený manželkou.

„Tacho, konečně! Co ti pověděla tvoje mísa oAntoniovi?“

Zhladké půvabné tváře se nedalo nic vyčíst; Tacha byla kněžkou Ptahovou, takřka od narození vedená knávyku nedat najevo, co cítí. „Lotosové plátky utvořily obraz, jaký jsem ještě nikdy předtím nespatřila, dcero Réova. Ať jsem je rozhodila po hladině, kolikrát jsem chtěla, zůstával obrazec stále týž. Ano, Ísis souhlasí stím, aby se Marcus Antonius stal otcem tvých dětí, nebude to však snadné anemá ktomu dojít vTarsu. VEgyptě, jedině vEgyptě. Má semeno příliš řídké, je třeba ho nejprve nakrmit šťávami aovocem, které mužské semeno posilují.“

„Pokud je ten obrazec tak neobvyklý, Tacho, matičko moje, jak si můžeš být jistá, že plátky říkají právě tohle?“

„Protože jsem se obrátila kposvátným papyrům, faraone. Můj výklad řeči plátků je jenom posledním zřady dlouhé tři tisíce let.“

„Měla bych tedy cestu do Tarsu odmítnout?“ otázala se Kleopatra Chaema.

„Ne, faraone. Můj vnitřní zrak mi říká, že Tarsos je nezbytný. Marcus Antonius sice není bohem ze Západu, avšak zčásti má ijeho krev. Dost pro naše účely, jejichž cílem není přivést na svět Kaisariónova rivala! Co potřebuje, je sestřička, sníž by se mohl oženit, abratři, kteří budou jeho loajálními poddanými.“

Vběhl Kaisarión, voda zněho jen crčela. „Mama, já jsem si právě popovídal sQuintem Delliem,“ řekl apleskl sebou na lehátko, zatímco starostlivá Charmian rychle odběhla pro nějaké ručníky.

„Teď? Akde?“ vyptávala se súsměvem Kleopatra.

Široce posazená očka, zelenější než Caesarovy zraky, avšak bez jejich pronikavé síly, se radostně rozzářila. „Když jsem si šel zaplavat. On se tam jen tak cachtal. Dovedeš si to představit? Cachtal se tam. Prozradil mi, že plavat neumí, aztoho jsem poznal, že nikdy nesloužil jako contubernalis vžádné pořádné armádě. Je to takový lehátkový voják.“

„Apovídali jste si oněčem zajímavém, synku?“

„Trošku jsem mu popletl hlavu, jestli máš na mysli tohle. On měl podezření, že nás někdo varoval, že sem přijde, ale když jsme se rozcházeli, byl už přesvědčený, že nás dočista překvapil. Podezřívat nás začal při zprávě, že poplujeme do Tarsu. Tak jsem jen tak prohodil, že koncem dubna obvykle vytáhneme všechny lodě zpřístřešků, prohlédneme je, jestli netečou, apak že se na nich cvičí jejich posádky. To je ale šťastná náhoda, řekl jsem. Lepší je vydat se opravdu na moře než jen věčně utěsňovat škvíry vtrupech.“

Ato mu je sotva šest, pomyslel si Sósigenés. Tohle dítě má požehnání všech božstev Egypta.

„To tvoje ‚poplujeme‘ se mi nelíbí,“ zamračila se jeho matka.

Rozjasněná dychtivá tvářička se zachmuřila. „To nemyslíš vážně, mama! Já chci jet stebou–já musím jet stebou!“

„Někdo tu vmé nepřítomnosti vládnout musí, Kaisarióne.“

„Ale já ne! Já jsem na to ještě malý!“

„Starý jsi na to dost atím to končí. Žádný Tarsos nebude.“

Ortel, který zasáhl nejzranitelnější místo pětiletého človíčka; vKaisariónovi se vzedmula vlna neutišitelného žalu, bolesti, jakou může pocítit jen dítě zbavené naděje na zcela nový, dychtivě očekávaný zážitek. Propukl vhlasitý pláč, ale když ho chtěla matka ukonejšit, odstrčil ji tak prudce, až se zapotácela, apak zmístnosti utekl.

„Však on se stím vyrovná,“ řekla klidně Kleopatra. „Ten má ale sílu!“

Vyrovná se stím skutečně? uvažovala Tacha, která měla před očima jiného Kaisarióna–zapuzeného, zlomeného, bolestně samotného. Nešlo opříležitost vydat se do Tarsu jako královské dítě, lákala ho možnost uvidět nové kraje, uniknout ztoho malého světa, vněmž žije.

Odva dny později už byla královská flotila nachystaná ve Velkém přístavu, sobrovitým Filopatórem zakotveným uúvaziště vpřilehlé menší rejdě nazývané Královský přístav.

„Bohové!“ vydechl Dellius, když ho spatřil. „Cožpak je vEgyptě všechno větší než vostatním světě?“

„My si myslíme, že ano,“ řekl Kaisarión, jenž se zdůvodů známých pouze jemu samotnému pořád točil kolem Dellia.

„Vždyť je to jen velká bárka! Ta se na moři převrátí apotopí!“

„Je to námořní loď, žádná bárka,“ řekl Kaisarión. „Lodi mají kýl, bárky ne,“ pokračoval kantorsky, „a Filopatórův kýl byl vytesán zjediného obrovského cedrového kmene zLibanonu–Sýrie nám tehdy patřila. Filopatór je dobře postavený, má náležitou páteř apevné outory, trup splochým dnem. Podpalubí je prostorné–a podívej! Obě řady vesel jsou na krakorcích. Není těžký na hlavu, už kvůli váze krakorců ne. Stěžeň má vysoký rovných sto stop akapitán Agathoklés se rozhodl vzít ssebou ilatinskou plachtu pro případ, že by foukal opravdu příznivý vítr. Avidíš tu příďovou figurínu? To je sám Filopatór, ten popluje před námi, jako první.“

„Znáš toho dost,“ řekl Dellius, který ani po této lekci olodích mnoho nevěděl.

„Naše loďstva se plaví až do Indie ado Taprobané. Mama mi slíbila, že až budu větší, vezme mě do Sinu Arabiku, abych se podíval, jak vyplouvají. Já bych tak chtěl snimi!“ Náhle chlapec celý ztuhl, připravený vyrazit pryč. „Tamhle jde má chůva! To je odporné mít chůvu.“ Avzápětí se rozběhl, rozhodnutý utéci té chudince, která mu naprosto nemohla stačit.

Zanedlouho už přišel pro Quinta Dellia sloužící; byl čas nalodit se, ovšem na jinou loď, nikoli na Filopatóra. Nevěděl, má-li být rád anebo litovat; královnino plavidlo se bude nepochybně dosti loudat za ostatními, ikdyž vybaveno je asi sveškerým přepychem.

Dellius ovšem nevěděl, že Kleopatřini loďaři na jejím korábu, který si za zkušebních plaveb vedl překvapivě dobře, provedli určité změny. Plavidlo měřilo od přídě po záď tři sta padesát stop, široké bylo čtyřicet stop. Tím, že byly obě řady veslařů vysunuty na krakorce, zvětšil se podstatně prostor podpalubí, ovšem faraon nemohl být ubytován nikde vblízkosti dělné síly, takže podpalubí bylo využito pro sto padesát lidí, kteří se na Filopatóru měli sKleopatrou plavit, povětšině už teď šílených hrůzou při samotném pomyšlení, že se mají vydat na širé moře.

Původní záďová společenská místnost byla proměněna ve faraonovo sídlo, sdostatkem místa pro prostornou ložnici, další místnost pro Charmianu aEirás, apro jídelnu sjedenadvaceti lehátky. Arkáda sloupů slotosovými hlavicemi zůstala na místě, vpředu pokračovala až ke stěžni akončila zvýšeným pódiem, nakryta byla fajánsovými taškami apodepřená vkaždém zrohů novým sloupkem. Před ní byla vybudovaná další, oněco menší nástavba, aby iSósigenés aChaem měli své vlastní kajuty. Aještě dále, obratně zabudovaná do samé přídě, byla otevřená kuchyně. Za plavby po řece se většina pokrmů připravovala na břehu; oheň na dřevěné lodi byl vždy spojený sjistým rizikem. Širé moře ovšem postrádalo břehy, kde by se dalo vařit.

Na cestu ssebou si Kleopatra vzala Charmian aEirás, dvě plavovlasé dívky zčistě makedonského rodu, které už od raného dětství byly jejími společnicemi. Dostaly za úkol vybrat třicet mladých děvčat, která poplují spolu sfaraonem do Tarsu; musely mít krásné tvářičky asvůdná těla, nesměla však mezi nimi být žádná prodejná děva. Jejich odměna měla činit deset zlatých drachem, tedy malé jmění, avšak nebyly to peníze, které je smiřovaly spoutí do neznáma, nýbrž oblečení, které na cestu obdržely ajež měly nosit vTarsu–roucha ztenounkých zlatých astříbrných tkanin, zbrokátů blýskajících se vetkanými kovovými nitkami, zprůsvitných jemných pláten ve všech odstínech duhy, zvlněných látek tak hebkých, že lnuly kúdům, jako by byly mokré. Na trhu otroků vPelúsiu byl zakoupen tucet půvabných chlapců apatnáct vysokých aurostlých barbarů. Každého znich vybavili suknici vyšívanou vzorem pavích per. Páv, jak Kleopatra rozhodla, měl Filopatórově výpravě dominovat ana nákup pavích brk bylo vynaloženo tolik zlata, že by to Antonia určitě dohnalo kpláči.

Flotila vyplula prvého květnového dne, ato pod plachtami, takže Filopatór ostatku lodí záhy pohrdavě ukázal kormovec. Jediné větry, etéské, které by jim mohly mařit cestu severním směrem, touto roční dobou nevanuly. Plachty lodí naopak nadouvala čerstvá jihovýchodní bríza ausnadňovala tak život veslařům. Neobjevila se bouře, která by je přiměla uchýlit se do přístavu, alodivod na Filopatóru včele flotily bezpečně rozpoznával všechny mysy syrského pobřeží. Umysu Herakleia, jakoby vybíhajícího vstříc tenkému ocásku ostrova Kypru, vyhledal Kleopatru.

„Královno, máme teď před sebou dvě možnosti,“ vysvětloval vkleče.

„Ato jaké, Palaméde?“

„Buď se idál držet syrského pobřeží aplout až kRhosickému mysu apak přetnout Sinus Issicus směrem kústí velkých řek Kilikie Pedie. Což bude znamenat překonávat mělčiny spísčinami–a zpomalenou plavbu.“

„Anebo?“

„Vydat se odtud na širé moře aplout takřka přesně severozápadním směrem–dost možná inadále stímhle větrem vzádech–dokud nenarazíme na břehy Kilikie někde poblíž ústí řeky Kydnu.“

„Jaký bude rozdíl včase stráveném na moři, Palaméde?“

„Těžko říct, královno, ale možná ideset dní. Řeky vKilikii Pedii jsou teď rozvodněné, což nás bude brzdit, pokud poplujeme podél břehu. Musíme ale vzít vúvahu, že druhá volba je nebezpečná. Pokud by přišla bouře anebo se změnil směr větru, mohlo by nás to zahnat kamkoli, od Libye po Řecko.“

„Podstoupíme to riziko avydáme se na širé moře.“

Aříční božstva Egypta, jejichž návštěvu vširých končinách svého království otec Neptun patrně neočekával, se ukázala dostatečně mocná, aby flotilu neomylně dovedla rovnou do ústí řeky Kydnu. Anebo možná otec Neptun jako pravý Říman otom se svými egyptskými bratranci sjednal nějakou smlouvu. Ať byla příčina jakákoli, desátého květnového dne se flotila shromáždila na moři před písčinami vústí Kydnu. Překonat tuto překážku nebylo snadné, vzdutý jarní proud bránil lodím vplout do řečiště; teď dostali veslaři příležitost zasloužit si svou mzdu! Plavební dráha byla jasně vyznačena barevnými tyčemi; nákladní čluny zní neúnavně odrýpávaly písek abahno. Žádná zlodí flotily neměla hluboký ponor, zejména ne baňatý Filopatór, postavený pro říční plavbu. Nicméně Kleopatra vyslala svou flotilu předem do ústí řeky, neboť chtěla, aby Dellius měl čas Antonia zpravit, že už připlula.

Dellius zastihl Antonia rozmrzelého aneklidného, nicméně byl stále ještě střízlivý.

„Nu?“ vyštěkl Antonius azabodl do Dellia pohled. Máchl svou tlapou nad stolem zavaleným svitky apapyry. „Podívej se na to! Samé účty anebo špatné zprávy! Povedlo se ti to? Přijede Kleopatra?“

„Kleopatra je tu, Marku Antonie. Připlul jsem sjejí flotilou, pro kterou teď dole na řece hledají úvaziště. Dvacet trirém, vesměs válečných–obávám se, že obchodní ani nákladní není žádná znich.“

Antonius se zvedl zkřesla akráčel koknu apři pohledu na něj si Dellius uvědomil, kolik půvabu vsobě takto urostlí muži mohou mít. „Kde je teď? Řekls doufám náčelníkovi přístavu, aby jí vybral nejpříhodnější místo?“

„Ano, ale nějaký čas to zabere. Její loď je široká jako tři starodávné řecké válečné galéry, takže se nedá jen tak vměstnat mezi nějaké dvě zakotvené nákladní lodě. Náčelník přístavu jich musí přesunout celkem sedm–nemá ztoho moc velkou radost, ale udělá to. Vyjednával jsem to sním tvým jménem.“

„Loď dost velká na to, aby pojala titána, co? Kdy ji budu moci vidět?“ zamračil se Marcus Antonius.

„Nazítří ráno, asi hodinu po rozbřesku.“ Dellius si spokojeně povzdychl. „Šla bez protestů, pluje sem svelkou pompou. Myslím, že se snaží zaimponovat ti.“

„To si počká, kravka jedna nafoukaná!“

To byl důvod, proč se ráno, jen co nad stromy na východ od Tarsu vzešlo slunce, Antonius rozjel na nevýrazném hnědákovi, zahalený všedavé pláštěnce abez jakéhokoli doprovodu, na protější břeh Kydnu. Spatřit nepřítele jako první je vždycky výhoda; to se naučil vdobách svého vojákování pod Caesarem. Och, ten slaďounký vzduch tady venku! Co já vlastně dělám tady vtom vybrakovaném městě, když bych už dávno měl být na pochodu asvádět bitvy, ptal se sám sebe adobře znal odpověď. Jsem pořád ještě tady, abych se přesvědčil, jestli královna Egypta uposlechne mého předvolání. Ata další nadutá kravka, Glafyra, na mě zatím začíná dotírat oním způsobem, jaký dovedly kdokonalosti ženské na Východě: sladce, slzavě, vzdechy tu atam prošpikovanými nějakým tím vzlykem. Och, kdepak Fulvia! Když ta se oboří, ví člověk, kolik uhodilo–vrčení, vřískot, jek! Ani pořádný pohlavek ji neodradí–pokud naopak muži nevadí pět krvavých rýh na prsou po jejích nehtech.

Tohle je to správné místečko! Odbočil zcesty, sesmekl se zkoně avydal se kploché skalce čnící do výše několika stop nad říčním břehem. Když se tady posadí, bude mít dokonalý výhled na Kleopatřinu loď doplouvající proti proudu Kydnu kúvazišti. Kplavební dráze to neměl víc než padesát kroků; byl tak blízko řeky, že dokonce rozpoznával jakéhosi pestrobarevného ptáčka na hnízdě pod okapem nějakého skladiště ubřehu.

Na Filopatóra, jenž se prodíral proti proudu rychlostí ostrého pochodu, zůstal Antonius civět sotevřenými ústy ještě dávno předtím, než loď doplula na jeho úroveň. První, co totiž vmlžném zlatém oparu nad řekou uviděl, byla čelenová figurína; postava muže vživotní velikosti, snědého, vbílé suknici, zlatý náhrdelník azlatý opasek posetý drahokamy, na hlavě svysokou rudobílou korunou. Jeho bosé nohy jako by se šplouchaly ve vlnkách rozrážených klounovcem, vpravici třímal zlatý oštěp. Sochy na lodích nebyla neznámá věc, ne však takto mohutné, tvořící nedílnou součást přídě. Tento muž–že by nějaký starodávný král?–byl sám lodí, táhl ji za sebou jako nějaký nadouvající se plášť.

Všechno se zdálo být ze zlata; loď byla pozlacena od čáry ponoru až po vrcholek stěžně, aco nebylo zlaté, bylo natřeno paví modří apaví zelení, blyštící se zlatým popraškem. Stříšky nástaveb na palubě byly nakryty fajánsovými taškami vživých modrých azelených barvách apo celé délce paluby se táhlo sloupořadí slotosovými hlavicemi. Ivesla byla zlatá! Avšude se blýskaly drahokamy! Jen ta loď má cenu deseti tisíc zlatých talentů!

Vzduchem se linuly těžké vůně, zněly hlasy lyr afléten, sborový zpěv, to vše zneviditelných zdrojů; překrásné dívky vprůsvitných řízách rozhazovaly květiny ze zlatých košíčků, sněhobílé úpony byly ověšeny spoustou rozesmátých hezounkých chlapců vpavích suknicích. Napjatá plachta, pomáhající veslařům zdolávat říční proud, byla bělejší než bílá, nesla výšivku vpodobě dvou navzájem propletených zvířecích hlav–kobry asupa–a jakéhosi podivného oka, zněhož kanula dlouhá černá slza.

Pavím peřím byla zasypána celá paluba, nikde však tak rozmařile jako na vysokém zlatém pódiu před stěžněm. Na trůně tam seděla žena oděná všatě zpavích per, hlavu obtíženou stejnou červenobílou korunou, jakou měla ifigurína na přídi. Na šíji se jí blyštěly drahokamy vtěžkém zlatém náhrdelníku, obdobný byl iopasek, kterým měla stažený pás. Křížem přes prsa držela pastýřskou berli apalcát, obojí ze zlata zdobené modrým lapisem. Nalíčená byla tak silným nánosem barev, že nebylo možné poznat, jak ve skutečnosti vyhlíží; tvář jako by vyjadřovala naprostou netečnost.

Loď mu proplouvala tak blízko před očima, že se mohl přesvědčit, jak široká je ajak je nádherně vybavená; paluba byla pokryta modrými azelenými fajánsovými dlaždicemi, které barevně ladily skrytinou stříšek. Paví loď, královna pávice. Nu, pomyslel si Marcus Antonius, nevysvětlitelně podrážděný, však ještě ta slepice uvidí, kdo je vTarsu za kohouta.

Most do města zdolal cvalem, seskočil zkoně udveří správcova paláce, vrazil dovnitř akřikem svolával sloužící.

„Tógu aliktory, ihned!“

Atak, když královna poslala svého komořího, eunucha Filóna, aby Markovi Antoniovi oznámil, že už dorazila, dozvěděl se Filón pouze, že Marcus Antonius je právě na agoře, kde soudí daňové záležitosti, anebude mít čas královnu přijmout dříve než nazítří.

Takhle to měl Marcus Antonius skutečně už několik dní promyšleno; formální oznámení viselo na agoře, takže když zaujal své místo na vyvýšeném pódiu, uviděl přesně to, co očekával–dobrou stovku čekajících stran, přinejmenším stejný počet advokátů, několik set čumilů apár desítek prodavačů nápojů, zákusků, slunečníků avějířů. Ikvěten byl vTarsu už parný. Soud proto nad sebou měl nachový baldachýn, na jehož třásních se každých několik stop skvěla písmena SPQR. Na kamenném pódiu seděl sám Marcus Antonius na kurulském křesle, sdvanácti karmínově oděnými liktory po každém boku asLuciliem ustolu plného svitků. Nezvyklého aktéra na této scéně představoval ošlehaný centurio stojící vrohu pódia; na sobě měl zbroj ze zlatých plátků, zlaté holenní chrániče, hruď ověšenou phalerami, armilami aspirálami, na hlavě zlatou přilbu, jejíž šarlatový chochol zkoňských žíní vějířovitě trčel do stran. Nebyla to však prsa ozdobená vyznamenáními za chrabré skutky, co vúčastnících budilo respekt. Jeho příčinou byl dlouhý galský meč, který centurio třímal vrukou, špičku opřenou ozem. Připomínal občanům Tarsu, že Marcus Antonius má imperium maius aže je oprávněný kohokoli aza cokoli dát stít. Pokud by ho napadlo popravu nařídit, pak by tento centurio rozkaz splnil neprodleně ana místě. Ne že by Antonius měl vúmyslu dát popravit třeba jen mouchu anebo pavouka; ale tihle lidé zVýchodu byli zvyklí, že jim vládli muži, kteří popravami nešetřili, často jen zpouhého rozmaru, tak nač jim tu iluzi brát?

Některé případy byly zajímavé, někdy idocela zábavné. Antonius je jeden po druhém zdolával shbitostí anestranností, jakými se patrně vyznačovali všichni Římané, ať patřili kchudým nebo ke šlechtě. Jejich národu byly vlastnosti jako chápání práva, metodičnost, ukázněnost arutinní návyky prostě vrozeny, třebaže jich právě Marcus Antonius nepobral nejvíc. Itak však svůj úkol zdolával zdatně, občas inějakou tou jedovatostí. Náhle jakýsi pohyb vdavu diváků vyvedl nemálo zmíry právě hovořícího účastníka jednání, jenž zrovna dospěl do bodu, kdy chtěl další vedení sporu předat draze placenému advokátovi po svém boku; Marcus Antonius se zamračil aohlédl se.

Dav zatajil dech úžasem arozestupoval se, aby umožnil projít nevelkému průvodu vedenému bíle oděným oříškově snědým mužem soholenou hlavou, na krku scelým jměním vpodobě zlatých řetězů. Za ním kráčel komoří Filón vmodravě azelenavě zbarvené říze, tvář pečlivě nalíčenou, tělo samý šperk. Nebyli však ničím ve srovnání sdalší částí procesí: prostornými zlatými nosítky se stříškou zfajánsových dlaždic asvlajícími pavími pery vrozích sloupků. Neslo je osm obrovitých mužů černých jako přezrálé hrozny. Hroznům černého vína se jejich pokožka podobala ilehce purpurovým nádechem. Na sobě měli suknice zpavích per, zlaté náhrdelníky anáramky, na hlavách zlaté nemesy.

Královna Kleopatra vyčkala, až nosiči postaví nosítka opatrně na zem, pak, aniž vyčkala jakékoli pomoci při vystupování, lehce vyklouzla ven apřešla ke stupňům římského soudního pódia.

„Marku Antonie, předvolal jsi mne do Tarsu. Jsem zde,“ pravila jasným, do dálky se nesoucím hlasem.

„Tvé jméno nemám na soupisu dnešních kauz, paní! Požádat ojednání budeš muset umého sekretáře, ale ujišťuji tě, že se postarám, abys na zítřejším seznamu byla hned první,“ řekl Marcus Antonius se zdvořilostí povinnou vůči vladaři, avšak beze stopy poníženosti.

Všechno vní divoce vřelo. Jak se jen tenhle římský hulvát opovažuje chovat se kní, jako by nebyla nic víc než všichni ostatní kolem! Na agoru přišla, aby všem předvedla, jaký je to omezený balík, aaby ukázala svou nesmírnou moc aautoritu občanům Tarsu, kteří dobře pochopí její postavení abudou si myslet své oAntoniovi, který na ni takto obrazně plivl. Věru že není na římském foru, ati kolem nejsou žádní římští obchodníci (všichni už odsud odešli, nekynuly tu žádné zisky). Jsou to lidé bližší jejím Alexandrijcům, vnímaví kprávům aprivilegiím monarchů. Vadilo jim snad, že byli odstrčeni, aby udělali místo královně Egypta? Nikoli, budou se tím pyšnit jako vyznamenáním! Všichni upřístaviště obdivovali Filopatóra ana agoru teď přišli vočekávání, že jejich kauzy budou odloženy. Antonius se bezpochyby domníval, že ocení jeho demokratičnost, sjakou dal přednost jim ajejich kauzám, jenomže mozkové pochody Východu probíhají docela jinak. Šokoval je tím, znepokojil, roztrpčil. Jak tady pokorně stála udolního schůdku jeho tribunálu, demonstrovala obyvatelům Tarsu, jak arogantní Římané dokážou být.

„Děkuji ti, Marku Antonie,“ řekla. „Pokud snad nemáš na dnešní večer jiné plány, nechtěl bys přijít povečeřet na mou loď? Řekněme za soumraku? Večeře je příjemnější, když se vzduch trochu ochladí.“

Zíral na ni dolů zpódia, vočích jiskřičku hněvu; jakýmsi způsobem ho právě znevážila, poznal to na tvářích zástupu, poníženě se teď uklánějícího azachovávajícího odstup od osoby královského rodu. VŘímě by ji dav utloukl, ale tady? Kat aby tu ženskou spral.

„Nemám zatím žádné plány na večer,“ odsekl. „Můžeš mou návštěvu za soumraku očekávat.“

„Pošlu pro tebe nosítka, imperátore Marku Antonie. Přiveď, prosím, ssebou podle libostí Quinta Dellia, Lucia Poplicolu, bratry Saxy, Marka Barbatia apětapadesát svých dalších přátel.“

Kleopatra se čiperně vyhoupla do nosítek; nosiči se chopili jejich žerdí aotočili se snimi, neboť to nebylo pouhé lehátko, mělo příď azáď aumožňovalo tak vystavit toho, kdo vněm cestoval, náležitě na odiv všem.

„Pokračuj, Melanthe,“ řekl Antonius navrhovateli vsouzeném sporu, jemuž královnin příchod přeťal řeč uprostřed věty.

Zkoprnělý Melanthus se bezradně otočil na svého bohatě placeného advokáta anezmohl se na víc než bezmocně rozpřáhnout ruce. Znalec práva osvědčil své kvality aujal se jednání, jako by kžádnému přerušení vůbec nedošlo.

Sloužícím trvalo drahný čas, než nalezli tuniku dostatečně čistou, aby si ji Marcus Antonius mohl obléknout kvečeři na lodi; tóga byla ujídla příliš nemotorná astejně by ji bylo třeba odložit. Nevyhovovaly ani jezdecké boty (které nosil nejraději); příliš mnoho rozvazování aopětného šněrování. Och, kéž by měl nějakou korunu, kterou by si mohl posadit na hlavu! Caesar nosíval ke všem oficiálním příležitostem svůj věneček zdubového listí, jenomže toto privilegium si vydobyl ještě jako velmi mladý voják za mimořádnou statečnost vbitvě. Podobně jako Pompeius Veliký ani Marcus Antonius žádnou korunu nikdy nezískal, třebaže chrabrost mu nechyběla.

Nosítka už čekala. Antonius se tvářil, jako že jde onáramný žert, vystoupil do nich ahoufu svých přátel, vtipkujících ahlaholících smíchem, pokynul, aby nosítka obklopili ašli spolu snimi. Průvod byl středem obdivu, daleko nejvíc se ovšem pozornost soustředila na nosiče, uchvacující už na pohled; černoši nebyli na prodej ani na největších anejpestřejších trzích sotroky. VItálii byli tak vzácní, že si je jako modely vyhledávali sochaři, většinou šlo ovšem oženy aděti azřídka to byli jedinci čisté krve jako Kleopatřini nosiči. Nad krásou jejich pokožky, půvabem tváří, vznosným chováním všichni žasli. Jaký rozruch by vyvolali vŘímě! Ikdyž je tam, pomyslel si Antonius, Kleopatra za svého pobytu měla tehdy ssebou. Já jsem je ale nezahlédl.

Můstek, jak si povšiml, byl celý zlatý, až na zábradlí zhotovené znejvzácnějšího citrusového dřeva, afajánsová paluba byla posypána růžovými plátky, vydávajícími pod šlépějemi jemňounkou vůni. Každý ze stojanů nesoucích zlatou vázu spavími pery anebo nějaký vynikající umělecký výtvor byl zhotoven zchryselefantiny–jemnou řezbou opracované slonoviny vykládané zlatem. Po palubě je středem sloupořadí provedly krásné dívky, jejichž údy prosvítaly lehounkými řízami, až kdvoukřídlým zlatým dveřím snádhernou řezbářskou výzdobou; za nimi se pohledům otevřela veliká síň sokenicemi dokořán, aby dovnitř mohl vanout isebemenší větřík. Její stěny byly vykládány citrusovým dřevem aúchvatnými intarziemi složitých vzorů, podlaha byla zasypána růžovými plátky, vnichž se brodili až po kotníky.

Ona se mi vysmívá, pomyslel si Marcus Antonius. Mně se vysmívá!

Kleopatra je očekávala, oděna vmnohovrstevném průsvitném šatu zperlinkového mušelínu, barevně odstíněného od jantaru nejspodnějšího řasení až po svrchní slámovou žluť. Nebyl to řecký ani římský, ani asijský styl, nýbrž něco zcela osobního, zcela jejího, se staženým pasem, zvonovitou suknicí aspřiléhavým živůtkem dávajícím tušit drobná ňadra pod ním; tenkým pažím se dostalo většího objemu nabranými rukávy končícími uloktů, aby zbylo místo pro náramky na obou předloktích. Na řetízku na krku měla pověšený zvláštní šperk, jedinou perlu velikostí abarvy jahody vklícce znejjemnějšího zlatého drátku. Náhrdelník okamžitě upoutal jeho pozornost. Zatajil dech, očima překvapeně přelétl kjejí tváři.

„Tuhle cetku já znám,“ řekl.

„Ano, to předpokládám. Tu daroval před mnoha lety Caesar Servilii, aby ji uchlácholil poté, co zrušil zasnoubení své dcery sjejím Brutem. Jenomže Julia zemřela apak zemřel iBrutus aServilia přišla vobčanské válce ovšechny peníze. Starý Faberius Margarita perlu ocenil na šest milionů sesterciů, ale když ji pak musela prodat, chtěla za ni deset milionů. Hloupá ženská! Byla bych dala idvacet milionů, abych ji získala. Jenomže, jak jsem slyšela, ani těch deset milionů jí nepomohlo zdluhů. Brutus aCassius válku prohráli, což pro její jmění znamenalo jednu ránu, aVatia aLepidus ji pak vysáli dosucha, což se postaralo ozbytek,“ říkala pobaveně Kleopatra.

„Pravda je, že vsoučasné době žije zAttikovy milosti.“

„ACaesarova manželka spáchala sebevraždu, jak mi říkali.“

„Calpurnia? Nu, její otec Piso po ní chtěl, aby se provdala za nějakého toho bařtipána ochotného zaplatit náležitou sumu za privilegium spát sCaesarovou ženou, ale ona to jednoznačně odmítala udělat. Piso ajeho nová manželka jí ztrpčovali život aona se za žádnou cenu nechtěla odstěhovat zDomus Publica. Otevřela si pak žíly.“

„Chuděra. Měla jsem ji docela ráda. Ostatně iServilii. Nesnášela jsem naopak manželky všech těch přivandrovalců, těch nových mužů.“

„Ciceronovu Terentii, Pediovu Valerii Messalu, Hirtiovu Fabii. To chápu,“ pousmál se Marcus Antonius.

Za hovoru doprovázely dívky okouzlenou skupinku mužů, které si ssebou Marcus Antonius přivedl, kjejich lehátkům; když byli všichni usazeni, chopila Kleopatra Antonia pod paží avedla ho klehátku na dolním konci onoho velikého U, na locus consularis. „Bude ti vadit, když na lehátku nebudeme mít třetího společníka?“ otázala se.

„Vůbec ne.“

Sotva měl čas se uvelebit, auž se podával první chod, taková přehlídka lahůdek, že několik známých gurmánů zjeho druhů potěšeně zatleskalo. Drobouncí ptáčci, kteří se jedli iskostičkami, vejce plněná nejroztodivnějšími nádivkami, garnáti pečení, garnáti dušení, garnáti na rožni opékaní sobřími kapary ashoubičkami, čerstvé ústřice ahřebenatky cvalem dovezené přímo zpobřeží, stovka dalších vybraných pochoutek, které se vesměs jedly přímo prsty. Nato přišel hlavní chod, jehňata pečená na rožni, kapouni, bažanti, masíčko zmladých krokodýlů (skvělé, notovali si gurmáni), kousky podušené na nezvyklých kořeních acelí pečení pávi donesení na zlatých mísách se všemi pery vsazenými po upečení přesně na své místo, chvosty doširoka rozevřené.

„Prvního pečeného páva podával na banketu vŘímě kdysi Hortensius,“ řekl Marcus Antonius azasmál se. „Caesar tenkrát povídal, že chutná skoro jako stará vojenská bota, až na to, že bota bývá křehčí.“

Kleopatra se usmála. „To byl celý on! Dejte Caesarovi kaši ze sušeného hrachu, zcizrny anebo zčočky, ktomu vařené nasolené vepřové koleno, anic víc nechtěl. On nebyl žádný labužník!“

„Jednou si máčel chléb vodporně žluklém oleji avůbec si toho nevšiml.“

„Zato ty, Marku Antonie, dokážeš dobré jídlo ocenit.“

„Ano, někdy.“

„Máme chioské víno. Pít by se mělo svodou.“

„Mám vúmyslu zůstat střízlivý, paní.“

„Ato proč?“

„Protože má-li člověk jednat stebou, potřebuje mít čistou hlavu.“

„Přijímám to jako poklonu.“

„Věk ti na vzhledu příliš nepřidal,“ řekl, když donesli sladkosti, azjevně nedbal oto, jak může žena přijmout takovouto zprávu osvém zevnějšku.

„Moje půvaby nikdy nespočívaly vmém zevnějšku,“ řekla nevyvedena nijak zmíry. „To, čím jsem si získala Caesara, byl můj hlas, moje inteligence amůj královský původ. Zejména oceňoval, že si jazyky osvojuji stejně snadno jako on. Naučil mě latinsky, já jsem ho zase naučila démotickou iklasickou egyptštinu.“

„Tvoje latina je dokonalá.“

„Taková byla iCaesarova. To je důvod, proč tak mluvím já.“

„Nevzala jsi ssebou svého syna.“

„Kaisarión je faraon. Ponechala jsem ho doma, aby zajistil vládu.“

„Vjeho pěti letech?“

„Skoro všesti, ale jako by mu bylo šedesát. Obdivuhodný chlapec. Věřím, že hodláš splnit svůj slib auvedeš ho před senát jakožto Caesarova dědice Egypta. Musí získat jednoznačně zaručené právo na svůj trůn, což znamená, že iOctaviana je třeba přesvědčit, že nepředstavuje žádnou hrozbu pro Řím. Že je to jen ajen dobrý klientský král spolovinou římské krve vžilách aže by mu vŘímě nebyl kničemu dobrý. Kaisariónův osud tkví vEgyptě aOctavianus to bude muset vzít na vědomí.“

„Stím souhlasím, ale čas ještě nenazrál, aby byl Kaisarión pozván do Říma kratifikaci našich smluv sEgyptem. VItálii to vře ajá se nemohu plést do ničeho, co Octavianus podniká, aby tam své problémy zvládl. Součástí naší dohody zFilipp je, že Itálie se ujme on–já sám odtamtud nepotřebuji nic jiného než vojáky.“

„Aty jako Říman necítíš odpovědnost za to, co se teď vItálii děje, Marku Antonie?“ svraštila Kleopatra čelo. „Je politicky rozumné nechat Itálii trpět hlady aekonomickými spory mezi peněžníky, pozemkovými vlastníky avojenskými veterány? Neměli jste spolu sOctavianem ataké sLepidem zůstat raději vItálii apokusit se vyřešit nejprve domácí problémy? Octavianus je ještě chlapec, nemůže mít dostatek moudrosti anebo zkušenosti, aby to zvládl. Co takhle mu raději pomoci než mu překážet?“ Chraptivě se zasmála apleskla do polštáře pod sebou. „Pořád nemohu zapomenout na to, jakou spoušť po sobě Caesar kdysi zanechal vAlexandrii ajak jsem tehdy musela všechny občany přivést ktomu, aby raději spolupracovali, než aby vedli válku jedné třídy proti druhé. Neuspěla jsem, protože jsem nepochopila, jak katastrofální mohou sociální boje být. Caesar mi tehdy takovou radu dal, jenže já jsem nebyla dostatečně moudrá, abych se jí řídila. Ale kdyby něco takového mělo nastat znovu, věděla bych už, jak na to. Ato, co teď vidím probíhat vItálii, je jen variace na mé tehdejší problémy. Zapomeň na své rozpory sOctavianem aLepidem azačněte konečně spolupracovat.“

„Raději pojdu,“ procedil Marcus Antonius skrze zuby, „než bych tomu pozérskému klukovi pomohl třeba jen pohnout palcem!“

„Lid je důležitější než nějaký ten pozér.“

„Ne, není! Já doufám, že Itálie bude hladovět, audělám cokoli, abych tenhle proces urychlil. Proto také toleruji Sexta Pompeia sjeho admirály. Právě ti znemožňují Octavianovi Itálii vyživovat, ačím menší daně platí všelijací ti obchodníčci, tím míň peněz získá Octavianus na nákup půdy kusazování veteránů. Jen ať si Octavianus vaří, ale míchat vrendlíku mu budou vlastníci půdy.“

„Řím zbudoval své impérium za pomoci všeho italského lidu, od severního břehu Pádu až po špičku Bruttia. Nezdá se ti, že tím, jak trváš na náboru vojáků vItálii, vpodstatě říkáš, že nikde na světě se nedají tak výteční vojáci obstarat? Jenže pokud bude hladovět jejich země, budou strádat ioni.“

„Ne, nebudou,“ odpověděl bez meškání Marcus Antonius. „Hladomor je jen donutí vstoupit znovu do armády. Je to dostatečně velká pobídka.“

„Ne ovšem pro ženy, které musí rodit chlapce, znichž pak vyrostou ti výteční vojáci.“

„Vojáci ovšem dostanou žold apeníze pošlou domů. Hlady pomřou jen ti nepotřební–řečtí propuštěnci astaré báby.“

Duševně vyčerpaná se Kleopatra položila na záda azavřela oči. Ohnutích mysli, které vedou až kvraždám, toho věděla zvlastní zkušenosti až dost; její otec uškrtil svou nejstarší dceru, jen aby uchránil trůn pro sebe, azabil by iKleopatru, kdyby ji Chaem aTacha ještě jako dorůstající dívku neukryli vMemfidě. Ovšem představa, že by někdo mohl záměrně uvalit smrtící hlad amorovou ránu na vlastní lid, jí byla zcela cizí. Tihle svářející se rváči jsou obdaření brutalitou, jaká snad nezná mezí–není divu, že Caesar zemřel jejich rukou. Jejich vlastní osobní arodová prestiž pro ně znamenala víc než celé národy, aměli tak blíže kMithridatovi Velikému, než by jim bylo milo slyšet. Pokud by cokoli na světě znamenalo smrt nepřítele jejich rodu, byli ochotni vydat se za tím ipřes oceán mrtvol. Stále ještě žili vzajetí politických praktik městského státu, aniž si uvědomovali, jak se Kleopatře alespoň zdálo, že se zatím zoné miniříše stalo nejmocnější vojenské aobchodní soustrojí vcelých dějinách. Alexandros Veliký sice dobyl větší kus světa, avšak okamžikem jeho smrti se to vše opět rozplynulo jako dým pod širým nebem; Římané postupně získávali kousek tady akousek tamhle, ale vše získané přidávali kzámyslu jménem Řím–pro ještě větší slávu této společné ideje. Apřesto nedokážou pochopit, že Itálie je víc než nějaké osobní sváry. Caesar jí nepřestával říkat, že Itálie aŘím jsou jednou jedinou podstatou. Sčímž by ovšem Marcus Antonius sotva souhlasil.

Nicméně alespoň učinila okrůček blíž kpochopení, co je vlastně Marcus Antonius za člověka. Och, ta únava! Tenhle večer už raději neprodlužovat. Podobných hostin bude muset být víc, ai kdyby se její kuchaři měli zbláznit vymýšlením nových anových jídel, nechť se tak stane.

„Omluv mě, prosím, Marku Antonie, půjdu spát. Zůstaň, jak dlouho se ti bude líbit. Filón se otebe postará.“

Abyla pryč. Antonius zachmuřeně rozvažoval, zda má odejít, anebo setrvat, arozhodl se posléze jít. Zítra pro ni uspořádá večerní hostinu on. Zvláštní děvenka! Trochu podobná těm holčinám, které dobrovolně hladovějí právě ve věku, kdy by se měly pořádně krmit. To ovšem bývají bezkrevné, slabounké bytůstky, zatímco Kleopatra je náležitě pevná ženská. Jakpak asi, rozpomněl se náhle spobavením, si vede Octavianus stou Fulviinou dcerou po Clodiovi? To je sušinka! Masa je na ní asi jako na komárovi.

***

Kleopatřino pozvání na další večeři přišlo právě ve chvíli, kdy se Marcus Antonius následujícího dne vydával na cestu ksoudu, kněmuž, jak věděl, se královna opět nedostaví. Jeho přátelé byli ještě tak plni dojmů zpředchozího banketu, že snídani spočívající vchlebu smedem raději zkrátil ana agoru dorazil mnohem dřív, než ho kdokoli znachystaných účastníků řízení očekával. Dílem se vduchu stále ještě bouřil proti tomu, jakým směrem Kleopatra vedla vážnější část jejich rozhovoru, ataké se ještě ani trochu nedotkli tématu, zda se kdy postavila na Cassiovu stranu. Den nebo dva to ještě může trvat, uvažoval, ale to, že zjevně nebyla zastrašená, nevěstilo nic dobrého.

Když se vracel do správcova paláce, aby se vykoupal aoholil vpřípravě na slavnostní večer na Filopatóru, počíhala si na něho Glafyra.

„To jsem včera nebyla pozvaná?“ zaševelila.

„Nebyla jsi pozvaná.“

„Adnes večer jsem zvána?“

„Ne.“

„Neměla bych snad královně poslat krátký dopis asdělit jí, že jsem zkrálovské krve aže jsem tady vTarsu tvým hostem? Pokud bych to učinila, určitě by pozvánku vztáhla ina mě.“

„To bys mohla, Glafyro,“ řekl Marcus Antonius, kterému jako by se náhle ulevilo, „ale stejně by to nikam nevedlo. Sbal si své věci. Posílám tě zítra na úsvitu zpátky do Komané.“

Slzy se řinuly jako tichý déšť.

„Och, přestaň stím brekem, ženská!“ rozkřikl se Marcus Antonius. „Dostaneš to, oč ti jde, ale zatím ještě ne. Fňukej dál, anemusíš taky získat vůbec nic.“

Teprve třetího večera aběhem třetí večeře na palubě Filopatóru se Marcus Antonius zmínil oCassiovi. Jak dokázali její kuchaři předkládat stále nové anové laskominy, mu unikalo, ale jeho přátelé byli natolik pohlceni extází nad nabízenými lahůdkami, že jim nezbýval čas sledovat rozmluvu dvojice zaujímající lectus medius. Zcela zřejmě nešlo omilostné námluvy, apokud tedy byly podobné dohady liché, byl mnohem přitažlivější pohled na ony kouzelné děvy–třebaže některé zhostí zaujali spíše chlapci.

„Zítra bys měla na večeři přijít ty, do správcova paláce,“ řekl Kleopatře Marcus Antonius, který se sice potřikrát dobře najedl, ale nijak nepropadal obžerství. „Dej svým kuchařům trochu zaslouženého volna.“

„Přeješ-li si,“ řekla lhostejně; vybírala si sousto asáhla po kousku pečeného vrabčáka.

„Dřív než poctíš mé sídlo svou přítomností, královno, měli bychom si objasnit záležitost pomoci, kterou jsi poskytla Gaiovi Cassiovi.“

„Pomoci? Jaké pomoci?“

„Ty nepovažuješ čtyři dobré římské legie za pomoc?“

„Můj drahý Marku Antonie,“ začala pomalu ajakoby unaveně, „ty čtyři legie vyrazily na pochod kseveru pod velením Aula Alliena, jenž, jak jsem byla informována, byl legátem Publia Dolabelly, tehdejšího zákonitého správce Sýrie. Jelikož byla tehdy Alexandrie sužována morem ahladem, byla jsem ráda, že jsem mohla ony čtyři legie, které tu Caesar zanechal, předat Allienovi. Pokud se ten rozhodl přejít na stranu protivníka poté, co překročil hranice Sýrie, nelze to klást za vinu mně. Flotila, kterou jsem vyslala na pomoc tobě aOctavianovi, ztroskotala vbouři, nikde však nenalezneš žádný doklad otom, že bych nějaké loďstvo věnovala Gaiovi Cassiovi, astejně tak nenajdeš doklady otom, že by ode mne obdržel peníze, obilí anebo další vojska. Připouštím, že Serápión, můj místokrál na Kypru, odeslal pomoc Brutovi aCassiovi, ale pokud za to bude popraven, jen to uvítám. Jednal bez mého rozkazu, což se rovná zradě na Egyptu. Apokud ho nedáš popravit ty, zcela jistě tak učiním já na zpáteční cestě.“

„Hmm,“ zabručel Antonius azamračil se. Věděl dobře, že všechno, co Kleopatra říká, je pravda, ovšem problémem bylo, jak její vyjádření překroutit tak, aby vyhlíželo jako lež. „Mohu předvést otroky ochotné dosvědčit, že Serápión jednal na základě tvých příkazů.“

„Dosvědčit to svobodně nebo po mučení?“ otázala se studeně.

„Svobodně.“

„Za zlomeček toho zlata, po kterém toužíš víc, než po něm bažil Midás. No tak, Marku Antonie, promluvme si otevřeně! Jsem tady jenom proto, že tvůj bájný Východ se díky občanské válce vŘímě dostal na mizinu aEgypt se najednou jeví jako obrovská husa schopná snášet stejně obrovitá zlatá vejce. Tak tohle pusť zhlavy!“ řekla ostře. „Egyptské zlato náleží Egyptu, jenž se těší statutu přítele aspojence římského lidu anikdy se mu nezpronevěřil. Pokud chceš egyptské zlato, budeš si ho ode mne muset vynutit násilím, včele armády. Ai pak budeš zklamán. Ten Delliův ubohý seznam pokladů, které lze nalézt vAlexandrii, je jenom jedno jediné zlaté vajíčko zcelé hromady. Ata je tak dobře schovaná, že ji nikdy neobjevíš. Anevynutíš si ji ani mukami ode mne, ani od mých kněží, kteří jediní vědí, kde se nachází.“

To nejsou slova někoho, kdo se dá zastrašit!

Marcus Antonius bedlivě naslouchal, zda se vKleopatřině hlasu neozve záchvěv obav, sledoval, jestli se napětí neprojeví vdržení těla, vtřesu rukou, ale ničeho takového se nedočkal. Co bylo horší, zněkolika náznaků, které kdysi pronesl Caesar, věděl, že poklady Ptolemaiovců jsou skutečně ukryty tak dokonale, že je nenajde nikdo, kdo knim nezná cestu. Kořist zDelliova seznamu by bezpochyby vynesla nějakých deset tisíc talentů, jenomže on potřebuje neskonale víc. Jen samotný pochod anebo přeplavba jeho armády do Alexandrie by ho přišly na pěkných pár tisíc talentů. Mor na tuhle ženskou! Tu nedokážu přimět kpovolnosti žádnými vyhrůžkami, ani ranami ne. Musí se najít jiná cesta. Kleopatra není žádná Glafyra.

Atak nazítří časně ráno dorazil list sdělující, že večírek, který Marcus Antonius uspořádá, bude kostýmovaný.

„Něco ti ale navrhnu,“ říkalo se vněm. „Pokud se dostavíš jako Afrodita, pozdravím tě jakožto Nový Dionýsos, tvůj přirozený partner při oslavách života.“

Takže se Kleopatra oblékla tentokrát do řeckého, do nadýchané růžové akarmínové řízy. Vlasy barvy myší hnědi měla učesané obvyklým způsobem, byly rozdělené do mnoha pramínků od čela až po šíji, kde byly svázané do malého uzlíku. Posměšně se říkalo, že tento účes připomíná kůru kantalupového melounu. Žena jako Glafyra by mu mohla prozradit (pokud by kdy uviděla Kleopatru vjejím faraonském úboru), že tento účes Kleopatře usnadňuje bez nesnází nosit na hlavě dvojitou červenou abílou egyptskou korunu. Dnes však místo ní měla hlavu zahalenou třpytivým závojem svetkanými květinami aza ozdobu si zvolila rovněž květy, ve výstřihu iupasu. Vruce držela zlaté jablko. Kostým nebyl nijak působivý, ale Marku Antoniovi to nevadilo, protože nepatřil právě ke znalcům ženského oblékání. Smyslem „kostýmované“ večeře bylo ostatně něco zcela jiného–aby se on sám mohl předvést vnejpůsobivější podobě.

Jako Nový Dionýsos byl od pasu výše nahý, holé měl inohy od poloviny stehen dolů. Bedra halil pouze lehounký purpurový mušelín, pod nímž se pod pečlivě vypracovanou bederní rouškou jasně rýsoval mohutný vak skrývající pověstné antoniovské genitálie. Ve svých třiačtyřiceti letech byl Marcus Antonius stále vplné síle, jeho herkulovské postavě neublížila ani taková dávka prohýřených nocí, jakou by jiní muži nestihli za dvojnásobek jeho let. Lýtka istehna měl mocná, zato kotníky štíhlé asvaly na hrudi se mu vzdouvaly nad plochým svalnatým břichem. Jen hlava vyhlížela podivně, malá ve srovnání sšíjí, kterou měl silnou jako býk. Dívky, které si královna ssebou přivedla jako svou družinu, jen vzdychly, když ho spatřily, avnitru div neumíraly touhou po něm.

„Nemáš příliš bohatý šatník,“ konstatovala Kleopatra, nijak neunesena.

„Dionýsos toho moc nepotřeboval. Na, utrhni si hrozen,“ řekl apodával jí ztrsu, který držel vruce.

„Ty si vezmi jablko,“ řekla anapřáhla ruku.

„Já jsem Dionýsos, žádný Paris. ‚Paride, hochu krásný, ty svůdce žen,‘“ zacitoval. „Slyšíš? Homéra já dobře znám.“

„Jsem obdivem bez sebe.“ Uvelebila se na lehátku; poskytl jí locus consularis, což nebylo právě gesto, jaké by se konzervativcům zjeho doprovodu příliš zamlouvalo. Ženské jsou ženské.

Marcus Antonius dělal, co uměl, ale nic zkostýmu ke všemu připraveného milovníka na Kleopatru nezapůsobilo. Ať tvořilo náplň jejího života cokoli, fyzická stránka lásky kní nepatřila, to bylo zřejmé. Většinu večera strávila pohráváním si se zlatým jablíčkem, které spustila do skleněného poháru srůžovým vínem apodivovala se, jak modrá barva sklenky dodává zlatu lehký nádech purpurové, zejména když nápojem pečlivě manikýrovaným prstíkem trochu zamíchala.

Zoufalý Antonius posléze vsadil vše na jediný vrh kostkou: Venuše. Nezbývá než utéci se kVenuši! „Začínám tě milovat,“ řekl apohladil jí paži rukou.

Odsunula mu ji, jako by odháněla nějaký hmyz. „Gerrae,“ zavrčela.

„To není nesmysl!“ řekl dotčeně aposadil se zpříma. „Tys mi učarovala, Kleopatro.“

„Učarovalo ti leda moje bohatství.“

„Ne, ne! Nevadilo by mi, ani kdybys byla žebračka!“

„Gerrae! Přešel bys kolem, aniž by sis mě všiml.“

„Dokážu ti, že tě miluju! Dej mi nějaký úkol!“

Odpověď následovala okamžitě. „Má sestra Arsinoé se uchýlila do posvátného Artemidina okrsku vEfesu. VAlexandrii nad ní byl vynesen právoplatný rozsudek smrti. Poprav ji, Antonie. Jakmile bude mrtvá, budu spát klidněji abudeš mi milejší.“

„Vím olepším způsobu,“ řekl, na čele mu vyrazil pot. „Pojď, pomilujeme se spolu–tady, hned!“

Uklonila hlavu stranou, zašilhala přes závoj skvítky. Delliovi, jenž ji ze svého lehátka bedlivě sledoval, připadala jako trochu stříknutá květinářka rozhodnutá prodat své zboží za každou cenu. Jedno zlatavě žluté oko přivřené, druhým si Marka Antonia zkoumavě prohlížela. „Ne vTarsu,“ řekla po chvilce, „a ne, dokud je má sestřička naživu. Přijeď do Egypta apřivez mi její hlavu. Pak otom začnu uvažovat.“

„Ale to já nemůžu!“ vydechl. „Mám toho příliš mnoho na práci! Proč myslíš, že zůstávám střízlivý? VItálii to zraje kválce, tomu prokletému klukovi se věci daří líp, než by se kdo nadál–já prostě nemůžu! Ajak vůbec můžeš žádat hlavu své vlastní sestry?“

„Srozkoší. Ona omou hlavu usiluje už celá léta. Pokud by jí její plány vyšly, provdala by se nejdřív za mého syna apak by mi vmžiku setnula zkrku tu mou. Má čistou ptolemaiovskou krev aje ještě dost mladá na to, aby mohla mít děti, až Kaisarión dospěje. Já sama jsem pravnučka Mithridata Velikého–čili míšenka. Amůj synek je míšencem ještě víc. Pro mnoho lidí vAlexandrii představuje Arsinoé návrat knáležité rodové linii. Pokud mám já přežít, musí ona zemřít.“

Kleopatra sklouzla zlehátka dolů, odložila závojík, zbavovala se girland tuberos alilií, které ji až dosud ovíjely šíji apás. „Děkuji ti za krásný večírek aděkuji ti iza ten objevný výlet. Celých sto let už se na Filopatóru tak neslavilo jako teď. Nazítří se spolu sním vydám na cestu domů, do Egypta. Přijď mě tam navštívit. Azajdi si předtím za mou sestřičkou do Efesu. Je naprosto neodolatelná. Pokud máš rád harpyje agorgony, úplně se do ní zblázníš.“

„Možná,“ uvažoval Dellius, když se mu Marcus Antonius nazítří ráno sčástí tohoto rozhovoru svěřoval, zatímco Filopatór vnořil svá zlatá vesla do říční hladiny avydával se na zpáteční plavbu, „žes ji trochu polekal, Marku Antonie.“

„Ji, apolekat? Tu chladnokrevnou zmiji? Vyloučená věc.“

„Ona váží asi tak trošičku přes jeden talent, zatímco ty máš dobré čtyři talenty. Třeba se bojí, že bys ji nadosmrti umačkal.“ Zahihňal se. „Anebo ksmrti uramloval! Dost možná, že by to tak doopravdy dopadlo.“

„Cacat! Nic takového mi nepřišlo vůbec na mysl.“

„Dvoř se jí písemně, Antonie, ajinak se dál věnuj svým povinnostem triumvira pro kraje východně od Itálie.“

„To má být pokárání, Dellie?“ otázal se Antonius.

„Ne, to ne, to jistě ne!“ spěchal Dellius sodpovědí. „Jen ti chci připomenout, že královna Egypta už zmizela ztvého obzoru, zatímco jiní lidé ajiné události na něm setrvávají.“

Marcus Antonius jediným vzteklým mávnutím smetl ze stolu všechny papíry na podlahu, takže Lucilius padl na kolena azačal je okamžitě sbírat. „Já mám tohohle života už dost, Dellie! Východ ať si pojde–je čas na víno ana ženské.“

Dellius sklopil oči kzemi, Lucilius je naopak pozvedl, avyměnili si významný pohled. „Mám lepší nápad, Marku Antonie,“ řekl Dellius. „Proč se raději teď vlétě neprodrat tou horou práce anestrávit pak zimu vAlexandrii, na dvoře královny Kleopatry?“

KAPITOLA ČTVRTÁ

U

ž čtvrtý rok po sobě se Nil nerozvodnil anezavlažil pole. Jediná potěšitelná zpráva byla, že po epidemii, která stihla oba jeho břehy podél celého toku řeky, se ti lidé, kteří ji dokázali přežít, už jevili vůči moru imunní, což platilo ioobyvatelích voblasti delty avAlexandrii. Jako by se teď stali tvrdší, zdravější generací.

Sósigenés dostal nápad abez meškání ho vtělil do ediktu vyhlášeného faraonovým jménem; nařizovalo se jím, aby nilské břehy byly vnejnižších místech otevřeny pět stop hlubokými průkopy. Pokud by se hladina řeky zvedla alespoň na tuto výši apřelila se těmito připravenými vpustmi, naplnila by rozměrné předem vyhloubené nádrže. Při jejich okrajích už byla nachystána čerpadlová šlapací kola schopná napájet vodou mělké zavlažovací strouhy klikatící se vyprahlými políčky. Akdyž se pak vpolovině července Nil rozvodnil nerozvodnil, stoupl přece jen do té výše, že se zdrže zaplnily. Byl to mnohem schůdnější způsob umělého zavlažování než tradiční vahadlo sjediným vědrem, které bylo třeba znovu aznovu spouštět do řeky.

Alidé zůstali lidmi, iuprostřed smrti; rodily se děti, populace narůstala. AEgypt potřeboval jíst.

Římská hrozba dočasně jako by zdřímla; zvědové Kleopatře ohlásili, že zTarsu se Marcus Antonius vydal do Antiocheie, navštívil Týros aSidón aodtamtud odplul do Efesu. Atam byla vřískající Arsinoé vyvlečena ze svatyně aprokláta mečem. Užuž se zdálo, že ji bude následovat ivelekněz Artemidina chrámu, ale Antonius, jemuž byla podobná východní mstivá jatka proti mysli, na ethnarchovu intervenci osobně zasáhl aposlal muže bez úhony zpátky do posvátného okrsku. Hlavě Arsinoé však nebylo souzeno ocitnout se mezi Antoniovými zavazadly, až–anebo spíš pokud–by se znovu odebral do Egypta. Nechal ji zpopelnit celou. Byla posledním plnokrevným Ptolemaiovcem asjejí smrtí zmizela iposlední hrozba pro Kleopatru.

„Na zimu sem Marcus Antonius určitě zavítá,“ řekla súsměvem Tacha.

„Antonius! Och, matičko moje, on ale není Caesar! Jak bych na sobě mohla strpět jeho ruce?“

„Caesar byl jenom jeden. Nedokážeš na něho zapomenout, to chápu, ale musíš už skončit struchlením po něm apohlédnout na Egypt. Co záleží na tom, jak chutnají Antoniovy ruce, když vsobě má krev schopnou dát Kaisariónovi sestřičku, se kterou se on jednou bude moci oženit? Monarchové se nežení anevdávají pro své vlastní uspokojení, jejich spojení má prospět jejich říším azajistit jejich dynastie. Však ty si na Marka Antonia zvykneš.“

Mnohem víc starostí jí toho léta apodzimu dělal Kaisarión, jenž jí stále ještě nemohl zapomenout, že ho nechala vAlexandrii. Pravda, choval se způsobně, pilně se učil, dobrovolně si ive volném čase četl, odbýval si cvičné jízdy na koni, vojenská cvičení aatletickou průpravu, třebaže pěstní zápas aúpol odmítal.

„Tata povídal, že všechno na přemýšlení máme uloženo vhlavě aže se nesmíme věnovat žádným hrám, které by ji mohly ohrozit. Takže já se naučím bojovat gladiem idlouhým mečem, střílet zluku ametat zpraku, budu vrhat pilum ihastu, budu běhat, skákat přes překážky iplavat. Ale nechci žádný zápas na pěsti ani na úpol. Tata by stím nesouhlasil, ať si moji cvičitelé říkají, co chtějí. Poručil jsem jim sám, ať toho nechají aať stím neběhají za tebou–copak můj rozkaz platí míň než tvůj?“

Až příliš ji zaujalo, jak mnoho se hoch pamatuje na Caesara, než aby vnímala to, co se skrývalo vposledních slovech. Jeho otec přece zemřel, když Kaisariónovi ještě nebyly čtyři roky.

Netrápily ji spory točící se kolem tělesného výcviku aostatní drobné rozmíšky; zraňovala ji spíše jeho uzavřenost. Nemohla mu vytknout, že by ji neposlouchal, když mu něco říkala, nebo dokonce nařizovala, avšak ze svého vnitřního světa jako by ji vyloučil. Zřejmě vněm zrálo odmítání, které nemohla přejít jako malicherný vzdor.

Och, vyčítala si vduchu, proč se jen pořád dopouštím chybných rozhodnutí? Kdybych si uměla představit, jak na něj zapůsobí, že nesměl se mnou plout do Tarsu, vzala bych ho asi přece jen ssebou. Jenomže podniknout společnou plavbu po moři by znamenalo ohrozit samo následnictví na trůně–a to bylo přece naprosto vyloučené!

Apotom přišla od jejích zpravodajů zvěst, že se situace vItálii zvrhla vnepokryté boje. Podnítili je Antoniova svárlivá manželka Fulvia aAntoniův bratr, konzul Lucius Antonius. Fulvii se podařilo obelstít pověstného chytráka Lucia Munatia Planka avyloudit na něm, aby pro její armádu daroval veterány, které právě usazoval vsousedství Beneventa–celé dvě legie; poté umluvila aristokratického hňupa Tiberia Claudia Nerona, toho, jímž Caesar kdysi tak hluboce opovrhoval, aby vKampánii rozpoutal vzpouru otroků–což nebyl zrovna nejvhodnější úkol pro člověka, jenž sotrokem ještě jaktěživ nehovořil. Ne že by se oto Nero nepokusil, jen si nevěděl rady, jak se tohoto úkolu vůbec chopit.

Jelikož Octavianovi krom statutu jednoho ztriumvirů chybělo jakékoli oficiální postavení, omezoval se na to, že se fabiovsky opatrným kroužením držel na dosah Lucia Antonia, jehož dvě legie, které se mu podařilo získat, postupovaly vzhůru Apeninským poloostrovem kŘímu. Třetí ztriumvirů, Marcus Aemilius Lepidus, přivedl kŘímu dvě své legie, aby udržel Lucia vpatřičném odstupu. Jenomže vokamžiku, kdy se vLepidově dohledu zaleskly na Via Latina zbraně, vzal do zaječích aŘím isvé vojsko přenechal na pospas jásající Fulvii (a Luciovi, na nějž měli lidé sklon jaksi zapomínat).

Další vývoj teď měl vrukou prstenec velkých armád svírajících Itálii ze všech stran–vojsk, jimž veleli nejlepší zvojevůdců Marka Antonia, muži, kteří byli jak jeho přáteli, tak jeho straníky. Italskou Galii měl sedmi legiemi obsazenou Gnaeus Asinius Pollio, Zaalpskou Galii držel sjedenácti legiemi Quintus Fufius Calenus aligurské pobřeží ovládal sdalšími sedmi legiemi Publius Ventidius.

Nadešel už podzim. Marcus Antonius nebyl daleko, užíval si vAthénách radovánek, jaké dokázalo nabídnout jen toto nejrafinovanější ze všech měst. Psal mu Pollio, psal mu Ventidius, psal mu Calenus, psal mu Plancus, psala mu Fulvia, psal mu Lucius, psal mu Sextus Pompeius aden co den dostával dopisy iod Octaviana. Na žádný ztěchto listů Marcus Antonius neodpovídal–měl teď na práci lepší věci. Atak–jak si spolu se všemi ostatními uvědomoval iOctavianus–promeškával Antonius svou velkou příležitost rozdrtit Caesarova dědice jednou provždy. Veteráni se bouřili, nikdo neplatil daně aosm legií představovalo všechno, co byl Octavianus schopen dát dohromady. Všechny hlavní silnice od Bononie na severu až po Brundisium na jihu duněly rytmickým dusotem ocvočkovaných legionářských caligae, většina znich na nohou Octavianových zapřisáhlých nepřátel. Loďstva Sexta Pompeia ovládala jak Toskánské moře na západ od Itálie, tak iAdriatické na východě aodřezávalo Řím od dovozu obilí ze Sicílie azAfriky. Pokud by se byl Marcus Antonius odhodlal zvednout své svalnaté tělo ze svádivého pohodlíčka athénského lehátka apostavit se do čela všech těchto uskupení votevřeném střetu sOctavianem, byl by snadno zvítězil. Avšak Antonius volil opak–na dopisy neodpovídat, nikam nespěchat. Octavianus si tak mohl dovolit hluboký povzdech úlevy, zatímco Antoniovi příznivci dospěli knázoru, že se Marcus Antonius má asi tak dobře, že se teď kromě radovánek nemíní věnovat ničemu jinému.

VAlexandrii se nad zprávami svých agentů chytala Kleopatra za hlavu azvažovala, nemá-li iona Marku Antoniovi poslat dopis analéhavě ho vybídnout, aby už konečně vytáhl do války vItálii. To by přece od Egypta odvrátilo veškeré hrozby! Nakonec mu nenapsala. Ikdyby tak ovšem učinila, bylo by to předem zmařené úsilí.

Lucius Antonius vyrazil po Via Flaminia na sever adopochodoval až kPerusii, výstavnému městu zbudovanému vysoko na plochém temeni kopce uprostřed Apenin. Tam se pod ochranou perusijských hradeb se svými šesti legiemi usadil avyčkával, co kdo udělá dál–co učiní nejen Octavianus, ale také Pollio, Ventidius aPlancus. Ani zdaleka ho nenapadlo, že by se mu tito tři muži nevydali na pomoc–jsou to přece Antoniovci, je to jejich povinnost!

Octavianus svěřil velení svému duchovnímu blíženci Agrippovi, což bylo mimořádně moudré rozhodnutí. Ajakmile tito dva velice mladí muži dospěli kzávěru, že ani Pollio, ani Ventidius nebo Plancus nehodlají Lucia zachraňovat, vybudovali kolem celého perusijského vrchu masivní obléhací hradbu. Ustala veškerá doprava potravin do města asnadcházející zimou klesala níž aníž ihladina vody ve studnách.

Fulvia trčela vPlankově táboře aláteřila nad věrolomností Polliona aVentidia, dřepících kdesi na míle daleko. Své od ní schytával iPlancus, jenž se sjejím běsněním ovšem vyrovnával, neboť do ní byl zamilovaný. Její nálada byla až znepokojivě nevyvážená; vjednom okamžiku jí zmítal záchvat vzteku, vzápětí překypovala energií averbovala nové anové vojáky. Ze všeho nejvíc se však zžírala nenávistí kOctavianovi. To arogantní štěně si trouflo poslat svou ženu, Fulviinu dceru Clodii, zpátky kmatce stále ještě jako pannu, virgo intacta. Co si měla počít stou vyzáblou dívkou, která neumí nic než fňukat aodmítat jíst? Ve válečném táboře? Aco bylo nejhorší, Clodia trvala na tom, že ho dosud šíleně miluje, aze zapuzení Octavianem obviňovala svou matku.

Koncem října se Marcus Antonius začínal podobat Etně těsně před výbuchem. Jeho druzi ty otřesy půdy vnímali apokoušeli se mu vyhnout, ale nebylo to možné.

„Dellie, přezimovat budu vAlexandrii,“ oznámil. „Marcus Saxa aCaninius mohou zůstat svojskem vEfesu. Lucie Saxo, ty mě doprovodíš až do Antiocheie–jmenuji tě správcem Sýrie. VAntiochei jsou dvě legie zbylé zCassiova vojska, ty by tvým potřebám měly postačit. Začneš tím, že syrským městům náležitě vysvětlíš, že od nich požaduji, aby uhradila daně. Ato teď hned, žádné později! Každé město, které odvedlo dávky Cassiovi, zaplatí imně. Pro tuto chvíli žádné další dispozice neměním–provincie Asia je vklidu, Censorinus má vMakedonii pořádek anevidím žádnou nutnost ustanovovat správce vBíthýnii.“ Nadšeně rozpřáhl paže. „Prázdno! Volno! Nový Dionýsos si konečně dopřeje náležité svátky! Ajaké lepší místo pro ně najít než udvora samotné Afrodity vEgyptě?“

Nenapsal za celou tu dobu ani Kleopatře. Otom, že je na cestě, se dozvěděla jen díky svým agentům, kteří jí dali zprávu dvě nundinae předem. Během těchto šestnácti dnů vyslala lodi vyhledávat pokrmy, jaké vEgyptě nebyly skladem, od šťavnaté pyrenejské šunky až po velká kola sýrů. Třebaže to nepatřilo kběžnému menu, našlo se vkuchyních královského paláce garum pro ochucení omáček anemálo chovatelů selat pro potřebu římských usedlíků ve městě shledalo, že jejich vepříny jsou náhle vyprodány. Na kuřata, husy, kachny, křepelky abažanty byla podniknuta hotová razie, jen žádné jehně se vtomto ročním období sehnat nedalo. Co bylo ještě důležitější, vína musel být nejenom dostatek, ale muselo být ikvalitní. UKleopatřina dvora se ho nikdo prakticky nedotkl aKleopatra sama dávala přednost egyptskému ječnému pivu. Ale pro Římany tu musí být víno, víno, víno.

Pelúsiem ivoblasti delty se šířily pověsti, že vSýrii jsou nepokoje, třebaže nikdo zřejmě neznal skutečnou příčinu problémů. Vřelo to nesporně mezi Židy. Když se zBíthýnie navrátil Herodes jakožto tetrarcha, rozječeli se sanhedrinové, farizeové isaduceové. Že byl tetrarchou ijeho bratr Fasael, očividně příliš nevadilo. Heroda prostě nenáviděli, zatímco Fasaela tolerovali. Někteří Židé kuli pikle, jak svrhnout ztrůnu Hyrkána ve prospěch jeho synovce, hasmonejského prince Antigona; anebo–pokud by tato intrika neměla úspěch–Hyrkána alespoň zbavit úřadu velekněze apřinejmenším ho přiřknout Antigonovi.

Avšak stím, jak se každým dnem blížil příchod Marka Antonia, nevěnovala Kleopatra Sýrii takovou pozornost, jakou by zasluhovala. Závažné bylo toto dění už proto, že se odehrávalo vsamém sousedství Egypta.

Nejvíc ze všeho na ni však dolehla krize spojená sjejím synkem. Chaem aTacha dostali pokyn, aby Kaisarióna odvezli do Memfidy astarali se tam oněho, dokud Marcus Antonius opět neodjede.

„Já nepůjdu,“ řekl Kaisarión klidně, ale se vztyčenou hlavou.

Nebyli zdaleka sami, takže se jí to velice dotklo. Reagovala proto úsečně. „Nařizuje ti to faraon! Takže půjdeš.“

„Já jsem taky faraon. Má nás navštívit největší žijící zŘímanů, poté co byl zavražděn můj otec, amy ho přivítáme se všemi poctami. To znamená, že faraon musí být přítomen vobou svých vtěleních, mužském iženském.“

„Nehádej se se mnou, Kaisarióne. Pokud to bude nutné, dám tě do Memfidy odvést pod stráží.“

„To bude pěkná podívaná pro naše poddané!“

„Jak se odvažuješ mluvit se mnou takhle drze!“

„Já jsem faraon, pomazaný akorunovaný. Jsem syn Amona Réa aÍsidy. Jsem Hórus. Jsem vládcem dvou paní, zemí egyptských, Horní aDolní, pán Rákosu aVčely. Moje kartuš je nad tvojí. Nemůžeš mi odepřít právo zasednout na mém trůnu, to bys mi musela nejprve vyhlásit válku. Ana trůnu chci zasednout, až budeme přijímat Marka Antonia.“

Síň ztichla tak, že každé slovo pronesené matkou isynkem se neslo do daleka adoznívalo až někde vysoko mezi pozlacenými krokvemi. Ve skrytu vkoutech se nehnutě choulili sloužící, Charmian aEirás stály připravené kruce královně, na svém místě zůstal trčet Apollodóros aSósigenés seděl ustolu alopotil se nad jídelníčky. Jen Chaem aTacha chyběli, spotěšením chystali lahůdky aradovánky, kterými zahrnou milovaného Kaisarióna, jen co dorazí do posvátného okrsku Ptahova.

Na chlapcově tváři nebylo nic než zarputilý vzdor, modrozelené oči hleděly jako dva naleštěné kamínky. Nikdy ještě nebyla tak výrazně patrná jeho podobnost sCaesarem. Přesto však seděl zcela uvolněně, ani zaťaté pěsti, ani vzepřené nožičky Řekl si prostě svoje; další krok byl na Kleopatře.

Seděla vlenošce, vhlavě zmatek. Kterak vysvětlit tomuhle tvrdohlavému tvorečkovi, že to dělá jen pro jeho dobro? Pokud by setrval tady vkrálovském okrsku, bude nutně vystavený všemožnému dění mimo jeho chápání–kletbám asprostotám, drsným hrubostem, blinkajícím žroutům, párům rozpáleným chtíčem natolik, že jim bude jedno, kde si odbudou soulož, jestli na lehátku anebo někde uzdi–jednání, které vsobě neslo zárodky zkaženosti, obraz světa, jaký byla rozhodnuta synkovi neukázat, dokud nebude dost starý na to, aby se sním dokázal vypořádat. Dobře se pamatovala na svá vlastní dětská léta strávená právě vtomto paláci, na prostopášného otce veřejně osahávajícího chlapečky avystavujícího přirození, aby mu ho líbali asáli, opile křepčícího včele průvodu nahých chlapců aděvčat. Zatímco ona se někde ukrývala amodlila se, aby ji nenašel anenechal ji pro svou zábavu znásilnit. Anebo zabít jako Bereníku. Měl přece nové dítě se svou mladou nevlastní sestrou; dceru po své mithridatovské manželce už nepotřeboval. Takže roky strávené vMemfidě uChaema aTachy náležely vjejí paměti knejnádhernějším zcelého jejího života: rovnaly se bezpečí, přívětivosti, štěstí.

Večírky vTarsu poskytly dost přesvědčivou ukázku životního stylu Marka Antonia. Ano, on sám se ovládal, ale jen proto, že sváděl souboj se ženou, která byla rovněž panovnicí. Kchování svých druhů byl lhostejný, aněkteří znich si počínali věru nestoudně.

Jak ale povědět Kaisariónovi, že tu zůstat nemůže–nesmí? Instinkt jí napovídal, že Marcus Antonius na všechnu zdrženlivost zapomene, že se zplna vžije do své úlohy Nového Dionýsa. Byl kromě toho ivzdáleným bratrancem jejího synka. Pokud by Kaisarión byl vAlexandrii, nelze jim bránit ve styku. AKaisarión zjevně sní otom, že se setká svelikým válečníkem, anechápe, že veliký válečník se tu objeví spíše vpodobě velkého ožraly.

Ticho trvalo, až si konečně Sósigenés odkašlal, odstrčil židli apovstal.

„Královské Výsosti, je mi dovoleno promluvit?“ otázal se.

Za oba odpověděl Kaisarión. „Mluv,“ poručil.

„Mladému faraonovi je už šest, je však dosud vpéči paláce plného žen. Jen vgymnasiu ana hippodromu se dostává do světa mužů, ato ještě jde ojeho poddané. Než sním mohou promluvit, musí se před ním vrhnout na zem. On vtom nevidí nic zvláštního: je faraon. Avšak za návštěvy Marka Antonia bude mít mladý faraon příležitost jednat smuži, kteří jeho poddanými nejsou akteří se před ním na zem vrhat nebudou. Kteří se mu prohrábnou vlasy, zlehka ho třeba plácnou, zažertují sním. Jako muž smužem. Faraone Kleopatro, já vím, proč si přeješ mladého faraona poslat do Memfidy, já chápu–“

Kleopatra ho rázně přerušila. „Dost, Sósigene! Ty se zapomínáš! Dokončíme tento rozhovor, až mladý faraon opustí tuto místnost–což se stane ihned!“

„Nikam nepůjdu,“ řekl Kaisarión.

Sósigenés pokračoval, ikdyž se viditelně třásl strachy. Riskoval svůj úřad, ba isvou hlavu, ale někdo to vyslovit musel. „Královno, nemůžeš mladého faraona poslat pryč, ani teď, abychom dokončili tento rozhovor, ani později, abys ho uchránila před Římany. Tvůj syn je korunovaný apomazaný faraon akrál. Věkem může být ještě dítě, ale tím, čím je, je to už muž. Je čas, aby začal volně jednat smuži, kteří před ním nebudou padat na zem. Jeho otcem byl Říman. Je načase, aby se dozvěděl oŘímě aŘímanech něco víc, než nasával jako batole vdobě, kdy jste vŘímě žili.“

Kleopatra cítila, jak jí hoří tváře, zauvažovala, kolik ztoho, co zakouší, je vnich asi vepsáno. Och, zatracený kluk, že svou vůli musí prosazovat takhle veřejně! Ví dobře, jak služebnictvo klevetí–za hodinu toho bude plný palác azítra celé město.

Aprohrála. Všichni přítomní to vědí.

„Děkuji ti, Sósigene,“ řekla po velice dlouhé odmlce, „oceňuji tvou radu. Je správná. Mladý faraon musí zůstat vAlexandrii asŘímany se setkávat.“

Chlapec nezavýskl ani si neposkočil. Královsky kývl ařekl sočima bez výrazu upřenýma na matku: „Děkuji ti, mama, že ses rozhodla nerozpoutávat válku.“

Apollodóros vystrkal všechny zmístnosti, včetně mladého faraona. Jakmile Kleopatra osaměla jen sCharmion aEirás, propukla vpláč.

„To se stát muselo,“ konstatovala praktická Eirás.

„Byl krutý,“ řekla cituplná Charmian.

„Ano,“ souhlasila Kleopatra vslzách, „byl krutý. Všichni mužští jsou takoví, mají to už vpovaze. Nikdy nejsou spokojení, mají-li jednat se ženou jako rovný srovným.“ Otřela si tvář. „Ztratila jsem právě částečku své moci–vyrval mi ji. Až mu bude dvacet, přisvojí si ji všechnu.“

„Doufejme,“ řekla Eirás, „že Marcus Antonius je laskavější.“

„Viděla jsi ho přece vTarsu. Zdálo se ti tam snad, že dovede být laskavý?“

„Ano, když mu to usnadníš. Byl jen nejistý, proto se uchýlil kchvástání.“

„Za toho aby se provdala sama Ísis,“ dodala spovzdechem Charmian, oči zamžené. „Kterýpak muž by dokázal být nelaskavý kÍsis?“

„Provdat se za něho neznamená vzdát se své moci. To Ísis jistě pochopí,“ řekla Kleopatra. „Ale co udělá můj synek, až si uvědomí, že mu matka přivedla otčíma?“

„Nic. Vyrovná se stím,“ řekla Eirás.

Antoniovu vlajkovou loď, poněkud předimenzovanou quinquerému svysokou zadní nástavbou aježící se katapulty, navedli kúvazišti vKrálovském přístavu. Atam už pod slavnostním zlatým baldachýnem čekala obě vtělení faraonova, třebaže na sobě neměla nic zoficiálních faraonských svršků, odznaků aozdob. Kleopatra si oblékla prostou řízu zrůžové vlny aKaisarión řeckou tuniku barvy ovesné kaše lemovanou purpurem. Chtěl si vzít tógu, ale Kleopatra mu řekla, že nikdo vcelé Alexandrii nedokázal palácovým švadlenám ukázat, jak ji ušít. Považovala to za nejlepší způsob, jak nemuset Kaisariónovi odhalit, že tógu nosit nesmí, jelikož není římským občanem.

Pokud snad měl Kaisarión vúmyslu vzít matce vítr zplachet, uspěl hned vprvé chvíli. Když Marcus Antonius kráčel po můstku dolů na hráz, měl oči jen pro Kaisarióna.

„Bohové!“ vykřikl, když knim došel, „Caesar je zase tu! Chlapče, ty jsi jeho živý obraz!“

Kaisarión sice věděl, že je na svůj věk dost velký, ale teď si naráz připadal jako trpaslík; Marcus Antonius byl obrovitý. Ani vnejmenším to však Kaisariónovi nevadilo, když se Antonius shýbl abez námahy ho zvedl aposadil si ho na levou paži dmoucí se svalstvem ipod mnoha záhyby tógy. Vpozadí za nimi zářil Dellius; na něm zůstalo pozdravit Kleopatru akráčet po jejím boku vzhůru stezkou od mola, notný kus za dvojicí před nimi. Chlapec se právě rozesmál nějakému Antoniovu žertu, zlatovlasou hlavu zakloněnou nazad.

„Padli si do noty,“ řekl Dellius.

„Že?“ reagovala bezbarvě. Pak se napřímila. „Marcus Antonius ssebou nevzal tolik přátel, kolik jsem čekala.“

„Je plno práce, Výsostí. Jak vím, Antonius doufá, že se sejde také snějakými Alexandrijci.“

„Nejvyšší vykladač, správce protokolu, nejvyšší soudce, nejvyšší účetní avelitel stráží už se na setkání sním velice těší.“

„Nejvyšší účetní?“

„To jsou pouhé názvy hodností, Quinte Dellie. Ktomu, aby se někdo stal jedním ztěchto pěti, musí být čistě makedonského původu sahajícího až kšlechticům Ptolemaia Sótéra. Je to alexandrijská aristokracie,“ řekla trochu pobaveně Kleopatra. „Co jiného koneckonců je Atticus, když ne účetní, adovolil by si snad kterýkoli římský patricij Attikem pohrdat? Nechystali jsme na dnešní večer žádnou recepci,“ pokračovala. „Jenom klidnou večeři pro Marka Antonia samotného.“

„Jsem si jistý, že mu to bude zcela vyhovovat,“ odpověděl uhlazeně Dellius.

***

Kaisarión už nedokázal udržet oči otevřené, tak ho matka rezolutně poslala spát, potom propustila sloužící anařídila, aby ji nechali sMarkem Antoniem osamotě.

Alexandrie vlastně ani žádnou zimu neznala, jen se po západu slunce lehce ochladilo, takže se zavíraly okenice. Po Athénách steplotními krajnostmi to Marku Antoniovi připadlo velice příjemné, cítil uvolnění, jaké nepoznal už celé měsíce. AKleopatra představovala uvečeře zajímavou společnici–pokud se ovšem dostala ke slovu; Kaisarión nepřestával Marka Antonia zahrnovat netušeně rozmanitými dotazy. Jak to bylo vGalii? Jak to vypadalo uFilipp? Jaké to je, velet armádě? Atak dále atak dále.

„Dost tě uondal,“ říkala teď súsměvem.

„Je zvědavější než věštkyně, než ti začne prorokovat osud. Ale chytrý je, Kleopatro.“ Tvář se mu zkřivila nelibostí. „Stejně předčasně vyspělý jako ten druhý Caesarův dědic.“

„Kterého ty nenávidíš.“

„To není to pravé slovo. Spíš jím opovrhuji.“

„Doufám, že můj synek se ti bude líbit víc.“

„Mnohem víc, než jsem čekal.“ Přelétl očima po lampičkách rozestavených vmístnosti azamžoural. „Je tu trochu mnoho světel,“ řekl.

Namísto odpovědi sklouzla zlehátka, chopila se kratiknotu apozhášela všechna kromě těch, která nesvítila Marku Antoniovi do očí. „Nebolí tě hlava?“ otázala se avrátila se na lehátko.

„To je pravda, trochu ano.“

„Chtěl by sis raději jít odpočinout?“

„Ani ne, pokud tu můžu zůstat tiše ležet apovídat si stebou.“

„To samozřejmě můžeš.“

„Tys mi nevěřila, když jsem ti řekl, že tě začínám milovat, ale byla to pravda.“

„Mám stříbrná zrcadla, Marku Antonie, ata mi říkají, že nejsem typ ženy, jaké ty jsi schopen si zamilovat. Fulvii, to ano.“

Pousmál se, všeru se zableskly drobné bílé zuby. „AGlafyru, ikdyž tu jsi neviděla. Pěkný kousek.“

„Kterou jsi zjevně moc nemiloval, když oní mluvíš takhle. Ale Fulvii miluješ.“

„Přesněji řečeno, tu jsem miloval. Teď už je kničemu stou svou válkou proti Octavianovi. Špatně vedenou, bez jakýchkoli vyhlídek.“

„Ale žena je to velice krásná.“

„Nejlepší léta má ve svých třiačtyřiceti už za sebou. Jsme skoro stejně staří.“

„Dala ti syny.“

„To ano, ale zatím jsou ještě příliš malí na to, aby se dalo soudit, co vnich je. Její dědeček byl Gaius Gracchus, ato byl velký muž, takže doufám, že ichlapci budou co kčemu. Antyllovi je pět, Iullus je ještě batole. Jako rodička je Fulvia vynikající. Čtyři děti měla sClodiem–dva chlapce advě děvčata–jednoho hocha sCuriem ateď ještě mé dva.“

„Ptolemaiové také měli hodně dětí.“

„To říkáš ty, sjediným holátkem vhnízdě?“

„Já jsem faraon, Marku Antonie, což znamená, že se nemohu spojit sžádným smrtelníkem. Caesar byl bůh, takže pro mne to byl přiměřený manžel. Kaisarióna jsme měli brzy, ale pak,“ povzdychla si, „pak už nic. Ne že bychom se nesnažili, otom tě mohu ujistit.“

Marcus Antonius se zasmál. „Nemusíš, chápu, proč ti nic neřekl.“

Ztuhla, pozvedla hlavu azadívala se na něho, ve velkých zlatých očích se odráželo světlo lampy vzadu za Antoniovými nakrátko přistřiženými kučerami. „Neřekl? Aco?“ otázala se.

„Že už stebou žádné další dítě zplodit nechce.“

„Ty lžeš!“

Překvapen ion zvedl hlavu. „Že lžu? Aproč bych to dělal?“

„Jak mám vědět proč? Prostě vím, že lžeš.“

„Mluvím pravdu. Jen se zamysli, Kleopatro, anahlédneš to sama. Aby stebou Caesar počal děvče, se kterým by se oženil tvůj syn? Byl to skrz naskrz Říman, aŘímané nepřipouštějí žádný incest. Ani mezi neteřemi astrýci anebo synovci atetami, natoč mezi bratrem asestrou. Isvazek bratrance se sestřenicí se považuje za riskantní.“

Rozčarování na ni dolehlo jako obrovská vlna–Caesar, jehož láskou si byla tolik jistá, ji tedy bezostyšně klamal! Po všechny ty měsíce vŘímě doufala amodlila se za otěhotnění, které ne ane nastat–a on věděl, on věděl! Ten bůh ze Západu ji šidil, ato všechno jen kvůli nějakému hloupému římskému právnickému umanutí! Zaskřípala zuby, slova se jí drala až odkudsi zhloubi hrdla. „On mě podváděl,“ řekla pak hluše.

„Jen proto, že se domníval, že bys to nepochopila. Jak vidím, měl pravdu,“ dodal Marcus Antonius.

„Kdybys byl na Caesarově místě ty, provedl bys mi totéž?“

„Nu, pokud jde omě,“ řekl Antonius apřisunul se blíže kní, „moje právní cítění tak vyhraněné není.“

„To mě zničilo! On mě klamal, ajá ho tolik milovala!“

„Ať bylo, jak bylo, patří to minulosti. Caesar je mrtvý.“

„Ajá si teď stebou musím zopakovat stejnou rozmluvu, jakou jsem kdysi vedla sním,“ řekla Kleopatra akradmo si otírala oči.

„Jaký rozhovor?“ otázal se aprstem jí přejížděl po paži.

Tentokrát ho neodstrčila. „Nil se už čtyři roky za sebou nerozvodnil, Marku Antonie, protože faraon je neplodný. Aby královna uzdravila svůj lid, musí počít dítě, které bude mít vžilách krev božstev. Tvá krev je jako Caesarova–po matce jsi Juliovec. Modlila jsem se kAmonu Réovi akÍsidě ati mi pověděli, že dítě vzešlé ztvých třísel by jim bylo milé.“

Opravdu zvláštní vyznání lásky! Jak by měl mužský na takhle střízlivý projev odpovědět? Achce si on, Marcus Antonius, vůbec něco začít stakovýmhle studeným protějškem? Se ženou, která zjevně věří tomu, očem mluví? Ikdyž plodit božstva tady na zemi by mohl být docela nový zážitek–natruc starému Caesarovi, tomu věčnému karateli!

Vzal ji za ruku, pozvedl ji ke rtům apolíbil ji. „Byl bych tím poctěn, moje královno. Nemohu sice mluvit za Caesara, ale já tě miluju.“

Ty lháři jeden, ty lháři, křičela vduchu. Ty jsi Říman anic jiného než Řím milovat nedokážeš. Ale já tě využiji, tak jako Caesar využitkoval mě. „Budeš se mnou sdílet lože, pokud budeš vAlexandrii?“

„Rád,“ řekl apolíbil ji.

Byl to příjemný polibek, žádná muka, jakých se obávala; rty měl chladné ahladké anezkoušel jí při prvním zkoumavém dotyku vsunout jazyk do úst. Jen rty na rtech, jemné, vábivé.

„Pojď.“ Chopil se lampy.

Její ložnice nebyla daleko; faraonův soukromý příbytek nebyl příliš velký. Shodil ze sebe tuniku–bederní roušku neměl–a na jejích ramenech rozvazoval tkanice držící roucho. Svezlo se na hromádku kolem ní, jak seděla na kraji lůžka.

„Máš krásnou kůži,“ zašeptal, když uléhal vedle ní. „Neboj se, královno moje, neublížím ti. Antonius je dobrý milenec adobře ví, jak šetrně pomilovat tak křehkou bytost, jako jsi ty.“

Avěděl. Jejich spojení bylo pozvolné aaž překvapivě lahodné, neboť jí začal hladkýma rukama laskat celé tělo asobzvláštní pozorností se věnoval jejím ňadrům. Navzdory ujištění, že jí neublíží, by styk byl zraňující, kdyby za sebou neměla Kaisariónův porod, ato přesto, že ji vydráždil až kmukám, než do ní vnikl, aže uměl onen obrovitý orgán užít mnoha způsoby. Dopřál jí dosáhnout vyvrcholení ještě dřív, než ho docílil sám, aKleopatru samotnou její milostná křeč až zaskočila. Připadala jí jako zrada na Caesarovi, jenže Caesar ji přece oklamal, tak co na tom teď záleželo? Jako nejblahodárnější skutečnost však vnímala, že ji Antonius vžádném směru na Caesara neupomínal. Co se teď odehrávalo mezi nimi dvěma, patřilo jen ajen Antoniovi. Nadto shledávala–a ito bylo jiné–že za pár chvil po jednom vyvrcholení si ji znovu žádal, asvé vlastní orgasmy se téměř styděla počítat. Byla snad tolik vyhladovělá? Odpověď byla jasná–ano. Královna Kleopatra se opět stala ženou.

Kaisarión byl nadšený, že přijala velikého Marka Antonia za svého milence. Netrpěl vtomto směru žádnou naivitou. „Provdáš se za něho?“ poskakoval radostně kolem ní.

„Časem snad,“ řekla shlubokou úlevou.

„Proč ne hned? Je to nejmocnější muž na světě.“

„Protože je na to ještě příliš brzy, synku. Musíme si sAntoniem nejprve ověřit, jestli naše láska obstojí před odpovědnostmi plynoucími zmanželství.“

Pokud šlo oMarka Antonia, ten div nepukal pýchou. Kleopatra nebyla první panovnicí, kterou měl vposteli, ze všech dosavadních však byla tou nejdůležitější. Jak shledával, její sexuální chování se nacházelo kdesi na půl cestě mezi profesionální prostitutkou ařímskou matrónou plnící si jen manželské povinnosti. Což ho zcela uspokojovalo. Když člověk navazuje vztah, který má vytrvat déle než jen jednu noc, nepotřebuje jeden ani druhý ztěchto extrémů, takže mu Kleopatra plně vyhovovala.

To vše mohlo přispět kjeho rozpoložení onoho prvního večera, kdy pro něho jeho milenka uspořádala bohatou hostinu; víno bylo vynikající, zatímco voda trochu nahořklá, tak proč tak výborný nápoj ředit akazit? Marcus Antonius opustil svá dobrá předsevzetí, aniž si to vůbec stačil uvědomit, asveselou myslí se beznadějně opil.

Alexandrijští hosté, vesměs Makedonci znejvyšší společenské vrstvy, tomu nejprve zaraženě přihlíželi, ale pak jako by se naráz rozhodli, že takhle si zařádit má asi něco do sebe. Správce protokolu, úctyhodný muž vynikající pověsti, se nad prvním džbánkem nejprve rozvýskal arozřehtal, pak ale chytil kolemjdoucí sloužící ana místě se sní začal milovat. Ve chvilce se kněmu přidali iostatní Alexandrijci aprokazovali tak, že pokud jde oaktivní účast na orgiích, vyrovnají se každému Římanovi.

Kleopatra, zaražená (a střízlivá), to vše sledovala jako lekci, oníž nikdy nepředpokládala, že ji bude absolvovat. Marcus Antonius si naštěstí nepovšiml, že se ktěmto radovánkám nepřipojila, staral se jen a jen osvé pití. Snad jen proto, že současně ibohatě hodoval, nedokázalo ho víno sklátit do pošetilé bezmoci. Za závěs do odlehlého koutu dal Sósigenés, poněkud obeznalejší vtěchto věcech, než byla jeho královna, přinést nočníky amísy atam si hosté mohli ulevit ze všech tělních otvorů, arozestavit také poháry slektvary, po kterých hosté zažívali poněkud méně sužující jitro.

„Och, to se mi líbilo!“ hlaholil ráno Antonius, na jehož robustním zdraví se to nijak neprojevilo. „To si musíme odpoledne zopakovat!“

Atak pro Kleopatru nadešly dva měsíce nepřetržitých aneodbytných veselic. Ačím byly večírky divočejší, tím víc se Marku Antoniovi zamlouvaly askaždým znich víc avíc ožíval. Sósigenovi připadl úkol vymýšlet všelijaké novoty, aby se tyto požitkářské slavnosti obměňovaly, takže zlodí přistávajících vAlexandrii se jen hrnuli hudebníci, tanečnice, akrobaté, mimové, trpaslíci, zrůdičky akouzelníci ze všech koutů východního konce Našeho moře.

Marcus Antonius miloval žertíky hraničící někdy až skrutostí, zbožňoval rybaření, ksmrti rád si šel zaplavat mezi nahé dívky. Liboval si vřízení spřežení při vozatajských závodech, počin, který měli šlechtici vŘímě zapovězený, rád lovil krokodýly ahrochy. Požitek měl zvšelijakých zlomyslných nástrah, kochal se rýmovanými sprostotami aobdivoval živé obrazy. Měl obrovskou chuť kjídlu, tucetkrát za den zahulákal, že už má zase hlad. Sósigenés dostal šťastný nápad mít vkuchyni trvale připraveno jedno velké jídlo, které bylo možno okamžitě podávat, aktomu spoustu nejlepších vín. Měl stím takový úspěch, že ho Marcus Antonius veřejně zlíbal aoznačil malého filozofa za prince všech dobrých kumpánů.

Nebylo toho mnoho, co mohla Alexandria udělat na protest proti padesátce ožralů pobíhajících po nočních ulicích akřepčících při pochodních, hlučně bušících do dveří asbouřlivým smíchem pak prchajících do tmy. Někteří ztěch, kdo páchali tyto neplechy, byli přední představitelé města, jejichž manželky zatím seděly doma vpláči amarně přemítaly, proč královna tohle všechno strpí.

Královna to dovolovala, neboť jí nic jiného nezbývalo, třebaže sama se ktěmto skopičinám chovala značně zdrženlivě. Jednou ji Marcus Antonius provokoval, aby hodila Serviliinu perlu vceně šesti milionů sesterciů do poháru soctem avypila ji; patřil ktěm, kdo věřili, že se perly voctě rozpouštějí. Kleopatra si věděla rady auposlechla, ovšem pít ocet bylo nad její síly. Perlu, beze stopy úhony, měla následujícího dne opět na krku. Anepřestávaly ani rybářské rozvernosti. Schytáním ryb Antonius příliš štěstí neměl, takže si platil potápěče, kteří mu na vlasec pod hladinou navěšovali živé ryby; on pak pleskající úlovky vytahoval achvástal se svým uměním, až jednou Kleopatra, znavená jeho tirádami, najala potápěče, který mu na háček pověsil rybu patřičně shnilou. Ale Marcus Antonius itento žertík přijal vdobrém, neboť tak už to měl vpovaze.

Kaisarión se vším tím dováděním ařáděním velice bavil, nikdy se ale nedožadoval, aby se mohl účastnit ivečírků. Když měl Marcus Antonius náladu, zmizeli spolu na koni na lov krokodýlů nebo hrochů, zatímco Kleopatra doma trnula vúzkostech při představě, jak jejího synka rozdupává nějaká hromada masa anebo jak se do něho zarývají dlouhé žluté zuby. Jedno se však Antoniovi muselo nechat–chránil hocha před veškerým nebezpečím adopřával mu báječnou zábavu.

„Tobě se Marcus Antonius líbí,“ řekla synovi koncem ledna.

„Ano, mama, strašně moc. On si říká Nový Dionýsos, ale ve skutečnosti je to Herakles. Dokáže mě zvednout jednou rukou, umíš si to představit? Adisk dohodí třicet sáhů daleko!“

„To mě tak nepřekvapuje,“ řekla suše.

„Zítra jdeme na hippodrom. Povezu se sním vjeho vozíku–se čtyřspřežím, tím nejdivočejším!“

„Jezdit místo vozatajů není právě ta nejvhodnější zábava.“

„Já vím, ale je to báječné!“

Aco na to říct?

Její synek vposledních dvou měsících rostl jako zvody; Sósigenés měl pravdu. Mužská společnost mu pomohla osvobodit se od určité přepjatosti, kterou vnímala až teď dodatečně, kdy jí pozbyl. Osvojil si sebevědomou chůzi, zkoušel se rozkřikovat jako Antonius, naučil se komicky imitovat namazaného nejvyššího účetního ana každý další den se těšil snadšením, jaké se uněho až dosud nikdy neprojevilo. Asílil, byl pružný, talentovaný ve všech válečnických disciplínách–oštěp vrhal se smrtící přesností, šípem zasahoval samotný střed terče, gladiem se oháněl svervou veteránského legionáře. Stejně jako kdysi jeho otec dokázal jet tryskem na neosedlaném koni aještě držet ruce sepjaté za zády.

Pokud šlo oni samu, přemýšlela Kleopatra, jak dlouho ještě vydrží snášet Antoniovo bouřliváctví. Byla trvale unavená, trpěla záchvaty nevolnosti anemohla se příliš vzdálit od nočníku. Vesměs to představovalo znaky gravidity, dostavily se však příliš brzy, než aby byla nespolečenská nebo aby na ní těhotenství bylo patrné. Pokud ovšem Marcus Antonius se svými kousky brzy nepřestane, bude mu muset říct, aby napříště dováděl jinde. Třebaže byla na svou malou postavu statná aodolná, mateřství si řekne osvoje.

Začátkem února se její dilema rozřešilo samo, když do Sýrie vtrhl parthský král.

Orodés byl stařičký, na osobní účast vtažení už dávno neměl, ale doléhaly na něho starosti přirozeně vyplývající zotázky následnictví vtak veliké říši. Jednou zcest, jak se vypořádat se ctižádostivými syny astranami, bylo poslat ty nejagresivnější znich někam do války. Ajaká válka by mohla být lepší než střet sŘímany vSýrii? Nejzdatnějším zjeho synů je Pakoros, do tohoto boje tedy musí vytáhnout on. Navíc měl král Orodés jistou výhodu, jako by hrál kostkami šikovně cinknutými olovem–s Pakorem totiž táhl do boje iQuintus Labienus, jenž přijal jméno Parthicus. Byl to syn Tita Labiena, největšího zCaesarových vojevůdců, jenž ovšem vobčanské válce stál na Pompeiově straně autekl se raději kOrodovu dvoru, než aby se podrobil tomu, kdo porazil jeho otce. Vnitřní spory vSeleukei nad Tigridem otevřely mezi jiným iotázku, jak by Římané měli být poraženi. Vpředchozích střetnutích, včetně toho, které vyústilo ve zkázu armády Marka Crassa uKarrh, kladli Parthové největší důraz na jízdního lučištníka, nijak neopancéřovaného jezdce vycvičeného najíždět, obrátit koně ana ústupu se na koňském hřbetě obrátit nazad apřes jeho zadek zasypat nepřítele vražedným deštěm šípů–pověstnými „parthskými střelami“. Tehdy, když uKarrh padl Crassus, byl velitelem parthské armády zženštilý nalíčený princ jménem Surenas, který našel způsob, jak zjistit, aby jeho jízdním lučištníkům nedošlo střelivo; celé karavany velbloudů naložil zásobami šípů avyslal je do týla svých mužů. Jeho úspěch byl kjeho smůle tak oslavovaný, že ho král Orodés začal podezírat zaspirací na trůn adal ho popravit.

Po celou dobu od oné chvíle, víc než deset let, neutuchaly spory, kdo vlastně uKarrh vyhrál, jestli to byli jízdní lučištníci, anebo katafraktariové, bojovníci od hlavy až kpatě krytí kroužkovým brněním stejně jako jejich obrovští koně. Zdroj rozporů byl spíše sociální; jako lučištníci sloužili drobní sedláci, zatímco katafraktariové pocházeli zřad šlechty.

Když tedy začátkem února onoho roku, kdy konzuly byli Gnaeus Domitius Calvinus aGnaeus Asinius Pollio, vtrhli Pakoros aLabienus se svou armádou do Sýrie, tvořili její parthské jádro katafraktariové. Vrchu ve sporu nabyla šlechta.

Pakoros sLabienem překročili Eufrat uZeugmatu atam se rozdělili. Zatímco Labienus se svými žoldnéři táhl na západ přes Amanos do Kilikie Pedie, Pakoros ajeho katafraktariové zamířili kjihu do Sýrie. Smetli před sebou na obou směrech postupu všechen odpor, ovšem Kleopatřini agenti na severu Sýrie se soustředili jen na zprávy oPakorovi, Labiena pominuli. Zvěst doletěla až do Alexandrie.

Vzápětí poté, co se to Marcus Antonius dozvěděl, byl pryč. Žádné něžné loučení, žádná vyznání lásky.

„Ví otom?“ otázala se Tacha Kleopatry.

Nebylo třeba vysvětlovat; Kleopatra dobře věděla, co tím Tacha měla na mysli. „Ne. Neměla jsem vůbec příležitost–jediné, co udělal, bylo, že houkl, aby mu přinesli zbroj, apopoháněl muže, jako je Dellius aostatní.“ Povzdychla si. „Jeho loďstvo má plout kBerytu, ale Marcus Antonius neměl květrům natolik důvěru, aby riskoval plavbu po moři. Věří, že vAntiochei bude ještě dřív než jeho flotila.“

„Očem Marcus Antonius neví?“ chtěl vědět Kaisarión, nemálo zasažený náhlým odjezdem svého hrdiny.

„Že na podzim budeš mít bratříčka nebo sestřičku.“

Chlapec se rozzářil aradostně si poskočil. „Bratříčka nebo sestřičku! Mama, mama, to je báječné!“

„Nu, alespoň přestane na Antoniovi tak viset,“ řekla Eirás Charmianě.

„On snad, ona těžko,“ odpověděla Charmian.

Marcus Antonius se do Antiocheie hnal zničujícím tempem, posílal si cestou pro místní potentáty aze sedla jim za jízdy udílel pokyny.

Znepokojilo ho, co slyšel od Heroda, že mezi Židy nastal názorový rozkol; velká skupina židovských opozičníků zjevně dychtila přejít pod vládu Parthů. Vůdcem pro-parthské frakce byl hasmonejský princ Antigonos, Hyrkánův synovec, který však Hyrkána ani Římany neměl vlásce. Herodes přitom Marku Antoniovi zamlčel, že Antigonos už se začal dohadovat sparthskými emisary otom, po čem nejvíc baží–o židovském trůnu aúřadu velekněze. Jelikož Herodes otyto tajné čachry ani onálady vsanhedrinu neměl přílišný zájem, pokračoval Marcus Antonius vcestě na sever bez dostatečné výstrahy, jak dramaticky se situace mezi Židy vyvíjí. Netušil, že Herodes vtomto případě trochu zaspal aaž příliš se zabýval svým bratrem Fasaelem ve snaze překazit mu nadbíhání princezně Mariamné, než aby stačil sledovat dění kolem.

Týros byl zvenku naprosto nedobytný. Páchnoucí šíje spojující město spevninou, zavalená horami tlejících mušlí, poskytovala centru barvířského podnikání stejnou ochranu, jako kdyby šlo oostrov, anikdo zjeho obyvatel by určitě město nezradil; žádný Tyřan netoužil po tom, aby musel purpurové barvivo prodávat parthskému králi za cenu, jakou by stanovoval parthský vladař sám.

VAntiochei zastihl Marcus Antonius Lucia Decidia Saxu nervózně přecházet sem atam, strážní věže plné mužů snažících se dohlédnout co nejdále kseveru; Pakoros potáhne podél řeky Orontés anemohl být už daleko. ZEfesu sem dorazil Saxův bratr, aby se kněmu připojil, do města směřovaly proudy uprchlíků. Lupičský náčelník Tarcondimotus, vytlačený zAmanu, Antoniovi sdělil, že Labienus si vede výtečně. Vtuto chvíli by měl už dosáhnout Tarsu aKappadokie. Antiochos zKomagéné, vládce klientského království ležícího na sever od pohoří Amanos, dost kolísá, pokud jde ojeho svazky sŘímem, prohlásil Tarcondimotus. Marku Antoniovi se ten člověk docela zalíbil; lupič, to možná ano, ale chytrý aschopný.

Poté, co provedl inspekci Saxových dvou legií, se Marku Antoniovi trochu ulevilo. Kdysi tito muži patřili Gaiovi Cassiovi, byli to dobře připravení legionáři sbojovými zkušenostmi.

Zdaleka nejvíc znepokojivé byly zprávy přicházející zItálie. Jeho bratr Lucius byl obležen uvnitř Perusie, zatímco Pollio ustoupil do mokřin uústí řeky Pádu. To nedávalo vůbec žádný smysl! Pollio sVentidiem přece mají nad Octavianem obrovskou početní převahu! Proč se nevydají Luciovi na pomoc, kladl si Antonius vduchu otázku? Zcela přitom zapomněl, že vůbec neodpověděl na jejich žadonění odispozice–je vůbec Luciova válka vsouladu sAntoniovou politikou, anebo ne?

Nu, ať je situace na Východě jakkoli hrozivá, Itálie je důležitější. Marcus Antonius odplul do Efesu súmyslem pokračovat co nejdříve do Athén. Musí se dozvědět víc.

Jednotvárná první etapa plavby mu poskytla dostatek času přemýšlet oKleopatře aofantastické zimě strávené vEgyptě. Bohové, jak si potřeboval takhle vyrazit! Ajak královna ochotně vycházela vstříc každému jeho rozmaru. Skutečně ji miloval, tak jako miloval všechny ženy, se kterými trávil víc než pouhý jeden den, amilovat ji bude inadále, dokud mu neprovede něco, čím ho roztrpčí. Ikdyž třeba Fulvia teď natropila věci, pro něž je roztrpčení slabé slovo, pokud aspoň mají zprávy docházející zItálie pravdu. Jediná žena, kníž jeho láska přetrvala tisíceré prohřešky, byla jeho matka, dojista ta nejhloupější ženská vcelých dějinách.

Tak jak to platilo ovětšině chlapců zaristokratických rodin, nestrávil Antoniův otec vŘímě příliš mnoho času, takže Julia Antonia byla–anebo spíš měla být–tou jedinou, kdo udrží rodinu pohromadě. Ani tři synové advě dcery neznamenaly, že by konečně dospěla; byla strašlivě primitivní. Peníze byly něco, co roste na stromech, každý sloužící byl chytřejší než ona. Štěstí neměla ani vlásce. Její první manžel, otec jejích dětí, spáchal raději sebevraždu, než aby se vrátil do Říma ačelil obvinění zvelezrady za to, jak zpackal válku proti krétským pirátům, ajejí druhý manžel byl popraven na Foru Romanu za účast na spiknutí vedeném Catilinou. Což vše se událo vdobě, kdy Marcus, nejstarší zjejích dětí, dovršil dvacet let věku. Obě děvčata byla tak hřmotná atak antoniovsky ošklivá, že musela být provdána za jakési společenské šplhavce, aby do rodiny přinesla alespoň trochu peněz kfinancování veřejné kariéry chlapců, kteří téměř zvlčili. Marcus pak nadělal notné dluhy amusel se oženit sbohatou nevěstou zvenkova jménem Fadia, jejíž otec ji vybavil věnem ve výši dvou set talentů. Bohyně Fortuna jako by se na Marka Antonia usmála–Fadia iděti, které mu porodila, zemřely na letní mor aumožnily mu tak vzít si další bohatou dědičku, sestřenici Antonii Hybridu. Ztohoto svazku vzešlo jen jedno dítě, děvče, které nebylo chytré ani hezké. Když pak zabili Curia ajeho manželka Fulvia byla volná, Marcus Antonius se rozvedl se svou sestřenicí aoženil se sFulvií. Další výhodný svazek. Fulvia byla nejbohatší žena vŘímě.

Marcus Antonius neměl tak docela nešťastné dětství ani dospívání; nebyl jaktěživ podroben jakékoliv kázni. Jediný člověk, který mohl na Julii Antoniu ana její chlapce dohlédnout, byl Caesar, jenž ovšem nebyl skutečnou hlavou Juliovců, jen jejím nejenergičtějším příslušníkem. Po celá léta dával Caesar najevo, že jsou mu milí ablízcí, ale snadné to sním nikdy neměli–a chlapci ho navíc pramálo chápali. Onen absolutní nedostatek disciplíny–ve spojení saž neslýchanou hýřivostí–vedl udospělého Marka Antonia posléze ktomu, že se od něho Caesar odvrátil. Dvakrát se ukázalo, že se Marku Antoniovi nedá věřit, apro Caesara to bylo ojedenkrát víc, než toleroval. Zapráskal bičem–tvrdě.

Až dodnes si Marcus Antonius–jenž se teď opíral ozábradlí asledoval, jak si slunce pohrává smokrými vesly, když se vynořují zmoře–nebyl docela jist, jestli měl opravdu vúmyslu podílet se na spiknutí kCaesarovu zavraždění. Když se nad tím zamýšlel, klonil se knázoru, že lidem, jako byli Gaius Trebonius aDecimus Junius Brutus, spíš nevěřil, že by vsobě sebrali dostatek kuráže anebo nenávisti, aby takovou záležitost vůbec zvládli. Marcus Brutus ani Cassius vtom nebyli tak důležití, byly to jen figurky nastrčené do popředí, nikoli vlastní osnovatelé avykonavatelé. Ano, celé spiknutí bylo dílem Trebonia aDecima Bruta. Oba jsou mrtví. Trebonia umučil Dolabella, zatímco Decima Bruta navěky oddělil od jeho hlavy jeden galský náčelník za váček zlata dodaný mu Markem Antoniem. No jistě, alespoň tohle přece jasně dokazuje, že ve skutečnosti se na spiknutí kodstranění Caesara nepodílel! Nelze ovšem zapomenout, že Antonius už dávno předtím dospěl kpřesvědčení, že vŘímě bez Caesara by se mu žilo mnohem líp. Tragédie spočívá vtom, že by tomu tak asi bylo, pokud by se neobjevil Gaius Octavianus, Caesarův dědic, jenž se ve svých osmnácti letech okamžitě začal dožadovat svého dědictví, auskutečnil dokonce za tohoto pochybného usilování dvakrát pochod na Řím–ještě než dovršil dvacátý rok! Výsledkem druhého pochodu bylo, že byl zvolen prvním konzulem, načež měl navíc tu drzost přimět své rivaly, Antonia aLepida, kuzavření vzájemné dohody. Jejím výsledkem byl druhý triumvirát–pakt tří mužů kobnovení republiky. Místo jednoho diktátora diktátoři tři s(teoreticky) rovnocennými pravomocemi. Izolováni na ostrově uprostřed řeky vItalské Galii si Antonius aLepidus při jednání postupně uvědomovali, že tento hošík, který nedosáhl ani poloviny jejich věku, je oba dva–pokud jde olstivost abezohlednost–strčí klidně do kapsy.

KAPITOLA PÁTÁ

K

dyž vkvětnu Marcus Antonius dorazil do Athén, správce Censorinus byl příliš zaneprázdněný děním na dalekém severu Makedonie, kde se potýkal snájezdy barbarů, takže nepřišel svého nadřízeného pozdravit. Antonius se nenacházel vté nejlepší náladě; jeho přítel Barbatius se ukázal být všechno jiné, jen ne přítel. Když se doslechl, jak báječné časy si Marcus Antonius vEgyptě užívá, opustil své velitelské místo ulegií vEfesu avydal se do Itálie, kde, jak teď Antonius shledal, ještě více zkalil vody, jejichž čištění Antonius sám tak dlouho zanedbával. To, co Barbatius Pollionovi aVentidiovi napovídal, mělo za následek, že první se stáhl do mokřin Pádu adruhý se svojskem motal daleko zdosahu Octaviana, Agrippy aSalvidiena.

Zdrojem většiny těchto těžko stravitelných zpráv zItálie byl Lucius Munatius Plancus, jehož Antonius vypátral zabydleného vpokojích hlavního legáta vrezidenci správce vAthénách.

„Celý ten podnik Lucia Antonia byl jedna katastrofa,“ říkal Plancus apečlivě přitom zvažoval každé slovo. Cítil se jaksi povinen podat co nejpřesnější zprávu, aniž by přitom na něho samého vrhla nepříznivé světlo, jelikož vdané chvíli neviděl žádnou možnost, jak přejít na Octavianovu stranu, což pro něho byla jediná myslitelná alternativa. „Večer před Novým rokem se Perusijští pokusili prorazit Agrippovo obléhací opevnění–ale štěstí jim nepřálo. Ani Pollio, ani Ventidius se neměli ktomu, aby napadli Octavianovu armádu, třebaže nad ním měli značnou přesilu. Pollio pořád tvrdil, že–eh–si není jistý, co od něho očekáváš, aVentidius se odmítal řídit kýmkoli jiným než Pollionem. Po Barbatiových historkách otvých–eh–orgiích–to jsou jeho slova, ne moje–byl jimi Pollio natolik znechucený, že odmítl zapojit své legie do pokusu tvého bratra zPerusie vyprostit. Pár dní po novém roce město padlo.“

„Akdes byl ty atvoje legie, Planku?“ otázal se Marcus Antonius snebezpečnou jiskřičkou vočích.

„Blíž kPerusii než Pollio anebo Ventidius! Opevnil jsem se ve Spoletiu, abych vytvořil jižní čelist klešťové strategie, která se ovšem vůbec neuskutečnila.“ Povzdychl si, pokrčil rameny. „Měl jsem také vtáboře Fulvii, asní to nebylo vůbec jednoduché.“ Miloval ji, to je pravda, ale ještě raději měl svou vlastní kůži. Koneckonců Marcus Antonius nedá Fulvii popravit pro velezradu. „Agrippa měl tu drzost, že mi uloupil dvě mé nejlepší legie, věřil bys tomu? Vyslal jsem je na pomoc Claudiovi Neronovi vKampánii, pak se tam objevil Agrippa anabídl těm chlapům lepší podmínky. Ano, Nerona porazil Agrippa smými dvěma legiemi! Nero musel prchnout na Sicílii kSextovi Pompeiovi. Nějaké živly vŘímě začaly něco vykládat otom, že za to budou pobity manželky arodiny, protože Neronova žena Livia Drusilla sebrala svého malého synka aodplula za Neronem.“ Plancus se zamračil, zdálo se, že váhá, jak dál.

„Jen pokračuj, Planku, ven stím!“

„Eh–tvoje ctihodná matka Julia prchla spolu sLivií Drusillou rovněž kSextovi Pompeiovi.“

„Pokud bych hádal, co udělá–což se nestalo, poněvadž se snažím na ni nemyslet–bylo by jí právě tohle podobné. Och, žijeme vopravdu nádherném světě!“ Antonius sevřel pěsti. „Manželky amatky se pohybují ve vojenských táborech achovají se, jako by věděly, na kterém konci má meč špičku–pche!“ Viditelně se přemáhal, pak ale chladl. „Amůj bratr–předpokládám, že je mrtvý, ale žes ještě nesebral odvahu mi to říct, Planku?“

Konečně mohl tlumočit idobrou zprávu! „Ne, ne, můj drahý Marku! Ani zdaleka ne! Když Perusia otevřela brány, pár přehorlivých místních veličin se začalo dohadovat ovelikosti anádheře jeho budoucí pohřební hranice avypálili celé město do základů. Byla to horší katastrofa než samotné obléhání. Octavianus dal popravit dvacet předních občanů, ale proti Luciovým jednotkám nezakročil. Byly vtěleny do Agrippových legií. Lucius požádal omilost abez nesnází ji také dostal. Octavianus ho jmenoval správcem Zadní Hispánie aLucius se tam ihned odebral. Byl, myslím, docela šťastný.“

„Aschválil tohle diktátorské jmenování senát alid římský?“ otázal se Marcus Antonius, zčásti súlevou, zčásti dopálený. Hrom do toho Lucia! Pořád se jen ajen pokouší překonat svého staršího bratra Marka astále marně.

„Schválil,“ řekl Plancus. „Pár jich bylo proti.“

„Oblíbená medicína toho plešatého demagoga zFora?“

„Eh–tedy ano. Jména ti mohu dodat. Nicméně Lucius přece byl loňského roku konzulem atvůj strýc Hybrida je censorem, takže většina lidí usoudila, že si Lucius jak milost, tak isvé pověření zasloužil. Měl by dostat příležitost knějaké slušné malé válce sLusitany amít odhlasovaný triumf, až se vrátí domů.“

Marcus Antonius zavrčel. „To se ztoho vyzul líp, než si zasloužil. Od počátku až do konce to bylo pusté idiotství! Vsadil bych se ovšem, že Lucius jen poslouchal rozkazy. Tohle byla Fulviina válka. Kde je teď?“

Plancus rozevřel hnědé oči dokořán. „Tady, vAthénách. Uprchli jsme společně. Nejprve jsme se nedomnívali, že by nás Brundisium nechalo projít–jsou dál všichni nadšeně pro Octaviana–ale zřejmě jim Octavianus vzkázal, že nám má být dovoleno odplout zItálie, pokud ssebou nepovezeme žádné vojsko.“

„Takže jsme se dostali až ktomu, že Fulvia je vAthénách, ale kde přesně?“

„Atticus jí poskytl svůj zdejší dům kužívání.“

„Jak velkomyslné! Odjakživa rád sedával na dvou židlích, náš milý Atticus. Ale co ho vedlo kpředstavě, že bych tady Fulvii rád uviděl?“

Plancus seděl mlčky–nebyl si jistý, jakou odpověď by Marcus Antonius od něho rád uslyšel.

„Aco ještě se stalo?“

„Nezdá se ti toho být až dost?“

„Zdálo by se mi, pokud je ta tvoje zpráva už úplná.“

„Nu, Octavianus vPerusii nesehnal žádné peníze kfinancování svých dalších kroků, třebaže odněkud se mu daří získávat dost prostředků na to, aby dostatečně platil své legie audržel si jejich muže na své straně.“

„Caesarova válečná pokladnice se přece už musí rychle vyprazdňovat.“

„Ty se opravdu domníváš, že ji sebral?“

„Samozřejmě že ji ukradl! Co dělá Sextus Pompeius?“

„Blokuje námořní cesty aloupí veškeré obilí zAfriky. Jeho admirál Menodóros vtrhl na Sardinii avyhnal odtamtud Luria, což znamená, že Octavianus už nemá žádné zdroje obilí kromě toho, co se mu podaří vykoupit od Sexta za neslýchaně stoupající ceny–až pětadvacet nebo třicet sesterciů za modius.“ Plancus závistivě škytl. „Všechny ty peníze jsou teď tam–vtruhlách Sexta Pompeia. Co on si snimi chce asi počít, chopit se moci vŘímě avItálii? Otom si může nechat leda zdát! Legie mají sice rády tučné odměny, ale nebojovaly by za někoho, kdo vyhladověl jejich babičky doma až ksmrti. Proto také, troufám si říct,“ pokračoval Plancus vúvahách, „do nich musí přijímat také otroky aadmirály si nadělat zpropuštěnců. Stejně si jednoho krásného dne ty peníze od něho budeš muset vydobýt, Antonie. Pokud to nebudeš ty, udělá to Octavianus, aty potřebuješ tyhle peníze víc.“

Marcus Antonius se opovržlivě ušklíbl. „Octavianus že by mohl vyhrát námořní bitvu proti chlapovi tak zkušenému, jako je Sextus Pompeius? Se spojenci, jako jsou Murcus aAhenobarbus? Se Sextem Pompeiem se jednou vypořádám já sám, ale až ktomu nadejde čas, teď ještě ne. Zatím ať si na něm Octavianus vyláme zuby.“

Fulvia věděla, že jí to sluší, adychtivě vyčkávala manželův příchod. Třebaže prvních pár šedivých vlasů se vjejí leskle hnědé kštici docela ztrácelo, přiměla svou služku, aby jí je pečlivě vytrhala, dřív než ji hlavu upraví do nejnovějšího účesu. Tmavorudá říza se jí vzdouvala přes obliny ňader, než splynula volně knohám, aniž cokoli prozradila otrochu vystouplém bříšku anakynutém pasu. Ale ano, blahopřála si vduchu Fulvia, na svůj věk si vedu opravdu dobře. Pořád ještě patřím ktěm nejkrásnějším Římankám.

Samozřejmě že věděla obujné zimě, již Marcus Antonius strávil vAlexandrii; Barbatius tlachal, kde mohl. Ale to byla mužská záležitost, jí se netýkala. Pokud by se zapletl surozenou Římankou, bylo by to jiné. Vmžiku by přišly ke slovu nehty. Ale pokud je mužský pryč celé měsíce, někdy iroky, žádná rozumná žena vŘímě se nad ním nepohorší, když se někde zbaví přebytečných šťáv. Avkrálovnách, princeznách avšelijakých cizích šlechtičnách nacházel přece milý Antonius obzvlášť zalíbení. Vyspal se sněkterou znich, ahned si připadal natolik královsky, jak to jen republikánský Řím připouštěl. SKleopatrou se Fulvia setkala ještě za jejího pobytu vŘímě před Caesarovým zavražděním, adomýšlela se proto, že to byl její titul ajejí moc, co kní Marka Antonia asi táhlo. Fyzicky měla Kleopatra daleko kbujným holkám, jaké měl nejraději. Ovšem byla pohádkově bohatá, aFulvia měla svého manžela prokouknutého–ten šel určitě po jejích penězích.

Když se tedy objevil Attikův správce, aby jí sdělil, že Marcus Antonius už je vatriu, Fulvia se trochu natřásla, aby urovnala záhyby na šatu, aběžela dlouhou strohou chodbou vedoucí od jejích komnat tam, kde manžel čekal.

„Antonie! Och, meum mel, to je báječné, že tě zase vidím!“ křičela už ve dveřích.

Prohlížel si nádhernou malbu zasmušilého Achillea stojícího usvých lodí apři zvuku jejího hlasu se prudce otočil.

Co bylo pak, si Fulvia nedokázala přesněji vybavit, tak rychlé byly jeho pohyby. Ucítila jen drtivou ránu přes tvář, po které se zhroutila na zem. Sklonil se nad ní, prsty jí zajel do kštice aškubnutím ji postavil opět na nohy. Déšť ran plochou dlaní si co do bolestivosti nezadal spěstmi leckterého muže. Povyrážel jí zuby, znosu se jí spustila krev.

„Ty ženská pitomá, ty nejsi nic než cunnus!“ řval anepřestával ji tlouct. „Pitomá ablbá, nic než cunnus! Kdo sis myslela, že jsi, Gaius Caesar?“

Krev se jí řinula zúst iznosu. Fulvia, která všem nebezpečenstvím své pestré životní dráhy až dosud čelila sdrsnou dravostí, byla bezmocná aotřesená. Kdosi se rozječel, musela to bezpochyby být ona sama, neboť se ze všech stran začali sbíhat sloužící, kteří nakoukli do místnosti, ale hned zase prchali pryč.

„Ty idiotko! Ty couro jedna! Co sis to vzpomněla, vytáhnout do války proti Octavianovi mým jménem? Rozházet všechny peníze, které jsem zanechal vŘímě, vBononii, vMutině? Najímat legie pro všelijaké Planky, jen aby snimi prohrávali? Žít ve vojenském táboře? Kdo myslíš, že jsi, aby od tebe přijímali rozkazy muži, jako je Pollio? Od ženské? Týrat apřelstívat mým jménem mého vlastního bratra? Je to pitomec! Odjakživa to byl pitomec! Pokud bych pro to potřeboval ještě nějaký další důkaz, tak je to skutečnost, že se spřáhl se ženskou! Na tebe je škoda plivnout!“

Pěnil vzteky, hrubě ji odstrčil, až padla na zem; stále ještě křičíc se odplazila jako raněné zvíře, slzy se jí teď řinuly ještě větším proudem než krev.

„Antonie, Antonie! Myslela jsem, že ti udělám radost! Manius povídal, že budeš určitě rád!“ vzlykala přidušeně. „Chtěla jsem pokračovat ve tvém boji vItálii, zatímco ty máš co dělat na Východě! Manius to říkal!“

Vyhrkla to přerývaně; když uslyšel jméno „Manius“, vztek vněm náhle pohasl. Její řecký propuštěnec, ten had. Vlastně ani sám netušil, jaký hněv se to vněm navršil, dokud ji před chvílí nespatřil. Neuvědomoval si, jak vněm ta zuřivost narůstá po celou plavbu zEfesu až sem. Možná, že kdyby dodržel svůj původní plán plout zAntiocheie rovnou do Athén, tolik by se nerozběsnil.

Jenomže vEfesu začínalo dost mužů žvanit, nebyl to jen Barbatius anebylo to jen ozimě, kterou strávil uKleopatry. Někteří si zavtipkovali, že vjeho rodině nosí on spodničku aFulvia zbroj. Jiní uštěpačně konstatovali, že aspoň jeden zAntoniovců se pustil do války, ikdyž to byla ženská. Musel předstírat, že nic ztěch poznámek neslyší, ale vztek vněm stále rostl arostl. Když si od Planka vyslechl, jak to všechno bylo, nijak to jeho pobouření neuklidnilo, nepominul ani žal, který ho uvnitř stravoval, dokud se nedozvěděl, že Lucius je vbezpečí aže se mu vede dobře. Jejich bratr Gaius byl zabit vMakedonii, ateprve poprava jeho vraha utišila Markovu bolest. On, nejstarší zbratří, je všechny miloval.

Ovšem láska kFulvii, napadalo ho, když na ni teď pohrdavě shlédl, ta je navěky pryč. Pitomá, pitomá ženská, cunnus! Navlékne si zbroj aveřejně ho tím jako mužského znemožní.

„Chci, abys ztohoto domu do zítřka zmizela,“ řekl avlekl ji za pravé zápěstí pod Achillův obraz, kde se bezvládně posadila. „Ať si Atticus šetří svou dobročinnost pro ty, kteří si ji zaslouží. Ještě dnes mu to napíšu. Mně se vzdorovat neopováží, ať má peněz, kolik chce. Jako manželka ijako žena jsi už kničemu, Fulvie! Nechci mít stebou nadále vůbec nic společného. Oznámení, že se stebou rozvádím, ti pošlu neprodleně.“

„Ale Marku,“ vzlykala, „já jsem prchala bez peněz abez prostředků! Já přece potřebuju nějaké peníze, abych teď měla zčeho žít!“

„Obrať se na své bankéře. Jsi bohatá ženská ajsi sui iuris.“ Křikem začal svolávat sloužící. „Umyjte ji trochu apak ji odsud vyhoď!“ nařizoval správci, který téměř omdléval strachy. Marcus Antonius se otočil na patě abyl pryč.

Fulvia dlouho seděla opřená ozeď, skoro ani nevnímala vyděšená děvčata, která jí omývala tvář, pokoušela se jí zastavit krvácení aosušit jí slzy. Kdysi dávno se rozesmála, když slyšela, že nějaké ženě cosi zlomilo srdce. Byla přesvědčená, že žádné srdce puknout nemůže. Teď se přesvědčila sama. Marcus Antonius jí srdce zlomil, nenapravitelně.

Zvěst otom, jak Marcus Antonius naložil se svou manželkou, se rozletěla Athénami, ale jen málokdo ji vyposlechl se soucitem kFulvii; udělala totiž cosi neodpustitelného–sápala se na výsadní mužská práva. Znovu se provětrávalo její počínání na Foru Romanu, když se provdala za Publia Clodia, scény, které tropila před vraty senátu, ajejí možnou spoluvinu na tom, jak Clodius kdysi znesvětil slavnost Dobré Bohyně.

Marcus Antonius se příliš nestaral oto, co se po Athénách povídá. Jako Říman věděl, že římští občané ve městě ho odsuzovat nebudou.

Kromě toho měl plno práce spsaním dopisů, věru svízelná činnost! První byl strohý akratičký, určený Titovi Pomponiovi Attikovi asdělující, že imperátor Marcus Antonius, triumvir, mu bude vděčný, když nebude strkat nos do záležitostí Marka Antonia apřestane nadále mít cokoli společného sFulvií. Druhý patřil Fulvii, pravilo se vněm, že tímto se sní Marcus Antonius rozvádí pro její neženské chování aže se jí zakazuje stýkat se sdvěma syny, které sním má. Třetí směřoval do rukou Gnaea Asinia Polliona, kladl mu otázku, co se to pro všechno na světě děje vItálii, ažádal ho, aby měl laskavě své legie připravené kpochodu na jih pro případ, že by obyvatelé Brundisia, tolik milující Octaviana, chtěli jemu, Marku Antoniovi, bránit ve vstupu do země. Adresátem čtvrtého byl athénský ethnarcha–tomuto hodnostáři vyjádřil dík za pohostinnost a(údajnou) loajalitu projevenou jeho obcí vůči těm správným Římanům; je proto potěšením imperátora Marka Antonia, triumvira, věnovat Athénám ostrov Aigínu aněkolik dalších ostrůvků vjeho blízkosti. To by mělo udělat Athéňanům radost, pomyslel si.

Napsal by ještě víc dopisů, kdyby nedorazil Tiberius Claudius Nero, jenž za ním zavítal na formální návštěvu, sotva ubytoval svou manželku abatolícího se synka vnedalekém přepychovém domě.

„Fuj!“ ulevil si Nero, chřípí nadmutá. „Ten Sextus Pompeius je naprostý barbar! Co jiného se taky dá očekávat od takových zbohatlíků zPicena? Nemáš představu, jak to vypadá vjeho hlavním stanu–krysy, myši, hnijící odpadky. Neodvažoval jsem se vystavit rodinu vší té špíně achorobám, ikdyž to ještě nepředstavovalo ani zdaleka to nejhorší, čím by nás mohl Pompeius uctít. Ještě jsme ani nestačili vybalit, auž se pár těch jeho naparáděných propuštěneckých ‚admirálků‘ začalo točit kolem mé ženy–jednomu ztěch pacholků jsem docela musel kus té jeho pracky odseknout! Avěřil bys, že se Pompeius toho ničemy dokonce zastával? Řekl jsem mu, co si myslím, apak jsem naložil Livii Drusillu asynka na nejbližší loď do Athén.“

Marcus Antonius ho poslouchal avybavoval si, jak na Nerona kdysi pohlížel Caesar–„inepte“ bylo to nejmírnější slovo, jakým ho dokázal pojmenovat. Soudě spíš podle toho, co mu Nero nepověděl, domyslel se Marcus Antonius, že Nero dorazil do Sextova ležení, procházel se sem atam jako kohout na smetišti, do všeho vrtal, všechno kritizoval achoval se tak nesnesitelně, že ho nakonec Sextus vyhodil. Protivnějšího snoba, než je Nero, bys těžko pohledal, aPompeiové byli zejména na své picenské kořeny až přecitlivělí.

„Takže co teď hodláš podniknout, Nerone?“ otázal se ho.

„Žít tu za své peníze, což ovšem bude mít své meze,“ řekl Nero upjatě ajeho osmahlá, zasmušilá tvář jako by samou hrdostí ještě více ztuhla.

„Aco tvoje žena?“ otázal se Antonius prohnaně.

„Livia Drusilla je dobrá žena. Udělá, co se jí řekne, což je víc, než můžeš ty říct oté své.“

Typická neronovská neomalenost; jako by vsobě vůbec neměl varovný hlásek, který by mu včas našeptal, že určité věci je lépe nevyslovovat. Tu ženskou bych mu měl svést, řekl si vduchu Antonius vztekle! Co to jen musí být za život vedle tohohle hňupa!

„Tak sní dnes přijď ke mně na večeři, Nerone,“ řekl žoviálně. „Dívej se na to jako na ušetřené peníze–nebudeš dnes aspoň muset posílat kuchaře na trh, necháš to na zítřek.“

„Děkuji ti,“ řekl Nero azvedl se vcelé své přerostlé výši. Levicí nabral záhyby své tógy aodcházel. Marcus Antonius se tiše chechtal.

Vstoupil Plancus, hrůzu vtváři. „Och, edepol, Marku Antonie! Co tu dělá Nero?“

„Kromě toho, že uráží, koho tu potká? Mám dojem, že se vhlavním stanu Sexta Pompeia uvedl tak, že mu řekli, aby padal. Můžeš ke mně přijít na večeři apotěšit se taky jeho společností. Přivede svou manželku. Musí to být dost velká husa, když sním vydrží. Co je vlastně zač?“

„Jeho sestřenice, dokonce dost blízká. Její otec byl Claudius Nero adoptovaný tribunem lidu Liviem Drusem, podle toho se jmenuje Livia Drusilla. Nero je syn Drusova pokrevního bratra Tiberia Nerona. Je to samozřejmě dědička–a vrodině Livia Drusa je peněz jak želez. Cicero si kdysi dělal zuby, že se Nero ožení sjeho Tullií, ale ta dala přednost Dolabellovi. Vmnoha směrech to byl omnoho horší manžel, ale bylo sním alespoň veselo. Copak ty ses vtěch kruzích taky nepohyboval, když byl ještě naživu Clodius, Marku Antonie?“

„Ale ano. Máš pravdu, Dolabella byl výborný společník. Ale jen kvůli Neronovi by ses takhle netvářil, Planku. Copak se stalo?“

„Přišel ti dopis zEfesu. Já jsem dostal také jeden, ale ten tvůj je od tvého bratrance Caninia, takže se zněj asi dozvíš víc.“ Plancus se posadil na klientskou židli za stolem, naproti Antoniovi, oči mu jen svítily.

Antonius rozlomil pečeť, rozvinul svitek asmumláním aklením se jím zamračeně prokousával. „Kéž by se víc lidí,“ postěžoval si, „poučilo uCaesara anapsalo nad začátkem každého nového slova tečku. Já to tak teď už dělám azrovna tak Pollio aVentidius a–jen nerad to říkám–taky Octavianus. Nekonečná škrábanice se pak dá přečíst takřka jedním pohledem.“ Přeříkával si dopis od bratrance polohlasem dál, posléze si povzdychl asvitek odložil. „Copak já můžu být na dvou místech najednou?“ otázal se Planka rozzlobeně. „Správně bych teď měl vProvincii Asia odrážet Labienův nájezd, ale zatím musím trčet co nejblíž Itálii, abych měl po ruce svoje legie. Pakoros se přehnal celou Sýrií avšechna ta princátka se Parthům vrhla do náruče, dokonce iAmblichus. Caninius píše, že Saxovy legie přešly kPakorovi–Saxa že musel uprchnout do Apameie aodtamtud dál lodí do Kilikie. Nikdo oněm od té doby neslyšel, ale množí se zvěstí, že jeho bratr byl vSýrii zabit. Labienus se hrne do Kilikie Pedie ado východní Kappadokie.“

„Avýchodně od Efesu samozřejmě žádné legie nejsou.“

„Nebudou ani vEfesu, jak se obávám. Provincie Asia se bude muset bránit sama, dokud já nevyřeším ten svinčík vItálii. Poslal jsem už Caniniovi pokyn, aby své legie přivedl do Makedonie,“ říkal nevesele Marcus Antonius.

Plancus zbledl. „Je tohle je jediné řešení?“ zeptal se.

„Jediné. Dal jsem si pro zbytek tohoto roku za úkol vyřídit věci vŘímě avItálii avypořádat se taky sOctavianem, takže pro letošek se legie utáboří kolem Apollónie. Až se rozkřikne, že jsou na pobřeží Adriatiku, Octavianus pochopí, že mám vúmyslu rozšlápnout ho jako švába.“

„Ale Marku,“ hlesl Plancus, „občanské války už mají všichni plné zuby ato, očem mluvíš, přece nic jiného než občanská válka není! Ty legie do boje prostě nepůjdou!“

„Pro mě mé legie bojovat budou,“ trval na svém Antonius.

***

Livia Drusilla vstupovala do správcova paláce sobvyklou vyrovnaností, smetanově bílá víčka napůl přivřená přes oči, které, jak věděla, jsou na ní to nejkrásnější. Schovej je! Jako vždy kráčela okrok za Neronem, neboť tak se na dobrou manželku patřilo, aLivia Drusilla se zařekla, že dobrou manželkou zůstane. Nikdy, zapřísáhla se, když se doslechla, co Marcus Antonius provedl Fulvii, nikdy se do takového postavení nedám vehnat! Navléci si zbroj ašermovat kolem sebe mečem, na to bych musela být Hortensií, která to ovšem udělala jen proto, aby vůdcům Říma náležitě zdůraznila, že Římanky od nejvyšších až po tu poslední nikdy nepřistoupí na to, aby byly zdaňovány, když nemají hlasovací právo. Hortensia vtéhle srážce vyhrála–bylo to nekrvavé vítězství, ale triumviry Antonia, Octaviana aLepida nemálo zaskočilo.

Ne že by se Livia Drusilla rozhodla zůstat šedou myší; jenom se vědomě utekla pod masku pokorné atrochu bázlivé ženušky. Přitom vsobě cítila bezmeznou ctižádost, palčivou, ale neujasněnou, neboť neměla představu, jak by ji měla uplatnit aproměnit ve výrazný čin. Byla to touha nesporně římského ražení, což znamenalo vyvarovat se všeho neženského, nedrat se do popředí, vyhnout se primitivním intrikám. Nezatoužila ani stát se druhou Cornelií, matkou Grakchů, kterou některé ženy zbožňovaly jako skutečnou římskou bohyni, jež trpěla, porodila děti, viděla je umírat, apřesto si na svůj osud nikdy nepostěžovala. Ne, Livia Drusilla vytušila, že kdosažení výšin musí existovat ještě jiná cesta.

Potíž byla vtom, že za tři roky manželství pochopila, že přes Tiberia Claudia Nerona taková cesta nevede. Jako většina dívek jejího vznešeného rodu svého manžela před sňatkem příliš neznala, třebaže to byl její příbuzný. Za jejich řídkých setkání vní nedokázal vzbudit nic než pohrdání nad jeho omezeností ainstinktivní odpor kjeho osobě. Sama byla bruneta, líbili se jí však muži se zlatou kšticí asvětlýma očima. Byla inteligentní, proto také obdivovala muže svýraznou inteligencí. Nero ji vžádném směru uspokojit nemohl. Bylo jí teprve patnáct, když ji otec provdal za bratrance Nerona, avdomě, kde vyrůstala, nebyly žádné fallické malby na stěnách ani priapovské lampy, nic, zčeho by se mladé děvče mohlo něco dozvědět otělesné lásce. Atak se jí styk sNeronem ošklivil. Ion dával přednost zlatovlasým, modrookým milenkám; jeho manželka pro něho ovšem měla zcela jiný půvab–aristokratický původ amajetek.

Jenomže jak se toho nemožného Tiberia Claudia Nerona zbavit, když se rozhodla hrát úlohu poslušné manželky? Zdálo se to takřka nemožné, ledaže by mu někdo nabídl výhodnější sňatek, ato bylo krajně nepravděpodobné. Byla bystrá azáhy po sňatku už vnímala, že Nero je neoblíbený, že ho lidé tolerují pouze kvůli jeho patricijskému původu azněj odvozeného práva zastávat úřady, které Řím svým aristokratům nabízel. Och, ajak byl strašlivě nudný! Co jen vyslechla historek oCatonovi Utickém, otom, jak je užvaněný anetaktní, ve srovnání sNeronem se ovšem Cato zdál být Livii Drusille téměř vzrušujícím božstvem. Nedokázala mít ráda ani synka, kterého Neronovi deset měsíců po svatbě porodila; malý Tiberius byl snědý, vyzáblý, jakoby přerostlý auž ve svých dvou letech věku trochu pokrytecký. Navykl si svou matku kritizovat, tak jak to slýchal od otce, ana rozdíl od většiny ostatních batolat trávil svůj čas povětšině votcově společnosti. Livia Drusilla Nerona podezírala, že záměrně zadržuje ji imalého Tiberia ustavičně ve své blízkosti jako pojistku pro případ, že by si poctivost jeho manželky chtěl prověřit nějaký hezoun scaesarovským půvabem. Jaká nehoráznost! Cožpak ten pitoma nevnímá, že kněčemu takovému by se nikdy nesnížila?

Život domácí puťky, jaký musela vést až do doby, kdy se Nero vydal na podporu Lucia Antonia na svou katastrofální akci vKampánii, jí nedopřál ani koutkem oka zahlédnout kohokoli ze slavných mužů, onichž hovořil celý Řím; nikdy nespatřila Marka Antonia, Lepida, Servilia Vatiu, Gnaea Domitia Calvina, Octaviana, nebo dokonce Caesara, jenž zemřel, když jí bylo patnáct let. Dnešek pro ni proto znamenal vzrušující chvíli, třebaže na jejím chování nebylo patrné nic, čím by dala najevo, že jde na večeři sMarkem Antoniem, nejmocnějším mužem na světě!

Zážitek, zněhož málem sešlo, když Nero zjistil, že Marcus Antonius náleží koné nevycválané sortě mužů, kteří nechávají ženy povalovat se na mužském lehátku!

„Pokud mé manželce nebude přidělena židle, odcházím!“ prohlásil Nero se svým obvyklým taktem.

Kdyby Antonius mezitím už nezjistil, jak okouzlující je oválná tvářička Neronovy ženy, určitě by se po jeho poznámce rozeřval aNerona vyhodil; takto se jen pousmál anařídil, aby pro Livii Drusillu přinesli židli. Dal ji postavit přímo proti svému místu na lehátku, ale jelikož uvečeře byli jen tři mužští strávníci, mohl proti tomu Nero sotva co namítat. Nebylo to takové umístění, že by měl manželku kdesi za rohem, přesto to Nero považoval spíš za další důkaz Antoniovy neotesanosti, když dokázal jeho odsunout až na samý konec lehátka, zatímco doprostřed posadil Planka, tu nadutou společenskou nicku.

Když Livia Drusilla odložila přehoz, objevilo se pod ním roucho barvy srnčí hnědi, sice sdlouhými rukávy avysokým límcem, naprosto však nedokázalo zakrýt půvab její postavy ani slonovinově bělostné pleti bez jediné poskvrnky. Vlasy, husté ačerné jako noc ise stejným indigovým třpytem, měla učesané do prostého uzlu na šíji tak, že jí zakrývaly uši. Malá, svěže rudá ústa, velikánské oči lemované černými řasami jako dvěma vějíři, růžové tvářičky, nosík malý, avšak orličího tvaru, to vše se spojovalo vjeden dokonalý obraz. Právě když Marka Antonia začínalo popuzovat, že není schopen rozpoznat, jakou barvu vlastně mají její oči, pootočila si židli apřímo do zorniček jí dopadl úzký svazek slunečních paprsků. Och, úžasnou! Hlubokou tmavou modř, ale čarovně protkávanou světlounkými, až bělostnými žilkami. Oči, jaké ještě nikdy nespatřil–a tajuplné. Livie Drusillo, tebe bych přímo snědl! řekl si aokamžitě ji začal nadbíhat.

Ale marně. Nebyla zakřiknutá, na všechny jeho otázky mu odpovídala bez zábran, avšak zdrženlivě, neváhala idopovědět, co bylo třeba. Nenadhodila však sama žádné téma rozhovoru podle své volby aneřekla ani neučinila nic, co by jí podezřívavě dozírající Nero mohl vytknout. Nic ztoho by Marku Antoniovi nevadilo, kdyby vjejích očích zpozoroval alespoň jiskřičku zájmu, ale nedočkal se jí. Avšak kdyby byl oněco vnímavější, dovtípil by se, že lehounký mráček, který jí chvílemi přeběhl tváří, svědčí ojisté nechuti kněmu.

Ano, usoudila, to je muž, který pro závažné provinění dovede zbít svou ženu, ne ovšem tak, jak by to udělal Nero, chladně, svypočteným účinkem. Marcus Antonius něco takového asi dokáže jen vnávalu strašlivého vzteku, třebaže ani později, když vychladne, svého činu nelituje, vždyť pro něho je takový prohřešek prostě neprominutelný. Většinu mužů asi přitahuje, většina ženských po něm určitě touží. Během několika dnů prožitých vležení Sexta Pompeia uAgrigenta byla Livie Drusilla nucena stýkat se svšelijakými ženštinami nízkého původu adozvěděla se přitom spoustu věcí olásce, omužích apohlavním aktu. Zdálo se, že ženy mají nejraději muže svelkými penisy, neboť velký penis jim umožňuje snáze dosáhnout vyvrcholení, ať už to znamená cokoli (což nezjistila, jelikož se styděla vyptávat, aby se jí nevysmály). Právě Marcus Antonius je prý proslulý mohutností svého orgánu. Nu, buďsi, vtéto chvíli však na Antoniovi nedokázala odkrýt cokoli, co by se jí líbilo anebo jí imponovalo. Zejména poté, co si uvědomila, že on se úporně snaží vyvolat uní nějakou odezvu. Vodmítání kčemukoli přivolit začala okamžitě pociťovat nesmírné uspokojení, což jí současně naznačilo cosi otom, jakým způsobem může žena dosáhnout moci. Ne ovšem tím, že by si začala cokoli snějakým Antoniem, jehož vášně jsou jen přechodná záležitost apro ni věc zcela nedůležitá.

„Tak co si myslíš otom našem velikánovi?“ otázal se jí Nero, když zaplál kratičký úsvit akráčeli domů.

Livia Drusilla zamžikala; manžel se jí zřídkakdy vyptával, co si myslí okomkoli či očemkoli. „Že je sice vysokého rodu, ale nízký, pokud jde ocharakter,“ řekla. „Vulgární chrapoun.“

„To určitě,“ zaznělo spokojeně zNeronových úst.

Prvně za celou dobu jejich vztahu se mu odvážila položit politickou otázku. „Manželi, aproč se stakovým vulgárním chrapounem, jako je Marcus Antonius, vůbec spojuješ? Proč to není Caesar Octavianus, který podle všech zpráv není ani chrapoun, ani vulgární?“

Na okamžik ztichl, stanul, poté se na ni ohlédl, spíš překvapeně než podrážděně. „Obojí je vyváženo jeho původem. Marcus Antonius je zlepšího rodu. Řím náleží mužům snáležitými předky. Těm, ajedině těm by mělo být dovoleno zastávat vysoké úřady, vládnout provinciím, vést války.“

„Ale Octavianus je přece Caesarův synovec! Anení snad Caesarův původ zcela nezpochybnitelný?“

„Och, Caesar jistě měl tohle všechno–urozenost ijiskru ikrásu. Byl ze všech vznešených patricijů ten nejvznešenější. Ijeho plebejská krev byla ta nejlepší–matku měl Aureliovnu, babičku Marciovnu, prababičku Popilliovnu. Octavianus je obyčejný podvodník! Trošičku juliovské krve vsobě má, ale ostatek je samá chamraď. Co jsou zač ti Octaviové zVeliter? Naprosté nuly! Jsou iOctaviové, kteří jsou dost vážení, mezi ně však nepatří nikdo zVeliter. Jeden zOctavianových prapradědů byl provazník, druhý pekař. Jeho děd byl bankéř. Nic než chamraď! Jeho otec se výhodně podruhé oženil sCaesarovou neteří. Nicméně iona byla poznamenaná–její otec nebyl také nic jiného než bohatá nula aCaesarovu sestru si vykoupil penězi. Juliové vtěch dnech byli bez prostředků, atak museli své dcery takhle vyprodávat.“

„Není synovec přece jen čtvrtinový Juliovec?“ odvážila se poznamenat.

„Prasynovec je to, švindlíř! Jen osminový Juliovec! Ostatek je samý odpad!“ rozohňoval se Nero. „Co Caesara vedlo ktomu, že si za dědice vybral zrovna tohohle zmetka, mi dodnes uniká, ale jednou věcí si můžeš být jistá, Livie Drusillo–s lidmi, jako je Octavianus, se já nespojím nikdy!“

Nu dobrá, dobrá, pomyslela si Livia Drusilla auž mlčela. Kvůli tomuhle opovrhuje Octavianem tolik římských aristokratů! Jako žena znejlepšího rodu bych kněmu měla cítit totéž, jenomže on mě prostě uchvacuje. Jak vysoko dokázal vystoupat! Tohle na něm obdivuji, protože zrovna tohle já ocenit umím. Třeba si Řím čas od času potřebuje vytvořit novou aristokracii; atřeba si to Caesar uvědomoval, když sepisoval svou závěť.

Způsob, jakým si Livia Drusilla vykládala důvody Neronova příklonu kMarku Antoniovi, znamenal sice až přílišné zjednodušení–jenomže stejně zploštěné bylo Neronovo uvažování. Byl nenadaný, těžko chápavý; léta uplynuvší od dob, kdy jako mladík pod Caesarem sloužil jako voják, ho nedokázala pranic obohatit. Byl natolik natvrdlý, že mu ani nedošlo, jak neskonale ho Caesar nesnáší. Všechno zněho sjelo jako voda kachně po zádech, jak říkají Galové. Když je člověk obdařen tou nejlepší krví, tak co uněj má druhý šlechtic hledat za chyby?

***

Markovi Antoniovi připadalo, jako by měl po celý první měsíc vAthénách kolem sebe přímo naseto plno žen, znichž žádná nestála za to, aby snimi ztrácel svůj vzácný čas. Byl jeho čas skutečně tak drahocenný, když nic, co podnikal, neneslo ovoce? Jedinou dobrou zprávu mu zApollónie přinesl Quintus Dellius, jenž mu sdělil, že jeho legie dopochodovaly na západní pobřeží Makedonie, šťastné, že přezimovat budou tady, vmírnějším podnebí.

Delliovi vpatách ovšem dorazil Lucius Scribonius Libo doprovázející osobu, která ze všech ženských na světě mohla Marku Antoniovi nejspíš zkazit náladu: jeho matku.

Vtrhla do jeho pracovny, trousila kolem sebe jehlice zvlasů, zrní pro ptáčka vkleci, kterou za ní nesla služka, anitky ztřásní, jimiž jí nějaká bláznivá švadlena olemovala dlouhatánský přehoz. Zúčesu jí vlály neuhlídané pramínky, teď už spíše šedivé než plavé, jen oči měla přesně takové, jaké si její syn zachoval vpaměti: bez přestání ronící potoky slz.

„Marku, Marku můj!“ vzlykala avrhla se na jeho hruď. „Och, ty můj chlapče nejdražší, já myslela, že už tě nikdy neuvidím! Ty strašné časy, co já musela prožít! Vmizerném pokojíku, vdomě, kde se ve dne vnoci rozléhaly zvuky nepopsatelného řádění, ulice plné plivanců avylitých nočníků, postel se jen hýbala štěnicemi, nikde nic, kde se řádně vykoupat–“

Smnoha pššt adalšími uklidňujícími slůvky se ji Antoniovi posléze podařilo dotlačit do křesla autišit ji do takové míry, do jaké bylo možné Julii Antonii vůbec zklidnit. Teprve když se proud slzí ztenčil do své obvyklé vydatnosti, si Marcus Antonius povšiml, kdo sJulií Antonií do místnosti vstoupil. Ach! Ten arcipříživník, všech příživníků patron, Lucius Scribonius Libo! Že se Libo na Sexta Pompeia nalepil, by bylo slabé slovo–on se na něho přímo narouboval, aby ta kyselá podnož konečně rodila slaďounké hrozny.

Mrňavý ahubený, stváří, která jen zvýrazňovala jeho neuměřenou postavičku avníž měl Libo vepsanou povahu tvora, který se vněm skrýval: chtivého, bázlivého, ctižádostivého, nejistého sobce. Jeho chvíle nadešla vokamžiku, kdy se starší syn Pompeia Velikého zamiloval do jeho dcery asClaudií Pulchrou se rozvedl, jen aby se mohl znovu oženit. Pompeia Magna pak Libo přiměl, aby ho povýšil, tak jak se slušelo na tchána jeho syna. Když Gnaeus Pompeius následoval ve smrti svého otce, oženil se svdovou jeho mladší bratr Sextus. Stím výsledkem, že se Libo stal velitelem námořního loďstva avystupoval teď jako neoficiální vyslanec svého pána, Sexta. Ani další Scriboniovny si nevedly špatně; Libonova sestra se postupně provdala za dva bohaté avlivné muže; jedním znich byl patricij Cornelius, jemuž porodila dceru. Třebaže jí teď bylo už přes třicet azdála se nosit smůlu–dvakrát ovdovět bylo jedenkrát víc, než je zdrávo–Libo si nezoufal adál pro ni hledal třetího manžela. Byla pohledná, prokázala, že je plodná, sdvousettalentovým věnem–ano, sestřička Scribonia se určitě vdá zase.

Jenomže oLibonovo ženské okolí jevil Marcus Antonius pramalý zájem; víc ho teď tížilo jeho vlastní příbuzenstvo. „Proč jsi mi ji, pro všechno na světě, přivedl sem?“ zeptal se.

Libo otevřel žlutavé oči dokořán arozpřáhl paže. „Můj drahý Marku Antonie, kam jinam jsem ji měl zavést?“

„Mohls ji poslat do Říma, má tam vlastní domus.“

„To odmítala stakovou vervou, že jsem musel Sexta Pompeia vytlačit ven zmístnosti–jinak by ji byl určitě zabil. Věř mi, do Říma nechtěla, pořád ječela, že ji dá Octavianus popravit pro velezradu.“

„Popravit Caesarovu sestřenici?“ zavrtěl nedůvěřivě hlavou Antonius.

„Aproč ne?“ zeptal se Libo, nevinnost sama. „Proskriboval iCaesarova bratrance Lucia, vlastního bratra tvé matky.“

„Octavianus ajá jsme oba Lucia proskribovali!“ odsekl Antonius podrážděně. „Ale popravit jsme ho nedali! Potřebovali jsme jen jeho peníze, to je jednoduché. Moje matka vůbec žádné peníze nemá, té nebezpečí nehrozí.“

„Tak jí to vysvětli sám!“ zavrčel Libo; byl to koneckonců on, kdo musel Julii Antonii vystát za dosti dlouhé plavby.

Kdyby se alespoň jeden zobou mužů obtěžoval pohlédnout jejím směrem–neučinil to ovšem žádný znich–postřehl by, že slzami zalité bleděmodré oči nepostrádají jistou mazanost aže štědře dimenzované boltce jejích uší lapají každé pronesené slovíčko. Aťsi byla Julia Antonia až kolosálně pitomá, pokud šlo ojejí blaho, měla dobrý odhad abyla přesvědčená, že sjejím starším synem se jí povede líp než vŘímě samotné abez prostředků.

To už se vmístnosti objevil správce aněkolik služek, všichni viditelně rozechvělí. Marka Antonia nijak nedojal projev jejich servilnosti asoučasně obavy, že na ně bude uvaleno nové nemalé břemeno, asvěřil jim matku, nepřestávaje ji ujišťovat, že ji do Říma poslat nehodlá. Konečně bylo po všem avpracovně se rozhostil klid; Antonius se spovzdechem úlevy opřel vkřesle nazad.

„Víno! Potřebuji se napít!“ rozkřikl se najednou avyskočil. „Červené nebo bílé, Libone?“

„Dobré asilné červené, prosím. Žádnou vodu. Vody jsem si za poslední tři nundinae užil tolik, že mi to vydrží na půlku života.“

Antonius se ušklíbl. „Docela tě chápu. Dělat společnost mé matce není žádná zábava.“ Nalil velký pohár téměř až po okraj. „Tohle zažene všechnu bolest–chioské, deset let staré.“

Na nějaký čas zavládlo mlčení, oba pijáci se smlaskavými projevy spokojenosti věnovali svým číším.

„Takže co tě přivádí do Athén, Libone?“ otázal se Antonius akonečně přerušil ticho. „Aneříkej mi, že tu jsi jen kvůli mé matce.“

„Máš pravdu. Ale bylo výhodné to takhle spojit.“

„Pro mě moc ne,“ zavrčel Antonius.

„Rád bych věděl, jak jen ty tohle dokážeš,“ řekl Libo zvědavě. „Pořád mluvíš jasným, vysokým hlasem, apak se ti vmžiku jakoby zhloubi hrdla vydere zabručení.“

„Anebo ryk. Na ten ryk jsi zapomněl. Ale neptej se mě jak. Já nevím. Tak to se mnou prostě už je. Ajestli mě chceš uslyšet zaryčet, dál se vyhýbej tomu, kvůli čemu jsi tady.“

„Eh–ne, to nebude nutné. Nicméně pokud se ještě chvilku můžu věnovat záležitostem tvé matky, doporučil bych ti, abys jí dopřál kupu peněz amožnost navštívit nejlepší athénské obchody. Udělej to, auž oní neuslyšíš.“ Libo se usmíval nad bublinkami lemujícími okraj vína vjeho poháru. „Jak se dozvěděla, že tvůj bratr Lucius byl omilostněn aposlán do Zadní Hispánie sprokonzulským imperiem, bylo sní hned mnohem lepší pořízení.“

„Proč jsi tady?“ opakoval Antonius.

„Sextus Pompeius se domníval, že by bylo užitečné, abych tě navštívil.“

„Ano? Aza jakým účelem?“

„Vytvořit spojenectví proti Octavianovi. Vy dva ve spojení byste dokázali rozmáčknout Octaviana na kaši.“

Malá plná ústa se našpulila; Antonius pohlédl stranou. „Spojenectví proti Octavianovi… Pověz mi laskavě, Libone, proč bych měl já, jeden ze tří mužů pověřených senátem alidem římským obnovením republiky, vstupovat do spojení sčlověkem, který není nic jiného než pirát?“

Libo zamžikal. „Sextus Pompeius je správcem Sicílie vplném souladu smos maiorum. Triumvirát nepovažuje za legální ani za náležitý, odmítá proskripční edikt, jímž byl neprávem postaven mimo zákon, nemluvě otom, že ho zbavil jeho majetku ajeho dědictví! Jeho akce na moři mají jen ukázat senátu alidu římskému, že byl odsouzen nespravedlivě. Zruš rozsudek, jímž byl označen za hostis, odvolej rozhodnutí ovyhnanství, zruš všechna embarga, všechny zápovědi aSextus Pompeius okamžitě přestane být–eh–pirátem.“

„Takže on se domnívá, že předložím vsenátu návrh, aby bylo zrušeno rozhodnutí ojeho prohlášení veřejným nepřítelem, rozhodnutí ovyhnanství, všechna embarga azápovědi, za předpokladu, že mi on pak pomůže zbavit Řím Octaviana?“

„Přesně tak, ano.“

„Předpokládám, že navrhuje vyrazit do války neprodleně, pokud možno už zítra, ne?“

„No tak, Marku Antonie, celý svět přece chápe, že ty aOctavianus se nakonec střetnout musíte! Avzhledem ktomu, že vy dva–Lepida nepočítám–společně vlastníte imperium maius nad devíti desetinami římského světa avládnete jeho legiemi stejně jako jeho příjmy, kčemu jinému může vaše srážka vést než kválce vplném rozsahu? Už padesát let představují dějiny římské republiky jednu občanskou válku za druhou–ty opravdu věříš, že Filippy za tou poslední udělaly definitivní tečku?“ Libo hovořil potichu, ve tváři vyrovnaný výraz. „Sexta Pompeia už ten status psance unavuje. Chce, co mu patří–navrácení občanství, svolení, aby se mohl ujmout dědictví po otci, restituci tohoto majetku, úřad konzula atrvalé prokonzulské imperium pro Sicílii.“ Libo pokrčil rameny. „Bylo by toho samozřejmě víc, ale podle mě by itohle mohlo stačit.“

„Aco za tohle všechno bude?“

„On povládne na moři auchová ho bezpečné jako tvůj spojenec. Přidej ktomu milost pro Murka, azískáš ijeho flotily. Ahenobarbus tvrdí, že je to nezávislý, ale stejně mocný pirát. Sextus Pompeius ti také zaručí obilí zdarma pro tvé legie.“

„To zní, jako když ode mne žádá výpalné.“

„Což znamená ano, nebo ne?“

„Spiráty já žádné dohody uzavírat nebudu,“ řekl Marcus Antonius lehkým tónem. „Můžeš ale svému ochránci sdělit, že pokud se on ajá potkáme někde na moři, očekávám od něho, že mě nechá proplout, kamkoli budu směřovat. Pokud tak učiní, uvidíme.“

„To zní spíš jako ano než jako ne.“

„Spíš jako nic než něco–prozatím. Já totiž Sexta Pompeia krozdrcení Octaviana nepotřebuji, Libone. Jestli si Sextus něco takového myslí, je na omylu.“

„Pokud by ses snad rozhodl přepravit své vojsko zMakedonie do Itálie přes Adriatik, Antonie, určitě bys nevítal početné flotily, které by ti bránily vcestě.“

„Adriatik je Ahenobarbova sféra, aten mi bránit nebude. Na tohle já neslyším.“

„Takže se Sextus Pompeius za tvého spojence prohlásit nemůže? Aty vjeho prospěch vsenátě nepromluvíš?“

„Naprosto ne, Libone. Maximum, co jsem ochotný učinit, je, že na něho neuspořádám žádnou štvanici. Pokud bych to udělal, byl by to on, kdo by byl rozmačkaný na kaši. Řekni mu, ať si to obilí, co mi chtěl dát zadarmo, klidně nechá, že ale od něho očekávám, že mi zrno pro mé legie odprodá za obvyklou velkoobchodní cenu pěti sesterciů za modius, aani vindru nad to.“

„Kladeš si tvrdé podmínky.“

„Protože jsem vpostavení, kdy si to můžu dovolit. Sextus Pompeius něco takového říct nemůže.“

Má tahle paličatost na svědomí to, že má teď Marcus Antonius najednou na krku svou matku, přemítal Libo? Já přece Sextovi říkal, že to není ten nejlepší nápad, jenže on nic takového nechtěl slyšet.

Do místnosti vešel Quintus Dellius, pod paží se vedl sdalším podobným patolízalem, Sentiem Saturninem.

„Podívej se, kdo knám právě sLibonem dorazil zAgrigenta!“ volal rozradostněný Dellius. „Máš ještě nějaké to chioské, Antonie?“

„Pche!“ uplivl si Antonius. „Kde je Plancus?“

„Tady, Antonie!“ ohlásil se Plancus ašel se obejmout sLibonem aSentiem Saturninem. „Není to nádherné?“

Přímo přenádherné, říkal si trpce Antonius. Jak čtyři porce sirupu najednou.

***

Přesun armády kmakedonskému pobřeží Adriatiku nepředstavoval nic víc než manévr sloužící kzastrašení Octaviana. Antonius veškeré myšlenky na střetnutí sParthy opustil arozhodl se nezahajovat ho, dokud se nezlepší jeho příjmy. Zprvu chtěl legie ponechat vEfesu, ale poté, co ho navštívil, od tohoto záměru upustil. Caninius byl příliš slabý, než aby zvládal takový počet vyšších legátů, pokud neměl bratránka Antonia někde po ruce. Kromě toho byla představa, jak Octaviana vyleká, pro Antonia až příliš lákavá, než aby jí dokázal odolat. Zatím už se však všeobecně jaksi předpokládalo, že očekávaná válka mezi dvěma triumviry vypukne co nejdřív, aAntonius shledával, že stojí před dilematem. Neměl by se vydat rozdrtit Octaviana hned teď? Tohle tažení by ho ve srovnání sostatními přišlo poměrně levně, aměl teď hojnost lodí, které by převezly jeho legie přes ten kousek moře na domácí půdu, kde pak mohl sebrat nějaké Octavianovy legie na doplnění svých vlastních auvolnit Polliona aVentidia–jen unich by měl kdispozici dalších čtrnáct legií! Adeset dalších, jakmile bude Octavianus poražen. Avšechno, co je teď ve státní pokladnici, by mohl přidat do své válečné truhlice.

Přesto si pořád ještě nebyl jistý… Když se Libonova rada stran Julie Antonie ukázala správná aon pak už matku neuviděl, trochu se Antoniovi ulevilo. Jeho athénské lůžko je tak pohodlné, armáda tábořící vApollónii je také docela spokojená–však mu čas napoví, co dělat dál. Nedocházelo mu vůbec, že odsouváním zásadního rozhodnutí svému okolí prozrazuje, jak mu chybí odhodlání kdalšímu boji.

ČÁST II.

Octavianus

na Západě

41-40 PŘ. N. L.

KAPITOLA ŠESTÁ

J

ako stará unavená dáma teď vyhlížela jeho milovaná metropole. Zvýšin Velií, kde Octavianus stál, měl Řím pod sebou, hleděl přímo na Forum Romanum, za ním pak na pahorek Kapitolu; když se otočil opačným směrem, dohlédl přes bažiny Palus Ceroliae apodél Sacra Via až kserviovským hradbám.

Octavianus miloval Řím svášnivostí, která jinak byla jeho navyklému chladnému odstupu zcela cizí. Avšak bohyně Roma, jak věřil, neměla na celém světě soupeřku sobě rovnou. Nesnášel, když musel poslouchat, že Athény předčí Řím svou září jako Slunce překonává Měsíc. Nebo někoho říkat, že Pergamon vybudovaný na úbočích hor je mnohem půvabnější, či prohlašovat, že ve srovnání sAlexandrií působí Řím spíše jako nějaké galské oppidum! Je to snad chyba Říma samotného, že se jeho chrámy rozpadají, že veřejné budovy tonou ve špíně, že jeho náměstí azahrady jsou tak zanedbané? Ne, vinni jsou muži, kteří mu jeho jménem vládli, neboť se víc starali osvou vlastní prestiž než oblaho města, jemuž vděčili za svou kariéru. Řím si zasluhuje lepší zacházení, apokud bude na něm, také se mu ho dostane. Byly samozřejmě výjimky: Caesarova nádherná Basilica Julia, mistrovský výtvor, jenž se stal jeho forem, Basilica Aemilia, Sullovo Tabularium. Avšak ina samotném Kapitolu teď už stavby tak význačné jako chrám Junony Monety naléhavě potřebují čerstvý nátěr. Od vajec adelfínů na Cirku Maximu až po svatyně akašny na křižovatkách skýtala božská Roma obraz upadající aošuntělé někdejší aristokratky.

Kdyby tak byla kdispozici jen desetina prostředků, které Římané vyplýtvali na vzájemné válčení mezi sebou, nevyrovnalo by se Římu krásou žádné jiné město, pomyslel si Octavianus. Kam se všechny ty peníze poděly? Otázka, kterou si kladl často ana niž znal jen přibližnou odpověď, pouhý poučený odhad: do měšců vojáků, kteří je podle své povahy buď utrácejí za zbytečnosti, anebo je křečkují; do měšců výrobců aobchodníků, kteří vydělávají na štvaní do válek; do měšců cizinců; ataké do měšců mužů, kteří ony války rozpoutávali. Jenomže–mátlo ho–pokud by itoto poslední byla pravda, proč jsem vlastně na válce nevydělal nic já sám?

Podívej se třeba na Marka Antonia, zamýšlel se. Nakradl si stovky milionů, vydal víc na úhradu svých hédonistických choutek než na žold svých legií. Akolik milionů rozdal svým takzvaným přátelům, jen aby působil jako velikán. Och, odcizoval jsem ijá–sebral jsem Caesarovu válečnou truhlici. Jenže pokud bych to neudělal, byl bych už dávno mrtvý. Ovšem já na rozdíl od Antonia jsem nikdy ani jediný sestercius nezneužil. To, co vyzvedávám zoné ukryté pokladnice, se snažím vydávat užitečně, třeba na platby mé armádě agentů. Bez agentů bych nemohl přežít. Tragédie je, že nic ztěchto peněz se neodvažuji vynaložit ve prospěch Říma samotného. Většina znich padne na úhradu ohromných bonusů legií. Do té bezedné jámy, která má snad jediný klad–přispívá krovnoměrnějšímu rozdělení majetku mezi jednotlivce, než jak tomu bývalo dříve, kdy se plutokrati dali spočítat na prstech obou rukou avojáci neměli ani takový příjem, aby mohli náležet alespoň kpáté majetkové třídě. Tak to už teď neplatí.

Obrysy Fora se mu začaly rozplývat, jak se mu oči zalily slzami. Caesare, och Caesare! Co všechno jsem se od tebe mohl naučit, kdybys byl dosud naživu? To Antonius jim umožnil, aby tě zabili–byl součástí spiknutí, vhloubi duše to cítím. Věřil, že on je Caesarovým dědicem, naléhavě potřeboval Caesarovo obrovské jmění apodlehl svodům Trebonia aDecima Bruta. Ten druhý Brutus aCassius pranic neznamenali, nebyli ničím víc než pouhými figurínami na lodní přídi. Jako už mnoho mužů před ním se Antonius chce stát prvním mužem Říma. Akdybych tu nebyl já, uspěl by. Jenže já tu jsem aon má strach, že si ten titul vydobudu, stejně jako jsem dokázal získat si Caesarovo jméno aCaesarovy peníze. Bojí se právem. Božský Caesar–Divus Julius–stojí na mé straně. Má-li Řím vzkvétat, musím vtomto boji zvítězit! Přísahal jsem ovšem, že válku Antoniovi nikdy nevypovím, aco jsem slíbil, to také dodržím.

Lehounký zefýr časného léta mu načechral kštici zlatých vlasů; bylo to první, čeho si na něm lidé kolem povšimli, pak rozpoznali, komu patří. Stíhali ho většinou podmračenými pohledy. Jakožto na toho ztriumvirů, jenž je přítomen vŘímě, snášelo se na něho nejvíc výtek za nastalé špatné časy–drahý chléb, jednotvárný sortiment potravin, vysoké činže, prázdné měšce. Každé zamračení však Octavianus opětoval caesarovským úsměvem, kouzlem tak mocným, že kosé pohledy vystřídal na oplátku rovněž úsměv.

Zatímco se Antonius ivŘímě rád procházel vplné zbroji, Octavianus chodil vždy vnachem lemované tóze; jevil se vní jako drobný, štíhlý, úhledný. Dny, kdy nosíval boty svysokou podrážkou, byly ty tam. Teď už ho celý Řím znal jako Caesarova dědice amnozí mu říkali tak, jak on nazýval sám sebe–Divi Filius, syn boží. Ipřes onu nepopulárnost to uplatňoval jako svou trvalou výhodu. Muži se mohli mračit areptat, ale maminky ababičky jen cukrovaly, když ho uviděly; Octavianus byl až příliš bystrý politik, než aby vliv babiček amaminek opomněl započítávat.

ZVelií prošel stařičkým omšelým sloupovím Porty Mugonie asestupoval dolů po méně okázalém svahu palatinského pahorku. Jeho dům kdysi patříval proslulému advokátu Quintu Hortensiovi Hortalovi, Ciceronovu častému rivalovi usoudů. Antonius nařkl jeho syna, že zavinil smrt jeho bratra Gaia, adal ho proskribovat. Což mladého Hortensia už nemuselo znepokojovat; zemřel vMakedonii ajeho mrtvolu pohodili upomníku Gaia Antonia. Stejně jako většina Římanů iOctavianus dobře věděl, že Gaius Antonius byl tak neschopný, že jeho odchod byl pro Řím přímo požehnáním.

Domus Hortensia byla obrovská přepychová budova, ikdyž nedosahovala rozměrů paláce Pompeia Velikého na Carinách. Zabral si ji pro sebe Antonius; když se to dozvěděl Caesar, přiměl synovce, aby za ni hleděl také zaplatit. Okamžikem Caesarovy smrti splátky ustaly. Octavianus nebažil po domu tak okázalém, aby se oněm hovořilo jako opaláci, chtěl prostě stavbu dostatečně velikou, aby mohla sloužit úřední činnosti ijako rezidence. Domus Hortensia mu byla přiklepnuta vproskripčních dražbách za dva miliony sesterciů, což byl pouhý zlomek její skutečné ceny. Při těchto aukcích, kdy bylo draženo tolik prvotřídních nemovitostí, kpodobným věcem docházelo dost často.

Domy nahloučené vtomto mondénním koutě Palatina jako by se přetlačovaly oco nejlepší výhled na Forum Romanum, ale Hortensius ovyhlídku nedbal. Šlo mu odostatek prostoru. Byl proslulý svou zálibou vrybách, dal si usvého domova vybudovat velká jezírka, vnichž choval zlaté astříbrné kapry. Ataké parčík, jaký byl obvyklejší spíše okolo vil za serviovskými hradbami–jako například upaláce, který Caesar vystavěl pro Kleopatru. Hortensiovy sady byly přímo legendární.

Zpadesát stop vysoké skalní terasy byl zdomus Hortensia dokonalý výhled na Circus Maximus, kde se za dnů vojenských přehlídek anebo při vozatajských závodech tísnívalo, žaslo ajásalo na stupních pro diváky až sto padesát tisíc Římanů. Octavianus nevěnoval Cirku ani jediný pohled, vešel domů zahradou acestičkou mezi zadními jezírky avstoupil do veliké přijímací stíně, kterou Hortensius nikdy nevyužil, natolik už byl sešlý, když ji dal dodatečně zbudovat.

Dispozice sídla Octavianovi velice vyhovovala, neboť kuchyně apříbytky služebnictva byly umístěny stranou vsamostatné přístavbě, kde měli sloužící isvé vlastní záchody aumývárny. Lázně alatríny pro pána domu, jeho rodinu ahosty se nacházely vhlavní budově anešetřilo se na nich mramorem. Jako většina těchto zařízení na Palatinu byly umístěny přímo nad podzemním kanálem, který splašky odváděl do obrovité stoky Cloaky Maximy. Pro Octaviana se toto vybavení stalo hlavním důvodem, proč dům koupil; patřil klidem co nejúzkostlivěji střežícím své soukromí, zejména pokud šlo ovyprazdňování měchýře astřev. Nikdo nesmí nic vidět, nikdo nesmí nic slyšet! To samé platilo iokoupeli, kterou si dopřával alespoň jednou denně. Vojenská tažení se tak pro něho stávala utrpením, které se dařilo umenšit jedině Agrippovi, jenž mu dokázal zjišťovat potřebné podmínky, jak to jen bylo možné. Ani Octavianovi samotnému nebylo jasné, proč na této věci tak velice lpí, byl přece velice dobře stavěný; snad to bylo proto, že muži bez náležitě upraveného šatu mu připadali zranitelnější.

Vstříc mu vyběhl komorník súzkostným výrazem vtváři. Octavianus nesnášel na tóze nebo na tunice sebemenší skvrnku, což tomuto muži, neustále připravenému skřídou aoctem vruce, přidělávalo nemálo vrásek.

„Ano, tógu si můžeš vzít,“ řekl nepřítomně Octavianus, shodil ji apokračoval do vnitřní peristylové zahrady, která se pyšnila nejnádhernější fontánou vcelém Římě, ozdobenou vzpínajícím se spřežením koní srybími ocasy, sAmfytriónem řídícím vozík vyrobený zjediné veliké lastury. Polychromování soch bylo dokonalé, tak životné, že vozatajovy vlasy se leskly apřecházely do zelena jako vodní řasy ajeho pokožku jako by tvořily stříbrné šupinky. Sousoší bylo umístěno uprostřed kruhové kašny ze světle zeleného mramoru, dovezeného znových lomů vCarraře, na nějž vynaložil Hortensius celých deset talentů.

Dvoukřídlými bronzovými dveřmi se scénou boje Lapithů sKentaury, provedenou vbasreliéfu, vstoupil Octavianus do síně, zníž se na jedné straně vcházelo do jeho pracovny ana druhé do jídelny. Prošel jí do rozlehlého atria, kde se pod compluviem ve střeše blyštěla odleskem slunce vzenitu hladina impluvia jako zrcadlo. Posléze vkročil dalšími bronzovými dveřmi na velký nezakrytý balkon. Hortensius našel zalíbení vpředstavě, že by ho itam mělo před palčivými slunečními paprsky chránit listoví, takže nad částí terasy dal vztyčit loubí azasadit kněmu révu, která se po jeho sloupcích pnula vzhůru aběhem let zákoutí zastřela mihotavým stínem. Vtuto roční dobu zní už visely hrozny světlounce zelených bobulí.

Kolem nízkého stolu seděli vhlubokých křeslech čtyři muži, kruh doplňovalo páté prázdné křeslo. Na stole stály dva džbány apár pohárů zprosté arvernské kameniny–u Octaviana se nenalévalo do zlatých pohárů ani do alexandrijských sklínek. Džbán na vodu byl ohodně větší než džbánek na víno, sjiskřivým bílým albafucenským. Ani ten nejvybíravější znalec by nad ním neohrnul nos, neboť Octavianus rád servíroval to nejlepší znejlepšího. Naopak neměl rád výstřednosti adovážený přepych. To, co dává Itálie, říkával soblibou všem, kdo byli ochotni mu naslouchat, je vynikající, tak nač se snobsky předvádět svínem zChiu, koberci zMilétu, vlnou barvenou až kdesi vHieropoli, tapisériemi zCorduby?

Octavianus chodil tiše jako kočka, ničím neupozornil na svůj příchod ana okamžik stanul ve dveřích aprohlížel si svou „kmetskou radu“, jak jim vžertu říkal Maecenas, snarážkou na to, že Quintus Salvidienus byl ve svých jedenatřiceti letech nejstarším znich. Před těmito čtyřmi muži–pouze před nimi–říkal Octavianus nahlas to, co nosil vhlavě; ne však úplně všechno. Toto privilegium bylo vyhrazeno Agrippovi, věkem mu nejbližšímu, spřízněné duši.

Dvaadvacetiletý Marcus Vipsanius Agrippa byl ztělesněním toho, jak má vyhlížet římský aristokrat. Vysoký stejně, jako býval Caesar, svalnatý, ale štíhlý, sosobitou, avšak pohlednou tváří, sobočím naježeným pod srázným čelem apevnou bradou trčící pod strohými ústy. Zjistit, že jeho hluboko zasazené oči mají oříškovou barvu, nebylo pod houštinou obočí, které je krylo, nijak snadné. Jenom původ měl Agrippa tak nízký, že si nad ním Tiberius Claudius Nero neodpustil uštěpačnou poznámku–kdo jaktěživ slyšel onějakém rodu Vipsaniů? Bude to nejspíš nějaký Samnita, ne-li Apulijec, či dokonce Kalábrijec. Vkaždém případě sběř zkdovíjakých končin Itálie.

Jen Octavianus dokázal plně zhodnotit hloubku išíři jeho intelektu, jenž obsáhl nemalou škálu schopností, počínaje velením armádám přes stavbu mostů aakvaduktů až po navrhování pomůcek azařízení, jak si usnadnit těžké práce. Vtomto roce byl městským prétorem vŘímě, takže odpovídal za všechny civilní pře aza přidělování kriminálních kauz jednotlivým soudům. Nemalý úkol, ale ne tak velký, aby dokázal Agrippu plně uspokojit. Přibral si tedy kněmu ještě některé povinnosti édilů. Tito výtečníci se měli starat ořímské veřejné budovy aslužby; Agrippa je bez obalu označil za bandu flákačů asám se ujal správy vodovodů astok, ke značné nelibosti společností, které kpéči oně mělo město najato. Se vší vážností uvažoval oopatřeních, která podnikne, aby se splašky nehrnuly zpět do města, kdykoli voda vTiberu za povodně stoupne, měl však obavy, že se to nedá stihnout vprůběhu jediného roku, neboť záměr vyžadoval důkladné zmapování mnoha mil struh akloak. Podařilo se mu nicméně zařídit některé opravy na Aqua Marcia, nejlepším ze současných římských akvaduktů, azahájit výstavbu nového, Aqua Iulia. Zásobování Říma vodou patřilo knejlepším na světě, avšak populace města se rozrůstala ačasu se nedostávalo.

Octavianovi byl oddán na život ana smrt, nebyla to však slepá poslušnost, nýbrž vztah mnohem hlubší; znal Octavianovy slabosti stejně dobře jako jeho silné stránky atrýznil se pro ně mnohem víc než Octavianus sám. Ojakýchkoli jeho ambicích na soupeření bylo zbytečné uvažovat. Na rozdíl od většiny nových mužů Agrippa až vsamé hloubi duše vnímal, že je to rodem předurčený Octavianus, komu vŘímě náleží nástupnictví. Měl jednoznačnou úlohu–být fidus Achates, stát věrně po boku Octavianovi, jenž ho na oplátku pozvedl do výšin zdaleka přesahujících meze dané Agrippovým společenským postavením: co lepšího si mohl Agrippa přát než stát se Druhým mužem Říma?

Gaius Cilnius Maecenas, jemuž bylo rovných třicet let, byl Etrusk prastarého původu; jeho rod vládl vArretiu, čilém říčním přístavu vohbí řeky Arnus, tam, kde se na cestě zŘíma do Italské Galie spojovaly tři hlavní silnice–Annia, Cassia aClodia. Zpříčin, které znal jen on sám, se vzdal svého rodového jména anazýval se prostě Gaius Maecenas. Jeho záliba vpříjemnějších stránkách života se odrážela vjeho lehce baculaté postavě, třebaže ion dokázal, kdykoli začínalo přihořívat, podstoupit vOctavianově zájmu ty nejstrastiplnější cesty. Jeho tvář měla trochu žabí podobu, světle modré oči byly vypoulené–exophtalmia tomu říkali Řekové.

Proslul svou sečtělostí, byl vynikající vypravěč ašíří ahloubkou záběru své mysli se podobal Agrippovi, avšak vtrochu jiné podobě: miloval literaturu, výtvarné umění, filozofii arétoriku–nevěnoval se však sbírání starobylé keramiky, nýbrž novým básníkům. Jak oněm vžertu jednou řekl Agrippa, nedokázal by velet ani vpolštářové bitvě vnevěstinci, ale uměl by najít cestu, jak ji zarazit. Nad Maecenata nebylo výmluvnějšího apřesvědčivějšího vyjednavače, nenašel by se ani člověk slepšími vlohami pro splétání přediva intrik ve stínu kurulského křesla. Podobně jako Agrippa prohlásil se ion za zastánce Octavianova nástupnického práva, třebaže jeho motivy nebyly tak čisté jako Agrippovy. Maecenas byl šedá eminence, diplomat, obchodník sosudy mužů. Uměl rozpoznat isebemenší užitečnou mezírku aproniknout do ní sladkými slůvky, která dokázala způsobit ránu horší než leckterá dýka. Nebezpečný člověk, tenhle Maecenas.

Jedenatřicetiletý Quintus Salvidienus pocházel zPicena, onoho hnízda demagogů apolitických dobrodruhů, které zrodilo itakové osobnosti, jako byli Pompeius Veliký či Titus Labienus. Vavříny si přesto nevydobyl na Foru Romanu; získal je na bojišti, kde proslul svou statečností. Pohlednou postavu itvář zdobila rezavá kštice, která se zasloužila ojeho cognomen Rufus akterou ještě zvýrazňoval ostrý pohled modrých, trochu dalekozrakých očí. Hýčkal vnitru vysoké ambice azaklesl svou kariéru vědomě kohonu Octavianovy komety jako záruku nejrychlejšího vzestupu vzhůru. Čas od času se vněm probouzela stará picenská nectnost azvažoval, zda nezměnit strany, pokud by se to ukázalo prozíravější. Salvidienus naprosto neměl vúmyslu skončit na straně poražených, takže si někdy kladl otázku, má-li Octavianus na to, aby vnadcházející srážce zvítězil. Vděčnosti vněm bylo pramálo, lokalita žádná, dovedl to však skrývat natolik obratně, že sám Octavianus ani ve snu netušil, kterak to sním ve skutečnosti je. Salvidienus si dával dobrý pozor, byly však chvíle, kdy si nebyl jistý, zda ho nepodezřívá Agrippa, takže vjeho přítomnosti byl velice opatrný na to, co říká aco činí. Pokud jde oMaecenata–kdopak ví, co všechno tenhle kluzký aristokrat už vlastně vytušil?

Titovi Statiliovi Taurovi bylo sedmadvacet, stál voné čtveřici až na posledním místě aoOctavianových záměrech aplánech toho proto věděl nejméně. Byl to další voják vtéto skupině aprozrazoval to už vzhledem–vysoký, statný, strochu pohmožděným obličejem, levé ucho nateklé, jizvu přes levé obočí atvář, přeražený nos. Přesto působil jako pohledný muž, svlasy barvy zralé pšenice, šedýma očima, na rtech slehkým úsměvem, který nic nevypovídal otom, jak řízný dokáže být, když velí legiím. Měl přímo hrůzu zhomosexuality anestrpěl pod svým velením nikoho stakovýmito sklony, ať byl sebeurozenějšího původu. Jako voják se sice nevyrovnal Agrippovi ani Salvidienovi, ale rozdíl to nebyl velký; postrádal jejich geniální schopnost improvizace. Ojeho loajalitě však nebylo pochyb, hlavně proto, že byl Octavianem oslněný; nepopiratelný talent apohotovost, vlastní Agrippovi, Salvidienovi iMaecenatovi, nebyly ničím ve srovnání smimořádným nadáním Caesarova dědice.

„Zdravím vás,“ řekl Octavianus azamířil kprázdné židli.

Agrippa se usmál. „Kdepak jsi byl? Házel jsi očkem po paní Romě? Na Foru nebo nahoře na Aventinu?“

„Na Foru.“ Octavianus si nalil vodu ažíznivě pil, poté si povzdychl. „Přemýšlel jsem, co udělám, až budu mít dost peněz na to, abych paní Romě vrátil její lesk.“

„Víc než plánovat se zatím nedá,“ ušklíbl se Maecenas.

„To je pravda. Ale přesto nejde ozmařený čas, Gaie. Co stihnu naplánovat teď, tím se nebudu muset zdržovat vbudoucnu. Dozvěděli jsme se už, co má za lubem ten náš drahoušek konzul Pollio? Aco Ventidius?“

„Oba jsou zalezlí ve východní Italské Galii,“ řekl Maecenas. „Podle pověstí se mají co nejdřív vydat dolů podél adriatického pobřeží, aby pomohli Antoniovi svyloděním jeho legií, které jsou teď shromážděny kolem Apollónie. SPollionovými sedmi legiemi, Ventidiovými sedmi aAntoniovými desíti, které ssebou přiveze, nás čeká pěkný výprask.“

„Ale já přece do žádné války sAntoniem nepotáhnu!“ vyjel na něho Octavianus.

„Nebudeš muset,“ zasmál se Agrippa. „Jejich chlapi do boje snašimi nepůjdou, na to vsadím krk.“

„Souhlasím,“ prohlásil Salvidienus. „Vojáci mají až po krk válek, vkterých se ani za mák nevyznají. Jaký je pro ně rozdíl mezi Caesarovým synovcem aCaesarovým bratrancem? Kdysi patřili samotnému Caesarovi, to je vše, nač se dokážou upamatovat. Adíky Caesarově zvyku přesouvat své muže mezi legiemi sem atam, tu kvyspravení jedné, tu kzeštíhlení jiné, se ztotožňují spíš sCaesarem než surčitou jednotkou.“

„Ale vzbouřili se proti němu,“ řekl tvrdě Maecenas.

Jen oDeváté se dá říct, že se vzbouřila přímo proti Caesarovi, díky tuctu zkorumpovaných centurionů uplacených agenty Pompeia Magna. Za ty ostatní může Antonius. To on je navedl, nikdo jiný! Naléval jejich centuriony, podplácel jejich mluvčí. Přiměl je ktomu!“ ulevil si pohrdavě Agrippa. „Antonius není žádný politický génius, je to obyčejný rozvratník. Chybí mu cit pro strategii. Zjakého jiného důvodu by mohl vůbec jen pomyslet na vylodění svých vojáků vItálii? Nedává to přece žádný smysl! Vyhlásil jsi mu snad válku? Vyhlásil mu ji Lepidus? Dělá to proto, že ztebe má strach.“

„Antonius není onic větší rozvratník než Sextus Pompeius Magnus Pius, abych ztoho jeho jména nic nevynechal,“ řekl Maecenas azasmál se. „Jak jsem slyšel, vyslal Sextus svého tchána Libona do Athén naléhat na Antonia, aby se sním spojil aspolečně tě zničili.“

„Jak ses to dozvěděl?“ uhodil na něho Octavianus arázem se vkřesílku vzpřímil.

„Mám prostě jako Odysseus své zvědy všude.“

„Stejně tak ijá, ale tohle je pro mě novina. Jak mu na to Antonius odpověděl?“

„Takovým nemastným neslaným ne. Žádné oficiální spojenectví, ale nebude Sextovi bránit vjeho akcích, pokud budou namířeny proti tobě.“

„Jaká velkomyslnost!“ Mimořádně krásná tvář se svraštila, vočích se objevilo napětí. „Udělal jsem tedy moc dobře, že jsem na svou odpovědnost dal Lepidovi šest legií aposlal ho správcovat do provincie Africa. Už to Antonius ví? Mí agenti hlásí, že nikoli.“

„Totéž tvrdí imoji,“ řekl Maecenas. „Radost ztoho Antonius mít nebude, to je jisté. Od chvíle, kdy zabili Fanga, se Antonius domnívá, že Afriku má vzáhybu své tógy. Chci tím říct–s Lepidem se nepočítalo. Ale teď, když je nově jmenovaný správce mrtvý, je Lepidus najednou znovu na scéně. Se čtyřmi africkými legiemi asoněmi deseti, které si tam ssebou odvedl, se zněho najednou stal silný hráč.“

„Toho jsem si vědom!“ odsekl podrážděně Octavianus. „Nicméně Lepidus Antonia nesnáší, je mu proti mysli mnohem víc než já. Na podzim začne do Itálie posílat obilí.“

„Po ztrátě Sardinie to budeme dost potřebovat,“ řekl Taurus.

Octavianus se obrátil na Agrippu. „Vzhledem ktomu, že nemáme lodě, musíme si jich pár postavit. Agrippo, chci, abys načas odložil odznaky svého úřadu avydal se na cestu kolem celého poloostrova, od Tergeste až do Ligurie. Objednáš dobré apevné válečné galéry. Porazit Sexta znamená mít vlastní flotilu.“

„Čím za ně zaplatíme, Caesare?“ otázal se Agrippa.

„Posledními prkny.“

Zašifrovaná odpověď, která ostatním třem neříkala pranic, byla však křišťálově jasná pro Agrippu, jenž přikývl. „Prkna“ bylo kódové označení, jehož Octavianus aAgrippa užívali, kdykoli hovořili oCaesarově válečné pokladně.

„Libo se kSextovi vrátil sprázdnou aSextus to přijal–eh–roztrpčeně. Ne sice surážkou, nad níž by se musel Antonius příliš pozastavovat, nicméně rozladění to bylo,“ říkal Maecenas. „Libonovi se Antonius vAthénách nezamlouval onic víc, než se mu kdy zamlouval jinde, takže se zněho teď stal onen nepřítel, který nakapává Sextovi do ouška jedy oAntoniovi.“

„Co na něm Libonovi nejvíc vadilo?“ vyptával se zaujatě Octavianus.

„Poté co ze hry vypadla Fulvia, podle mého doufal, že vněm získá třetího manžela pro svou sestru. Co by bylo chytřejšího než stmelit spojenectví sňatkem? Chudák Libo! Moji zvědové říkají, že měl ten háček pěkně navnaděný. Jenomže se ktomuto tématu vůbec nedostali aLibo odplouval zpátky do Agrigenta nemálo zklamaný.“

„Hmm.“ Zlaté obočí se zvlnilo, pozoruhodné Octavianovy oči zastínily husté světlé řasy. Náhle se pleskl oběma rukama do kolen asodhodlaným výrazem vzhlédl. „Maecenate, balit! Vydáš se do Agrigenta za Sextem aLibonem.“

„Sjakým úkolem?“ otázal se Maecenas, jemuž se toto poslání ani dost málo nezamlouvalo.

„Dojednáš se Sextem příměří, které dovolí Itálii dovézt na podzim obilí, ato za rozumnou cenu. Učiníš všechno, co bude kdosažení tohoto cíle třeba, jasné?“

„Ikdyby to zahrnovalo sňatek?“

„Včetně toho.“

„Bylo jí už třicet, Caesare. Amá dceru, Cornelii, skoro už na vdávání.“

„Je mi jedno, jak je Libonova sestra stará! Všechny ženské jsou stavěny stejně, tak co záleží na věku? Přinejmenším se za ní nepotáhne pověst běhny jako za Fulvii.“

Nikdo se ani nezmínil oskutečnosti, že Fulviinu dceru poslal Octavianus zpátky jako virgo intacta. Oženil se sní, aby si usmířil Antonia, ale ani jednou se sní nevyspal. To ovšem sLibonovou sestrou možné nebude. Stou bude Octavianus muset spát, apokud možno plodně. Ve všech tělesných věcech byl Octavianus stejně prudérní jako Cato, kéž tedy Scribonia není ošklivá ani chlípná. Všichni koukali dolů na mozaikovou dlažbu atvářili se, jako by byli hluší, němí aslepí.

„Co když se Antonius pokusí přistát vBrundisiu?“ otázal se Salvidienus, aby trochu změnil téma.

„Brundisium je dokonale opevněné, tam neproklouzne ani myš. Přes přístavní řetěz nedostane jednu jedinou loď svojskem,“ řekl Agrippa. „Sám jsem ta opevnění kontroloval, jak víš, Salvidiene.“

„Jsou ještě další místa, kde by mohl přistát.“

„Bezpochyby to zkusí, jenže se všemi těmi jednotkami?“ Octavianus se zdál být naprosto klidný. „Nicméně, Maecenate, chci, aby ses zAgrigenta kvapem zase vrátil.“

„Větry tomu nepřejí,“ řekl Maecenas bezútěšným hlasem. Komu by se líbilo strávit isebemenší kousek léta vžumpě, jakou je Agrigentum, sídelní město Sexta Pompeia na Sicílii?

„Oto rychleji tě popoženou na zpáteční cestě. Pokud jde oplavbu tam–vesluj! Najmi si gigu do Puteoli atam vyhledej tu nejrychlejší loď anejlepší veslaře, kteří jsou kmání. Zaplať jim dvojnásobek jejich sazby. Okamžitě, Maecenate, ihned!“

Atak se skupina rozešla; setrval jen Agrippa.

„Kolik máme, podle tvých nejnovějších propočtů, legií, snimiž se můžeme proti Antoniovi postavit?“

„Deset, Caesare. Ale je to totéž, jako kdybychom měli tři nebo čtyři. Žádná ze stran bojovat nebude. Říkám to pořád, ale kromě tvých aSalvidienových uší jsou ktomu všichni hluší.“

„Já to vnímám, protože vtom vězí naše záchrana. Odmítám uvěřit, že jsem poražený,“ řekl Octavianus. Povzdychl si, truchlivě se pousmál. „Och, Agrippo, já jen doufám, že ta Libonova ženská je aspoň trochu snesitelná! Neměl jsem zatím smanželkami přílišné štěstí.“

„Vždy to byla volba kohosi jiného, nic víc než politická nutnost. Jednoho dne, Caesare, si vybereš ženu sám, anebude to žádná Servilia Vatia ani Clodia. Anebo, jak se obávám, ani Scribonia, pokud ta dohoda se Sextem vyjde.“ Agrippa si odkašlal, byl celý nesvůj. „Poslyš, otomhle věděl už Maecenas, ale nechal na mně, abych ti sdělil jednu zprávu zAthén.“

„Zprávu? Jakou zprávu?“

„Fulvia si otevřela žíly.“

Po dlouhou chvíli Octavianus mlčel, jen se zahleděl na Circus Maximus tak upřeně, až se Agrippovi zdálo, že se odebral kamsi mimo tento svět. Hotová hora protikladů je tenhle Caesar. Ani vmysli oněm Agrippa neuvažoval jako oOctavianovi; byl prvním, kdo ho oslovil jeho přijatým jménem, ikdyž dnes tak už se samozřejmostí činili všichni jeho přívrženci. Nikdo nedokázal být chladnější, tvrdší, bezohlednější; apřece teď, když se na něho díval, bylo nad slunce jasnější, že truchlí pro Fulvii, pro ženu, kterou tolik nesnášel.

„Byla součástí římských dějin,“ řekl Octavianus posléze, „zasloužila si lepší konec. Už dorazil její popel sem domů? Má už řádnou hrobku?“

„Pokud vím, nebylo splněno jedno ani druhé.“

Octavianus vstal. „Promluvím si sAttikem. My sami se postaráme onáležitý pohřeb, jaký přísluší jejímu postavení. Nejsou ty děti, co měla sAntoniem, ještě malé?“

„Antyllovi je pět, Iullovi dva roky.“

„Pak požádám svou sestru, aby na ně dohlédla. Pro Octavii jsou její tri vlastní děti málo, pořád si přibírá na starost ještě nějaké další.“

Včetně té tvé nevlastní sestřičky Marcie, říkal si Agrippa vduchu zasmušile. Nikdy nezapomenu na onen den na výšinách nad Petrou, když jsme táhli proti Brutovi aCassiovi–jak tam Gaius seděl aslzy mu kanuly po tvářích, když oplakával smrt své matky Atie. Ale ona přece nezemřela! Jenom se stala manželkou Octavianova nevlastního bratra Lucia Marcia Philippa. Tohle je další doklad jeho protikladných stránek–Fulvie dokáže želet, zatímco ovlastní matce si namlouvá, že neexistuje. Och, já dobře vím proč. Nosila vdovský závoj teprve měsíc, když navázala poměr snevlastním synem. Všechno by se dalo ututlat, kdyby Atia nepřišla do jiného stavu. Onoho dne vPetře obdržel Octavianus dopis od své sestry, vněmž ho prosila, aby pochopil matčinu strastiplnou situaci. Ale on odmítl. Pro něho byla Atia tím okamžikem děvka, nemorální ženská nehodná být matkou božského syna. Přinutil proto Atii aPhilippa, aby se uchýlili do Philippovy vily vMisenu, azakázal jim vstoupit do Říma. Zápověď, která nebyla nikdy odvolána, třebaže Atia je chorá ajejí holčičku jí natrvalo odvedli kOctaviiným dětem. Jednou to všechno bude Octaviana strašit, ikdyž to dnes nechce chápat, stejně jako nechce vůbec spatřit svou nevlastní sestřičku. Krásné dítě, plavé jako všichni Juliové, třebaže otce má tak snědého.

Ze Zaalpské Galie pak dorazil nečekaně dopis, jenž vOctavianově mysli rázem odsunul stranou veškeré myšlenky na Antonia či jeho zesnulou manželku azměnil také datum chystaného sňatku, který mu vAgrigentu chvatně dojednával Maecenas.

„Vážený Caesare,“ stálo vněm, „píši Ti, abych Ti sdělil, že můj milovaný otec Quintus Fufius Calenus právě zemřel vNarbonu. Vím, bylo mu už devětapadesát let, těšil se však dobrému zdraví. Zničehonic se náhle skácel abyl mrtev. Vše se odbylo vokamžení. Jako jeho první legát mám nyní na povel jedenáct legií rozmístěných po celé Zaalpské Galii: čtyři vAgedinku, čtyři vNarbonu atři vGlanu. Mezi Galy panuje vtuto chvíli klid, otec vloňském roce potlačil povstání mezi Aquitany, obávám se ale pomyslet na to, co se může stát, jakmile se mezi Galy rozkřikne, že jsem se chopil velení aže ktomu nemám dostatek zkušeností. Považuji za náležité informovat spíše tebe než Antonia, třebaže Galové spadají pod něho. On je velice daleko. Pošli mi sem, prosím, nového správce, někoho spotřebnou vojenskou průpravou. Pokud možno brzy, neboť bych rád osobně dopravil otcův popel do Říma.“

Octavianus dočetl. Znovu pročítal ono poněkud prostinké sdělení asrdce mu vhrudi poskočilo. Pro jednou zase radostí. Konečně zásah osudu vjeho prospěch! Kdo by si pomyslel, že Calenus tak nečekaně zemře?

Poslal pro Agrippu, jenž měl plno práce suspořádáním věcí kolem úřadu městského prétora, který zastával, aby mohl podniknout delší cestu–městský prétor se jinak nesměl vzdálit zŘíma na dobu delší deseti dnů.

„Nech všechny ty prkotiny být!“ volal na něho, sotva přišel. „Přečti si tohle, ať se můžeš jednou taky zaradovat.“

„Jedenáct veteránských legií!“ vydechl Agrippa, který okamžitě pochopil dosah zprávy. „Musíš se do Narbonu dostat dřív, než tě předhoní Pollio aVentidius. Mají to ohezkých pár mil blíž, takže nezbývá než doufat, že se knim tahle novina nedostane příliš brzy. Mladý Calenus nevydá ani za tkanici od bot svého otce, pokud se dá ztohohle soudit.“ Agrippa zamával listem papíru. „Jen si to představ, Caesare! Celá Zaalpská Galie ti spadne do klína bez jediného výhružného zatřesení kopím.“

„Vezmeme si ssebou Salvidiena,“ navrhl Octavianus.

„Je to moudré?“

Vjeho šedých očích se objevilo znepokojení. „Co tě kté otázce vede?“

„Nic, nač bych mohl ukázat prstem, až na to, že velení vZaalpské Galii je velikánské sousto. Salvidienovi by to snadno mohlo stoupnout do hlavy. Předpokládám alespoň, že mu ho hodláš svěřit?“

„Převzal bys ho raději ty sám? Máš ho mít, jestli chceš.“

„Ne, Caesare, nechci ho. Je to příliš daleko od Itálie aod tebe.“ Povzdychl si, bezradně pokrčil rameny. „Nikdo jiný mě nenapadá. Taurus je příliš mladý, uostatních se nedá předpokládat, že by si dokázali dost důrazně poradit sBellovaky anebo se Sueby.“

„Salvidienus to zvládne,“ řekl sdůvěrou Octavianus apopleskal přítele po paži. „Do Zaalpské Galie vyrazíme zítra na úsvitu apojedeme tak, jak jezdíval můj otec abůh–se čtyřspřežími mul atryskem. To jest po Via Aemilia aVia Domitia. Abychom měli jistotu, že nevzniknou nějaké potíže sobstaráváním čerstvé přípřeže, pojede snámi eskadrona germánské jízdy.“

„Měl bys ssebou mít icelodenní acelonoční osobní stráž, Caesare.“

„Na to teď není čas, protože mám naspěch. Ostatně na ni nemám ani peníze.“

Agrippa odešel aOctavianus se vydal přes Palatin do Clivu Victoriae kdomu Gaia Claudia Marcella, svého švagra. Vonom roce, kdy Julius Caesar překročil Rubicon, byl Marcellus málo schopným anerozhodným konzulem; jeho bratr ajeho bratranec byli dva muži, jejichž nenávist kCaesarovi přesáhla všechny rozumné meze. Když Caesar vedl válku proti Pompeiovi Velikému, zůstal Marcellus zalezlý vItálii apo Caesarově vítězství získal za odměnu ruku Octavie. Pro Marcella představoval tento sňatek směsici lásky iprospěchu; manželský svazek sCaesarovým rodem zaručoval ochranu jak jemu osobně, tak iobrovskému jmění Marcellů, které teď náleželo výlučně jemu. Asvou choť, drahokam nedozírné ceny, upřímně miloval. Octavia mu porodila dcerku Marcellu Maior, pak chlapce, které mu všichni říkali Marcellus, adalší děvčátko Marcellu Minor známou jako Cellina.

Dům byl až nepřirozeně ztichlý. Marcellus byl těžce nemocný, tak těžce, že jeho zpravidla laskavá avlídná manželka vyhlásila služebnictvu přísná omezení pro veškerý hluk aklábosení.

„Jak je mu?“ otázal se Octavianus sestry apolíbil ji na tvář.

„Je to už jen otázka dnů, jak lékaři říkají. Ten nádor je mimořádně zhoubný, hltavě mu užírá všechno uvnitř.“

Velké akvamarínové oči zalévaly až po okraj slzy, ale skanuly apromáčely její polštář, teprve když se uchýlila do samoty. Upřímně milovala muže, kterého jí vybral její otčím splným souhlasem jejího bratra; Claudiové Marcellové nebyli patricijové, avšak patřili kvelice starobylému aušlechtilému plebejskému rodu, což zMarcella činilo vhodného ženicha ipro Juliovnu. Byl to Caesar, kdo ho neměl rád, Caesar, kdo byl proti jejich sňatku.

Je čím dál tím krásnější, pomyslel si její bratr apřál si, aby sní dokázal sdílet její žal. Třebaže se sňatkem vyslovil svolení, nikdy nepocítil kmuži, jenž získal jeho milovanou Octavii, opravdovou náklonnost. Měl kromě toho jisté plány aMarcellova smrt bezpochyby přispěje kjejich uskutečnění. Octavia se stou ztrátou jistě vyrovná. Byla očtyři roky starší než Octavianus anezapřela juliovský původ: zlatovlasá, modrooká, svýraznými lícními kostmi apůvabnými ústy; mírnost, která zní vyzařovala, kní lidi přímo přitahovala. Byla kromě toho vplné míře obdařena proslulým darem juliovských žen: dokázaly činit své manžely šťastnými.

Cellina byla ještě novorozeně aOctavia ji kojila sama, byla to radost, kterou by za žádnou cenu nepřepustila nějaké kojné. Ovšem znamenalo to, že téměř nevycházela zdomu ačasto se musela rovněž vzdalovat zdosahu návštěvníků. Podobně jako její bratr byla také Octavia cudná až kprudérnosti aneobnažila by ňadro knasycení děťátka před žádným mužem svýjimkou manžela. Další důvod, pro který ji Octavianus miloval. Pro něho byla přímo ztělesněním bohyně Romy, takže měl vúmyslu, jakmile se jednou stane nepopiratelným vládcem Říma, dát jí postavit na veřejných místech sochy–pocta, jaká ženám zatím nepříslušela.

„Mohu sMarcellem mluvit?“ otázal se Octavianus.

„Odmítá jakékoli návštěvy, itvou.“ Tvář se jí svraštila. „Je to věc jeho hrdosti, Caesare, hrdosti úzkostlivého muže. Jeho pokoj páchne, bez ohledu na to, jak moc ho sloužící drhnou anebo kolik vonných tyčinek tam spálím. Lékaři říkají, že je to pach smrtí, který je neodstranitelný.“

Vzal ji do náruče, políbil ji do vlasů. „Sestřičko drahá, je něco, co bych pro něj mohl udělat?“

„Nic, Caesare. Mě utěšíš, ale jeho nepotěší nic.“

Nedá se nic dělat; musí stou krutou zprávou ven. „Potřebuji odjet, daleko, přinejmenším na měsíc,“ řekl.

Zajíkla se. „Och! Opravdu musíš? On už nejspíš nevydrží ani čtrnáct dní.“

„Ano, musím.“

„Akdo zařídí pohřeb? Kdo zajistí pohřebníka? Kdo najde toho správného muže kproslovení chvalořeči? Naše rodina se otolik zmenšila! Války, vraždy… Snad Maecenas?“

„Ten je vAgrigentu.“

„Tak kdo tu tedy zbývá? Domitius Calvinus? Servilius Vatia?“

Pozvedl jí bradu, aby se jí mohl podívat zpříma do očí, rty přísně sevřené, vočích skrytou bolest. „Myslím, že to bude muset být Lucius Marcius Philippus,“ řekl rozvážně. „Moje volba by to nebyla, ale společensky je to ten jediný, kvůli komu se nepovedou vŘímě řeči. Ajelikož stejně nikdo nevěří, že je naše matka mrtvá, co na tom sejde? Napíšu mu asdělím mu, že se může vrátit do Říma ausadit se vdomě svého otce.“

„Bude vpokušení hodit ti ten dopis pod nohy.“

„Kdepak! On ne! On se podrobí. Svedl matku triumvira Caesara Divi Filia! To jen ona mu zachránila krk. Och, jak rád bych mu přišil obvinění zvelezrady avrazil mu ho rovnou do toho jeho epikurejského chřtánu! Imoje trpělivost má své meze, aon to ví. On poslechne,“ opakoval Octavianus.

„Nechtěl by ses podívat na malou Marcii?“ otázala se chvějícím se hlasem Octavia. „Je tak slaďounká, Caesare, vážně!“

„Ne, to bych nechtěl!“ odsekl Octavianus.

„Ale je to přece naše sestra! Krví jsme spojeni, Caesare, dokonce ize strany Marciů. Babička Diva Julia byla přece Marcia.“

„Je mi to jedno, ikdyby to byla sama Juno!“ řekl Octavianus rozezleně avyrazil ze dveří.

Och ne, ne! Je pryč, ještě než mu stačila říct, že kjejím dětem přibyli oni dva chlapci, které měla Fulvia sAntoniem. Když se na ně byla poprvé podívat, byla otřesená, jak jsou obě dětí zcela bez dozoru ajak desetiletý Curio už zcela zvlčil. Nu, oprávnění vzít Curiona pod ochranu azkrotit ho neměla, ale aspoň Antylla aIulla si mohla odvést–to přece byl čirý akt laskavosti. Nebohá, nebohá Fulvia! Duch smělého demagoga zFora uvězněný vženské skořápce. Octaviina přítelkyně Pilia tvrdila, že Antonius Fulvii vAthénách zbil, že ji dokonce zkopal, ale tomu Octavia prostě nedokázala uvěřit. Znala přece Antonia dobře, adost se jí líbil. Něco ztoho obdivu vyplývalo ze skutečnosti, že byl tolik jiný než ostatní muži vjejím životě; bylo by to až únavné nevídat se snikým jiným než jen se samými bystrými, zchoulostivělými apřejemnými hochy. Život sAntoniem byl určitě dobrodružství, ale že by ztloukl svou ženu? Ne, to by on nikdy neudělal! Nikdy.

Vrátila se do dětského pokoje, poplakat si tam tiše, ve skrytu–tak aby Marcella, Marcellus aAntyllus, už dost staří na to, aby to vnímali, nepostřehli její slzy. Ale stejně, napadlo ji apovzbudilo, by bylo nádherné, kdyby se její mama mohla opět vrátit do jejího života! Mamu zkrušila jakási kostní choroba natolik, že musela malou Marcii poslat do Říma, do Octaviiny péče, ale vbudoucnu by tu zase mohla být doslova za rohem, mohla by vídat své dcery. Kdy to jen pochopí její bratr Caesar? Přijme to vůbec někdy? Octavii se to nezdálo možné. Pro Octaviana se mama dopustila čehosi zcela neprominutelného.

Vrátila se vmyšlenkách opět kMarcellovi; ihned se vydala do jeho pokoje. Bylo mu pětačtyřicet, když se ženil sOctavii, muž vplné síle, štíhlý, udržovaný, vzdělaný, caesarovsky pohledný. Jen tvrdost Juliovců zcela chyběla vjeho vzhledu, třebaže byl nadaný jistou obratností, ba dokonce lstivostí, která mu umožnila vyhnout se pasti, když se celá Itálie pobláznila pro Caesara Diva Julia, auzavřít skvělý sňatek, díky němuž proplul bez úhony do caesarovského tábora. Měl za to co děkovat Antoniovi anikdy mu to nezapomněl. Odtud iOctaviiny vzpomínky na Antonia, jejich častého návštěvníka.

Teď měla krásná, sedmadvacetiletá manželka před očima chorého muže, vysušeného aužíraného tou věcí, která hlodala na jeho vnitřnostech. Ulůžka seděl jeho oblíbený otrok Admetus ajednou rukou svíral Marcellovu vyzáblou ruku. Jakmile však Octavia vstoupila, rychle vstal auvolnil jí židli.

„Jak je mu?“ zašeptala.

„Spí po tom makovém odvaru, domino. Nic jiného mu od bolesti nepomáhá, což je špatné. Hrozně mu to zatemňuje mysl.“

„Já vím,“ řekla aposadila se. „Jdi se najíst avyspat, běž honem. Dřív než se naděješ, bude na tobě zase řada. Chtěla bych, aby dovolil držet tu službu iněkomu jinému, ale on odmítá.“

„Kdybych já umíral tak pomalu avtakových bolestech, domino, chtěl bych nad sebou taky vidět tu správnou tvář, když otevřu oči.“

„Je to tak, Admete. Ateď už, prosím, jdi. Najez se avyspi. Ve své závěti tě propustil na svobodu, řekl mi to. Bude ztebe Gaius Claudius Admetus, ale já doufám, že se mnou zůstaneš.“

Dojat tolik, že se nezmohl na slovo, políbil mladý Řek Octavii ruku.

Hodiny ubíhaly, ticho přerušila jen mladá služka, když přinesla Cellinu ke krmení. Bylo to naštěstí hodné dítě, nekřičelo, ani když mělo hlad. Marcellus spal, nevěděl osvětě.

Pak se pohnul, otevřel obluzené oči, které se vyjasnily, když ji spatřil.

„Octavie, lásko moje,“ zachroptěl.

„Marcelli, milý můj,“ řekla se zářivým úsměvem, zvedla se ašla pro pohár sředěným sladkým vínem. Upil trochu slámkou, ne mnoho. Pak si donesla klůžku umyvadlo svodou aroušku. Odhrnula lněnou pokrývku halící kost akůži, odstranila potřísněné pleny, rukou lehkou jako pírko ho začala omývat anepřestávala kněmu něžně hovořit. Ať se vmístnosti hnula kamkoli, sledoval ji neustále očima, projasněnýma láskou.

„Staří chlapi by se neměli ženit smladými děvčaty,“ řekl.

„Stím nesouhlasím. Kdyby si mladá děvčata brala mladé chlapce, nikdy by žádný zobou doopravdy nedospěl, ani jeden by se od druhého ničemu kloudnému nenaučil, leda špatně, protože by oba ještě byli nezralí.“ Odnášela umyvadlo. „Tak! Je ti líp?“

„Ano,“ zalhal. Jeho tělo se náhle trhnutím napjalo od hlavy až kpatám akřečovitý stah obnažil izuby. „Och, uJova, uJova! Ta bolest, ta bolest! Odvar, kde mám ten odvar?“

Podala mu tedy odvar zmáku ausedla opět, aby sledovala, jak spí, až přišel Admetus avystřídal ji.

Jak Maecenas shledal, měl svůj úkol nemálo usnadněný, neboť Sexta Pompeia reakce Marka Antonia na jeho návrh notně urazila. Takže „pirát“! Aochota leda kjakési pokoutní konspiraci, která by měla Octaviana nahánět, nikoli však vůle kotevřenému spojenectví. Za „piráta“ se Sextus Pompeius nikdy nepovažoval, nepovažuje apovažovat nebude. Jakmile zjistil, že je mu nejlíp, když může vyplout na širou hladinu avelet třem nebo čtyřem stovkám válečných lodí, začal se cítit jako námořní Caesar, bez obav, že by mohl prohrát jedinou bitvu.

Ano, neporazitelný na vlnách apřední uchazeč otitul Prvního muže Říma. Vtomto směru se obával jak Antonia, tak Octaviana, pretendentů ještě význačnějších. Potřeboval se jen spojit sjedním znich proti druhému, aby počet kandidátů snížil. Ze tří na dva.

SAntoniem se ve skutečnosti nikdy nesetkal, nevmísil se ani do zástupů před senátními vraty tehdy, když Antonius jako Caesarem ukrocený tribun lidu hřímal proti republikánům. Šestnáctiletý kluk má na práci lepší věci aSextus Pompeius ostatně neměl žádné politické sklony, tenkrát ani nyní.

SOctavianem se naproti tomu už jedenkrát sešel, vmalém přístavu vklenku italské boty, apod maskou slaďounkého anenápadného chlapce vněm rázem rozpoznal zdatného soka. Octavianovi bylo tehdy dvacet, jemu dvacet pět. Už na první pohled pochopil, že před sebou má rozeného rušitele zákonů, který se nikdy nedá vehnat do situace, kdy by sám mohl být mimo zákon postaven. Cosi spolu tehdy dojednávali, Octavianus pak pokračoval vpochodu kBrundisiu aSextus odplul. Poměry se od té doby změnily. Brutus aCassius byli poraženi ajsou mrtví, svět teď náleží triumvirům.

Nedokázal pochopit Antoniovu krátkozrakost, sjakou si zvolil zaměřit se na Východ; komukoli se špetkou inteligence muselo být jasné, že Východ je pastička ajeho zlato je jen návnada na jejím strašlivém háčku. Vládu nad světem získá ten, kdo ovládne Itálii aZápad, atím byl Octavianus. Šlo samozřejmě oúkol nejtěžší ataké nejméně populární, proto se Lepidus, když získal šest legií Lucia Antonia, raději vytratil do Afriky, aby tam číhal za bukem aposbíral další vojáky. Další takový hlupáček. Ano, nejvíc je třeba bát se Octaviana, jelikož nezaváhal avybral si krozlousknutí nejtvrdší oříšek.

Pokud by Antonius souhlasil sformálním spojenectvím, měl by Sextus ve svém úsilí opostavení Prvního muže Říma snadnější pozici. Ale to ne, on si prostě odmítne spolčit se spirátem.

„Budiž, nechme to být,“ řekl Sextus Libonovi ajeho tmavomodré oči ztvrdly na kámen. „Bude to jen trvat oněco déle, než Octavianovi dojde dech.“

„Můj milý Sexte, nespoléhej na to, že Octavianovi dojde dech,“ řekl Maecenas, když opár dnů později připlul do Agrigenta. „On nemá žádná slabá místa, do kterých by ses mohl napřít.“

„Gerrae!“ odsekl Sextus. „Především nemá lodě ani admirály, kteří by se tak dali pojmenovat. Jen si představ, poslat takového degenerovaného řeckého propuštěnce, jako je Helenus, aby mi vyrval Sardinii! Mám ho tady, mimochodem. Je vbezpečí, nezraněný. Lodě aadmirálové–to jsou hned dvě jeho slabá místa. Třetí–nemá peníze. Nepřátelé, kam se jen podívá–čtvrtá slabina. Mám pokračovat?“

„To nejsou žádné slabiny, spíš jen přechodné nedostatky,“ řekl Maecenas avychutnával bohaté sousto drobounkých garnátů. „Och, to je lahoda! Proč tady chutnají omnoho líp než ti, co dostávám vŘímě?“

„Bahnitější vody, výživnější.“

„Ty musíš omoři vědět spoustu věcí.“

„Dost na to, aby mi bylo jasné, že na moři mě Octavianus porazit nedokáže, ikdyby si nějaké ty lodě sehnal. Řídit námořní bitvu je umění samo osobě ajá jsem vtomhle ohledu shodou okolností nejlepší vcelých dějinách Říma. Můj bratr Gnaeus byl vynikající, ale mou třídu neměl.“ Sextus se rozložil pohodlně vžidli, spokojenost sama.

Co jen to stouhle generací mladých mužů je, uvažoval Maecenas fascinovaný tím, co poslouchal. Ve škole nás učili, že žádný druhý Scipio Africanus už nikdy nebude, že nebude druhý Scipio Aemilianus, jenomže každý znich náležel kjiné generaci, byl ve své době jedinečným zjevem. Ne tak dnes. Asi je to proto, že tihle mladíci dostali příležitost ukázat, co dovedou, hlavně proto, že tolik čtyřicátníků apadesátníků padlo anebo muselo do vyhnanství. Ani tomuhle ještě nebylo ani třicet.

Sextus se probral zchlubivých úvah. „Musím říct, Maecenate, že jsem zklamaný, že mě nepřijel navštívit tvůj vládce osobně. Je na to až moc důležitý, co?“

„Ne, ujišťuji tě, že nikoli,“ řekl Maecenas svým nejhladším hlasem. „Hluboce se omlouvá, ale cosi se přihodilo vZaalpské Galii, co si vyžaduje jeho přítomnost.“

„Ano, už jsem otom dostal zprávu, pravděpodobně dřív než on. Zaalpská Galie! Jaký roh hojnosti se mu tím otevře! Nejlepší veteránské legie, obilí, šunka anasolené vepřové, sladká řepa… Nemluvě opozemní cestě do Hispánií, třebaže Italskou Galii zatím jistou nemá. Ale získá ji, jakmile se Pollio rozhodne odložit konzulské regálie, ikdyž podle všeho ktomu ještě hned tak nedojde. Proslýchá se, že Pollio se svými sedmi legiemi pochoduje dolů podél adriatického pobřeží, aby poskytl pomoc Antoniovi, až bude přistávat vBrundisiu.“

Maecenas se zatvářil překvapeně. „Nač by Antonius potřeboval vojenskou pomoc kpřistání vItálii? Je starší ztriumvirů amůže připlouvat aodplouvat, jak se mu zachce.“

„Ne ovšem, pokud stím má co činit Brundisium. Proč vlastně ti Brundisiané Antonia tak nenávidí? Ti by snad klidně poplivali jeho popel.“

„Byl knim kdysi velice tvrdý, když ho tam Divus Julius ponechal, aby zjistil přepravu zbytku legií přes Adriatik rok před Farsálem,“ řekl Maecenas nedbaje stínu, který přeletěl Sextovou tváří při zmínce obitvě, vníž byl jeho otec rozdrcen asvět se naráz změnil. „Antonius dokáže být nerozumný, zejména to platilo, když měl Božského Caesara za zády. Kromě toho tam poklesla disciplína. Nechal své legionáře zvlčit–znásilňovat, loupit. Když ho pak Divus Julius ustanovil velitelem jízdy, zchladil si žáhu zproblémů sBrundisiem právě na Brundisiu.“

„To by stačilo,“ pousmál se Sextus. „Nicméně to vypadá trochu jako invaze, když si ssebou triumvir přivádí icelou svou armádu.“

„To je jen ukázka síly, signál pro Imperátora Caesara–“

„Pro koho?“

„Pro Imperátora Caesara. My ho nenazýváme Octavianus. Nikdo vŘímě už to nedělá.“ Maecenas se zachmuřil. „Snad proto se Pollio nevrací do Říma, třebaže byl zvolený jeho druhým konzulem.“

„Mám další novinu pro Imperátora Caesara, míň příjemnou než je ta oZaalpské Galii,“ řekl Sextus jízlivě. „Pollio přetáhl Ahenobarba na Antoniovu stranu. Copak tomu asi řekne Imperátor Caesar?“

„Och, na jakou stranu? Co je to vlastně strana? Jediná strana je římská strana. Ahenobarbus je horká hlava, Sexte, to ty přece dobře víš. On není ničí, jen Ahenobarbův, bouří si sem atam na tom svém kousku moře ahraje si na otce Neptuna. Nepochybně to znamená, že ity sám budeš mít napříště sAhenobarbem co činit, ne?“

„To nevím,“ řekl Sextus snevyzpytatelným výrazem.

„Což souvisí istím, co roznáší po světě ten stohlavý sup pomluvy, že totiž ty teď nevycházíš moc dobře sLuciem Statiem Murkem,“ plýtval Maecenas svou výřečností na nepříliš vděčného posluchače.

„To proto, že se Murcus dožaduje společného velení,“ vyhrkl Sextus, dřív než si stačil uvědomit, že by se měl raději kousnout do jazyka. Vtomhle tkvěla hlavní potíž sMaecenatem: dokázal svého partnera ukolébat vpřesvědčení, že vlastně není žádný Octavianův straník, ale víceméně posluchačův přítel. Zaskočený svým selháním se to Sextus pokusil strhnutím rameny zamluvit. „Žádného spoluvelitele samozřejmě nechci, na nic takového nevěřím. Mám úspěchy, protože ovšem rozhoduji já sám. Murcus dřív pásl vApulii kozy, jenže teď si myslí, že je římský šlechtic.“

To se podívejme, pomyslel si Maecenas. Takže asi sbohem, Murku. Do roka budeš mrtvý, obviněný ztoho či onoho. Tenhle nafoukaný usmrkaný psanec si nepustí ktělu nikoho sobě rovného, proto taky má tolik propuštěneckých admirálů. Ty jeho námluvy sAhenobarbem vydrží také jen do chvíle, kdy mu Ahenobarbus vmete, že je obyčejný picenský zbohatlík.

Všechno to jsou užitečné informace, jenže kvůli nim sem nepřiplul. Maecenas se přestal věnovat garnátům ivyzvídání apřešel ke skutečnému cíli–ujasnit Sextovi Pompeiovi, že musí dát Octavianovi aItálii šanci na přežití. Pokud jde oItálii, znamená to plné žaludky; aOctavianus že si potřebuje zachovat to, co už má.

„Sexte Pompeie,“ řekl mu odva dny později velice vážným hlasem, „není na mně, abych soudil tebe nebo kohokoli jiného. Nemůžeš ale popřít, že isicilské krysy jedí líp než lidé vItálii–ve tvé vlasti, od Picena, Umbrie aEtrurie až po Bruttium aCalabrii. Ve tvém rodném městě, které tak dlouhá léta zbožňoval tvůj otec. Za těch šest let od Mundy sis už nákupem aopětným prodejem pšenice vydělal tisíce milionů sesterciů, takže openíze ti asi tolik nejde. Jestli ale, jak tvrdíš, je to všechno kvůli tomu, abys přiměl senát alid římský obnovit tvé občanství avšechna práva, která stím souvisí, musíš pochopit, že ktomu budeš potřebovat uvnitř Říma mocné spojence. Ve skutečnosti mají jen dva lidé dostatečnou moc, aby ti pomohli–Marcus Antonius aImperátor Caesar. Proč tak umíněně trváš na tom, že to má být Antonius, daleko méně racionální, apokud se mohu odvážit to říct, méně spolehlivý muž než Imperátor Caesar? Antonius tě označil za piráta anechtěl Lucia Libona vůbec vyslechnout, když přišel stvou nabídkou. Zatímco teď je to Imperátor Caesar, kdo ti činí nabídku. Neříká to něco otom, že tě bere vážně, že si tě považuje ahodlá ti pomoci? Zúst Imperátora Caesara nepadlo opirátech jediné slovíčko! Rozhodni se pro něho! Antonius otebe zájem nemá, to nemá smysl popírat. Pokud je třeba volit strany, pak zvol tu správnou.“

„Dobrá,“ řekl Sextus rozhněvaně. „Jsem pro Octaviana. Ale budu žádat konkrétní záruky, že zapracuje vmůj prospěch vsenátě ana sněmech.“

„To Imperátor Caesar učiní. Jaké záruky jeho věrohodnosti budeš považovat za uspokojující?“

„Jak by pohlížel na sňatek sněkým zmé rodiny?“

„Byl by jím víc než nadšený.“

„Je teď bez manželky, pokud vím.“

„Manželku nemá. Žádný ze svých sňatků nenaplnil. Měl totiž obavu, že dcery děvek by se mohly dát cestou svých matek.“

„Doufám, že ta, kterou mám na mysli, by ho vtomto směru plně uspokojila. Můj tchán Lucius Libo má sestru, vdovu krajně ctihodné pověsti. To si můžeš sám ověřit.“

Vypoulené oči se rozšířila ještě víc, jako by zpráva otéto dámě byla pro Maecenata vzrušujícím překvapením. „Sexte Pompeie, Imperátor Caesar tím bude poctěný! Cosi oní vím–je to mimořádně vhodná osoba.“

„Pokud se sňatek uskuteční, dovolím proplout všem obilním lodím zAfriky. Akomukoli, kdo za mnou přijde, počínaje Octavianem až po posledního drobného obchodníka, přenechám mou pšenici po třinácti sesterciích za modius.“

„To je nešťastné číslo.“

Sextus se ušklíbl. „Pro Octaviana snad, pro mě ne.“

„To nemůžeš nikdy vědět,“ dodal tiše Maecenas.

Když Octavianus poprvé spatřil Scribonii, byl vskrytu duše potěšený, třebaže oněch několik málo hostí přítomných jejich sňatku by to zjeho bezúsměvné tváře aobezřetných zraků–které nikdy neprozrazovaly nic otom, co cítí–sotva uhádlo. Ano, těšilo ho to. Scribonia vůbec nevyhlížela na svých třiatřicet let, spíš jako by se mu rovnala věkem, jako by ji čekaly teprve třiadvacáté narozeniny. Měla tmavohnědé oči ivlasy, hebkou pokožku bez poskvrny, mléčně bílou, hezkou tvář avynikající postavu. Neměla na sobě ohnivě šafránový úbor panenské nevěsty, zvolila růžový průsvitný šat překrývající třešňovou spodničku. Několik málo slov, která si vyměnili vprůběhu obřadu, ukázalo, že není zakřiknutá, ale ani žádná povídalka, avdalším rozhovoru se přesvědčil, že je gramotná, sečtělá aže hovoří řecky mnohem lépe než on sám. Snad jediná věc, která mu poněkud vadila, byl její smysl pro humor. Vzhledem ktomu, že sám jím obdařen nebyl, obával se Octavianus každého, jemuž dán byl, zejména pokud to byly ženy. Jak si měl být jistý, že se nevysmívají jemu? Ovšem uScribonie sotva připadalo vúvahu, že by na manželovi otolik výše postaveném, jakým byl syn božstva, shledávala cokoli komického nebo směšného.

„Je mi líto, že tě odvedu od tvého otce,“ řekl.

Její oči se roztančily. „Mně ne, Caesare. Je to starý protiva.“

„Opravdu?“ otázal se zaskočený. „Vždycky jsem se domníval, že pro ženu znamená odloučení od otce těžkou ránu.“

„Tahle rána už dopadla dvakrát před tebou, Caesare, apři každém opakování bolí oněco míň. Teď už to není ani plesknutí, spíš jen takové poklepání. Kromě toho jsem si nedovedla představit, že mým třetím manželem se stane tak krásný mladý muž, jako jsi ty.“ Pousmála se. „To nejlepší, več jsem doufala, byl svěží osmdesátník.“

„Och!“ řekl rozpačitě, na víc se nevzmohl.

„Slyšela jsem, že tvůj švagr Gaius Marcellus zemřel,“ slitovala se nad jeho náhlým zmatkem. „Kdy bych mohla jít vyjádřit účast tvé sestřičce?“

„Ano, Octavia litovala, že se nemohla zúčastnit mého sňatku, ale je teď úplně zdrcena žalem, ikdyž nevím, proč vlastně. Myslím, že takovéhle citové výbuchy jsou poněkud nepatřičné.“

„Nepatřičné snad zrovna ne,“ namítla jemně atrochu se zalekla toho, co oněm právě odhalila. Očekávala, že uvidí mladíčka zpodobného kadlubu, zjakého pocházel Sextus Pompeius–poněkud neotesaného, nezkušeného, ale oto domýšlivějšího. Trochu že si bude hrát na chlapa abude čímsi páchnout. Namísto toho před ní stál sebevědomý konzulár, navíc muž až znepokojivě půvabný. Jeho vzhled dovršovaly zářivé, jakoby stříbřité oči, nesledovaly ji však se sebemenším záchvěvem touhy. Ipro něho byla tohle už třetí svatba, ajak se dalo vysoudit zjeho postoje, kdy obě své předchozí manželky poslal nedotčené zpět kjejich matkám, šlo opouhé politické nevěsty, přijaté znutnosti, náležitě uchovávané apak vrácené vtémže stavu, vjakém přišly. Otec jí prozradil, že se Sextem Pompeiem uzavřel jistou sázku: Sextus se sním vsadil ve značně vysokém kurzu, že Octavianus ani tentokrát nepokročí dál, zatímco Libo byl přesvědčený, že to Octavianus vzájmu lidu Itálie učiní. Takže pokud bude manželství naplněno abude to prokázáno ivýsledkem, čekala Libona nemalá částka peněz. Když se otomto hazardu dozvěděla, svíjela se smíchy, věděla toho však oOctavianovi tou dobou už dost, aby se střežila se mu oněm byť jen zmínit. Bylo to zvláštní. Jeho strýc Divus Julius by její veselí určitě sdílel, soudě alespoň podle toho, co oněm slyšela. Zato zjeho synovce se ho zřejmě nedala vykřesat ani jiskřička.

„Octavii můžeš navštívit kdykoli,“ říkal jí teď, „ale připrav se na slzy aspoustu dětí.“

To byla veškerá konverzace, kterou spolu vedli až do chvíle, kdy ji její nové služky uložily do postele.

Dům byl obrovitý, vybudovaný zmramoru nádherných barev, nový majitel se však nepostaral ojeho náležité dovybavení ani nezavěsil na místa zjevně ktomu účelu určená žádné obrazy. Lůžko bylo na tak neobvykle velkou ložnici velice malé. Nevěděla, že Hortensius neměl vlásce uzounké komůrky, vnichž Římané spali, takže si dal postavit ložnici orozměrech, jaké mívaly pracovny jiných mužů.

„Zítra tě služebnictvo přestěhuje do místností vtvém křídle,“ řekl jí, když se kní vhluboké tmě ukládal do postele; svíci sfoukl ještě ve dveřích.

Byla to první známka jeho vrozené stydlivosti, kterou měla vbudoucnu jen sobtížemi překonávat. Sdílela svatební lože už se dvěma jinými muži, takže očekávala bouřlivé stisky, osahávání, pátravé prsty, které by snad vní vyburcovaly stejný stupeň touhy, nikdy ovšem nenaplněný.

To ovšem nepatřilo kCaesarovým zvykům. (Musím, musím, musím myslet na to, aby mi říkala Caesar!) Lůžko bylo natolik úzké, že nemohla necítit jeho nahotu, ožádný jiný dotyk se však nepokusil. Náhle se na ni vysoukal, koleny jí roztáhl nohy avsunul jí penis do naprosto suchého otvůrku, tak málo byla připravena. Nezdálo se však, že by ho to odradilo; pilně se dopracoval až ktichému vyvrcholení, sesmekl se zní izlůžka, zamumlal cosi otom, že se musí umýt, azmizel zpokoje. Když se nevracel, setrvala ohromeně dál vposteli, až posléze zavolala služku, aby jí přinesla světlo.

Byl ve své pracovně, seděl uodřeného starého stolku zavaleného kupou svitků, hromádku prázdných listů papírů upravé ruky, vníž držel prosté nezdobené rákosové písátko. Její otec Libo měl pero zapouzdřené ve zlatě asperličkou na konci. Avšak Octavianus–Caesar–si na takové cetky zjevně nepotrpěl.

„Je ti dobře, manželi?“ otázala se.

Zvedl hlavu, když se vmístnosti objevilo nové světlo; pohlédl na ni stím nejkrásnějším úsměvem, jaký kdy spatřila. „Ano,“ řekl.

„Znelíbila jsem se ti snad?“ otázala se.

„Vůbec ne. Byla jsi velice půvabná.“

„Děláš to často?“

„Aco?“

„Ehm–och–že namísto spánku pracuješ.“

„Pořád. Mám rád klid aticho.“

„Ajá jsem tě vyrušila. Omlouvám se. Už to neudělám.“

Nepřítomně sklonil hlavu. „Dobrou noc, Scribonie.“

Teprve po několika hodinách vzhlédl atu kratičkou rozmluvu si připomněl. Spocitem nesmírné úlevy si uvědomil, že se mu jeho nová manželka zamlouvá. Pochopila, kde jsou její meze, apokud se mu podaří oplodnit ji, úmluva se Sextem Pompeiem bude vplatnosti.

Octavia nebyla vůbec taková, jak Scribonia očekávala. Když se za ní vypravila, aby jí vyjádřila soustrast, ke svému překvapení zastihla svou novou švagrovou vnaprosté pohodě, bez jediné slzičky. Octavia jí to musela vidět na očích, protože se rozesmála avtiskla ji do pohodlného křesílka.

„Gajíček ti asi pověděl, že jsem bez sebe žalem.“

„Gajíček?“

„Caesar. Nedokážu si odvyknout říkat mu Gajíček, protože já ho tak pořád ještě mám před očima–jako rozkošného chlapečka, který se motá všude za mnou apořád jen překáží.“

„Ty ho velice miluješ.“

„Kzbláznění. Jenomže teď je to velikán astrašně důležitá osobnost, takže pro starší sestry ajejich ‚Gajíčky‘ není zrovna vhodná doba. Ty se mi ale zdáš být rozumná ženská, takže ti můžu důvěřovat, že mu nepovíš, co ti tu vykládám.“

„Němá aslepá. Aktomu hluchá.“

„Smůla je vtom, že nikdy nezakusil pořádné dětství. Astma ho trápilo tak hrozně, že si nemohl hrát sostatními chlapci ani si odbýt vojenský výcvik na Martově poli.“

Na Scribonii bylo vidět, že nechápe. „Astma? Co je to?“

„Začne ztěžka dýchat, až vobličeji docela zmodrá. Někdy je to až na umření. Och, idívat se na to je hrozné!“ Octavii jako by probíhal před očima starý, dobře známý děs. „Nejhorší to je, když je ve vzduchu plno prachu, například když ho zvíří koně. Proto taky mohl Marcus Antonius obratrovi rozhlašovat, že se uFilipp schoval vbažinách avůbec nepřispěl kvítězství. Pravda je, že tam bylo strašné sucho. Bojiště zahalila hustá oblaka prachu apřeschlé trávy–to byla pro něho jistá smrt. Jediné místo, které přinášelo úlevu, byly bažiny mezi onou plání amořem. Pocit, že tehdy vyhlížel, jako když se vyhýbá boji, pro něho znamenal větší utrpení, než představuje Marcellův odchod pro mě. Neříká se mi to lehko, to mi věř.“

„Ale to by lidé přece pochopili, kdyby to věděli!“ zvolala Scribonia. „Ke mně se tahle pomluva také donesla, ajá jsem si prostě myslela, že je to pravda. Nemohl otom Caesar zveřejnit pamflet nebo něco podobného?“

„To by mu hrdost nedovolila. Anebylo by to asi dost prozíravé. Lidé nestojí ovyšší magistráty, kterým hrozí, že záhy zemřou. Apak–Antonius se stím vytasil jako první.“ Octavia posmutněla. „Není to zlý chlap, ale sám tak kypí zdravím, že nemá pochopení pro ty, kdo jsou nemocní anebo slabší. Pro Antonia znamená astma jen nějaké předstírání, záminku pro omluvu zbabělostí. Jsme sice všichni bratranci asestřenice, ale značně se navzájem lišíme anejodlišnější znás ze všech je právě Gajíček. Žene ho strašná ctižádost. Ito astma je jejím symptomem, to aspoň prohlásil egyptský lékař, který pečoval oDiva Julia.“

Scribonia se zachvěla. „Co mám tedy dělat, když nebude moci dýchat?“

„Toho asi svědkem nikdy nebudeš,“ řekla Octavia, která bez obtíží rozpoznala, že její nová švagrová se do jejího Gajíčka rychle zamilovala. Nebyl to cit, který by ona mohla jakkoli zbrzdit, nevyhnutelně však musel vést ktrpkému zklamání. Scribonia byla líbezná žena, nebylo však vjejích silách upoutat ani bratříčka, ani Imperátora Caesara. „VŘímě se mu zpravidla dýchá normálně, pokud ovšem neuhodí sucho. Atohle byl zlatý vlhký rok. Nemám oněho strach, dokud je tady, ani ty si tu oněho nemusíš dělat starosti. On ví, co má dělat, když ho přepadne záchvat, apak je tu vždycky ještě Agrippa.“

„Ten strohý mladý muž, který stál vedle něho při naší svatbě?“

„Ano. Víš, oni jsou jako dvojčata,“ řekla Octavia tónem, který napovídal, že si nemálo lámala hlavu, než dospěla ktomuto konstatování. „Neexistuje mezi nimi naprosto žádné soupeření. Je to, jako když Agrippa vGajíčkovi vyplňuje prázdná místa. Někdy, když jsou děti vmé domácnosti obzvlášť zlobivé, bych si přála, abych se dokázala rozdělit ve dvě osoby. Nu, aGajíčkovi se takového něco povedlo. Má Marka Agrippu, svou druhou polovinu.“

Ještě než Scribonia zOctaviina domu odešla, uviděla celou její kupu dětí, knimž ke všem se Octavia chovala, jako by pocházely zjejího lůna, adozvěděla se také, že příště, až zase přijde, bude tam iAtia. Atia, její tchyně. Pronikla tak hlouběji do tajů této mimořádné rodiny. Jak to jen Caesar svede–předstírat, že jeho matka je mrtvá? Jak veliká musí být jeho hrdost apýcha, když nedokáže omluvit pochopitelný poklesek jinak bezúhonné ženy? Podle Octavie je to tím, že na matce Imperátora Caesara Divi Filia nesmí být sebemenší poskvrna. Tenhle jeho postoj vydal za celé svazky, pokud jde ovysvětlení, co očekává od své manželky. Chuděry Servilia Vatia aClodia, obě byly azůstaly panny, avšak obtížené tím, že měly morálně neuspokojivé matky. Tak jako tomu bylo iuněho. Ať je Atia raději mrtvá, než aby toho byla živoucím dokladem.

Apřece měla celou cestu domů uprostřed mezi dvěma obrovitými ahrozivými germánskými osobními strážci před očima jeho tvář. Dokáže ho přimět, aby ji miloval? Och, kéž mě miluje! Hned zítra, rozhodla se, budu obětovat Junoně Sospitě za brzké těhotenství aVenuši Erucině, abych ho uspokojovala vloži, aDobré Bohyni za harmonii vděloze, ataké Vediovi pro případ, že by kdesi číhalo zklamání. ASpes, která znamená Naději.

KAPITOLA SEDMÁ

O

ctavianus byl vŘímě, když zBrundisia dorazila zpráva, že se Marcus Antonius doprovázený dvěma legiemi pokusil vplout do místního přístavu, kde však byl odražen. Přes vjezd do rejdy byl napnutý řetěz ahradby byly obsazené. Brundisiu nezáleží na tom, jakému postavení se netvor Antonius právě těší, uvádělo se vdopise, anedbá, jestli snad městu Senát nařídí, aby ho vpustili. Ať si do Itálie vstoupí, kudykoli se mu zachce, jenom ne skrze Brundisium. Jelikož jediný další přístav vtéto oblasti vhodný kvylodění dvou legií bylo Tarentum na opačné straně podpatku italské boty, zklamaný azuřící Antonius musel své legie po částech poslat do mnohem menších přístavů vokolí Brundisia asvé vojsko tak rozptýlit.

„Měl plout dál do Ancony,“ řekl Octavianus Agrippovi. „Tam se mohl spojit sPollionem aVentidiem ateď už mohl pochodovat na Řím.“

„Kdyby si byl Pollionem jistý, tak by to asi udělal,“ odpověděl Agrippa, „jenomže on si jím jistý není.“

„Takže ty věříš tomu Plankovu dopisu spověstmi opochybách arozbrojích?“ Octavianus zamával listem papíru.

„Ano, věřím.“

„Já taky,“ ušklíbl se Octavianus. „Plancus je jako lapený do vidlice–raději by kAntoniovi, ale současně si chce zachovat otevřenou cestu ke mně, pokud by nadešla chvíle, kdy by měl přeskočit plot knám.“

„Máš kolem Brundisia rozmístěno příliš mnoho legií, než aby Antonius mohl znovu seskupit své muže, ještě než tam dorazí Pollio, což moji zvědové nepokládají za možné dřív než za jedny nundiny.“

„Dost času, abychom mezitím dorazili do Brundisia, Agrippo. Obsadily naše legie silnici Via Minucia?“

„Neprodyšně. Když se Pollio bude chtít vyhnout střetnutí, bude muset pochodovat až do Beneventa apo Via Appia.“

Octavianus odložil pero do stojánku aurovnával papíry do úhledných hromádek–korespondenci sjednotlivci asrůznými skupinami, návrhy zákonů, podrobné mapy Itálie. Vstal. „Takže vzhůru do Brundisia. Doufám, že Maecenas amůj Nerva už jsou připraveni. Nebo je neutrální?“

„Kdyby ses nenechával pořád zavalovat tou lavinou papírů, Caesare, tak bys itohle už věděl,“ řekl Agrippa tónem, který si vůči Octavianovi dovolil jedině on. „Jsou nachystáni už hezkých pár dní. Ado neutrála Nerva sladce hovořil Maecenas tak dlouho, že ion půjde snámi.“

„Výborně!“

„Proč je právě on tak důležitý, Caesare?“

„Nu, jestliže si jeden ztěch bratrů zvolil Antonia adruhý mne, neutralita byla jediným způsobem, jak by frakce Cocceia Nervy mohla existovat dál, pokud by mezi Antoniem amnou vypukly boje. Antoniův Nerva zahynul vSýrii, takže po něm zbylo prázdné místo. Místečko, kvůli němuž se Lucius Nerva náležitě zpotil–má se pokusit ho zaplnit? Nakonec se rozhodl, že ne, ale na mou stranu že se také nepostaví.“ Octavianus se zaculil. „Ajelikož otěže ibič třímá jeho žena, je vŘímě jako uvázaný–a proto: neutrál.“

„To já všechno přirozeně vím, ale pořád to není odpověď na mou otázku.“

„Tu dostaneš, jestli můj plán vyjde.“

Dopis od Octaviana, to byla věc, která dokázala Marka Antonia zvednout zjeho pohodlného lože vAthénách.

„Můj drahý Antonie,“ pravilo se vněm, „hluboce mě zarmucuje, že Ti musím sdělit zprávu, kterou jsem právě obdržel ze Zadní Hispánie. Tvůj bratr Lucius zemřel vCordubě nedlouho po převzetí úřadu správce. Zmnoha informací, které jsem otéto události dostal, jsem zjistil, že náhle klesl mrtev. Žádné dlouhé stonání, žádné bolestí. Lékaři se vyjádřili, že příčinu úmrtí nalezli při pitvě voblasti mozku, vokolí kmene tam objevili plno krve. Lucius byl zpopelněn vCordubě apopel poslali kmým rukám spolu sdoklady dostačujícími doložit veškeré uvedené okolnosti. Popel idokumenty tu uchovám až do tvého příchodu. Přijmi, prosím, projev mé upřímné soustrasti.“ Dopis byl zapečetěný prstenem Diva Julia se sfingou.

Antonius samozřejmě nevěřil ztoho všeho jedinému slovu kromě skutečnosti, že je Lucius mrtvy; nazítří už spěchal do Pater ado západní Makedonie rozeslal rozkazy kokamžitému nalodění dvou legií zApollónie. Vdalších osmi byla vyhlášena pohotovost kodplutí do Brundisia, jakmile je povolá.

„Je nesnesitelné, že tu zprávu Octavianus dostal jako první! Jak to, že se ke mně ještě před tím dopisem nedoneslo jedno jediné slovíčko? Antonius list vnímal jako výzvu vmetenou mu vtvář: popel tvého bratra je vŘímě–přijď si pro něj, jestli se odvážíš! Jestli se odvážím? Při Jovovi Nejlepším Největším apři všech ostatních bozích, samozřejmě že se odvážím!“

Spěšný informativní dopis Octavianovi posílal Plancus zPater, kde zuřící Antonius musel čekat, až dostane zprávu, že jeho dvě legie vypluly. Odcházel (a kdyby Antonius znal jeho obsah, byl by neodešel) společně sAntoniovým strohým rozkazem Pollionovi, aby vyrazil se svými legiemi dolů po Via Adriatica; vsoučasné době byly ve Fanu Fortunae, odkud by Pollio mohl buď vytáhnout na Řím po Via Flaminia, anebo se držet adriatického pobřeží azamířit do Brundisia. Roztřesený Plancus si vymodlil místo na Antoniově lodi, usoudil, že šance proklouznout liniemi kOctavianovi bude mít na italské půdě lepší. Zoufale si teď přál, aby byl onen dopis vůbec neposlal–může si být jistý, že Octavianus nenechá něco zjeho obsahu uniknout zpět kAntoniovi?

Vědomí viny učinilo zPlanka mimořádně nedůtklivého anervózního účastníka plavby, takže když se uprostřed Adriatiku ukázalo vdohledu loďstvo Gnaea Domitia Ahenobarba, Plancus se pokálel adiv že neomdlel.

„Och, Antonie, čeká nás smrt!“ bědoval.

„ZAhenobarbových rukou? Nikdy!“ prohlásil Antonius achřípí se mu zachvěla. „Planku, nepodělal ses mi tu?“

Plancus utekl, ponechal Antonia, aby vyčkal, až klodi přirazí blížící se veslice. Jeho praporec dosud vlál na stožáru, avšak Ahenobarbus už nechal svůj spustit.

Podsaditý, snědý aholohlavý Ahenobarbus obratně vyšplhal po provazovém žebříku avydal se Antoniovi vstříc se širokým úsměvem od ucha kuchu. „Tak konečně!“ zajásal známý hašteřivec apopadl Antonia do náruče. „Takže konečně táhneš proti té odporné štěnici, proti Octavianovi, viď? Řekni že ano!“

„Ano,“ zněla Antoniova odpověď. „Ať se zalkne vlastními sračkami! Plancus se posral, sotva tě zahlédl, ajeho odvahu bych cenil přece jen vyš než Octavianovu. Víš, co Octavianus provedl, Ahenobarbe? Zavraždil vZadní Hispánii Lucia apak měl ještě tu drzost napsat mi, že je teď pyšným majitelem Luciova popela! Opovážil se vyzvat mě, abych si pro něj přijel! Zbláznil se snad?“

„Jdu do toho stebou,“ zachraptěl Ahenobarbus. „Ať se děje, co se děje. Moje loďstvo je ti kdispozici.“

„Dobrá,“ řekl Antonius avymanil se zmocného sevření. „Potřeboval bych velkou válečnou loď spevným bronzovým bodcem, abych prorazil řetěz ve vjezdu do přístavu vBrundisiu.“

Avšak ani šestnáctka sdvacetitalentovým bronzovým zobcem by nedokázala přetrhnout řetěz napjaty přes ústí přístavní zátoky vBrundisiu. Řetěz byl ukotvený mezi dvěma zděnými pilíři vyztuženými ještě železy akaždý zjeho bronzových článků měl tloušťku šesti palců. Ani Antonius, ani Ahenobarbus ještě nikdy neviděli monstróznější zábranu anesetkali se stakovým nadšením obyvatel přihlížejících jejich marným pokusům ojeho přeražení. Zatímco ženy aděti jásaly avýsměšně na ně pokřikovaly, muži zasypali Ahenobarbovu bitevní quinquerému vražednou sprškou oštěpů ašípů, která je nakonec odehnala zpátky na moře.

„Já to nedokážu!“ ječel Ahenobarbus skrze slzy vzteku. „Ale až se to povede, ti si to odnesou! Kde kněmu vůbec přišli? Ten starý řetěz měl sotva desetinu téhle tloušťky!“

„Nechal ho sem osadit ten apulijský sedlák Agrippa,“ byl schopen vysvětlit Plancus, jistý si, že už nepáchne stolicí. „Když jsem odtud odplouval, abych utebe hledal útočiště, předháněli se Brundisiané jeden přes druhého, aby mi objasnili jeho původ. Agrippa opevnil tohle město líp, než bylo Ílium, včetně hradeb na vnitrozemské straně.“

„Ti nebudou umírat rychle,“ zavrčel Antonius. „Dám městské magistráty narazit zadkem na kůl avtlačovat se jim tam bude jen opalec dál denně.“

„Ou, ou!“ škubl sebou Plancus při té představě. „Co budeme dělat?“

„Čekat na mé vojáky avyloďovat je, kdekoli to půjde, severněji ijižněji odtud,“ řekl Antonius. „Jakmile dorazí Pollio–dává si nějak načas!–rozmáčkneme to hnízdo směrem od vnitrozemí, ať si tam Agrippa vystavěl opevnění, jaké chtěl. Asi až po obléhání. Oni dobře vědí, že já na ně hodný nebudu–budou bojovat až do samého konce.“

* * *

Atak se Antonius stáhl na ostrůvek před ústím brundisijského přístavu, kde vyčkával, až přitáhne Pollio, apokoušel se zjistit, co se stalo sVentidiem, jenž se tak záhadně odmlčel.

Uběhl sextilis, minuly izářijové nony, ale bylo stále tak horko, že život na ostrůvku představoval peklo. Antonius přecházel sem atam, pořád dokola; aPlancus ho sledoval. Antonius vrčel aPlancus uvažoval. Antonius se vmyšlenkách neustále vracel kLuciovi Antoniovi; iPlankovy myšlenky se točily kolem jediné osoby, ovšem neskonale víc fascinující–kolem Marka Antonia. Plancus totiž vAntoniově povaze objevoval stále nové anové rysy anebyl těmito objevy příliš nadšený. Před očima nepřestával mít nádhernou, zářící Fulvii–tak statečnou, tak dravou, tak–zajímavou. Jak mohl Antonius zbít ženu, navíc svou vlastní ženu? Vnučku Gaia Graccha!

Chová se jako malé dítě, pomyslel si Plancus asetřel si slzy. Měl by teď být na Východě abojovat sParthy–taková je jeho povinnost. Namísto toho trčí tady, na italské půdě, jako kdyby neměl odvahu ji opustit. Je to snad Octavianus, pro kterého se tak užírá, anebo spíš nejistota? Skutečně Antonius vhloubi mysli věří, že si vbudoucnu dokáže vydobýt vavříny vítěze? Och, statečný on je, jenomže velení armádám si nežádá statečnost. Je náročné spíš intelektuálně, je to umění, chce to jistý talent. Divus Julius byl vtomto směru geniální aAntonius je přece jeho synovec! Jenomže Antonius, obávám se, tenhle fakt vnímá spíš jako přítěž, než aby mu byl vzpruhou. Tolik se obává neúspěchu, že podobně jako Pompeius Magnus nevytáhne do boje, dokud nebude disponovat obrovskou převahou, kterou má teď tady vItálii, sPollionem, Ventidiem asvými vlastními legiemi za tím úzkým proužkem moře. Dost na to, aby mohl rozdrtit Octaviana, ikdyž ten teď má navíc jedenáct Calenových legií vZaalpské Galii. Předpokládal bych, že ty inadále setrvávají vZaalpské Galii pod velením Salvidiena, jenž si ovšem pravidelně dopisuje sAntoniem aoťukává možnost, jak přejít na jeho stranu. Tenhle detail jsem Octavianovi zatím neprozradil.

Čeho se Antonius uOctaviana nejvíc obává, je onen dar, jakým oplýval Divus Julius. Och, ne jeho geniality vroli velitele armád! Především Octavianovy bezmezné odvahy, oné kuráže, kterou Antonius teď začíná pozbývat. Ano, jeho strach ze selhání roste, zatímco Octavianus se začíná odvažovat čehokoli, sázet ina nevypočitatelné eventuality. Antonius si teď neví rady, když se má vypořádat sOctavianem, ale ještě méně si bude vědět rady, až se bude muset utkat snepřítelem tak silným, jako jsou Parthové. Odváží se vůbec někdy vytáhnout do války proti nim? Žvaní pořád otom, že na ni nemá dost peněz, ale je nedostatek prostředků skutečnou příčinou jeho nechuti vybojovat válku, kterou by měl svést? Pokud ji nesvede anezvítězí vní, ztratí důvěru Říma aŘímanů, to on dobře ví. Octavianus je pro něho dobrý jako výmluva, proč ještě pořád prodlévá na západě. Pokud by Octaviana ztéto arény vytlačil, měl by tolik legií, že by byl sto porazit ičtvrtmilionovou armádu. Jenomže ispouhými šedesáti tisíci mužů jich Divus Julius dokázal porazit víc než tři sta tisíc. Ten totiž ktomu dokázal využít právě svého nadání! Antonius by chtěl být pánem celého světa aPrvním mužem Říma, nemá ovšem ponětí, jak na to.

Chodí sem atam, sem atam, sem atam. Není si jistý sám sebou. Čekají se od něho rozhodnutí, ale on se rozhodnout neumí. Anemůže se také uchýlit kjedné ze svých pověstných eskapád „nezdolného žití“. Jaký žert to tenkrát byl, když partu svých alexandrijských kumpánů nazval Bratrstvem nezdolných přátel života! Teď je tedy vsituaci, kdy se nemůže prostě uflámovat až kzapomnění. Neuvědomili si snad jeho druhové, tak jako si to teď uvědomuji já, že Antoniovo hýřilství je svědectvím ojeho vnitřní slabosti?

Ano, uzavíral Plancus, je načase změnit strany. Mohu to však udělat právě vtomto okamžiku? Pochybuji, stejně tak jako pochybuji oAntoniovi. Astejně jako on postrádám ijá rozhodnost.

Octavianus byl otěchto skutečnostech přesvědčený ještě mnohem hlouběji než Plancus, neměl však naprosto jistotu, jak mu kostky padnou–teď, kdy Antonius stanul před Brundisiem. Rozhodl se vsadit vše na legionáře. Pak mu jejich představitelé přišli sdělit, že proti Antoniovým vojákům bojovat nebudou, ať podléhají přímo jemu, anebo Pollionovi či Ventidiovi. Oznámení, při němž se Octavianovi nesmírně ulevilo. Zbývalo ještě vyčkat, zda budou Antoniovi vojáci ochotni bojovat pro Antonia.

Odvě nundiny později dostal odpověď. Vojáci pod velením Polliona aVentidia odmítli bojovat se svými bratry ve zbrani.

Usedl, aby Antoniovi napsal dopis.

Můj drahý Antonie, dostali jsme se do slepé uličky. Moji legionáři odmítají bojovat stvými atvoji odmítají bojovat smými. Tvrdí, že náležejí Římu, ane nějakému jednotlivci, byť to byl triumvir. Dny bohatých odměn, jak říkají, jsou už za námi. Já snimi souhlasím. Už od Filipp vím, že naše vzájemné rozpory nemůžeme řešit válčením jednoho proti druhému. Imperium maius sice vlastníme, ale kjeho uplatnění potřebujeme mít velení nad svolnými vojáky. Ato nemáme.

Navrhuji proto, Marku Antonie, aby si každý znás vybral svého představitele aaby se tito dva muži pokusili najít nějakou cestu zbezvýchodné situace. Směl bych za dalšího, neutrálního účastníka tohoto jednání, kterého bychom oba mohli považovat za nestranného, navrhnout Lucia Cocceia Nervu? Máš samozřejmě právo smou volbou nesouhlasit anavrhnout jiného muže. Mým představitelem bude Gaius Maecenas. Ani ty, ani já bychom se tohoto jednání účastnit neměli. Naše přítomnost by jen jitřila city.

„Ta krysa prohnaná!“ vykřikl Antonius adopis zmačkal azahodil.

Plancus ho zvedl, uhladil apřečetl si ho. „Marku, ale to je logické řešení pro tvé obtíže,“ řekl váhavě. „Uvažuj chvilku, prosím tě, kde jsi ačemu čelíš. To, co Octavianus navrhuje, se může projevit jako hojivá mast na zraněné city na obou stranách. Opravdu, je to pro tebe ta nejlepší alternativa.“

Verdikt, který jakoby ozvěnou opakoval Gnaeus Asinius Pollio opár hodin později, když dorazil pinasou zBaria.

„Moji muži bojovat nebudou atvoji také ne,“ řekl bez obalu. „Já sám je přemluvit nedokážu, přemluvit se nedají ani ti tvoji, apodle všech zpráv je Octavianus ve stejné bryndě. Legie rozhodly za nás, takže na nás je, abychom našli nějakou důstojnou formu, jak ztoho ven. Mým mužům jsem řekl, že dohodnu příměří. Ventidius učinil totéž. Povol, Marku, ber to! To není žádná porážka.“

„Cokoli, co umožní Octavianovi dostat se ze spárů smrti, je porážka,“ řekl Antonius zarytě.

„Nesmysl! Jeho vojáci jsou stejně nespokojení jako naši.“

„Není ani ochotný se mi postavit! Všechno se to má odbýt cestou nějakých prostředníků, jako je Maecenas! Nejitřit city? Já mu ukážu zjitřené city! Aje mi jedno, co on navrhuje, já na tu schůzku půjdu osobně azastupovat se budu sám!“

„On tam nebude, Antonie,“ říkal Pollio ahleděl přitom na Planka, který obracel oči vsloup. „Mám mnohem lepší plán. Pokud sním budeš souhlasit, vydám se tam jako tvůj delegát.“

„Ty?“ otázal se nevěřícně Antonius. „Ty?“

„Ano, já! Antonie, jsem už osm apůl měsíce konzulem, ikdyž jsem ještě neměl možnost odebrat se do Říma aobléci si konzulský šat,“ řekl Pollio popuzeně. „Jako konzul stojím vysoko nad Gaiem Maecenatem snějakým mizerným Nervou dohromady! Ty si opravdu myslíš, že bych se nechal jen tak opít takovou lasičkou, jako je Maecenas? Myslíš si to?“

„Nemyslím,“ připustil Antonius azačal měknout. „Dobrá, souhlasím. Ale spodmínkami.“

„Uveď je.“

„Že budu mít zaručený volný vstup do Itálie skrze Brundisium aty že budeš mít dovolený návrat do Říma, aby ses mohl bez jakýchkoli překážek ujmout svého konzulského úřadu. Že si podržím právo najímat vojáky vItálii. Aže všem exulantům bude povolený okamžitý návrat domů.“

„Nemyslím, že by kterákoli ztěch podmínek představovala nějaký problém,“ řekl Pollio. „Sedni si apiš, Antonie.“

Je to zvláštní, napadlo Polliona, když jel po Via Minucia kBrundisiu, že já jsem vždycky utoho, když se přijímají velká rozhodnutí. Byl jsem unich už sCaesarem–tedy Divem Juliem–když překročil Rubicon, byl jsem na onom říčním ostrůvku vItalské Galii, když se Antonius, Octavianus aLepidus dohodli rozdělit si svět mezi sebe. Ateď budu předsedat dalšímu historickému jednání–Maecenas není žádný hlupák, nezvedne proti mému předsednictví hlas. Jak mimořádné štěstí pro autora moderních dějin!

Třebaže jeho sabinský rod až do Pollionova vzestupu nijak nevynikal, byl Gnaeus Asinius obdařen dostatečně bohatým intelektem, aby se zněho mohl stát jeden zCaesarových oblíbenců. Jako dobrý voják aještě lepší velitel postupoval vhodnostech až do doby, kdy se Caesar stal diktátorem, anikdy ani vnejmenším nezaváhal, vůči komu být loajální–to až teprve po Caesarově zavraždění. Byl příliš pragmatický amálo romantický na to, aby se postavil na stranu Caesarova dědice, takže zbýval jediný muž, za něhož se postavit–Marcus Antonius. Jako mnoha jeho druhům připadal ijemu osmnáctiletý Gaius Octavianus až komický, nedohlédl, co vlastně mohl nepřekonatelný Caesar na takovém krasavci mít. Věřil také, že Caesar nepředpokládal, že zemře tak brzy–nátura to přece byla tuhá jak stará vojenská holínka–a že mu tedy Octavianus posloužil jen jako dočasně stanovený dědic, jen jako záminka kvyloučení Antonia znástupnictví až do doby, než bude Caesar moci posoudit, zda se Antonius už konečně usadil. Aposoudit také, co provede čas stím maminčiným chlapečkem, který teď popírá samu maminčinu existenci. Pak si Osud aŠtěstěna vybrali od Caesara nejvyšší daň, dopustili, aby ho skupinka zatrpklých, žárlivých, krátkozrakých mužů zavraždila. Jak toho Pollio litoval, třebaže byl přitom schopný všechny současné události zaznamenávat nestranně asnadhledem. Potíž ovšem tkvěla vtom, že voné době neměl Pollio ještě představu, co bude Caesar Octavianus schopen podniknout se svým neočekávaným vzestupem. Jak také mohl někdo předvídat tu vůli asílu skrytou vnezkušeném mladíčkovi? Caesar, jak si už dávno uvědomil, byl jediný, kdo rozpoznal, zjakého těsta je Gaius Octavianus uhněten. Ale ipoté, co už Pollio pochopil, jaké hodnoty se vOctavianovi skrývají, bylo pro čestného muže pozdě přiklonit se spíše kněmu. Antonius nebyl lepší než on, byla to prostě ta alternativa, kterou Pollionovi jeho hrdost připouštěla. Navzdory svým nedostatkům–a bylo jich víc než dost–byl Antonius alespoň chlap.

Tak málo, jak znal Octaviana, věděl Pollio iojeho hlavním vyslanci Maecenatovi. Pollio byl svým fyzickým zjevem po všech stránkách přímo příkladem prostřednosti: tělesnou výškou, barvou vlasů, tváří. Jako většina jemu podobných, zejména byla-li stouto výbavou spojena vysoká inteligence, stavěl se ion nedůvěřivě ke každému, kdo evidentně nebyl vžádném směru prostřední. Kdyby Octavianus nebyl tak marnivý (boty střípalcovou podrážkou, pro všechno na světě!), byl by možná vPollionově hodnocení obstál bezprostředně po Caesarově zavraždění lépe. Stejně tomu bylo isMaecenatem, obtloustlým, snehezkou tváří avypoulenýma očima, bohatým azkaženým. Culil se, proplétal si prsty, špulil rty, tvářil se pobaveně, ikdyž nebylo nad čím se radovat. Jedním slovem pozér. Samé nechutné, až popuzující vlastnosti. Apřesto se Pollio uvolil stímhle pozérem jednat, neboť věděl, že jakmile by Antonius vychladl, zvolil by si za svého delegáta Quinta Dellia. Něco takového se nesmělo stát; Dellius byl pro takhle delikátní vyjednávání až příliš chtivý aprodejný. Je docela možné, že iMaecenas je stejně prodejný achtivý, ale pokud se mohl Pollio přesvědčit, nenadělal Octavianus při výběru užšího kruhu svých spolupracovníků zatím příliš mnoho chyb. Omylem byl Salvidienus, ale jeho dny jsou sečteny. Nenasytná hamižnost Antonia vždy popuzovala, takže Salvidiena určitě bez výčitek svědomí obětuje, jakmile mu přestane být užitečný. Maecenas ale sžádnými takovými návrhy nepřišel anavíc měl vlastnost, kterou Pollio obdivoval: miloval literaturu abyl nadšeným patronem několika slibných básníků, včetně Horatia aVergilia, nejlepších veršotepců od dob Catullových. Jedině tato okolnost budila vPollionovi naději, že snad bude možno dosáhnout závěrů uspokojujících obě strany. Jak ovšem dokáže on, nenáročný voják, přežít všechna ta jídla anápoje, kterými je bezpochyby bude krmit anapájet tak známý labužník, jakým je Maecenas?

„Doufám, že ti nebude proti mysli prostá strava ahodně ředěné víno,“ řekl na uvítanou Maecenas Pollionovi ve chvíli, kdy dorazil kpřekvapivě skromnému domku na předměstí Brundisia.

„Děkuji ti, rád mu dám přednost,“ oddechl si Pollio.

„Ne, já děkuji tobě. Mohu ti povědět, ještě než se pustíme do našich záležitostí, že si velice rád čtu tvou prózu? Nechci si utebe šplhnout, nepochybuji totiž, že na nějaké podlézání ty nedáš, ale říkám to proto, že je to pravda.“

Pollio lichotku taktně přešel tím, že se obrátil ke třetímu členu skupiny, Luciovi Cocceiovi Nervovi, aby se sním pozdravil. Neutrál? Kým jiným by tak bezbarvá figurka mohla být? Není divu, že mu doma vládne žena.

Pojedli vajíčka, saláty, kuřata akřupavý čerstvě pečený chléb anad večeří si Pollio uvědomil, že mu přišel vhod iMaecenas, jenž přečetl snad všechno na světě, počínaje Homérem až po nejvýznamnější latinské autory, jako jsou Caesar aFabius Pictor. Jednu věc jsem ve vojenských táborech trvale postrádal, uvědomoval si–opravdu zasvěcenou konverzaci oliteratuře.

„Samozřejmě, že Vergilius je svým stylem helénistický, ale takový byl iCatullus–och, to byl přece básník!“ povzdychl si Maecenas. „Víš, mám takovou teorii.“

„Jakou?“

„Že ti nejlyričtější autoři poezie iprózy mají všichni vžilách kapičku galské krve. Buď pocházejí zItalské Galie oni sami, anebo odtamtud přišli jejich předkové. Keltové jsou lyrický národ. Amuzikální.“

„Vtom stebou souhlasím,“ řekl Pollio, jemuž se ulevilo, když se na jídelníčku neobjevily žádné sladkosti. „Ponecháme-li stranou ‚Iter‘–je to pozoruhodná báseň!–je Caesar typicky nepoetický duch. Skvělá latina, ale úsporná až suchá. Aulus Hirtius sním strávil dost dlouho dobu, aby dokázal celkem slušně napodobit jeho styl vZápiscích, které už Caesar nestačil dopsat, ale ta mistrova obratnost vnich schází. Nicméně Hirtius poodhalil některé věci, snimiž by Caesar určitě ven nešel. Například co po Rubiconu přimělo Tita Labiena přeběhnout kPompeiovi Magnovi.“

„Ale Caesar nikdy nenudí,“ pousmál se Maecenas. „Bohové, jaký nudný patron je třeba Cato Censorius! Je to, jako když zpřinucení musíš poslouchat projev budoucího politika, kterého poprvé pustili na rostra.“

Oba se té představě zachechtali, bylo jim spolu docela dobře, zatímco Nerva Neutrál, jak ho Maecenas pojmenoval, podřimoval vkoutku.

Nazítří zasedli kjednání vdosti skrovné místnůstce vybavené jen velkým stolem, dvěma dřevěnými židlemi sopěradly, ale bez područek aslonovinovým kurulským křeslem. Pollio zamžikal, když ho uviděl.

„To je pro tebe,“ řekl Maecenas, usedl na jednu zžidlí aNervovi ukázal na druhou naproti. „Vím, že ty ses oto zatím nehlásil, ale tvůj úřad druhého konzula si žádá, abys našim schůzkám předsedal, ausednout bys tedy měl na slonovinu.“

Hezký avelice diplomatický tah, pomyslel si Pollio ausedl do čela stolu.

„Pokud by sis žádal sekretáře, který by pořizoval zápis, mám tu takového člověka,“ pokračoval Maecenas.

„Ne, ne, to zvládneme sami,“ řekl Pollio. „Sekretářem bude Nerva abude zapisovat. Ovládáš těsnopis, Nervo?“

„Díky Ciceronovi ano.“ Nerva byl potěšený, že dostal nějakou práci, přisunul si pod pravici hromádku čistého fanniovského papíru, ztuctu připravených per si jedno vybral ashledal, že kdosi už iprozíravě připravil inkoust.

„Úvodem shrnu situaci,“ řekl Pollio úsečně. „Zaprvé, Marcus Antonius není spokojený stím, jak Caesar Octavianus plní své povinnosti triumvira. Za A, nezajistil, aby byl lid Itálie náležitě živen. Za B, nezakročil proti pirátským akcím Sexta Pompeia. Za C, neusadil dostatečný počet propuštěných veteránů na přidělených pozemcích. Za D, italští obchodníci jsou sužováni obtížnými podmínkami podnikání. Za E, italští vlastníci půdy jsou rozezleni drakonickými opatřeními, jakých použil kzabrání jejich pozemků pro příděly veteránům. Za F, víc než tucet měst vcelé Itálii byl nezákonně zbaven své obecní půdy, opět pro příděly veteránům. Za G, zvedl daně do neúnosné výše. Aza H, naplňuje senát svými vlastními lidmi.

Zadruhé, Marcus Antonius není spokojený se způsobem, jakým se Caesar Octavianus zmocnil vlády alegií vjedné zjeho provincií–v Zaalpské Galii. Jak vláda, tak legie vprovincii podléhají velení Marka Antonia, jenž měl být uvědomen osmrti Quinta Fufia Calena aměla mu být dána příležitost jmenovat nového správce ataké disponovat Calenovými jedenácti legiemi podle své vlastní úvahy.

Zatřetí, Marcus Antonius není spokojený srozpoutáním občanské války vItálii. Proč, táže se, neřešil Caesar Octavianus své rozpory se zesnulým Luciem Antoniem mírovou cestou?

Začtvrté, Marcus Antonius není spokojený stím, že mu bylo zabráněno ve vstupu do Itálie skrze Brundisium, její hlavní adriatický přístav, apochybuje, že by se snad tím Brundisium vzepřelo rezidentnímu triumvirovi Caesarovi Octavianovi. Marcus Antonius se naopak domnívá, že Caesar Octavianus Brundisiu nařídil, aby nevpouštělo jeho triumvirského kolegu, který nejenže má plné právo do Itálie vstoupit, ale je oprávněný přivést ssebou isvé legie. Jak může Caesar Octavianus vědět, že tyto legie jsou přivážené kválečným účelům? Mohou být stejně dobře propuštěné na odpočinek.

Zapáté, Marcus Antonius není spokojený stím, že Caesar Octavianus není ochotný povolit mu nábor nových vojáků vItálii avItalské Galii, jak je zákonným způsobem oprávněný. To je vše,“ uzavřel Pollio svou řeč, kterou celou přednesl, aniž jedinkrát nahlédl do poznámek.

Maecenas nezúčastněně naslouchal, zatímco Nerva pilně škrábal–zřejmě úspěšně, neboť ani jednou nepožádal Polliona, aby opakoval to, co řekl.

„Caesar Octavianus musel vItálii čelit nevypověditelným obtížím,“ začal Maecenas tichým avlídným hlasem. „Promiň mi, že nebudu číslovat apísmenkovat, tak jak to ve svém pregnantním stylu činíš ty, Gnaee Pollione. Nepodřizuji se takové nelítostné logice–můj vlastní styl má blíž kvyprávění. Tedy když se Caesar Octavianus stal triumvirem Itálie, jejích ostrovů aHispánií, nalezl pokladnu zcela prázdnou. Musel zkonfiskovat anebo nakoupit dostatek půdy, na níž bylo třeba usadit sto tisíc propuštěných veteránských vojáků. Dva miliony iuger! Zkonfiskoval tedy veřejnou půdu osmnácti municipií, která se postavila na stranu vrahů Diva Julia–což bylo rozhodnutí náležité aspravedlivé. Akdykoli získal nějaké peníze, vykupoval půdu od vlastníků latifundií na podkladě toho, že tito jedinci se chovali zištně avelké celky půdy, které byly kdysi obdělávány ana kterých rostla pšenice, teď měnili na pastviny. Neobrátil se přitom na žádného pěstitele obilí, neboť předpokládá značný nárůst vdomácí sklizni pšenice, jakmile budou ony latifundie rozděleny apřiděleny jednotlivým veteránům.

Vytrvalé nájezdy Sexta Pompeia připravily Itálii opšenici pěstovanou vAfrice, na Sicílii ana Sardinii. Senát alid římský zlenivěl, pokud jde ozásobování obilím, vpředpokladu, že Itálii lze natrvalo zásobovat ze zámoří, zatímco Sextus Pompeius předvedl, jak může být země spoléhající na dovoz pšenice snadno zranitelná avydíratelná. Caesar Octavianus nemá peníze ani lodě, kterých by bylo třeba kvypuzení Sexta Pompeia zmoře anebo kinvazi na jeho základnu na Sicílii. Ztohoto důvodu uzavřel se Sextem Pompeiem určitou dohodu, podle níž se dokonce uvolil oženit sLibonovou sestrou. Pokud vypisoval daně, bylo to proto, že jinou alternativu nemá. Letošní pšenice od Sexta Pompeia stojí třicet sesterciů za modius–jde oobilí, které Řím už jednou zakoupil azaplatil! Odněkud prostě Caesar Octavianus musí každý měsíc získat čtyřicet milionů sesterciů–jen si to představ! Za rok to činí téměř pět set milionů sesterciů! Vyplacených Sextovi Pompeiovi, obyčejnému pirátovi,“ zvýšil Maecenas hlas ana jeho tváři se objevil nebývalý výraz rozhořčení.

„Víc jak osmnáct tisíc talentů,“ řekl Pollio zamyšleně. „Ateď, jak předpokládám, samozřejmě uvedeš, že jakmile stříbrné doly vHispániích začaly dávat rudu, vtrhl tam král Bocchus, takže jsou teď znovu uzavřené astátní pokladna ostrouhala.“

„Přesně tak,“ přikývl Maecenas.

„Takže to považujme za přečtené až sem. Jakpak ten tvůj příběh pokračuje?“

„Řím rozděloval půdu kosídlení, nejprve chudině apoté iveteránům, už od dob Tiberia Graccha.“

„Já si odjakživa myslím,“ skočil mu do řeči Pollio, „že to nejhorší, čeho se kdy senát alid římský dopustil, bylo odmítnutí povolit propouštěným veteránům větší penzi, než činilo to, co jim bylo uloženo zjejich žoldu. Když konzulárové jako Catulus aScaurus odepřeli penzi těm vojákům Gaia Maria, kteří byli capite censi, tedy nemajetní, Marius je odměnil půdou ze svého. To je už šedesát let, ale od té doby veteráni nepřestávají očekávat odměnu od svých velitelů, nikoli od Říma. To je hrozná chyba. Dala velitelům moc, jakou si nikdy předtím nesměli přisvojit.“

Maecenas se usmál. „Teď vyprávíš můj příběh za mě.“

„Promiň, Maecenate. Pokračuj, prosím.“

„Caesar Octavianus nemůže Itálii Sexta Pompeia zbavit bez pomoci. Žádal oni opakovaně Marka Antonia, jenomže Marcus Antonius je buď hluchý, anebo negramotný, protože na žádný zoněch dopisů neodpověděl. Pak došlo kté domácí válce, kválce, kterou vžádném směru nevyprovokoval Caesar Octavianus! On se domnívá, že skutečným podněcovatelem Luciovy vzpoury–neboť tak se nám vŘímě jevila–byl propuštěnec jménem Manius, jeden zFulviiných klientů. To Manius přesvědčil Fulvii, že Caesar Octavianus–eh–ukradl Antoniovi jeho nástupnické právo. Bylo to velice zvláštní nařčení, ona mu však uvěřila. Vzápětí přemluvila Lucia Antonia, aby použil legie, které najímal jménem Marka Antonia, kpochodu na Řím. Ktéto záležitosti není třeba cokoli dalšího uvádět, jedině snad ujistit Marka Antonia, že jeho bratr nebyl obžalovaný, ale bylo mu dovoleno, aby použil svého prokonzulárního imperia aodebral se jako správce do Zadní Hispánie.“

Maecenas zalovil vkupce svitků před sebou, nalezl ten, který hledal, arozvinul ho. „Mám tu dopis, který napsal syn Quinta Fufia Calena–nikoli Markovi Antoniovi, jak by byl měl, ale Caesarovi Octavianovi.“ Podal svitek Pollionovi, jenž ho přelétl rychlostí svědčící ozkušeném čtenáři. „To, co zněho Caesar Octavianus vyčetl, bylo znepokojivé, poukazovalo to na slabiny Calena Juniora anedostatek rozhodnosti. Jako veteránovi ze Zaalpské Galie, Pollione, ti určitě nemusím vysvětlovat, jak vznětliví Vlasatí Galové jsou ajak rychle dokážou odhalit nedostatečně rozhodného správce. Caesar Octavianus jednal rychle. Musel jednat rychle. Svědomím, že Marcus Antonius je tisíc mil daleko, podjal se úkolu odjet okamžitě do Narbonu ajmenovat tam dočasným správcem Quinta Salvidiena. Calenových jedenáct legií se nachází přesně tam, kde byly dosud–čtyři vNarbonu, čtyři vAgedinku atři vGlanu. Včem Caesar Octavianus pochybil, když jednal, jak jednal? Zachoval se jako přítel, jako kolega triumvir, jako muž na svém místě.“

Maecenas si vzdychl azatvářil se lítostivě. „Musím říct, že nejblíž pravdě ze všech obvinění vznesených proti Caesarovi Octavianovi je to, podle něhož nedokázal náležitě usměrnit Brundisium, které dostalo příkaz nechat Marka Antonia vylodit se stolika legiemi, kolik se jich do vlasti rozhodl přepravit, ať už na pěknou dovolenou anebo do výslužby. Aje to docela jednoduché–Brundisium se prostě senátu alidu římskému vzepřelo. Caesar Octavianus doufá, že se mu podaří Brundisium přesvědčit, aby od tohoto vzdoru upustilo. To je vše,“ končil Maecenas se sladkým úsměvem.

Od této chvíle začalo dohadování, avšak bylo prosté vášní azloby. Oba muži ukaždého bodu dobře věděli, kde je pravda, oba také věděli, že ke svým vládcům musí zůstat loajální, arozhodli se, že nejlepší cestou ktomu bude uplatňování přesvědčivých argumentů. Octavianus bude Nervovy zápisy určitě podrobně studovat, apokud Marcus Antonius neučiní totéž, zcela jistě bude zNervy páčit podrobnosti okaždé schůzce.

Posléze, bezprostředně před říjnovými nonami, dospěl Pollio krozhodnutí, že už toho bylo až dost.

„Podívej se,“ řekl, „mně je jasné, že uspořádání věcí po Filippech bylo hanebně odbyté aže dohodnutá forma byla neúčinná. Marcus Antonius byl důležitost sama apro Octaviana měl za jeho chování uFilipp jen opovržení.“ Obrátil se kNervovi, který začal pilně škrábat. „Nervo, neopovaž se ztohohle zapsat jediné slovíčko! Je teď načase mluvit otevřeně, ajelikož velcí páni otevřenost nemají vlásce, bude líp, když je ztoho vynecháme. Což znamená, že nadále nesmíš Antoniovi dovolit, aby ti cokoli nařizoval, slyšíš? Vyžvaň něco ztohohle, ajsi mrtvý–já tě vlastnoručně zabiju, rozumíš?“

„Ano!“ kvikl Nerva aspěšně pisátko odložil.

„To bylo božské!“ zašklebil se Maecenas. „Jen dál, Pollione.“

„Triumvirát, tak jak dnes existuje, je prostě směšný. Jak si jen Antonius mohl představovat, že bude na několika místech současně? Protože tak se situace po Filippech skutečně vyvinula. On požadoval lví podíl na všem, od provincií až po legie. Aco ztoho vzešlo? Octavianovi připadlo zásobování obilím ataké Sextus Pompeius, ale žádné loďstvo, aby mohl Sextovi čelit, nemluvě opřepravě armády, která by byla schopná dobýt Sicílii. Kdyby byl Octavianus voják, což on není anikdy nic takového ani nepředstíral, bylo by mu jasné, že ten jeho propuštěnec Helenus–zřejmě velice výmluvný chlapík–Sardinii obsadit nedokáže. Hlavně proto, že Octavianus dostatek lodí kpřepravě vojska prostě nemá. Je na suchu. Provincie byly rozděleny tím nejpitomějším způsobem, jaký si lze představit. Octavianus dostane Itálii, Sicílii, Sardinii, Korsiku, Přední aZadní Hispánii. Antonius sebere celý Východ, ale to mu není dost. Tak si ktomu ještě přibere všechny Galie včetně Illyrika. Proč? Protože právě vGaliích je velký počet legií stále ještě pod orly aprotože legionáři tam právě nebaží po odchodu do výslužby. Já Marka Antonia dobře znám, je to dobrý chlap, statečný avelkomyslný. Když je plně ve formě, nenajdeš schopnějšího achytřejšího. Ale je to ižrout, který nedokáže krotit svůj apetit, zhltne vše, aniž to vůbec chtěl. Parthové aQuintus Labienus řádí vcelé Asii avnotné části Anatolie. Zatímco my trčíme tady, před Brundisiem.“

Pollio se protáhl, pak pokrčil rameny. „Je naší povinností, Maecenate, dát tyhle věci do pořádku. Jak to udělat? Vést čáru mezi Západem aVýchodem ašoupnout pěkně Octaviana na jednu stranu aAntonia na druhou. Lepidus ať si Afriku samozřejmě ponechá. Má tam deset legií, je vbezpečí, má svou jistotu. Nebudu se stebou přít oto, že Octavianus tak obdrží těžší část úkolu, protože dostane Itálii, zbídačelou, unavenou, hladovou. Peníze nemá ani jeden zobou našich vládců žádné. Řím stojí na pokraji úpadku aVýchod je natolik vyčerpaný, že odtamtud žádné významnější poplatky očekávat nelze. Antonius si nicméně bude moci věci zařizovat po svém aje třeba ho otom přesvědčit. Navrhuji, aby Octavianovi byl dopřán vyšší příjem tím, že povládne celému Západu–Zadní Hispánii, Přední Hispánii, všem částem Zaalpské Galie, Italské Galii aIllyriku. Přirozenou hranici mezi Makedonií aIllyrikem tvoří Drina, ať je tedy ihranicí mezi Východem aZápadem. Bez debaty by mělo být, že nabírat vojáky vItálii avItalské Galii by měli mít právo jak Antonius, tak Octavianus. Mimochodem, Italská Galie by se měla ve všech ohledech stát součástí Itálie.“

„Skvělé, Pollione!“ zvolal Maecenas adoprovodil to širokým úsměvem. „Ani odstavec ztoho bych nedokázal říct tak dobře, jak jsi to právě pověděl ty.“ Naoko se zachvěl. „Mezi námi, sám bych si netroufl být vůči Antoniovi takhle tvrdý! Ano, příteli, je to opravdu moc dobře zformulované! Teď nám už jen zbývá přesvědčit Antonia, aby stím souhlasil. Nepředpokládám žádné námitky ze strany Caesara Octaviana. Bylo toho na něho až dost acesta zŘíma uněho opět vyvolala záchvat astmatu.“

Pollio zmateně vzhlédl. „Astmatu?“

„Ano. Pro něho je to vždycky otázka přežití. Proto se třeba uFilipp musel uchýlit do bažin. Takového zvířeného prachu ve vzduchu!“

„Už chápu,“ říkal Pollio zvolna. „Chápu to.“

„Je to jeho tajemství, Pollione.“

„Ví otom Antonius?“

„Samozřejmě. Jsou to přece bratranci, ví otom odjakživa.“

„Jak se Octavianus staví kotázce souhlasu snávratem vyhnanců?“

„Nebude mít námitky.“ Zdálo se, že Maecenas chvíli cosi zvažuje, pak promluvil. „Měl bys vědět, že Octavianus nikdy nevytáhne proti Antoniovi do války, ikdyž nevím, jestli se ti podaří zrovna otomhle přesvědčit iAntonia. Žádná další občanská válka. Tuhle zásadu on dodrží, Pollione. Hlavně proto jsme tady. Bez ohledu na všelijaké provokace on prostě do žádné války proti svému římskému spoluobčanovi nepůjde. Sází na diplomacii, na jednací stůl, na dohody.“

„Nevěděl jsem, že mu na tom tolik záleží.“

„Záleží, Pollione. Opravdu záleží.“

Přesvědčit Antonia, aby přijal podmínky, které Pollio navrhl Maecenatovi, si vyžádalo celé jedny nundiny běsnění, prokopávání stěn, slz ařevu. Pak se Antonius konečně začal uklidňovat; jeho záchvaty vzteku byly tak vyčerpávající, že ani muž tak silný, jakým Antonius byl, toto plýtvání energií déle než ony jedny nundiny vydržet nedokázal. Po výbuších zlosti klesl na mysli aposléze upadl do čirého zoufalství. Vokamžiku, kdy se Antonius ocitl až na samém dně propasti, Pollio udeřil; znamenalo to teď, anebo nikdy. Nějaký ten Maecenas by si sAntoniem sotva poradil, ale voják jako Pollio, muž, kterého si Antonius považoval ajehož měl rád, věděl přesně, co udělat. Měl kromě toho vzáloze pár silných spojenců vŘímě, kteří by ho vjeho kritickém postoji plně podpořili.

„Tak dobrá, dobrá!“ vyrazil ze sebe Antonius nešťastně avjel si prsty do vlasů. „Já to tedy udělám! Jsi si jistý, pokud jde oty vypovězené?“

„Naprosto.“

„Ale já trvám na některých věcech, okterých ty se vůbec nezmiňuješ.“

„Tak se onich zmiň ty.“

„Chci, aby mi bylo po moři posláno pět zCalenových jedenácti legií.“

„Nemyslím, že by to měl být problém.“

„Anebudu souhlasit, aby se kvytlačení Sexta Pompeia zmoře spojovaly moje aOctavianovy jednotky.“

„To není moudré, Antonie.“

„Tak ať není! Co na tom? Na to já kašlu!“ odsekl Antonius zarputile. „Musel jsem už Ahenobarba jmenovat správcem Bithýnie, když se tak vztekal nad podmínkami, které jsi navrhl, což znamená, že bez Sextova loďstva teď nemám na moři dostatek sil, jež by mi kryly záda. To si necháme pro případ, že bych ho potřeboval, to musí být jasně řečeno.“

„Octavianus souhlas neodepře, ale moc šťastný ztoho určitě nebude.“

„Cokoli, zčeho bude Octavianus nešťastný, mi udělá náramnou radost.“

„Proč jsi zatajil Octavianovo astma?“

„Pche,“ odplivl si Antonius. „To jsou jen holčičí řečičky! Jen holka může trpět nevolností, ať je to, co je to. To jeho astma je jen výmluva.“

„Nevzdat se Sexta Pompeia tě může přijít dost draho.“

„Jak to?“

„To ještě nevím,“ zachmuřil se Pollio. „Ale doplatíš na to.“

Reakce Octaviana na podmínky, snimiž za ním Maecenas přišel, byla velice odlišná. Je to zajímavé, říkal si Maecenas, jak se jeho tvář za posledních dvanáct měsíců proměnila. Nějak zté své krásy vyrostl, třebaže pěkný být nikdy nepřestane. Husté vlasy si dal zkrátit, nevadí mu už jeho odstálé uši. Ale nejpodstatnější proměnou prošly jeho oči, nejnádhernější, jaké jsem kdy spatřil, velké, zářivé, stříbrošedé. Nikdy nebyly průzračné, nikdy se znich nedalo vyčíst, co si Octavianus myslí anebo co cítí, ale teď nabyl jejich lesk jakési tvrdosti. Aústa, která jsem tak toužil zlíbat, třebaže jsem věděl, že nic takového nikdy nebudu smět, zpřísnila anapjala se. Myslím, že nám dospěl. Dospěl? On přece nikdy nebyl chlapcem! Devět dní před říjnovými kalendami dovršil třiadvacátý rok. Zatímco Marku Antoniovi je už čtyřiačtyřicet. To jsou mi věci!

„Pokud Antonius odmítá podpořit mě vbitvě proti Sextovi Pompeiovi,“ řekl Octavianus, „bude za to muset platit.“

„Ale jak? Nemáš přece žádné páky, abys ho ktomu přiměl.“

„Ale mám, amám ji rovnou od Sexta Pompeia.“

„Ato jest?“

„Sňatek,“ odpověděl sklidnou tváří Octavianus.

„Octavia!“ Maecenas zatajil dech. „Octavia…“

„Ano, moje sestra. Je vdova, překážky žádné nejsou.“

„Jejích deset měsíců smutku ještě neuplynulo.“

„Šest znich už ano, acelý Řím ví, že těhotná být nemůže–Marcellus umíral dlouho avbolestech. Nebude těžké získat svolení od pontifikálních kolegií aod sedmnácti tribuí, které budou vylosovány, aby hlasovaly vnáboženském comitiu.“ Octavianus se samolibě usmál. „Ti všichni se div nepřetrhnou ve snaze udělat cokoli, co by odvrátilo válku mezi Antoniem amnou. Řekl bych dokonce, že žádný sňatek nebude vřímských análech tak proslulý jako tenhle.“

„On nebude souhlasit.“

„Antonius? Ten by kopuloval iskrávou.“

„Uvědomuješ si, co říkáš, Caesare? Dobře vím, jak moc svou sestru miluješ, ateď bys ji chtěl potrestat Antoniem? Je to ožrala, surově ztloukl svou ženu! Moc tě prosím, uvaž to ještě! Octavia je ta nejpůvabnější, nejsladší, nejhodnější žena vcelém Římě. Icapite censi ji zbožňují, právě tak jako zbožňovali dceru Diva Julia.“

„To zní, jako by ses sní chtěl oženit ty sám, Maecenate,“ popíchl ho Octavianus.

„Jak můžeš žertovat oněčem tak–tak závažném, jako je tohle,“ ohradil se Maecenas. „Já mám ženy rád, ale současně je ilituji. Vedou tak jednotvárný život, jejich jediné politické uplatnění spočívá ve sňatcích–jediné, co se dá snad na římských zákonech opravdu ocenit, je, že většina žen má alespoň možnost rozhodovat osvých penězích. Vykázání na periferii veřejného života vydráždí leda takové Hortensie aFulvie, ale Octavii ne. Pokud by měla takovou povahu, seděl by sis tu takhle spokojeně, jistý si její poslušností? Není už načase, aby jí bylo dovoleno provdat se za muže, za něhož se opravdu provdat chce?“

„Nutit ji ktomu nebudu, pokud míříš sem,“ řekl Octavianus, ale nepůsobil nejistě. „Nejsem naivní, jak víš, avšak absolvoval jsem od Farsálu už hezkou řádku rodinných večeří, při nichž jsem si mohl všimnout, že Octavia je do Antonia víc než napůl zamilovaná. Přijme svůj osud ochotně–dokonce sradostí, řekl bych.“

„Tomu nevěřím!“

„Ale je to tak. Ani zdaleka nejsem schopný chápat, co ženy na mužských mají, ale můžeš mi věřit, že vAntoniovi se Octavia přímo vidí. Tahle skutečnost amůj vlastní sňatek se Scribonií mě ktomuhle nápadu vlastně přivedly. Nemám ani žádné pochybností oAntoniovi, pokud jde ovíno aobití manželky. Fulvii snad ublížil, musela tomu ovšem předcházet notná provokace zjejí strany. Přes všechnu svou bombastičnost je Antonius dost sentimentální, pokud jde oženy. Octavia mu bude vyhovovat. Stejně jako capite censi bude ji ion zbožňovat.“

„Aco ta egyptská královna–on nebude zachovávat věrnost.“

„Akterý chlap ji za služby vcizích krajích zachovává? Octavia ho za nevěru žalovat nebude, na to je až příliš dobře vychovaná.“

Maecenas pozdvihl ruce knebi aodcházel, zachmuřený nad nezáviděníhodným údělem diplomata. Očekává Octavianus opravdu, že on, Maecenas, snad takováhle jednání povede? To tedy ne! Předhodit perlu, jako je Octavia, před svini, jako je Antonius? Nikdy! Nikdy, nikdy, nikdy!

Octavianus vůbec neměl vúmyslu otato jednání přijít, dokonce se na ně velice těšil. Touto dobou už Antonius asi zapomněl na takové věci, jako byla scéna vjeho stanu po bitvě uFilipp, kde se Octavianus vší mocí dožadoval Brutovy hlavy–a posléze ji idostal. Antoniova nenávist kněmu vzrostla do té míry, že postupně zastřela všechny dílčí události; vystačila si sama osobě. AOctavianus ani neočekával, že by na oné nenávisti mohl Antoniův sňatek sOctavií cokoli změnit. Poetický duch, jako třeba Maecenas, by mohl usoudit, že právě tohle bylo Octavianovým motivem, jenže Octavianus uvažoval až příliš realisticky, než aby doufal vzázraky. Jakmile se Octavia stane Antoniovou manželkou, bude jednat přesně tak, jak si bude přát Antonius; to poslední, co by učinila, by bylo pokoušet se ovlivnit Antoniovy pocity vůči jejímu bratrovi. Ne, doufal, že jejich spojením dosáhne posílení naděje řadových Římanů–a legionářů–, že hrozba občanské války pominula. Takže dnem, kdy Antonius vnávalu nové vášně pro novou ženu svou manželku odvrhne, ztratí vočích milionů římských občanů veškerou vážnost. Jelikož se Octavianus zavázal, že nikdy nezačne novou občanskou válku, bude třeba ničit nikoli Antoniovu auctoritas–jeho oficiální veřejné pověření, nýbrž jeho dignitas–postavení, jaké si před veřejností vysloužil svými osobními zásluhami. Když božský Caesar překračoval Rubico, aby se vydal do občanské války, činil tak proto, aby ochránil svou dignitas, kterou si cenil výš než svůj vlastní život. To, že jeho skutky měly být vyškrtnuty zoficiální historie azarchivů republiky aže on sám měl být poslán do trvalého vyhnanství, pro něho bylo horší než občanská válka. Nu, Octavianus je ztrochu jiného těsta; pro něj je občanská válka horší než zneuctění ivyhnanství. Navíc není vojenský génius, jenž by měl vítězství jisté. Jeho strategií bude naleptávat Antoniovu dignitas, až dospěje knadiru, kde Antonius přestane být hrozbou. Od té chvíle začne trvale stoupat Octavianova hvězda, až se on, anikoli Antonius, stane Prvním mužem Říma. Nedojde ktomu přes noc; vyžádá si to mnoho let. Ale na roky Octavianus hledět nepotřebujeme ojedenadvacet let mladší než Antonius. Och, ta vyhlídka na všechny ty nadcházející roky bojů onakrmení Itálie, onalézání půdy pro nikdy neustávající záplavu veteránů!

Antonia měl přečteného. Božský Caesar by touto dobou už bušil na dveře Oródova paláce vSeleukei nad Tigridem, akde je Antonius? Obléhá Brundisium, stále ještě je na domácí půdě. Ať si jak chce rozhlašuje, že tu je, aby bránil svá práva triumvira, ve skutečnosti je tady proto, aby nemusel být vSýrii abojovat sParthy. Ať se jak chce chvástá, že jen on sám je strůjcem vítězství uFilipp, dobře ví, že vyhrát by nedokázal bez Octavianových legií složených zmužů, jejichž oddanost si nemohl nakomandovat, neboť ta náležela Octavianovi.

Dal bych skoro všechno, pomyslel si Octavianus poté, co Antoniovi napsal aco mu dopis odeslal prostřednictvím propuštěneckého kurýra, dal bych téměř vše za to, aby mi Fortuna nadělila do klína něco, co by Antonia nadobro zadupalo do země. Octavia tím nebude, nebude tím ani její zapuzení, pokud se rozhodne zapudit ji, až ho unaví její laskavá povaha. Vím, Fortuna se na mě usmívá, už tolikrát jsem unikl jen ovlásek–a byl by ztěch vlásků pěkný cop! Apokaždé to byla Štěstěna, která mě včas strhla před pádem do propasti. Jako třeba ta Libonova chtivost po nějakém význačném manželovi pro jeho sestru. Nebo jako Calenova smrt vNarbonu ahlupáctví jeho syna, který se stou svou žádostí obrátil na mě místo na Antonia. Jako Marcellova smrt. Jako Agrippa, kterého jsem získal, aby velel mým armádám. Jako všechna ta vyklouznutí ze spárů smrti, kdykoli mě astma připravilo oposlední doušek vzduchu. Jako získání válečné pokladny mého otce Diva Julia, která mě uchránila před bankrotem. Jako když Brundisium odmítlo Antoniovi průchod–nechť Liber Pater, Sol Indiges aTellus do budoucna popřejí Brundisiu mír anebývalý rozkvět! Nevydal jsem žádné rozkazy tomu městu, aby udělalo to, co učinilo. Stejně jako jsem nevyprovokoval Fulviinu jalovou válku proti mně. Chudák Fulvia!

Den co den obětuji tuctu božstev včele sFortunou, aby mi dali zbraň, kterou potřebuji, abych Antonia zdolal rychleji, než to nevyhnutelně za mě učiní čas. Ta zbraň existuje, vím to tak jistě, jako vím, že jsem byl vyvolený, abych postavil Řím trvale na nohy, abych docílil trvalého míru na všech jeho hranicích. Já jsem onen Vyvolený, oněmž píše Maecenatův básník Vergilius aoněmž všichni římští proroci tvrdí, že zvěstuje zlatý věk. Divus Julius mě učinil svým synem ajá nezklamu důvěru, kterou ve mne vložil, adokončím, co on započal. Och, nebude to úplně stejný svět, jaký by stvořil Divus Julius, ale určitě ho uspokojí azalíbí se mu. Fortuno, dopřej mi víc Caesarova proslulého štěstí! Věnuj mi onu zbraň aotevři mi oči, abych ji rozpoznal, až tu bude!

Antoniovu odpověď přinesl týž kurýr. Ano, Antonius je ochotný se sOctavianem setkat, pod vlajkou příměří. Octavianus zalapal po dechu, tentokrát však nebylo příčinou astma. Přece nejsme ve válce, říkal si! Jak on to uvažuje? Proč se domnívá, že ano?

Následujícího dne se Octavianus vyšvihl na juliovského státního koně–bylo to nevelké zvíře, ale mimořádně pohledné, smetanově bílé stmavší hřívou aohonem. Jet koňmo znamenalo, že si nemohl na sebe vzít tógu, jelikož však nechtěl navodit válečnickou atmosféru, oblékl si bílou tuniku sširokým senátorským pruhem přes pravé rameno.

Antonius ho samozřejmě přijal vplné zbroji, celé postříbřené, na pancíři vytepaného Herakla zabíjejícího nemejského lva. Tuniku měl purpurovou stejně jako paludamentum splývající mu zramen, třebaže po právu mělo být šarlatové. Jako vždy překypoval zdravím asilou.

„Dneska bez bot spodezdívkou, Octaviane?“ zasmál se.

Třebaže Antonius toto gesto ani nenaznačil, Octavianus nabídl pravici tak ostentativně, že se jí Antonius musel chopit, azmáčkl mu ji tak pevně, že mu křehké kůstky div nerozdrtil. Octavianus to vydržel, ani nehnul brvou.

„Pojď dál,“ zval ho Antonius aodtáhl cíp stanové plachty stranou. To, že se rozhodl ubytovat se ve stanu, namísto aby zrekvíroval nějaký soukromý dům, svědčilo ojeho sebejistotě, že obléhání Brundisia nebude dlouhá záležitost.

Jednací místnost ve stanu byla prostorná, ale jakmile cíp plachty opět klesl, značně se vní zešeřilo. Pro Octaviana to bylo známkou Antoniovy obezřetnosti. Nevěřil si, že by jeho tvář neprozradila okamžité pocity. Což Octavianovi nijak nevadilo. Nezajímala ho mimika, šlo mu omyšlenkové pochody, neboť těmi se hodlal propracovat dál.

„Jsem moc rád,“ řekl, když ho pohltilo křeslo příliš velké pro jeho štíhlou postavu, „že jsme konečně dospěli knávrhu naší dohody. Řekl jsem si, že bude nejlíp, když ty ajá ještě osobně probereme ty záležitostí, kde jsme zatím nenašli souhlasné stanovisko.“

„Delikátně řečeno,“ prohlásil Antonius azhluboka se napil zpoháru vína, které si ostentativně zředil.

„Krásná věcička,“ poznamenal Octavianus aobracel vprstech číši, vníž měl nalito. „Kde ji vyrobili? VPuteoli asi sotva?“

„Vnějaké té sklárně vAlexandrii. Rád piju ze skla, nenačichne předchozími víny, tak jak to dělá ita nejlepší keramika.“ Ušklíbl se. „Akov chutná–po kovu.“

Octavianus zamžikal. „Edepol! Netušil jsem, že jsi znalec itoho, do čeho se víno jen nalévá.“

„Sarkasmy na mě neplatí,“ řekl Antonius, nijak dotčený. „Tohle mám od královny Kleopatry.“

„Ano, to se rozumí. Mluví ztebe alexandrijský patriot.“

Antoniova tvář se rozzářila. „Ajak jinak! Alexandrie je to nejkrásnější město na světě, Pergamon iAthény se mohou leda krčit vjejím stínu.“

Octavianus usrkl aodložil sklenku, jako by ho pálila. Další ztěch hlupáků! Jak se může rozplývat nad krásou nějakého města, když se jeho vlastní rodné sídlo zanedbáváním propadá do nicoty? „Calenových legií můžeš dostat, kolik budeš chtít, otom není třeba vůbec hovořit,“ lhal. „Mně vlastně na tvých podmínkách vadí jen jediná věc–to, že mi odmítáš pomoci vyhnat zmoře Sexta Pompeia.“

Antonius se zachmuřil, vstal adoširoka opět roztáhl vchodovou plachtu, neboť zřejmě usoudil, že by měl přece jen vidět Octavianovi do tváře. „Itálie je tvá provincie, Octaviane. Žádal jsem snad já otvou pomoc při správě mých území?“

„Ne, nežádal, ale také jsi neposlal do státní pokladny podíl Říma na příspěvcích zVýchodu. Určitě ti nemusím vysvětlovat, dokonce už ne jako jednomu ztriumvirů, že státní pokladna má daně atributy soustřeďovat avyplácet znich pak římským provinčním správcům dotace, znichž oni financují své legie aplatí za veřejné práce ve svých provinciích,“ říkal klidně Octavianus. „Chápu samozřejmě, že žádný správce provincie, tím méně pak triumvir, nevybere jen tolik, kolik od něho chce státní pokladna–požaduje víc apřebytek si ponechává. Je to osvědčená tradice, sníž já nehodlám polemizovat. Ijá jsem triumvir. Jenže ty jsi za dva roky svého správcování neposlal do Říma vůbec nic. Kdybys to byl učinil, byl bych schopný nakoupit lodě, které potřebuji, abych se mohl vypořádat se Sextem. Tobě asi vyhovuje využívat jako svou flotilu ipirátské lodě, jelikož všichni admirálové, kteří stáli na Brutově aCassiově straně, se po Filippech rozhodli stát se piráty. Nejsem povznesený nad to, abych je využíval ijá sám, kdyby nebylo toho, že ti supi tloustnou ztoho, že obírají mou mrtvolu! Nepřestávají pilně předvádět Římu acelé Itálii–zdroji našich nejlepších vojáků–že ani milion legionářů není nic platný dvěma triumvirům bez loďstva. Ty bys měl získávat zvýchodních provincií dostatek obilí, aby se tvé legie dosyta najedly! Není moje chyba, že jsi dovolil Parthům, aby se rozlezli všude kromě Bíthýnie aProvincie Asia! Právě Sextus Pompeius je ten, kdo ti zachraňuje slaninu pro vojáky. Dokud se tobě bude hodit být na něj hodný, bude ti prodávat za přijatelnou cenu italské obilí–obilí, připomínám, které nakoupila ajednou už zaplatila římská státní pokladna! Ano, Itálie je má provincie, ale mým jediným zdrojem příjmů jsou daně, které musím vyždímat zřímských občanů žijících vItálii. Ale těch není dost na to, aby stačili vynaložit peníze na lodě aještě nakupovat od Sexta Pompeia ukradené obilí za třicet sesterciů za modius! Takže se tě znovu ptám, kde jsou příspěvky zVýchodu?“

Antonius ho poslouchal snarůstajícím hněvem. „Východ je na mizině!“ vykřikl. „Žádné tributy odvedeny nebyly.“

„To není pravda aví to iten poslední Říman,“ namítl Octavianus. „Pýthodóros zTrall ti například do Tarsu přivezl dva tisíce talentů ve stříbře. Týros aSidón ti zaplatily další tisíc. Avyplenění Kilikie Pedie ti vyneslo čtyři tisíce. Celkem jedno sto sedmdesát pět milionů sesterciů! To jsou fakta, Antonie! Dobře známá fakta!“

Proč já jsem vůbec svolil sejít se stouhle odpornou štěnicí, ptal se vúzkých sám sebe Antonius? Aby měl navrch, úplně mu stačilo připomenout mi, že očemkoli, co já na Východě učiním, okamžitě nějak prosáknou zprávy až kposlednímu římskému občanovi vItálii. Aniž to pojmenoval, říká mi tu, že má pověst už utrpěla, že ještě nejsem nekritizovatelný, že senát alid římský mě může zbavit mých úřadů. Samozřejmě, mohl bych se vydat na pochod na Řím, popravit Octaviana aprohlásit se diktátorem. Jenže jsem to byl já, kdo se nejvíc nařečnil opotřebě zrušení diktatury! Brundisium ukázalo, že moji legionáři sOctavianovými bojovat nebudou. Jen proto si ten verpa tady může sedět aprotivit se mi, otevřeně se mi stavět na odpor.

„Takže vŘímě příliš oblíbený nejsem,“ řekl zasmušile.

„Upřímně řečeno, Antonie, nejsi tam ani dost málo oblíbený, zejména poté, co jsi oblehl Brundisium. Ty sis troufl obvinit mě, že jsem Brundisium navedl, aby ti odmítlo průchod, ale dobře víš, že jsem nic takového neudělal. Proč bych také měl? Já ztoho vůbec nic nemám! Jediné, čeho jsi docílil, bylo vyděsit Řím představou, že se proti němu vydáš na pochod. Což ovšem stejně udělat nemůžeš! Nedovolí ti to tvoje legie. Pokud si opravdu hodláš napravit svou pověst, musíš to dokázat Římu, ne mně.“

„Nespojím se stebou proti Sextovi Pompeiovi, pokud míříš sem. Všechno, co mám, je stovka lodí v Athénách,“ zalhal Antonius. „To na takový podnik nestačí, vzhledem ktomu, že ty nemáš vůbec žádné. Ajak se věci mají, dává Sextus Pompeius přednost mně před tebou ajá neudělám nic, co by ho mohlo provokovat. Vsoučasné chvíli mě nechává na pokoji.“

„Nepředstavoval jsem si, že bys mi pomohl právě vtomhle,“ říkal Octavianus klidně. „Ne, měl jsem na mysli něco mnohem okatějšího, něco, co by měli na očích všichni Římané, odshora až dolů.“

„Aco?“

„Sňatek smou sestrou, sOctavii.“

Antonius zůstal spootevřeným ústy zírat na svého mučitele. „Bohové!“

„Co je na tom tak neobvyklého?“ otázal se Octavianus tiše asúsměvem. „Právě jsem sám uzavřel podobnou manželskou dohodu, jak určitě víš. Scribonia je velice příjemná–hodná žena, hezká, plodná… Doufám, že sňatkem sní udržím Sexta na uzdě, alespoň načas. Ale sOctavii se srovnávat nedá, že? Nabízím ti praneteř Diva Julia, známou amilovanou všemi vrstvami vŘímě, tak jako milovali Julii, krásnou na pohled, nesmírně laskavou auvážlivou, poslušnou manželku, matku tří dětí, včetně jednoho chlapce. Tak jak to Divus Julius očekával od své manželky, je iona mimo veškerá podezření. Ožeň se sní aŘím usoudí, že mu nemíníš ubližovat.“

„Proč to?“

„Protože jakákoli krutost vůči bytosti tak zbožňované, jako je Octavia, by ztebe vočích každého Římana učinila netvora. Ani ten nejzpozdilejší znich by jakékoli násilí spáchané na Octavii nikdy neprominul.“

„Chápu. Ano, už to chápu,“ říkal Antonius zvolna.

„Takže jsme dohodnuti?“

„Dohodnuti.“

Tentokrát Antonius stiskl Octavianovi ruku velice jemně.

Brundisijská dohoda byla zpečetěna dvanáctého říjnového dne na brundisijském náměstí aza přítomnosti zástupů rozzářených arozjásaných obyvatel, kteří cestu před Octavianem poseli květinami aovládli se natolik, že před Antoniem neplivali. Nezapomněli mu ani neodpustili jeho ničemnosti, avšak tento den znamenal vítězství pro Octaviana ipro Řím. Žádná další občanská válka nebude. Což legie rozložené kolem města potěšilo ještě víc než Brundisium samo.

„Tak co si otom všem myslíš?“ otázal se Pollio Maecenata, když je po Via Appia společně vezla giga se čtyřspřežím mul.

„Že Caesar Octavianus je mistr intrik aže je mnohem lepší vyjednavač než já.“

„To byl tvůj nápad, aby nabídl Antoniovi svou milovanou sestřičku?“

„Ne, ne! Přišel stím on sám. Zřejmě mi připadaly vyhlídky na to, že by sněčím takovým souhlasil, tak mizivé, že mi to vůbec nepřišlo na mysl. Akdyž mi otom pak řekl den předtím, než se za Antoniem vydal, domníval jsem se zprvu, že kněmu stouhle nabídkou pošle mě–brrr, bylo mi ztoho nanic! Ale kdepak. Šel si za tím sám, bez jakékoli asistence.“

„Tebe poslat nemohl, protože si to potřeboval vyříkat jako chlap schlapem. To, sčím za ním přišel, mu mohl povědět jedině on sám. Pokud vím, řekl Antoniovi, že už ztratil lásku aúctu většiny Římanů. Ato takovým způsobem, že mu to Antonius uvěřil. Apak mu ten mazaný mentula–ehm–omlouvám se, ten mazaný–ehm–lišák předestřel možnost, jak si reputaci napravit: sňatkem sOctavií. Brilantní finta!“

„Naprosto souhlasím,“ řekl Maecenas apři pomyšlení na Octaviana jako na mentulu či lišáka se pousmál.

„Kdysi jsem se takhle vezl gigou spolu sOctavianem,“ zavzpomínal Pollio. „ZItalské Galie do Říma, hned po ustavení triumvirátu. Bylo mu dvacet, ale mluvil jako ctihodný konzulár. Ozásobování obilím, otom, jak vzhledem khřebenu Apenin je pro Řím výhodnější získávat pšenici spíš zAfriky aSicílie než zItalské Galie. Sypal ze sebe čísla astatistické údaje, jako to dělají ti nejprohnanější státní úředníci, jaké jen si dokážeš představit. Jenomže on se tím nepokoušel práci vyhnout, naopak, dával si tak dohromady seznam úkolů, okterých se domníval, že je nezbytné splnit. Ano, byla to cesta, na jakou se nezapomíná. Když ho Caesar ustanovil svým dědicem, pomyslel jsem si, že do několika měsíců bude mrtvý. Ale za té cesty jsem pochopil, že se mýlím. Toho nezabije nikdo.“

Zprávu otom, co ji očekává, přinesla Octavii Atia, celá uplakaná. „Má ubohá holčičko!“ naříkala avrhla se Octavii do náruče. „Ten můj nevděčný syn se na tobě dopustil zrady! Na tobě! Na jediné bytosti na celém světě, oníž jsem si myslela, že je bezpečná před jeho machinacemi, před jeho vypočítavostí!“

„Mluv jasně, mama, prosím tě!“ řekla Octavia ausazovala Atii do křesla „Copak mi to Gajíček provedl?“

„Zasnoubil tě Marku Antoniovi! Tomu surovci, co zkopal svou manželku! Netvorovi!“

Ohromená Octavia se sesula do protějšího křesílka aupřeně se na matku zahleděla. Antonius? Ona že se má provdat za Marka Antonia? Po počátečním otřesu následoval pocit hřejivého tepla, které se jí zvolna rozlévalo tělem. Víčka vmžiku poklesla, aby skryla oči před Atií, jejíž pláč přešel ve výbuch.

„Antonius!“ vřískla Atia tak hlasitě, až se začalo sbíhat služebnictvo, jen aby ho netrpělivým gestem zahnala zase pryč. „Antonius! Ten hulvát, ten mrchožrout, ten–ehm–ech–och, nemám slova, kterými bych ho dokázala popsat!“

Zatímco se Octavii honilo hlavou něco docela jiného–mám mít konečně to štěstí, že za manžela konečně dostanu chlapa? Děkuji ti, děkuji ti, Gajíčku.

„Antonius!“ běsnila Atia, pěnu vkoutcích úst. „Holčičko drahá, musíš sebrat odvahu aříct ne! Ne jemu, ne tomu mému ničemnému synovi.“

AOctavia si vduchu říkala, jak já oněm snívala, tak dlouho, tak beznadějně, tak smutně. Kdysi, když byl ještě vItálii achodíval kMarcellovi na návštěvu, nacházela jsem si všelijaké záminky, jen abych ujejich setkání mohla taky být.

„Antonius!“ bědovala Atia abušila pěstmi do područek křesla, bum, bum, bum! „Ten, co zplodil víc parchantů, než jakýkoli jiný muž vdějinách Říma! Kouska věrnosti vsobě nemá!“

Zatímco Octavia vzpomínala: seděla jsem tam, hltala jsem ho očima, obětovala jsem bohyni Spes, aby zase brzy zavítal na návštěvu. Ale obezřetná jsem byla, abych se ani náznakem neprozradila. Ateď tohle?

„Antonius!“ vzlykala Atia azočí se jí znovu vyřinuly slzy, když si uvědomila svou bezmoc. „Celý rok bych mohla prosit, amůj syn, ten věrolomník, by mě ani neposlouchal.“

AOctavia si říkala, budu mu dobrou ženou, budu vším, čím mě bude chtít mít, nebudu mu vyčítat milenky ani na něm nebudu chtít, aby mě vzal ssebou, až se bude vracet na Východ. Tolik ženských kolem, všechny mnohem zkušenější, než jsem já! Nasytí se mě, už předem to vím. Ale nic mi nevezme vzpomínky na dobu, kterou sním strávím, až bude po všem. Láska chápe aláska odpouští. Byla jsem Marcellovi dobrou ženou atruchlila jsem za něho, jak se na dobrou manželku patří. Ale prosím všechna římská božstva žen, aby mi bylo sMarkem Antoniem dáno strávit dostatek času, aby mi vzpomínka vystačila po celý zbytek života. Protože on je má skutečná láska. Po něm už nemůže přijít nikdo jiný. Nikdo jiný…

„Tiše, mama,“ řekla nahlas aotevřela rázem rozjasněné oči. „Udělám, co chce můj bratr, aza Marka Antonia se provdám.“

„Ale ty přece nejsi Gaiovi povinna poslušností, vždyť jsi sui iuris!“ Apak si Atia povšimla výrazu těch nádherných akvamarínových očí azděsila se. „Ecastor!“ hlesla. „Ty ho miluješ!“

„Jestli milovat znamená toužit po jeho doteku ajeho náklonnosti, pak zřejmě ano,“ řekla Octavia. „Víš snad, kdy se to má stát?“

„Podle Philippa uzavřeli Antonius aten tvůj necita bratr vBrundisiu pakt, podle něhož nedojde kobčanské válce. Celá země přímo šílí nadšením, takže se ti dva rozhodli učinit ze své cesty do Říma náležitou podívanou. Po Via Appia do Teana, dál pak po Via Latina. Zřejmě sem nedorazí dříve než koncem října. Krátce nato se má konat svatba.“ Matčina tvář byla zrůzněná bolestí. „Prosím tě, dceruško moje drahá, odmítni! Jsi přece sui iuris, máš svůj osud jen ajen ve svých rukou!“

„Svolím sradostí, mama, ať si říkáš, co chceš, ať mě zapřísaháš, jak chceš. Vím, jaký Antonius je, anic se tím nemění. Vždycky tu budou nějaké ty milenky, jenomže on přece nikdy neměl žádnou uspokojivou manželku. Jen se na ně podívej,“ rozehřívala se Octavia. „Nejdřív ta Fadia, negramotná dcerka obchodníka se vším možným, od otroků až po pšenici. Nikdy jsem ji neviděla, ale zřejmě musela být stejně nevzhledná, jako byla hloupá. Ale Antonius se sní nerozvedl, jen prostě býval málo doma. Porodila mu synka adcerku, nesporně chytrá děcka. Že Fadia ijejí děti umřely na letní obrnu se nedá vyčítat Antoniovi. Pak to byla Antonia Hybrida, dcera člověka, který mučil své otroky. Povídá se, že své otroky mučila iAntonia Hybrida, ale že to zní Antonius ‚vymlátil‘–a můžeš snad mít Antoniovi za zlé, že svou manželku tak strašnému návyku odnaučil? Vybavuji si ji ijejí dítě jen matně. Chudinka holčička byla hrozně tlustá anehezká–ba hůř, ošklivá byla.“

„To se stává, když se berou blízcí příbuzní,“ řekla Atia zasmušile. „Antonii je teď už šestnáct, ale manžela asi nenajde, ani nízkého rodu ne.“ Ohrnula nos. „Ženské jsou tak pitomé! Antonia Hybrida se zhroutila, když se sní Antonius rozvedl, což učinil velice krutými slovy. Apřesto ho dál milovala. Je to snad osud, po jakém toužíš? Tohle bys chtěla?“

„Ať už Antonia Hybrida milovala Antonia nebo ne, mama, pravda je, že to nebyla žena čímkoli zajímavá. Zatímco Fulvia při všech svých chybách ano. Za její nesnáze mohlo podle mě příliš mnoho peněz, pak její status sui iuris, který mi pořád předhazuješ, ataké její první manžel, Publius Clodius. To on ji povzbuzoval, aby vyváděla na Foru, povzbuzoval ji kchování, jaké nelze urozené ženě trpět. Ale až do Filipp nebyla zlá. Pak shledala, že Antonius hodlá trávit na Východě celá další léta asžádnou cestou do Říma nepočítá. Tehdy se kní vetřel ten její propuštěnec Manius avyužil ji. Ataké Lucia Antonia. Jenomže cenu pak zaplatila ona, nikoli Lucius.“

„Ty jsi zkrátka rozhodnutá najít pro něho omluvy za každou cenu,“ povzdychla si Atia.

„Žádné omluvy, mama. Tvrdím jen, že žádná zžen Marka Antonia mu nebyla dobrou manželkou. Já jsem rozhodnutá být dokonalou manželkou, takovou, jakou by schválil isám Cato Censorius, ten odporný starý pobožnůstkář. Muži vyhledávají děvky amilenky kvůli tělesnému uspokojení, takovému ukojení, jakého se jim nedostává od jejich manželek, protože umanželek se prostě nepředpokládá, že by měly vědět, jak muže tělesně ukojit. Manželky, které toho ouspokojování muže vědí příliš mnoho, jsou podezřelé. Jako počestná manželka si nepovedu jinak ani lépe než kterákoli jiná počestná žena. Ale vynasnažím se, abych se při každém setkání sMarkem Antoniem projevila jako vzdělaná azajímavá partnerka ajeho důvěrnice aaby zmé společnosti měl potěšení. Vyrůstala jsem koneckonců vdomácnosti politiků, naslouchala jsem mužům, jako byl Divus Julius aCicero ajsem mimořádně vzdělaná. Budu také vynikající matkou jeho dětem.“

„Ty děláš vynikající matku jeho dětem už teď!“ odsekla Atia, poté co musela vyslechnout ono holedbání. „Předpokládám, že vokamžiku, kdy se za Antonia provdáš, budeš se rovněž chtít ujmout výchovy toho strašného kluka Gaia Curiona? Ten ti ale dá zabrat!“

„Neexistuje na světě dítě, které bych nedokázala zkrotit,“ řekla Octavia.

Atia povstala asepjala zchromlé prsty. „Jedno ti povím, Octavie. Ty nejsi ani zdaleka tak úzkoprsá, jak jsem se domnívala. Je vtobě možná mnohem víc Fulvie, než si uvědomuješ.“

„Ne, já jsem docela jiná,“ odporovala súsměvem Octavia, „třebaže chápu, co tím chceš říct. Ty jen zapomínáš, mama, že jsem Gajíčkova vlastní sestra, což také znamená, že jsem jedna znejchytřejších žen, jaké kdy Řím zrodil. Aúroveň mé mysli mi dodává sebevědomí, jaké jsem za celý život ještě nedala najevo před nikým, počínaje tebou až po Marcella. Ale bratr moc dobře ví, co ve mně vězí. Myslíš snad, že nevnímá, co já kMarkovi Antoniovi cítím? Gajíčkovi neunikne absolutně nic! Anepřehlédne nic, co by mohl využít pro svou další dráhu. On mě miluje, mama. To by ti mělo říct vše. Gajíček že by mě nutil do sňatku, který se mi nelíbí? Ne, mama, to určitě ne.“

Atia si vzdychla. „Nu, když už jsem tady, ráda bych se podívala do toho tvého dětského pokoje, ještě než se ti jeho osazenstvo dál rozroste. Jak si vede malá Marcia?“

„Začíná se nám vybarvovat. Je to pěkná svéhlavička. Ta si jednou nějaký nechtěný sňatek určitě vnutit nedá!“

„Doslechla jsem se, že Scribonia je těhotná.“

„Taky jsem to už slyšela. Je to báječné! Její Cornelia je milá holčička, takže snad itohle dítě bude tak pěkné.“

„Nu, na to má ještě brzy, aby poznala, jestli bude mít chlapce nebo holčičku,“ řekla Atia, když pomalu kráčely tam, odkud se ozýval pláč nemluvňat, smích batolat adětské hašteření. „Ale už kvůli Gajíčkovi doufám, že to bude holčička. Má osobě tak vysoké mínění, že by syna adědice od takovéhle matky příliš neuvítal. Jak jen bude moci, určitě se sní rozvede!“

Díky bohům, že je dětský pokoj už tak blízko! Dostáváme se na nebezpečnou půdu. Chudinka mama, pořád jen žije na periferii Octavianova života, neviděná, nepovšimnutá.

KAPITOLA OSMÁ

J

ak se celá jejich kavalkáda přibližovala kŘímu, dostával Marcus Antonius stále lepší alepší náladu. Davy lemující každou píď jejich cesty ho vítaly sbouřlivým nadšením: tak bouřlivým, že až zapochyboval otom, jestli snad Octavianus jeho neoblíbenost nezveličoval. Podezření vněm ještě sílilo, když všichni senátoři přítomní vŘímě se vplné nádheře hrnuli přivítat nikoli Octaviana, ale jeho. Potíž byla vtom, že si přece jen nebyl zcela jistý; všechno jinak svědčilo otom, jak se nesmírně Itálii iŘímu ulevilo nad zažehnáním občanské války. Co když to byla dohoda zBrundisia, která přiměla všechny jeho staré přívržence vítat ho stakovou srdečností? Pokud by se do Itálie ado Říma vloudil vpřevlečení před měsícem, kdoví, zda by na svou hlavu nemusel vyslechnout spíše nadávky aslova zklamání. Takto jen kolísal, napůl vnaději, napůl vpochybách, aOctaviana proklínal jen vduchu aspíše ze zvyku.

Vyhlídka na sňatek sOctavianovou sestrou ho netrápila; naopak spíše přispívala kjeho stále lepšímu rozpoložení. Třebaže by na ní byl ze své vůle nikdy nespočinul okem jako na možné nevěstě, vždycky se mu líbila, fyzicky ho přitahovala, adokonce svému příteli Marcellovi trochu záviděl, že se sní mohl oženit. Od Octaviana se dozvěděl, že se po Fulviině smrti ujala Antylla aIulla, což vněm jen posílilo dojem, že má povahu právě tak dobrou, jako její bratříček špatnou. Tak už to vrodině často bývá–stačilo mu podívat se na sebe ve srovnání sGaiem aLuciem. Všichni měli antoniovskou podobu, vGaiově případě ovšem pošramocenou jeho kulháním auLucia holohlavostí; ajen on sám byl obdařený juliovskou chytrostí. Atřebaže se příliš nestaral, kde všude zaseje své semeno, měl Marcus Antonius ty své děti, které znal, rád aprávě dostal skvělý nápad, co provést sAntonií, kterou svým způsobem litoval. Ajeho děti mu po příchodu do Říma zaplnily mysl víc než kdy jindy, neboť tam na něho čekal dopis od Kleopatry.

Můj nejdražší Antonie, píši Ti oidách měsíce sextilis, za tak nádherného počasí, že bych Ti přála, abys tu mohl být aužívat si ho spolu se mnou–a sKaisariónem, který Ti posílá přání všeho nejlepšího. Roste jako zvody ajeho styky sdospělými Římany (a zejména sTebou) mu udělaly náramně dobře. Čte si teď Polybia, poté co odložil dopisy Cornelie, matky Gracchů–žádné války, žádné vzrušující události. Knihy svého otce zná samozřejmě nazpaměť.

Nevím, vkterých končinách Tě tento dopis zastihne, ale dřív nebo později ho určitě dostaneš. Jednou slyším, že jsi vAthénách, pak že jsi vEfesu, dokonce izpátky vŘímě. Ale to je jedno. Chci Ti hlavně poděkovat, že jsi Kaisariónovi nadělil bratříčka asestřičku. Ano, narodila se mi dvojčátka! Je to vtvé rodině obvyklé? Vmojí ne. Mám ztoho samozřejmě radost. Jednou ranou jsi tak zajistil následnictví imanželku pro Kaisarióna. Není divu, že Nil vystoupal až do loktů hojnosti.

Jak dobře mě už zná, pomyslel si. Uvědomuje si, že dlouhé dopisy já nedočtu, tak ty svoje radši krátí. Dobrá, dobrá! Svou povinnost jsem splnil na výtečnou. Jsou dva, jako párek holoubků. Jenže pro ni jsou to prostě jen záruky Kaisariónovy budoucnosti. Její vášeň pro Caesarova synka nezná mezí.

Neprodleně odpověděl.

Drahá Kleopatro, díky za báječnou zprávu! Nikoli jeden, ale hned dva malí Antoniovci, kteří budou provázet svého staršího bratra Kaisarióna, tak jako moji bratři provázeli mne. Zanedlouho se žením sOctavií, Octavianovou sestrou. Je to příjemná žena ataké velice hezká. Setkala ses sní vŘímě? Vyřešily se tak pro tuto chvíli mé nesnáze sOctavianem auklidnila se situace vzemi, které přestala hrozit občanská válka. Což, podle toho, co řekl Maecenas, stejně tak platí ipro Octaviana. Abych to vysvětlil–mohl bych sem sice napochodovat ana Octaviana udeřit, až na to ovšem, že proti občanské válce se tu všichni vojáci spikli. Moji nebudou bojovat sjeho, jeho nebudou bojovat smými. Abez vojska ochotného kboji je vojevůdce impotentní jak harémový eunuch. Akdyž už je řeč opotenci, musíme si zase spolu někdy vyrazit někam do papyrusů. Až mě to tu přestane bavit, připrav se na to, že se vydám do Alexandrie užít si trochu života.

Tak. Tohle by mělo stačit. Antonius ukápl na spodek jediného listu fanniovského papíru loužičku rozpuštěného červeného vosku aotiskl do ní svůj pečetní prsten; uprostřed Hercules Invictus, kolem dokola litery IMP. M. ANT. TRI. Dal si ho zhotovit po oné schůzce na říčním ostrůvku vItalské Galii.

Cestou na pánský předsvatební sraz musel samozřejmě navštívit domus Hortensia aOctavianova očividná spokojenost ho vydráždila natolik, že se neudržel amusel si ulevit jedovatým šlehem.

„Co si myslíš oSalvidienovi?“ otázal se hostitele.

Octavianus se při zmínce toho jména zatvářil nechápavě. On je to snad doopravdy tajný teplouš, napadlo Antonia.

„Ten nejlepší ze správných chlapů!“ vyrazil ze sebe Octavianus konečně. „Vede si vZaalpské Galii mimořádně dobře. Jakmile bude moci těch tvých pět legií uvolnit, neprodleně ti je pošle. Zatím tam má spoustu potíží sBellovaky.“

„Tohle všechno já přece moc dobře vím. Ale jak ty můžeš tak pitomě naletět, Octaviane!“ řekl Antonius opovržlivě. „Ten nejlepší ze správných chlapů se se mnou dohaduje, že by vté naší válce-neválce přešel na mou stranu, už od první chvíle, co dorazil do Zaalpské Galie.“

ZOctavianovy tváře se nedalo vyčíst naprosto nic, ani údiv, ani úlek; vlastně ani ve chvíli, kdy se tak rozzářila nadšením pro Salvidiena, jeho očí jako by se to netklo. Aodrazí se vnich někdy vůbec něco? ptal se Antonius sám sebe anebyl schopen si vybavit vpamětí jedinou takovou chvíli. Tyhle oči jaktěživ nenapovědí, co si jejich nositel vlastně očemkoli myslí. Ony jen–sledují. Sledují chování každého avšech, včetně jeho samého, jako kdyby se spolu smyslí, která je za nimi, nacházely nějakých dvacet kroků opodál. Jak mohou být zraky tak zářivé současně inaprosto neprůhledné?

Octavianus se zeptal klidně, ba téměř plaše: „Domníváš se, Antonie, že jde ovelezrádné jednání?“

„Záleží na tom, jak se na ně budeš dívat. Porušit závazek věrnosti vůči váženému římskému občanovi apřejít kjinému, stejně váženému může být považováno za–eh–proradnost, ale velezrada to ještě není. Pokud ovšem takové jednání směřuje kvyvolání občanské války mezi oněmi sobě rovnými osobnostmi, potom jde ovšem jednoznačně ovelezradu,“ řekl Antonius samolibě.

„Máš snad nějaké konkrétní důkazy, které by podepřely Salvidienovo pohnání před soud pro maiestas?“

„Konkrétních důkazů mám celé talenty.“

„Abyl bys ochotný, kdybych oto požádal, vystoupit vprocesu jako svědek?“

„Samozřejmě,“ prohlásil Antonius shraným překvapením. „To je přece moje povinnost vůči kolegovi triumvirovi. Pokud bude odsouzený, přijdeš ojednoho velice dobrého vojevůdce–což by mě mohlo jen blažit, ne? Pokud by ovšem došlo kobčanské válce, samozřejmě. Protože toho já bych mezi své velitele nevzal, dokonce ani jako svého legáta. Byls to ty, kdo řekl, že zrádců lze využívat, ale nezaslouží úctu, ahlavně že se jim nemá věřit, anebo to byl ten tvůj božský tatíček?“

„Nesejde na tom, kdo to řekl. Salvidienus musí jít.“

„Přes Styx anebo do trvalého vyhnanství?“

„Přes Styx. Po soudu vsenátě, řekl bych. Na sněmu ne–to by bylo až příliš veřejné. Vsenátě, za zavřenými dveřmi.“

„Uvažuješ správně! Ale nebudeš to mít lehké. Agrippu budeš muset poslat do Zaalpské Galie, když ti teď vtriumvirátu ta oblast oficiálně náleží. Pokud by byla moje, měl bych na výběr hned zněkolika–mohl bych vyslat například Polliona. Takže toho teď budu moci poslat do Makedonie, aby tam vystřídal Censorina, aVentidiovi svěřím, aby mi ohlídal Labiena aPakora až do doby, kdy se budu moci sParthy vypořádat já osobně,“ rozkládal Antonius, jako by nožem vráně ještě otáčel.

„Absolutně nic ti přece nebrání, aby ses snimi šel vypořádat hned teď!“ vybídl ho sžíravě Octavianus. „Anebo se snad bojíš vzdálit se příliš ode mne, zItálie či od Sexta Pompeia, ato vtomhle pořadí?“

„Mám dost dobrý důvod držet se vám třem nablízku!“

„Důvod nemáš naprosto žádný!“ odsekl Octavianus. „Já proti tobě do války za žádných okolností nepůjdu, ale zato se pustím do války sPompeiem, okamžitě, jakmile toho budu schopen.“

„To naše dohoda zakazuje.“

„Houby zakazuje! Sexta Pompeia prohlásili za veřejného nepřítele, byl na tabulích vyvěšený jako hostis–zákonem, na němž ses sám podílel, nepamatuješ se? Není správcem na Sicílii ani kdekoli jinde, je to obyčejný pirát. Jako římský curator annonae mám povinnost pronásledovat ho azničit. Brání volnému dovozu obilí.“

Zaskočen Octavianovou nebojácností se Antonius rozhodl ukončit tuto rozmluvu, pokud se tak dala nazvat jejich hádka. „Hodně štěstí,“ řekl ironicky avykročil směrem kPaullovi Lepidovi, aby si ověřil, co je pravdy na pověstech, že bratr triumvira Lepida se má oženit se Scriboniinou corneliovskou dcerou. Pokud tomu tak skutečně je, domnívá se teď asi, že je náramný chytrák, pomyslel si Antonius, jenomže si tím krom jejího obrovského věna nepomůže ani za mák. Octavianus se rozvede se Scribonií vokamžiku, kdy porazí Sexta, což znamená, že se já musím postarat oto, aby takový den nikdy nenadešel. Octavianovi stačí jedno velké vítězství acelá Itálie ho bude uctívat. Tuší to skvrně, že jediným důvodem, proč se držím tak nablízku Itálii, je uchovat jméno Marcus Antonius vitalských myslích živé? Samozřejmě, že to dobře ví.

Octavianus zamířil za Agrippou. „Už je zase zle,“ řekl truchlivě. „Antonius mi právě sdělil, že náš milý Salvidienus sním už celé měsíce vyjednává opřeběhnutí kněmu.“ Šedé oči ještě více ztmavly. „Přiznávám, že to pro mě byla rána. Nemyslel jsem, že by Salvidienus mohl být takový hlupák.“

„Dalo se to od něho čekat, Caesare. Je to zrzoun zPicena–odkdy se takovýmhle lidem dalo věřit? Umírá touhou stát se ještě větší rybou vještě větším moři.“

„Znamená to, že tě budu muset poslat jako správce do Zaalpské Galie.“

Agrippa se ulekl. „To ne, Caesare!“

„Akoho jiného? Znamená to také, že se vdohledné době nebudu moci vypořádat se Sextem Pompeiem. Štěstěna přeje Antoniovi, odjakživa při něm stála.“

„Zvládnu cestou zajistit loděnice mezi Cosou aGenuou, ale zGenuy se budu muset vydat po Via Aemilia Scaura do Placentie–nebudu mít dostatek času držet se pobřeží, Caesare. Bude trvat dva roky, než se vrátím, pokud bych měl tohle pověření náležitě splnit!“

„Musíš ho splnit po všech stránkách. Nechci už žádná další vzbouření mezi Dlouhovlasými, myslím, že Divus Julius dělal chybu, když dovolil druidům vykonávat jejich činnost. Zdá se, že spočívá hlavně ve vyvolávání nespokojenosti.“

„Správně.“ Agrippova tvář se rozjasnila. „Mám představu, jak udržet na uzdě Belgy.“

„Ajak?“ zeptal se zvědavě Octavianus.

„Usadit na galském břehu Rhenu tlupy germánských Ubiů. Všechny kmeny, od Nerviů až po Trevery, začnou mít tolik starostí jak zatlačit Germány zpátky na jejich břeh, že jim na rebelie nezbude čas.“ Toužebně si povzdychl. „Já bych tak rád šel ve stopách Diva Julia avydal se přes Rhenus do Germánie!“

Octavianus propukl vsmích. „Agrippo, věřím, že pokud ty se rozhodneš dát germánským Suebům lekci zdobrého chování, určitě se ti to povede. Na druhé straně my Ubie potřebujeme, tak proč jim nenadělit kus lepší země? Jsou to nejlepší kavaleristé, jaké kdy byl Řím schopný postavit do pole. Jedno ti ale řeknu, příteli drahý, že jsem moc rád, že ses rozhodl stát na mé straně. Mohu si dovolit ztratit stovky Salvidienů, ale nikdy bych neunesl ztrátu mého jediného anenahraditelného Marka Agrippy.“

Agrippa se rozzářil, impulzivně vztáhl ruku astiskl Octavianovo předloktí. On sám dobře věděl, že je Caesarovi oddaný na život ana smrt, ale byl šťastný, když tuto skutečnost iCaesar stvrdil slovem nebo skutkem. „Co je důležitější: koho tu pověříš velením, zatímco já budu sloužit vZaalpské Galii?“

„Statilia Taura, samozřejmě. Také asi Sabina. OCalvinovi není třeba se zmiňovat. Chytrý aspolehlivý je iCornelius Gallus, pokud se ovšem nezačne potýkat snějakou básničkou, avHispánii Carrina.“

„Opírej se hlavně oCalvina,“ odvětil Agrippa.

Octavia stejně jako Scribonia nepovažovala za vhodné zvolit pro svatební šat ohnivou ani šafránovou barvu. Měla dobrý vkus, vybrala si barvu, oníž věděla, že jí sluší, světlý tyrkys akjemně nařasenému rouchu si vzala překrásný náhrdelník anáušnice, které jí věnoval Antonius, když ji šel navečer před obřadem navštívit vdomě zesnulého Marcella.

„Och, Antonie, ty jsou nádherné!“ vydechla auchváceně si šperky prohlížela. Náhrdelník byl zmasivního zlata, přiléhal naplocho jako uzounký límec abyl bohatě posázený dokonalými tyrkysovými kabošony. „Na těch kamíncích není jediná skvrnka, která by porušovala jejich překrásnou modrou barvu.“

„Hned jsem si na ně vzpomněl, když jsem si vybavil barvu tvých očí,“ řekl Antonius potěšený její zjevnou radostí zdárku. „Dala mi ho Kleopatra pro Fulvii.“

Ani trochu nepohasla záře vtěch obdivovaných očích, které neodvrátila. „Jsou opravdu krásné,“ opakovala, stoupla na špičky apolíbila ho na tvář. „Zítra si ho vezmu.“

„Mám takové podezření,“ vykládal trochu netaktně Antonius, „že moc neodpovídal Kleopatřiným měřítkům, pokud jde ošperky–ona dostává spoustu takových dárků. Takže by se dalo říct, že mě podarovala odloženým šmukem. Apeníze jsem od ní nedostal vůbec žádné,“ končil strpkostí vhlase. „Ona je–uch, promiň.“

Octavia se usmála stejným způsobem, jakým se usmívala na malého Marcella, když něco provedl. „Můžeš si ulevit, jakým slovem chceš, Antonie. Nejsem žádná křehotinka.“

„Nevadí ti, že si mě máš vzít?“ otázal se. Domníval se, že zeptat by se měl.

„Já tě už dlouhá léta zcelého srdce miluju, Marku Antonie,“ přiznala anesnažila se své city nijak skrývat. Instinktivně vytušila, že je rád, když je milován, aže to pro něho znamená popud láskou oplácet, apo tom neskonale toužila.

„To bych nikdy neuhádl!“ řekl ohromeně.

„Samozřejmě že ne. Byla jsem Marcellova manželka ake svému manželskému slibu jsem byla naprosto loajální. Milovat tě bylo něco docela jiného, to patřilo jen mně samé, jen do mého nitra.“

Vnímal známý pocit ve slabinách, tělesný signál varující ho, že se začíná zamilovávat. AFortuna stála na jeho straně, ivtomhle. Už zítra mu Octavia bude patřit. Nemusí mít strach, že by se podívala na jiného, když se nepodívala ani na něho po celých sedm let, co náležela Marcellu Minorovi. Ne že by se kdy strachoval okteroukoli ze svých manželek; všechny tři mu byly věrné. Avšak tato čtvrtá znamenala vrchol. Vyrovnaná, vkusná aelegantní, juliovské krve, učiněná republikánská princezna. Chlap by musel být mrtvý, aby ho to nevzrušovalo.

Sklonil se kní apolíbil ji na ústa. Zlehka polibek opětovala, ale dřív než ji začal spalovat, odtrhla se od něho.

„Zítra,“ řekla jen. „Teď se pojď podívat na své synky.“

Dětský pokoj nebyl příliš velký ana první pohled se zdál být až příliš plný drobotiny. Hbitým okem vojáka postřehl šest rejdících mrňousů anemluvně hopsající vpostýlce. Rozkošná světlovláska, sotva dvouletá, právě uštědřila asi pětiletému brunetovi notný kopanec do holeně. Hbitě jí oplatil plácnutím, po kterém padla na zadeček se slyšitelným žuchnutím, po němž okamžitě následoval jekot.

„Mama, mama!“

„Když někomu ublížíš, Marcie, musíš počítat stím, že ti to oplatí,“ říkala Octavia bez jakékoli stopy soucitu. „Aokamžitě přestaň stím brekem, jinak ti naplácám za to, že si začínáš.“

Ostatní čtyři děti–tři přibližně vchlapcově věku ajedno omálo mladší než bojovná plavovláska–zatím postřehly Antonia astály teď sotevřenými pusami, stejně jako bojovnice Marcia ijejí oběť, kterého Octavia představila jako Marcella. Pětiletý Antyllus si na otce sice matně vzpomínal, nebyl si však docela jistý, zda tento obr je skutečně jeho tatínek, dokud mu to Octavia nepotvrdila. Ipak se na Antonia jen beze slova díval, bál se rozpřáhnout ručičky kobjetí. Iullus, dosud ani ne dvouletý, se dokonce hlasitě rozplakal, když kněmu ten velikánský člověk vykročil. Octavia ho se smíchem zvedla apodala ho Antoniovi do náruče, kde pláč brzy vystřídal úsměv. Vté chvíli natáhl ruce iAntyllus ai on se rázem ocitl ve výši na otcově předloktí.

„Pěkní kluci, co?“ řekla Octavia. „Budou velcí po tobě, až vyrostou. Napůl se nemůžu dočkat, abych už viděla, jak jim budou slušet pteryges apancíř, napůl se toho bojím, protože to už budou pryč zmé péče.“

Antonius na to cosi odpověděl, ale myšlenkami byl zcela jinde; byla to Marcia, která mu nedávala pokoj. Marcia? Marcia? Čí vlastně je aproč říká Octavii mama? Ta malá vpostýlce, jak se dozvěděl, blondýnečka jako Marcia, je Octaviina nejmladší, Cellina. Ale komu patří Marcia? Podobu měla juliovskou, jinak by ji považoval za nějakou philippovskou sestřenku, kterou před kdovíjakými strastmi zachránila tahle dětmi posedlá žena. Neboť jako posedlá jimi bezesporu byla.

„Prosím tě, Antonie, mohla bych si knim přibrat iCuriona?“ otázala se Octavia sžadonícíma očima. „Neměla jsem pocit, že bych se ho mohla ujmout bez tvého svolení, ale on naléhavě potřebuje klidné zázemí adohled. Je mu skoro jedenáct ahrozně zdivočel.“

Antonius jen zamžikal. „Klidně si tím spratkem posluž, Octavie, ale proč si chceš přidělat starost ještě sdalším dítětem?“

„Protože je to nešťastný kluk. Ažádný chlapec vjeho věku by neměl být nešťastný. Chybí mu jeho mama, ignoruje svého pedagoga–což je neschopný hlupák–a většinu času tráví rošťárnami na Foru. Za rok dva začne krást měšce.“

Antonius se pousmál. „Nu, jeho táta, můj přítel, vyváděl vjeho letech zrovna tak. Curio Censor, jeho táta, byl tvrdý, nepřístupný autokrat, který Curiona držel pod zámkem. Ajá jsem mu pomáhal ven aspolu jsme se pak vydávali řádit. Možná že právě ty jsi to, co tenhle nejmladší Curio potřebuje.“

„Och, děkuji ti!“ Octavia za sebou zavřela dveře pokoje za sborového protestu dětských hlasů; zřejmě snimi jindy pobyla déle aděti, včetně Antylla aIulla, tuto újmu přičetly návštěvě onoho obra.

„Čí je vlastně Marcia?“ otázal se.

„Je to moje nevlastní sestra. Mama mě měla vosmnácti, byla jsem její první dítě, aMarcii pak ve čtyřiačtyřiceti.“

„Chceš tím říct, že je to dcera Atie aPhilippa Juniora?“

„Ano. Vzala jsem si ji sem, když se oni mama už nemohla náležitě starat. Mama trpí otokem kloubů aje to velice bolestivé.“

„Ale Octavianus se ojejí existenci nikdy ani slovem nezmínil! Já vím, že předstírá, že je jeho matka mrtvá, ale že by měl nevlastní sestru? Bohové, to je absurdní!“

„Dvě nevlastní sestry, vlastně. Nezapomínej, že náš otec měl se svou první ženou také dceru. Bylo jí už čtyřicet.“

„Ano, jenže…!“ Antonius trhnul hlavou jako zápasník, který schytal příliš mnoho úderů.

„No tak, Antonie, znáš přece mého bratříčka! Třebaže ho vroucně miluju, dokážu vidět ijeho chyby. Až příliš si považuje svého postavení, než aby stál onevlastní sestru odvacet let mladší, než je on sám–jak nedůstojné! Amá dokonce pocit, že by ho Řím nebral vážně, kdyby navíc kjeho mládí tu ještě přibyla takhle malá sestřička. Dost na tom, že Marcia byla počata tak brzy po smrti našeho nebohého otčíma. Řím už matce její prohřešek dávno odpustil, ale Caesar jí ho nepromine nikdy. Marcia sem ostatně přišla, když ještě nedovedla chodit, alidé se vtom moc nevyznají.“ Usmála se. „Ti, kdo mezi tyhle dětí zavítají, se domnívají, že Marcia je moje, protože je mi podobná.“

„To děti tolik miluješ?“

„Miluju je slabé slovo, až příliš opotřebované azneužívané. Za dítě bych dala iživot, doslova.“

„Bez ohledu na to, čí dítě to je?“

„Právě tak. Odjakživa věřím, že děti pro lidi představují možnost prožít život hrdinsky–postarat se, aby se jejich vlastní chyby spíš napravovaly, než opakovaly.“

Nazítří Marcellovi sloužící odvedli děti do mramorového paláce Pompeia Velikého na Carinách. Ti, kteří museli zůstat apečovat dál oMarcellův dům, plakali, protože ztráceli paní Octavii. Dům, který dostali na starost, náležel malému Marcellovi, který ho však ještě řadu let samostatně nebude moci obývat. Antonius jako vykonavatel závěti sídlo zatím pronajmout nechtěl, ale jeho sekretář Lucilius bral správu majetku důrazně adůsledně. Žádné okolky, jinak bude dům chátrat.

Za rozbřesku přenesl Antonius svou novou nevěstu přes práh Pompeiova paláce, domu, který zažil už Pompeia, jenž přenesl přes týž práh vnáruči Caesarovu dceru Julii vstříc šesti blaženým letům, která skončila její smrtí při porodu. Ať mě nepotká stejný osud, pomyslela si Octavia, dosud tající dech nad lehkostí, sjakou ji manžel zvedl apak opět postavil na zem, aby přijala oheň avodu, omočila si vnich aohřála ruce aujala se tak úlohy paní domu. Snad stovka sloužících ji při tom sledovala svroucím povzdychnutím, které přešlo vtichý potlesk. Pověst paní Octavie jako nejlaskavější anejchápavější zžen ji isem předcházela. Starší mezi nimi, zejména správce Egon, snili, že dům opět rozkvete, jako tomu bylo za Julie; Fulvia se jim jevila sice jako náročná paní, avšak bez zájmu ochod domácnosti.

Octaviině pozornosti neušlo, že na bratrově tváři se radost mísí sjakýmsi zadostiučiněním, ale proč vlastně, to jí unikalo. Ano, očekává bezpochyby, že sňatek, okterý se přičinil, pomůže zacelit onu roztržku, avšak co by mohl získat ze ztroskotání tohoto manželství, kněmuž podle osobního mínění všech svatebních hostí vbudoucnu dojde? Ještě víc Octavii lekalo tušení, že Caesar sjeho rozpadem kalkuluje. Nu, zařekla se, zmé viny to nebude.

Její první noc sAntoniem byla čirou rozkoší, neskonale větší než všechny noci strávené sMarcellem dohromady. Ze způsobu, jakým se jí dotýkal, jakým přímo předl zalíbením zjejí blízkosti, bylo zřejmé, že její nový manžel ženy chápe–z toho, jakým způsobem ji zbavil celoživotních zábran, jak prožíval její laskání ajejí užaslá zavrnění, jak se podroboval jejímu zkoumání, jako kdyby jaktěživ předtím nic takového nezakusil. Pro Octavii byl dokonalým milencem, smyslným ivnímavým, nijak se neomezujícím jen na své vlastní tužby. Milostná slůvka imilostné akty splývaly vtak spojitý žár vášně, že se až rozvzlykala. Když už posléze vzávrati upadala do extatického spánku, položila by pro něho život stejně radostně, jako by dala život za dítě.

Aráno shledala, že stejnou měrou byl uchvácen iAntonius; když se pokusila vstát aujmout se svých povinností, začalo vše od počátku znovu, ještě krásněji, neboť již šlo otrochu známé vjemy, aještě uspokojivěji, neboť si víc avíc byla vědoma, co sama potřebuje aco on jí stakovou radostí je ochotný poskytnout.

Och, skvělé! pomyslel si Octavianus, když se snimi odva dny později sešel na večeři uGnaea Domitia Calvina. Soudil jsem správně, jsou to takové protikladné povahy, že jeden druhého přímo okouzlil. Teď už je třeba jen vyčkat, až se jí nasytí. Aon se jí nasytí! Musím obětovat Quirinovi, aby ji opustil pro nějakou cizokrajnou lásku, nikoli římskou, aJovovi Nejlepšímu Největšímu, aby ztoho jeho rozčarování smou sestřičkou těžil Řím. Stačí se na něho jen podívat, láska se zněho přímo řine, je od ní celý uslintaný! Asentimentální jak patnáctiletá holka. Jak pohrdám lidmi, kteří podlehnou tak banální, nechutné nákaze! Mne nepostihne nikdy, tím jsem si jistý. Moje mysl plně ovládá mé city, já na tyhle přeslazené lahůdky nejsem. Jak ho jen Octavia dokáže snést? Vpodručí ho udrží nejvýše dva roky, déle sotva. Ta její laskavost aláskyplnost jsou pro něho novinkou, ale jelikož sám není ani slušný, ani dobrák, ctnost ho nakonec omrzí apropadne pak typicky antoniovské bouři vzdoru aodporu.

Musím teď neúnavně aširoko daleko zvěstovat zprávy otomto sňatku, moji agenti oněm musí bez ustání vyprávět vkaždém městě, vkaždém městečku, vkaždém municipiu vItálii avItalské Galii. Do této chvíle jsem jim ukládal prosazovat mou věc, líčit věrolomnost Sexta Pompeia, poukazovat na netečnost Marka Antonia ke strádání jeho vlasti. Ale za nadcházející zimy tohle všechno pominou abudou místo toho pět chválu nikoli osňatku samém, ale opaní Octavii, sestře Caesarově azosobnění všeho, čím by římská matrona měla být. Postavím jí sochy, tolik, kolik si jich jen budu moci dovolit, abudu přidávat další adalší, až bude celý poloostrov sténat pod jejich tíží. Ach, už si to umím představit! Octavia, ctnostná ačistá jako sama Lucretia; Octavia, ctihodnější než Panna Vestina; Octavia, která zkrotila toho nezodpovědného Marka Antonia; Octavia, která samojediná zachránila zemi před hrůzami občanské války. Ano, toto všechno vsobě musí ctnostná Octavia spojovat! Až stím budou moji agenti hotovi, bude mít ctnostná Octavia tak blízko kbohyni jako Cornelia, matka Gracchů! Takže až ji Antonius opustí, kdekdo vŘímě avItálii ho odsoudí jako surovce anecitelnou zrůdu ovládanou chlípností.

Och, kdybych jen mohl nahlédnout do budoucnosti! Kdybych jen znal totožnost oné ženy, pro kterou Antonius zradí Octavii! Všem římským božstvům budu obětovat za to, aby to byla postava, kterou každý Říman aItal může nenávidět, nenávidět, nenávidět. Svést na ni, že ona může za Antoniovo jednání. Vykreslím ji zlou jako Kirké, marnivou jako Helenu Trojskou, zlovolnou jak Médeiu, krutou jako Klytaimestru, smrtící jako Medusu. Apokud by se na ni nehodila tvářnost žádné znich, vypodobním ji jako souhrn všeho tohoto zla. Vyšlu své agenty snovou našeptávací kampaní, učiním ztéto dosud neznámé ženy démona stejným způsobem, jakým hodlám zmé sestřičky stvořit bohyni.

Je mnoho jiných cest, jak zničit muže, než vytáhnout proti němu do války–co životů akolik prostředků by válkou přišlo nazmar! Kolik peněz by to stálo! Peněz, které by měly být vynaloženy na větší slávu Říma.

Střež se mě, Antonie! Jenomže nad to ty jsi povýšen, máš mě za slabocha, za zženštilého. Ne, Divus Julius já nejsem, ale zato jsem důstojný dědic jeho jména. Jen si dál zakrývej oči, Antonie, buď dál slepý. Já tě nakonec dostanu, třeba iza cenu štěstí mé milované sestřičky. Kdyby Cornelia, matka Gracchů, neprožila život plný bolestí azklamání, nekladly by dodnes Římanky ujejí hrobky květiny. Tak tomu bude isOctavii.

KAPITOLA DEVÁTÁ

Ř

ímané si užívali zimy, uneseni pohledem na triumvira Antonia atriumvira Octaviana procházející se spolu městem jako staří dobří přátelé, avítali rok jako počátek zlatého věku, který podle nejrůznějších proroctví užuž klepe na dveře. Koptimismu přispívala iskutečnost, že jak manželka triumvira Antonia, tak manželka triumvira Octaviana byly vjiném stavu. Vergilius, jenž dospěl do takových výšin tvůrčího přebásňování, že teď dost dobře nevěděl, jak dolů, napsal svou čtvrtou Eklogu apředpověděl zrození dítěte, které spasí svět. Cyničtěji ladění čtenáři uzavírali sázky, zda oním vyvoleným dítětem bude syn Antoniův, či snad syn Octavianův, aniž si kdokoli připustil možnost, že by to mohly být idcery. Heroldem Desáté éry zkrátka holka být nemůže.

Ne že by všechno probíhalo tak, jak mělo. Mnoho se hovořilo otajném procesu sQuintem Salvidienem, ikdyž nikdo kromě členů senátu neznal předkládané důkazy ani co na ně řekl Salvidienus ajak vedli obhajobu jeho advokáti. Arozsudek šokoval; pro velezradu už poměrně dlouho nebyl žádný Říman odsouzený ksmrti. Do vyhnanství musela odejít spousta lidí, to ano, proskripční seznamy byly bez konce, to rovněž, ale neproběhl žádný oficiální proces vsenátě sverdiktem trestu smrtí, který tak jako tak nemohl být vykonaný nad římským občanem, takže musela následovat komedie, kdy odsouzenec byl nejprve zbavený římského občanství, apotom teprve hlavy. Kprojednávání případů velezrady tu přece existuje řádný soudní tribunál, atřebaže už pár let nezasedal, je stále ještě veřejnou institucí. Takže nač to tajnůstkářství aproč zrovna senát?

Sotva se senát vypořádal se Salvidienem, objevil se vřímských ulicích Herodes, samý tyrský nach azlatohlav. Ubytoval se vhostinci na rohu Clivus Urbius, vnejnákladnějším podniku vcelém městě, odkud začal obdarovávat jisté potřebné senátory. Jeho žádost, aby byl uznaný za židovského krále, byla řádně přednesena vSenaculu před shromážděním senátorů, překračujícím nepatrně nezbytné quorum jen kvůli rozeslaným darům ataké kvůli tomu, že se po Herodově boku objevil iMarcus Antonius. Celá věc měla tak jako tak jen hypotetickou platnost, neboť židovským králem zatím byl spodporou Parthů Antigonos astěží se dalo předpokládat, že by vdohledné době mohl být ztrůnu sesazen; ostatně Parthové Neparthové, Antigona chtěla mít králem převážná většina Židů.

„Od koho všechny tyhle peníze vlastně máš?“ otázal se Antonius, když kráčeli do Senacula, malé budovy přiléhající kchrámu Svornosti na úpatí Kapitolského pahorku. Zde přijímali senátoři cizince, kteří neměli dovolený vstup do senátu.

„Od Kleopatry,“ řekl Herodes.

Obrovité ruce se sevřely vpěst. „Od Kleopatry?“

„Ano, aco je na tom divného?“

„Ona je dost opatrná na to, aby jen tak někomu rozdávala peníze.“

„Ale ten její synek ne, aon si sní dělá, co chce. Kromě toho jsem se musel zavázat platit jí daň zjerišského balzámu, až budu králem.“

„Ach tak!“

Herodes získal potřebné senatus consultum, kterým byl oficiálně stvrzen králem Židů.

„Teď už to nechce nic víc, než aby sis to své království dobyl,“ říkal Quintus Dellius nad skvělou večeří; kuchyně hostince měla vynikající pověst.

„Já vím, já to přece vím!“ odsekl Herodes.

„Nebyl jsem to já, kdo Judeu rozparceloval,“ pokáral ho Dellius, „tak co mi to vyčítáš?“

„Vyčítám to tobě, protože tu zrovna sedíš se mnou acpeš se vepřovým vemínkem, co sousto, to kapka jerišského balzámu! Co myslíš, zvedne někdy Antonius ten svůj zadek avydá se konečně do války proti Parthům? Onějakém parthském tažení se ani slovem nezmínil.“

„On zatím nemůže. Potřebuje se držet vblízkosti toho slaďounkého hošíka Octaviana.“

„Och, to přece ví celý svět!“ řekl Herodes netrpělivě.

„Když už je řeč osladkých záležitostech, Herode, jaképak máš vyhlídky na tu svou Mariamné? Neoženil se ti sní zatím Antigonos?“

„On sám se sní oženit nemůže, je to její strýc, adát ji komukoli ze svých příbuzných se obává.“ Herodes se ušklíbl, tleskl baculatými dlaněmi apřekulil se na záda. „Ostatně ji ani nemá. Mám ji já.“

„Že ji máš ty?“

„Ano, odvedl jsem ji aschoval krátce předtím, než Jeruzalém padl.“

„No, ty jsi přece kus chytráka!“ Dellius postřehl další zlahůdek. „Na kolik kapek jerišského balzámu přijde tenhle nadívaný střízlík?“

Takovéto apodobné příhody však bledly před skutečným atrvalým problémem, snímž se Řím potýkal už od Caesarovy smrti: se zásobováním obilím. Jakkoli Sextus Pompeius slavnostně slíbil, že se polepší, vrátil se knájezdům na moři akloupení nákladů pšenice ještě dřív, než vosk na pečeti brundisijské úmluvy náležitě utuhl. Byl stále výbojnější, začal dokonce vysazovat své oddíly na italskou půdu tam, kde bylo soustředěno víc sýpek, aodcizoval obilí, oněmž by nikoho ani ve snu nenapadlo, že je nějak ohrožené. Když cena státní pšenice vyšplhala až ke čtyřiceti sesterciům za šestidenní dávku, vŘímě avostatních italských městech bez rozdílu velikosti vypukly nepokoje. Nejchudší obyvatelé dostávali obilí zdarma, jenomže Divus Julius snížil jejich počet zavedením majetkové prověrky na polovinu, takže už jich zbývalo jen sto padesát tisíc. Jenomže to, ječely rozlícené davy, mohlo platit vdobě, kdy jeden modius pšenice byl za deset sesterciů, ane za čtyřicet! Seznam příjemců státního obilí zdarma se musí rozšířit, tak aby zahrnul všechny, již nejsou schopni platit čtyřnásobek původní ceny. Když senát tento požadavek zamítl, bouře nabyly na síle apatřily knejhrozivějším od Saturninových časů.

Antonius se tak dostával do trapné situace, když musel zprvní ruky sledovat, do jak kritického stavu dospělo zásobování obilím, abýt si přitom vědom, že on anikdo jiný je ten, kdo Sextovi Pompeiovi umožňuje ve škůdcovství pokračovat.

Spovzdechem pustil zhlavy myšlenku, že by oněch dvě stě talentů, které si původně dal stranou na případné radovánky, na tato potěšení skutečně vynaložil; namísto toho jich použil knákupu obilí postačujícího knasycení dalších sto padesáti tisíc Římanů, čímž se dočkal nezasloužené chvály od capite censi. Odkud že se tyto nečekané peníze vzaly? Od nikoho jiného než od Pýthodóra zTrall. Antonius tomuto plutokratovi nabídl svou dceru Antonii–otylou, nevzhlednou aduševně zaostalou–za protihodnotu vpodobě dvou set talentů na dlaň. Pýthodóros, stále ještě vplné síle, na tuto nabídku přímo skočil; bečící jako jehně odstavené od matky později Antonia putovala za jakýmsi manželem do jakýchsi Trall. Abečící jako ovce, které sebrali jehňátko, vykládala Antonia Hybrida na celý Řím, co se sjejí dcerou stalo.

„Tohle je ovšem ohavnost!“ rozkřikl se Octavianus, poté co Antonia vyhledal.

„Ohavnost? Ohavnost? Především jde omou dceru, atu mohu provdat, za koho chci!“ rozeřval se Antonius zaskočený tímto nejnovějším projevem Octavianovy neústupnosti. „Zadruhé, cena, kterou jsem za ni obdržel, pomohla nakrmit dvojnásobek občanů po dobu půldruhého měsíce! Tomuhle já říkám nevděk! Kritizovat můžeš, Octaviane, až se zmůžeš na dceru, která bude pro chudáky zcapite censi schopná udělat alespoň desetinu toho, co dokázala ta moje!“

„Gerrae,“ řekl Octavianus pohrdavě. „Do té doby, než jsi dorazil do Říma ana vlastní oči uviděl, co se tu děje, jsi neuvažoval oničem jiném než si ty peníze nechat na zaplacení svých stále narůstajících účtů! Ta chudinka nemá na to, aby pochopila, co ji čeká–mohl jsi sní při nejmenším poslat ijejí matku, místo abys ji ponechal vŘímě žalovat si na svou ztrátu do každého ucha ochotného jí naslouchat.“

„Odkdypak se vtobě probudily city? Mentulam caco!“

Zatímco se Octavianovi nad touto sprostotou div nezvedl žaludek, Antonius vyrazil zmístnosti vnávalu takového vzteku, že ani pro Octavii nebylo snadné ho upokojit.

Ana scéně se vtuto chvíli znovu objevil Gnaeus Asinius Pollio, teď už konečně skutečný konzul, poté co se oděl do náležitého šatu, co obětoval asložil příslušnou přísahu. Zauvažoval, čím ozdobit zbývající dva měsíce svého úřadu, aodpověď se mu nabídla sama: přivést krozumu Sexta Pompeia. Pollio byl nadaný jistým smyslem pro spravedlnost aten mu napovídal, že tento ohodně menší syn velikého muže má přece jen malé zrnko práva na své straně; sedmnáct mu bylo, když byl jeho otec zavražděn vEgyptě, necelých dvacet, když jeho starší bratr zemřel po bitvě uMundy; musel nečinně přihlížet, když ho mstivý senát alid římský přinutil kživotu psance tím, že mu odmítl poskytnout příležitost spravovat rodinné jmění. Vše, čeho bylo zapotřebí kodvrácení současné hrozivé situace, bylo rozhodnutí senátu dovolující mu vrátit se domů azaujmout otcovo postavení aujmout se jeho majetku. Jenomže otcovo jméno bylo záměrně špiněno, aby tak povyrostli jeho nepřátelé, ajmění zmizelo vbezedné jámě fondů občanské války.

Přesto to stojí za pokus, říkal si Pollio, když zval Marka Antonia, Octaviana aMaecenata ksobě domů ke schůzce, na které hodlal oba triumviry přesvědčit, že je třeba učinit nějaký pozitivní krok.

„Pokud ho neuděláme,“ říkal ve své pracovně nad ředěným vínem, „nebude dlouho trvat avšichni přítomní vtéto místnosti zemřou rukama davu. Ajelikož dav není schopný sám vládnout, vyvstane nějaká nová garnitura pánů Říma–mužů, jejichž jména mi naprosto nemohou přijít na mysl, protože do těchto výšin vystoupají znezměrných hlubin. Ajá si takto konec svého života nepředstavuji. Přál bych si odejít na odpočinek, skráně ozdobené vavřínem, asepisovat historii našich bouřných časů.“

„Formulace lahodná jak to víno,“ zamumlal Maecenas, když oba výše postavení účastníci schůzky na Pollionův úvod nereagovali ani slovem.

„Co přesně tím chceš říct, Pollione?“ zeptal se Octavianus po delší odmlce. „Že bychom snad my, kdo celé roky trpíme řáděním toho nezodpovědného zloděje, my, komu zruinoval státní pokladnu, měli teď otočit azačít ho chválit? Říct mu, že vše je odpuštěno aže se může klidně vrátit domů? Pche!“

„No tak,“ řekl Antonius azatvářil se státnicky, „to je snad trochu drsné, ne? Na tom Pollionově názoru, že Sextus není tak docela špatný, něco je. Osobně jsem měl vždycky pocit, že se Sextem se nakládalo zbytečně tvrdě, odtud také můj odpor ktomu, Octaviane, jednoduše toho chlapce–toho mladého muže, chci říct–rozdupat.“

„Ty pokrytče!“ rozkřikl se Octavianus, rozezlený tak, jak ho ještě nikdy nikdo neviděl. „Tobě nedělá žádnou potíž být laskavý achápavý, ty kůže líná, když si trávíš zimy vprostopášnostech, zatímco já tu musím zápolit onasycení čtyř milionů lidí! Akde jsou peníze, které bych ktomu potřeboval? Nu, ty přece má ten chudák zbídačelý aneskutečně ukřivděný chlapec někde vtěch svých podzemních kobkách. Protože celé kobky on určitě potřebuje na to, co ze mne vyždímal! Apokud ždímal mne, Antonie, ždímal tím Řím aItálii!“

Maecenas napřáhl ruku adotkl se Octavianova ramene; navenek to vyhlíželo jako chlácholivé gesto, ale jeho prsty se zaťaly takovým sevřením, že Octavianus jen zamžikal aruku setřásl.

„Nepozval jsem vás sem dnes, abych poslouchal to, co vpodstatě jsou vaše osobní rozpory,“ řekl Pollio pevně. „Požádal jsem vás otuto schůzku, abychom si společně ujasnili, dokážeme-li se shodnout na nějakém způsobu vypořádání se sPompeiem, který by byl levnější než námořní válka. Řešením je jednání, nikoli konflikt! Aod tebe, Octaviane, očekávám, že to nahlédneš.“

„Spíš bych uzavřel sPakorem smlouvu, která by mu přiřkla celý Východ,“ připustil Octavianus.

„Začíná to vypadat, jako když ožádné řešení vůbec nestojíš,“ řekl Antonius.

„Já řešení chci! To jediné! Totiž spálit až do poslední všechny jeho lodi, prodat jejich posádky avojáky do otroctví ajeho nechat utéct do Skythie! Protože dokud si nepřipustíme, že tohle je přesně to, co musíme udělat, bude Sextus Pompeius nadále podle své libosti držet Řím ohladu! Ten darebák nemá kouska cti vtěle!“

„Já navrhuji, Pollione, abychom kSextovi poslali emisara apozvali ho kjednání–v Puteolách? Ano, Puteoli by byly vhodné,“ řekl Antonius adobromyslností jen zářil.

„Souhlasím,“ přikývl Octavianus okamžitě, což všechny překvapilo, Maecenata nevyjímaje. Byl onen předchozí výbuch spíš vykalkulovaný než spontánní? Copak má Octavianus vlastně za lubem?

Pollio chvíli poté, co Octavianus bez námitek vyslovil souhlas sjednáním vPuteolách, změnil téma.

„Bude to na tobě, Maecenate,“ řekl Pollio. „Zamýšlím vydat se co nejdříve do Makedonie aujmout se tam prokonzulského úřadu. Senát může pro zbytek roku určit konzuly suffecty. Jedny nundiny vŘímě mi úplně stačily.“

„Kolik legií budeš požadovat?“ otázal se ho Antonius súlevou, že konečně může jednat otématu, vněmž je doma.

„Šest by jich mělo stačit.“

„Dobrá! To znamená, že Ventidiovi jich mohu pro nasazení na Východě poskytnout jedenáct. Bude zatím muset udržet Pakora aLabiena tam, kde jsou.“ Antonius se usmál. „Ventidius je starý dobrý mazák.“

„Je možná lepší, než se domníváš,“ řekl Pollio suše.

„Pchá! Tomu chci věřit, až to uvidím. Když byl můj bratr skřípnutý vPerusii, tak zrovna nezazářil.“

„To se dá říct iomně, Antonie!“ odsekl Pollio. „Možná, že příčinou naší nečinností bylo to, že jistý triumvir neodpovídal na dopisy.“

Octavianus povstal. „Já už půjdu, jestli dovolíte. Stačí zmínka odopisech, abych si připomněl, že jich mám napsat dobrou stovku. Někdy bych si přál, abych měl schopnost Božského Julia zaměstnat čtyři sekretáře současně.“

Poté, co Octavianus sMaecenatem odešli, Pollio se na Antonia zlobně zahleděl.

„Tvůj problém, Marku je, že jsi líný anepořádný,“ řekl ostře. „Jestli brzy nezvedneš ten svůj zadek ze židle anezačneš něco dělat, mohl bys shledat, že jsi věci odkládal tak dlouho, kdy už je pozdě dělat cokoli.“

„Atvůj problém, Pollione, zase je, že jsi puntičkářský panikář.“

„Plancus už reptá–a stojí včele frakce.“

„Tak ať si dál reptá vEfesu. Může jít správcovat do Provincie Asia, čím dřív, tím líp.“

„AAhenobarbus?“

„Ten může dál být správcem vBíthýnii.“

„Aco sklientskými královstvími? Deiotarus je mrtvý aGalatie je vrozkladu.“

„Och, nedělej si starosti, něco vúmyslu mám,“ říkal Antonius bezstarostně. Zívl. „Bozi, jak je mi Řím vzimě protivný.“

KAPITOLA DESÁTÁ

P

uteolská dohoda byla se Sextem Pompeiem uzavřena vpozdním létě. Co si oní Antonius myslí, nedal najevo, ale Octavianus věděl, že se Sextus nezachová jako čestný muž; vsrdci to byl picenský diktátor degenerovaný vpiráta, neschopný dodržet slovo. Oplátkou za souhlas svolným průjezdem lodí sobilím do Itálie obdržel Sextus oficiální uznání správcem Sicílie, Sardinie aKorsiky; nádavkem obdržel řecký Peloponnésos, tisíc talentů ve stříbře aprávo ucházet se za čtyři roky oúřad konzula, stím, že rok nato ho bude následovat Libo. Fraška, jak bylo jasné každému, kdo měl mozek větší než pouhý hrášek. Jak ty se tomu musíš chechtat, Sexte Pompeie, říkal si Octavianus, ještě plný dojmů zbouřlivého jednání.

Vkvětnu dala Octavianova manželka Scribonia život děvčátku, které Octavianus pojmenoval Julia. Koncem června porodila Octavia holčičku Antonii.

Jeden zbodů dohody se Sextem Pompeiem stanovil, že všichni, kdo ještě setrvávající ve vyhnanství, se mohou svobodně vrátit domů. Týkalo se to ipovýšenecky se chovajícího Tiberia Claudia Nerona, jenž se pouhou brundisijskou úmluvou až dosud necítil dostatečně chráněný. Zůstal tedy vAthénách aaž teď usoudil, že se může srelativní zárukou beztrestnosti odebrat opět do Říma. Dařilo se mu to jenom sobtížemi, jelikož jeho jmění se zatím ztenčilo až na kritické minimum. Zčásti si za to mohl sám, jelikož bezhlavě investoval do publikánských společností, které obhospodařovaly poplatky zProvincie Asia, byly však nedávno zoblasti vypuzeny, poté co Quintus Labienus ajeho parthské námezdné vojsko vpadli do Kárie, Lykie aPisidie–jejich nejvydatnějších zdrojů příjmů. Do jisté míry ovšem tento propad nezavinil, až na to, že chytřejší muž by patrně setrval vItálii asvůj majetek si raději ohlídal sám, než aby prchl aponechal ho vrukou nesvědomitých řeckých propuštěnců anetečných bankéřů.

Aproto na tom byl Tiberius Claudius Nero, jenž se vracel začátkem podzimu, finančně tak bídně, že pro cestu domů dokonce ani nedokázal zajistit své manželce náležité adůstojné podmínky. Jeho peněžní zdroje mu vystačily jen na nájem jedněch nosítek aotevřeného vozíku na zavazadla. Ikdyž dal své ženě svolení, aby sním tyto dopravní prostředky sdílela, Livia Drusilla jeho nabídku odmítla bez uvedení důvodů: měla hned dva–především byli nosiči hubení chudáčci, schopní uzvednout právě jen nosítka sNeronem ajeho synkem, zadruhé se jí nechtělo cestovat vtak těsné blízkosti svého manžela adítěte. Výprava postupovala jen krokem, takže krokem vedle ní šla iLivia Drusilla. Počasí bylo přímo idylické–hřejivé sluníčko, chladivý větřík, dostatek stínu, omamná vůně zprahlé trávy aaromatických bylin, které si drobní sedláci pěstovali jako prostředek kodpuzování všelijakých škůdců během zimy. Nero se držel cesty, Livia Drusilla šla raději po jejím okraji, kde měla pod nohama bílý koberec sedmikrás akde se zpláňat zatoulaných ze sadů dalo utrhnout rané jablíčko anebo pozdní hruška. Pokud se neztratila Neronovi zdohledu, patřil svět jen jí.

UTeana Sidicina opustili silnici Via Appia apokračovali po vnitrozemské Via Latina; ti, kdo by zamířili do Říma dál po Via Appia napříč Pomptinskými bažinami, by riskovali život, neboť tamější končiny byly zamořeny zimnicí.

Ještě před Fregellami přenocovali ve skromném hostinci, který jim mohl poskytnout lázeň, něco, co Nero dychtivě uvítal.

„Nevylévejte vodu, až se se synkem vykoupeme,“ nařizoval. „Využije ji ještě moje žena.“

Vpokoji na ni upřel zamračený pohled; rozbušilo se jí srdce, uvažovala, co všechno asi její tvář prozradila, ale stála tam, povolná apokorná, připravená–jak už ji zkušenost poučila–na dlouhé kázání.

„Blížíme se kŘímu, Livie Drusillo, ajá od tebe budu žádat, aby ses všemožně vynasnažila zbytečně neutrácet,“ poučoval ji. „Malý Tiberius bude napřesrok potřebovat učitele–to jsou nemilé výdaje–musíš být nadále tak šetrná, aby se tohle břemeno alespoň umenšilo. Žádná nová roucha, žádné šperky adocela určitě žádné zvláštní službičky, jako kadeřníci anebo kosmetičky. Je ti to naprosto jasné?“

„Ano, manželi,“ odpověděla Livia Drusilla poslušně sneslyšným povzdechem. Ne proto, že by bažila po kadeřnicích apodobných pomocnicích, nýbrž proto, že zoufale toužila po klidu aživotě bez kritických situací. Chtěla kout, kde by si mohla číst, co se jí zachce, anebo si vybrat jídlo bez ohledu na cenu, přála si nebýt odpovědná za drobnou zpronevěru sloužících. Snila otom, jak je zbožňovaná, jak se obyčejným lidem rozzáří oči, když zaslechnou její jméno. Jako při vyslovení jména Octavie, té vynášené manželky Marka Antonia, jejíž sochy stojí na tržištích Benvenuta, Capuy, Teana Sidicia. Co velikého ona vlastně vykonala krom toho, že se provdala za triumvira? Přesto na ni lidé pějí hymny, jako by to byla bohyně, amodlí se, aby ji jednoho dne zahlédli na cestě mezi Římem aBrundisiem. Připisují jí zásluhu za to, že zavládl mír. Och, kéž bych se stala takovou Octavií! Ale komu co sejde na nějaké manželce patricijského šlechtice, když jde opouhého Tiberia Claudia Nerona?

Nechápavě na ni civěl; Livia Drusilla se strhnutím probrala ze zasnění, olízla si rty.

„Je tu snad něco, co bys mi chtěla říct?“ otázal se studeně.

„Ano, manželi.“

„Tak mluv, ženo!“

„Čekám další dítě. Asi opět syna, myslím. Příznaky jsou stejné stěmi, jaké jsem měla sTiberiem.“

Po prvotním šoku vzápětí následovala nelibost. Svěsil koutky, zaskřípěl zuby. „Och, Livie Drusillo! Tos to nedokázala zvládnout líp? Žádné další dítě si dovolit nemohu, zejména ne syna! Musíš zajít do svatyně Bony Dey apožádat oten jejich lék, jen co se vrátíme do Říma.“

„Obávám se, že na to už je trochu pozdě, domine.“

„Cacat!“ řekl hrubě. „Jak dlouho je to už?“

„Skoro dva měsíce, myslím. Ten lék se má brát do šesti nundin, ajá už jsem vsedmém.“

„Itak si ho vezmeš.“

„Jistě.“

„Ke všem zlobohům!“ zaklel azahrozil pěstmi do vzduchu. „Jdi pryč, ženo! Jdi odsud, ať se mohu vklidu aspoň vykoupat!“

„Přeješ si stále ještě, aby se Tiberius vykoupal stebou?“

„Tiberius je má útěcha, samozřejmě, že si to přeju!“

„Takže se já mohu jít projít aprohlédnout si to staré město?“

„Pokud by šlo omě, ženo, mohla bys klidně jít spadnout odněkud ze skály!“

* * *

Na celých pětaosmdesát let se Fregellae staly městem duchů, poté, co je vyvrátil Lucius Opimius za vzpoury proti Římu voněch dnech, kdy poloostrov ještě představoval mozaiku italických státečků prokládanou „koloniemi“ římských občanů. Nespravedlivost takovéto arogance vedla posléze ktomu, že se italické státy sjednotily apokusily se římské jho setřást. Rozhořčená válka, která se nato rozpoutala, měla mnoho příčin, začala však zavražděním adoptivního děda Livie Drusilly, tribuna lidu Marka Livia Drusa.

Snad proto, že toto vše věděla, že jí bylo tak těžko usrdce aže stěží přemáhala slzy, bloumala teď jeho vnučka uprostřed rozpadlých zdí imezi starými dosud stojícími budovami. Och, jak jen se může Nero opovážit takhle sní jednat! Jak může odpovědnost za těhotenství svalovat právě na ni, která, pokud by měla na vybranou, by do jeho lože nikdy nevstoupila? Odpor kněmu, jak si uvědomovala, vní od Athén propukl plnou silou; jako manželka sice své povinnosti plnit nepřestávala, ale každý okamžik tohoto plnění se jí hnusil.

Odědovi věděla, netušila však, že před padesáti lety stejnými místy procházel Lucius Cornelius Sulla apřemítal, kčemu byla ta jatka dobrá, hleděl na kvetoucí karmínové máky, tak bohatě zalité italickou iřímskou krví, na vybělené lebky se sedmikrásami vykukujícími zprázdných důlků jako koketní očka, akladl si otázku, na niž ještě nikdo nikdy nenalezl odpověď–proč se vlastně pouštíme do válek proti svým bratřím? Apodobně jako on uviděla Livia Drusilla závojem slzí proti sobě kráčet postavu Římana anedokázala si uvědomit, jde-li oskutečnost, anebo opřelud. Zprvu se kradmo rozhlédla po nějakém úkrytu, avšak jak přicházel blíž, usedla na týž pozoruhodný pahýl sloupu, který kdysi posloužil za sedátko Gaiovi Mariovi, avyčkávala, až muž dojde kní.

Na sobě měl tógu spurpurovým lemem, jeho hlava zářila kšticí nádherných plavých vlasů; šel lehkým krokem, sebejistě, ani bohaté záhyby látky neutajily jeho mladou štíhlou postavu. Poté, když už byl sotva pár kroků od ní, podařilo se jí zaostřit pohled na jeho tvář. Hladkou, půvabnou, pevnou, avšak ušlechtilou, sočima stříbrnýma, zlatem lemovanýma. Livia Drusilla na něj nepřestávala hledět, ústa trochu pootevřená.

IOctavianus pocítil potřebu uniknout; lidé ho někdy unavovali, ať byla jejich náklonnost sebelépe míněná, ať byla jejich lokalita jakkoli nezpochybnitelná. Staré Fregellae ležely hned vedle městečka Fabrateria Nova, které bylo postaveno náhradou za ně. Vpíjel se do slunečního svitu, tvář pozvedl kbezmračné obloze anechal myšlenky bloudit bez cíle, věc, již si nedopřával příliš často. Ruiny kolem měly zvláštní kouzlo, snad to bylo díky tichu, jež tu panovalo; namísto halasu davů bzukot včel, namísto šumaře ztržiště tichounká melodie jakéhosi rozněžnělého ptáčka. Mír! Jaká nádhera, jak nesmírně právě tohle potřeboval!

Snad to bylo onou svobodou, kterou tak velkoryse dopřál svému uvažování, že na něho dolehl pocit osamění; uvědomil si náhle uprostřed toho kolotání, že vjeho životě není nikdo, kdo by existoval jen pro něho samotného–och, jistě, Agrippa, to ano, jenomže právě toto na mysli neměl. Bytost, která by žila výlučně pro něho, tak jak by tomu mělo být umatky nebo manželky, bytost sladce slučující ženskost soddaností, jakou se jevila Octavia ve svém vztahu kAntoniovi anebo mama–mor na ni!–vůči Philippovi Juniorovi. Ale ne, na Atii ana její nestoudnost teď myslet nebude! Raději si představí svou sestřičku, nejsladší Římanku, jaká kdy žila. Proč jen má být takové blaho dopřáno chrapounovi, jakým je Antonius? Proč on sám nemá takovou Octavii, byť by se od jeho sestřičky nevyhnutelně lišila?

Vtu chvíli postřehl, že opuštěnými troskami Fregell bloumá ještě někdo, žena, která při pohledu na něho zprvu jako by se chtěla dát na útěk; pak ale klesla na zlomek sloupu, zůstala sedět avostrém slunečním světle se jí na tvářích zatřpytily slzy. Zprvu si pomyslel, že je to nějaký přelud, zastavil se tedy, ale pak si uvědomil, že hledí na skutečnou ženu. Okouzlující drobná tvář se nejprve otočila kněmu, pak se zadívala do země. Krásné ruce složené vklíně se křečovitě třásly; nezdobily je žádné šperky, nic na ní však nenapovídalo, že by pocházela znuzných poměrů. Do morku kostí jím projelo vědomí, že před sebou má urozenou dámu. Jakýsi instinkt se vněm prodral ven ze své klece arozkřičel se vjeho nitru tak extaticky, že ho naráz pochopil jako božské vnuknutí: tato žena je mu poslána! Je to dar bohů, který nesmí–a nechce!–odmítnout. Téměř by se hlasitě začal dovolávat svého božského otce, pak ale zavrtěl hlavou. Ji oslov, prolom to mlčení!

* * *

„Neruším tě?“ zeptal se adoprovodil otázku úsměvem.

„Ne, ne!“ vydechla aotírala si ztváří poslední slzy.

Usedl jí unohou, vzhlédl kní tázavě, ony podivuhodné oči náhle zněžněly. „Vprvním okamžiku jsem myslel, že jsi bohyně tohoto tržiště,“ říkal, „ale teď vidím smutek, který by mohl být truchlením za osud Fregell. Bohyní však nejsi–zatím. Ale jednoho dne tě jí učiním.“

Omamná slůvka! Neporozuměla jim sice, připadal jí, jako by nebyl zcela při smyslech. Avšak vmžiku, včase kratším, než kolik blesku stačí kzášlehu, se do něho zamilovala. „Mám volnou chvilku,“ říkala se staženým hrdlem, „a chtěla jsem si prohlédnout tyhle zříceniny. Je tu takový klid–jak já toužím po klidu!“ dodala vášnivě.

„Och ano, když už lidé směstem skoncují, je pak zbaveno všech hrůz. Vyzařuje zněho klid smrti, ale ty jsi příliš mladá, než aby ses už chystala na smrt. Můj prastrýc Gaius Marius se kdysi uprostřed téhle zkázy setkal sjiným mým prastrýcem, Sullou. Svým způsobem to pro ně znamenalo přestávku. Oba dva se jinak činili, aby idalší města zmrtvěla zrovna tak jako Fregellae.“

„Atos dělal ity?“ otázala se.

„Záměrně ne. Já raději buduji, než bořím. Ale Fregellae znovu nikdy nepostavím. Budou pro mne tvým pomníkem.“

Blouznění? „Ty žertuješ, ale já nejsem vhodným terčem.“

„Jak bych mohl žertovat, když se dívám na tvé slzy? Co je příčinou tvého pláče?“

„Sebelítost,“ řekla po pravdě.

„Odpověď dobré manželky. Jsi přece dobrá manželka?“

Pohlédla na svůj prostý zlatý snubní prstýnek. „Snažím se, ale někdy je to těžké.“

„Nebylo by to těžké, pokud bych byl tvým manželem já. Kdo je to?“

„Tiberius Claudius Nero.“

Zasípěl. „Ach! Ten. Aty jsi?“

„Livia Drusilla.“

„Zváženého starobylého rodu. Ataké dědička.“

„Už ne. Mé věno je pryč.“

„Naznačuješ, že ho utratil Nero, že?“

„Ano, poté, co jsme uprchli. Já jsem původem Claudia zrodiny Neronů.“

„Takže tvůj manžel je tvůj bratranec. Máte děti?“

„Jedno, čtyřletého chlapce.“ Černé řasy se sklopily. „Ajedno vlůně. Mám vzít lék,“ řekla–ecastor, proč se stímhle vlastně svěřuje zcela cizímu člověku.

„Aty ten lék chceš vzít?“

„Ano ine.“

„Proč ano?“

„Nemám ráda svého manžela ani svého prvorozeného synka.“

„Aproč ne?“

„Protože cítím, že zmého lůna už nevzejdou žádné další děti. Bona Dea ke mně promluvila, když jsem jí obětovala vCapui.“

„Dorazil jsem právě zCapuy, ale tebe jsem tam neviděl.“

„Ani já tebe ne.“

Rozhostilo se ticho, projasněné, medově sladké. Někde na jeho pokraji zpívali skřivani, hmyz cvrčící vtrávě jako by byl také jeho nedílnou součástí aticho samo se skládalo zrozličných vrstev.

Asi mě někdo očaroval, pomyslela si Livia Drusilla. „Vydržela bych tu sedět navěky,“ hlesla.

„Ijá, ale jen pokud bys tu byla se mnou ty.“

Vobavě, že se jí pokusí dotknout aona nebude mít dost sil odstrčit ho, porušila kouzlo tím, že nasadila rázný tón. „Máš na sobě tógu preatextu, ale jsi ještě mladý. Znamená to, že jsi jeden zOctavianových druhů?“

„Nejsem jeho druh. Jsem Caesar.“

Vyskočila. „Octavianus? Ty že jsi Octavianus?“

„Odmítám na to jméno slyšet,“ řekl, nikoli však rozezleně. „Jsem Caesar, Divi Filius. Jednoho dne budu rozhodnutím senátu, jež schválí lid, Caesar Romulus. Tehdy, až porazím všechny své nepřátele anebudu mít nikoho sobě rovného.“

„Můj manžel je tvým zapřísáhlým nepřítelem.“

„Nero?“ Pobaveně se beze stopy přetvářky rozesmál. „Nero je nula.“

„Nero je můj manžel aje pánem mého osudu.“

„Máš tím na mysli, že jsi spíše jeho majetkem. Já ho znám. Příliš mnoho mužů si započítává své manželky do svého majetku, společně se svým dobytkem aotroky. To je veliká škoda, Livie Drusillo. Domnívám se, že manželka by měla být svému muži tím nejcennějším ze všech kolegů, nikoli jeho nevolnicí.“

„Aty sám takhle pohlížíš na svou manželku?“ otázala se, když se ion zvedal ze země. „Jako na svého kolegu?“

„Ne, na svou současnou manželku nikoli. Není na to, chuděra, vybavena dostatečnou inteligencí.“ Tógu měl trochu vnepořádku; popotahoval ji, až srovnal všechny její záhyby do náležité podoby. „Musím už jít, Livie Drusillo.“

„Ijá musím, Caesare.“

Obrátili se aspolečně vykročili směrem khostinci.

„Jsem na cestě do Zaalpské Galie,“ řekl jí na rozcestí. „Měl jsem tam setrvat delší dobu, ale poté, co jsem tě potkal, to nelze. Vrátím se ještě před koncem zimy.“ Bělostné zuby se zaleskly proti opálené pleti, když se na ni usmál. „Až se vrátím, ožením se stebou, Livie Drusillo.“

„Já už vdaná jsem asvůj manželský slib ctím.“ Napřímila se, byla až dojemná svou důstojností. „Nejsem žádná Servilia, Caesare. Neporuším manželskou věrnost, ani stebou ne.“

„Proto také zvolím sňatek!“ Odbočil doleva, aniž se ohlédl, jen jeho hlas byl stále slyšitelný. „Ovšem stebou se Nero určitě nebude chtít rozvést, jen aby ti umožnil provdat se za někoho, jako jsem já, viď? To nebude lehké! Jak já to vyřeším?“

Livia Drusilla ho nehnutě sledovala, dokud jí nezmizel zočí. Teprve pak jí začaly opět sloužit nohy audělala první krůček. Caesar Octavianus! Samozřejmě to všechno byly jen samé nesmysly; dovedla si představit, že vede stejné řeči skaždou hezčí ženou, kterou potká. Moc vzbuzuje umužů iluze ojejich přitažlivosti–stačí si jen vzpomenout, jak se ji snažil okouzlit Marcus Antonius. Jenomže se vtéhle úvaze skrýval malý háček: zatímco Antonius ji odpuzoval, do jeho soupeře se zamilovala. Stačil jediný pohled–a byla ztracena.

Když obětovala vajíčka amléko posvátnému plazu přebývajícímu ve svatyni Bony Dey vCapui, vysoukal se had ze své škvíry, sluneční paprsky se zlatě zatřpytily na jeho šupinách, had očichal mléko, spolkl obě vejce apoté vztyčil klínovitou hlavičku anehnutýma studenýma očima se na ni upřeně zadíval. Aona se mu do nich zahleděla stejně neohroženě, vduchu ho uslyšela promluvit jakýmsi neznámým jazykem avztáhla kněmu ruku, aby ho pohladila. Položil jí hlavičku do dlaně, kmitl jazykem, jednou, dvakrát, apověděl jí–co jí to vlastně pověděl?

Bojovala se svou pamětí, jako by se prodírala hustou mlhou, avybavovala si, že pro ni už jednou měl od Bony Dey vzkaz: pokud bude připravena koběti, dá jí Bona Dea odměnou celý svět. Stalo se to onoho dne, kdy nabyla jistoty osvém dalším těhotenství. Ještě nikdo předtím posvátného hada nikdy nespatřil. Vyčkával vždy až do hluboké noci, pak teprve se vynořil, vypil mléko apozřel vejce. Jenže teď se jí ukázal vplném slunci, jako předlouhý zlatý plaz silný jako její paže. Dobrá Bohyně, obdař mě tím celičkým světem ajá na něm uvedu tvůj kult do podoby, vjaké byl, než do něho vtrhli muži!

Nero měl před sebou hromádku svitků ačetl si vnich. Když vstoupila, zle se na ni zamračil.

„To byla nějaká dlouhá procházka, Livie Drusillo, moc dlouhá na toho, kdo se celý den předtím trmácel po cestách.“

„Zdržela jsem se rozmluvou sjedním člověkem ve zříceninách Fregell.“

Nero celý ztuhl. „Manželky se přece nedávají do hovoru scizími muži!“

„Nebyl to nikdo cizí. Byl to Caesar, Divi Filius.“

Vyprovokovalo to tirádu, jakou už Livia Drusilla slyšela mnohokrát, takže si troufla manžela opustit stichým slůvkem omluvy, že se chce vykoupat, dřív než voda zcela vystydne. Což také učinila, třebaže to vyžadovalo notnou dávku sebezapření, poté co na hladině uviděla škraloup špíny soloupanou škárou amastmi anasála pach potu. Jak Nerona znala, asi se do vody ivymočil. Hadříkem zlázně sebrala, co mohla, dřív než se ponořila do stěží vlahé vody. Vduchu si přitom říkala, že by bez rozmyšlení porušila třeba islib manželské věrnosti, pokud by jí takový muž dopřál čistou, horkou, voňavou lázeň vkrásné mramorové vaně, kterou by neužíval nikdo jiný než ona sama. Apoté, co se jí podařilo odmyslet si věci, jako je špína amoč, zasnila se otom, jaké by to bylo, kdyby se tímto mužem stal Caesar Octavianus, kdyby to, očem hovořil, myslel vážně.

Co řekl, myslel zcela vážně, třebaže se celou cestu zpět kduumvirovu domu ve Fabraterii plísnil za ty nejnemotornější námluvy, jaké kdy svět viděl.

Aspoň vidíš, co nastane, když člověk pokouší božstva, říkal si sprovinilým úsměvem. To bylo nějakého opovrhování nasládlou sentimentalitou! Mužské prohlašující, že je hned na první pohled proklál Cupidův šíp, jsem celý život považoval za pouhé slabochy. Ateď mi tu trčí jeho šipka zhrudi, až po uši zamilovanému do dívky, kterou vůbec neznám. Jak je to možné? Jak jsem já, tak racionální, sdarem takového nadhledu, mohl podlehnout citu, který se příčí všemu, nač věřím? Muselo mě zřejmě navštívit nějaké božstvo, jež mě obloudilo, jinak to není možné! Nedává to jinak žádný smysl! Já přece jsem racionální bytost, já jsem za všech okolností schopen zůstat nad věcmi! Proč potom zakouším tenhle neuvěřitelný příval–příval–lásky? Och, až knesnesení mě dojala! Chtěl bych vzít na svá bedra všechny její starosti, byl bych ji celou zahrnul polibky, byl bych sní chtěl zůstat po všecek zbytek života! Livia Drusilla. Manželka takového domýšlivého hňupa, jako je Tiberius Claudius Nero. Aze stejného rodu, další Claudiovna! Claudiovská větev scognominem Pulcher ovšem rodí mazané, nezávislé, neortodoxní konzuly acensory, zatímco větev scognominem Nero přímo proslula naprostými nickami. ANero takovou nulou je–nadutý, tvrdohlavý, malicherný chlápek, který své manželce jaktěživ nepovolí rozvod, aby se mohla provdat za Caesara Octaviana.

Její tvář mu ne ane sejít zmysli, bylo to téměř ozdravý rozum. Neustále před sebou viděl její oči, barevné ostrůvky vnich, ty její černočerné vlasy, smetanově hebkou pleť, plné rudé rtíky. Může umě jít jen oholý pud? Ochořel jsem snad stejným neduhem, jaký opakovaně rozpaluje Marka Antonia? Ne, tomu uvěřit nedokážu! Ať tento nezvyklý pocit pramení zčehokoli, musí přece mít hlubší příčiny než pouhé zasvědění penisu. Když ho giga odvážela zpět do Říma, Octavianus uvažoval, že snad má každý člověk někde na světě jednoho jediného souzeného druha nebo družku. Tak jako je tomu uhrdliček. Ajá jsem ji teď konečně nalezl. Zatím je manželkou jiného muže, je těhotná sjeho dítětem. Ale na tom nesejde. Patří ke mně–patří mně!

Střežil si toto tajemství, ale záhy zjistil, že stejně nemá nikoho, komu by se sním mohl svěřit, ikdyby chtěl. Jakmile začaly obilní lodě bezpečně připlouvat do Puteol ado Ostie ajakmile klesla cena pšenice na úroveň, kde by alespoň tohoročně měla být, Antonius se rozhodl vrátit se do Athén aOctavii se vší její drobotinou odvezl ssebou. Octavia mohla být jediná, komu by se mohl stímto hrozivým citovým rozporem svěřit, byla však zjevně sAntoniem šťastná apohltily ji přípravy na cestu. Obojí ssebou neslo riziko, že by jí mohlo něco uklouznout, avzápětí by už její manžel spustil nesnesitelný povyk. Hahaha, Octaviane, tak istebou dokáže ten tvůj čuráček pořádně zamávat! Jako by ho Octavianus už slyšel. Zamával tedy antoniovské karavaně na rozloučenou, aniž skrývané dilema sebeméně odtajnil, azačal přemýšlet otom, zda by se snad nedočkal několika moudrých slov alespoň od Agrippy, až za ním dorazí do Narbonu uhranic Hispánie, měsíc cesty od Říma.

Pomyšlení, do jakého duševního stavu se dostal, ho začalo krutě trýznit, neboť vášeň jako by naschvál zacloumala mozkem jinak přísně navyklým chladně logicky uvažovat ajakékoli emoce energicky potlačovat. Zmatený, rozmrzelý, roztoužený Octavianus ztrácel chuť kjídlu atéměř začal ztrácet irozum. Viditelně pohubl, jako by ho vysušovala jakási výheň, pozbýval dokonce ischopnost myslet vřečtině. Na myšlení vřečtině si nesmírně zakládal, lpěl na něm se železnou vůlí, právě proto, že to bylo tak obtížné. Teď měl nadiktovat půl stovky různých sdělení vřečtině, ajemu nezbývalo než formulovat je latinsky se stručnými pokyny sekretářům, jak je mají sami přeložit do řečtiny.

Navíc ani Maecenas nebyl vŘímě, takže to nakonec byla Scribonia, která se večer před Octavianovým odjezdem do Zadní Hispánie odhodlala sOctavianem si otom promluvit.

Prožila velice šťastně své poklidné těhotenství arychle abez obtíží porodila holčičku Julii. Děvčátko bylo nepopiratelně krásné, od vlásků světlých jako len až po velké modré oči, tak světlounké, že určitě ani po měsících nezhnědnou. Vzpomínky na Cornelii nebyly radostné, takže se Scribonia plně soustředila na péči oděťátko asvého rezervovaného apedantského manžela milovala čím dál tím víc. To, že on ji nemiluje, ji příliš netrápilo, neboť sní jednal laskavě, sdokonalou zdvořilostí arespektem, aslíbil, že jakmile se Scribonia plně zotaví po porodu, navštíví opět její lůžko. Příště ať je to chlapec, modlila se aobětovala Junoně Sospitě, Velké Matce abohyni Spes.

Avšak sOctavianem se během jeho návratu do Říma, na zpáteční cestě znávštěvy výcvikových táborů legií roztroušených kolem starého armádního městečka Capuy, cosi stalo. Scribonii to napověděly její vlastní oči iuši, ale měla také několik sloužících včetně Gaia Julia Burgundina, jenž byl vnukem Burgunda, germánského propuštěnce aoblíbence Diva Julia. Burgundinus byl Octavianovým správcem, atřebaže trvale zůstával vŘímě avěnoval se péči odomus Hortensia, měl tolik všelijakých bratrů, sester, bratranců, sestřenic, tet astrýců, vesměs vOctavianově klientele, že některý znich se vždy vyskytoval ve službách svého patrona, kdykoli Octavianus někam cestoval. Ave Fregellách, vykládal Burgundinus překypuje touto novinou, se Octavianus vyšel projít avrátil se ve stavu, vjakém ho předtím ještě nikdo nespatřil. Zjevně byl navštíven božstvem, zněla Burgundinova teorie, ale bylo to jen jedno zmnoha vysvětlení.

Scribonia se obávala duševní poruchy, neboť jindy tak klidný aukázněný Octavianus byl teď podrážděný, nedůtklivý, vadily mu drobnosti, které jindy přecházel. Kdyby ho znala tak dobře jako Agrippa, usoudila by ztoho všeho, že je sám sebou nějak znechucený, aměla by pravdu. Takto se však jen snažila přesvědčit ho, že potřebuje být zdatný, takže musí jíst.

„Budeš potřebovat sílu, můj milý, takže jíst musíš,“ říkala uobzvlášť vybrané večeře, kterou mu dala připravit. „Zítra vyrážíš do Narbonu acestou ti nikdo tvá oblíbená jídla nepřipraví. Jez, Caesare, prosím tě!“

„Tace!“ odsekl asesmekl se zlehátka. „Chovej se, jak náleží, Scribonie! Stává se ztebe pěkná štěkna.“ Zarazil se, jednu nohu na zemi, zatímco se sloužící snažil zapnout mu střevíc. „Hmm! To se rýmuje! Pěkná štěkna!“

Od té chvíle až do okamžiku, kdy ho ráno slyšela odjíždět, už ho neviděla. Rozběhla se za ním ještě, tváře zmáčené slzami, ale stihla už jen pohled na jeho zlatou kštici mizící vgize snasazenou plachtou proti řinoucímu se dešti. Caesar opouštěl Řím ai Řím ronil slzy.

„Odjel, ani se se mnou nerozloučil!“ naříkala před Burgundinem, který před ní stál se zasmušilou tváří.

Podával jí svitek, hleděl všude jinam, jenom ne na ni. „Domino, Caesar mi nařídil, abych ti předal toto.“

Tímto se stebou rozvádím.

Uvádím pro to tyto důvody: svárlivost, stáří, nevhodné chování, nepřekonatelný odpor, marnotratnost.

Svému správci jsem dal pokyn, aby tě spolu snaším dítětem přestěhoval do mého někdejšího domova uVolských hlav poblíž Curiae Veteres, kde budeš bydlet avychovávat mou dceru tak, jak přísluší jejímu stavu. Dostane se jí plného vzdělání, nebude vedena kpředení atkaní. Moji bankéři ti budou vyplácet přiměřený důchod abudeš mít plné právo disponovat svým věnem. Měj na paměti, že toto velkorysé majetkové vypořádání mohu kdykoli zrušit aže tak učiním, pokud bych se doslechl, že se chováš nemorálně. Vtakovém případě tě vrátím tvému otci, Julie se ujmu sám aty už nebudeš mít dovoleno ji uvidět.

Pečeť nesla obraz sfingy. Scribonia pustila svitek zprstů, které ji náhle přestaly poslouchat, aklesla na mramorovou lavici shlavou až mezi koleny. Bála se, že omdlí.

„Je to konec,“ řekla Burgundinovi stojícímu poblíž.

„Ano, domino,“ přitakal soucitně; oblíbil si ji.

„Ale já jsem se přece ničeho nedopustila! Já přece nejsem žádná štěkna! Neprovinila jsem se ničím ztěch hrozných věcí, které vypočítává! Stáří! Vždyť mi ještě není ani pětatřicet!“

„Podle Caesarova příkazu máš být přestěhována ještě dnes, domino.“

„Ale já jsem nic neprovedla! Tohle si přece nezasluhuji!“

Ubohá paní, tys ho prostě podráždila, pomyslel si Burgundinus, svým klientským vztahem přinucený mlčet. On bude celému světu vykládat, že jsi štěkna ajaká, jen aby uchránil svou tvář. Chuděrko paní! Chudinko maličká Julie!

Marcus Vipsanius Agrippa byl vNarbonu, protože Aquitani začali dělat potíže, aproto ho přiměli, aby je poučil, že Řím stále ještě disponuje vynikajícím vojskem amimořádně schopnými vojevůdci.

„Vyplenil jsem Burdigalu, ale nevypálil jsem ji,“ hlásil Octavianovi, když jeho velitel dorazil po strastiplné cestě, za níž ho poprvé po dvou letech stihl záchvat astmatu. „Žádné zlato ani stříbro, ale celá hora dobrých pevných vozových kol okutých železnými obručemi, čtyři tisíce sudů vprvotřídní bednářské kvalitě apatnáct tisíc plně schopných mužů kprodeji na trhu otroků vMassilii. Obchodníci si radostí mnou ruce–na trhu se už dlouhou dobu neobjevilo tak kvalitní zboží. Nezdálo se mi politicky správné brát do otroctví také ženy aděti, ale mohu to ještě udělat, pokud si to budeš přát.“

„Ne, pokud si to nepřeješ ty. Zisk zprodeje otroků je tvůj, Agrippo.“

„Nikoli za tohoto tažení, Caesare. Ti muži vynesou dva tisíce talentů. Mám pro ně lepší využití než strčit si je do svého vlastního měšce. Já mám dost prosté potřeby aoty se ostatně vždycky postaráš sám.“

Octavianus se vzpřímil aoči se mu rozzářily. „Ty někam míříš! Ty máš nějaký plán! Zasvěť mě do něho!“

Namísto odpovědi se Agrippa zvedl, došel pro mapu arozestřel ji na prostém stole. Když se nad ní Octavianus sklonil, spatřil, že zobrazuje do značných podrobností prostor kolem Puteol, hlavního přístavu Campanie, stovku mil jihovýchodně od Říma.

„Nadejde den, kdy budeš mít dostatek válečných lodí, aby ses mohl vypořádat se Sextem Pompeiem,“ říkal Agrippa, přičemž se nutil do neutrálního tónu. „Odhaduji, že asi tak čtyři stovky lodí. Kde je však přístav dostatečně veliký, aby poskytl úkryt byť jen polovině ztohoto počtu? Brundisium. Tarentum. Jenomže ty jsou oba odděleny od tuskánského pobřeží Messanskou úžinou, kde je Sextus trvale na číhané. VBrundisiu ani vTarentu tedy naše flotily kotvit nemohou. Proberme přístavy vTuskánském moři: Puteoli jsou už teď přecpané rybářskými loděmi, Ostii blokují nánosy bahna, záliv vSurrentu je rovněž samá rybářská bárka aCosa musí být zachovaná pro dovoz azkujňování slitků surového železa zIlvy. Navíc jsou za případného Sextova útoku všechny snadno zranitelné, ikdyby nakrásně dokázaly pojmout čtyři stovky velkých lodí.“

„Toho všeho jsem si plně vědom,“ řekl Octavianus unaveně; astmatický záchvat ho značně vyčerpal. Bouchl do mapy pěstí. „Je to marné, marné!“

„Existuje jedna alternativa, Caesare. Přemýšlím oní od chvíle, kdy jsem začal objíždět loděnice.“ Agrippova velká úhledná ruka se vznesla nad mapu, ukazováčkem se zastavil nad dvěma jezírky nedaleko Puteol. „Řešení je tady, Caesare. Lucrinské jezero aAvernské jezero. První je velice mělké ajeho vodu ohřívají Ohnivá pole. Druhé je bezedné, svodou tak studenou, že musí pocházet přímo zpodsvětí.“

„Nu, vkaždém případě je dost tmavé aponuré,“ namítl Octavianus, jenž byl vnáboženských otázkách tak trochu skeptikem. „Žádný sedlák se zatím neodvážil vykácet les kolem něho ze strachu, že by mohl rozhněvat lemury.“

„Ten les musí zmizet,“ prohlásil Agrippa. „Mám vúmyslu propojit Lucrinské jezero sAvernským vykopáním několika velkých průplavů. Pak prorazím hráz, která brání moři vniknout do Lucrinského jezera, azaplavím ho. Mořská voda proteče průplavy apostupně promění Avernské jezero na slané.“

VOctavianově tváři se zračila směsice obdivu anedůvěry. „Ale–ale ta hráz byla přece nasypána na kose, která odděluje Lucrinské jezero od moře, tak aby voda vjezeru měla přesně správnou teplotu aslanost, jakou vyžaduje pěstování ústřic,“ řekl, vduchu soustředěný na zájem státní pokladny. „Jakmile dovnitř pustíš mořskou vodu, budou ložiska ústřic naprosto zničena–Agrippo, vtu chvíli budou stovky pěstitelů ústřic volat po krvi, budou tě chtít připravit oobčanství, ohlavu!“

„Do pár let můžou mít ústřice zpátky, jakmile jednou provždy porazíme Sexta,“ řekl Agrippa stroze, aniž se sebeméně znepokojoval tím, že se chystá poničit podnikání přetrvávající už po celé generace. „To, co já strhnu, si později klidně mohou postavit znovu. Pokud všechno půjde tak, jak si to představuju, Caesare, získáme obrovskou chráněnou plochu klidné vody, kde budou moci kotvit všechny naše flotily. Anejen to, budeme tam schopni cvičit jejich posádky avýsadkové oddíly ve válčení na moři, aniž se budeme muset obávat Sextových nájezdů. Vjezd bude tak úzký, že jím nebude moci proplouvat víc lodí než dvě současně. Aabychom měli jistotu, že ten pirát nečíhá někde opodál, až budeme po dvou vyrážet ven, postavím mezi Avernem akýmskou pláží dva velké tunely. Naše lodi budou moci bez obav veslovat skrze tyhle tunely, nečekaně se vynořit avpadnout Sextovi do boku.“

Poznání, které Octavianovi blesklo hlavou, na něj zapůsobilo jako pád do ledové vody. „Vyrovnáš se Caesarovi,“ říkal zvolna, natolik zaujatý Agrippovou myšlenkou, že zapomněl svého adoptivního otce nazvat Divus Julius. „Ten plán je přímo caesarovský, mistrovský kousek ženijního umění.“

„Já že se vyrovnám Divu Juliovi?“ užasl Agrippa. „Ne, Caesare, ten nápad je jednoduchý aprovedení chce jen kus tvrdé práce, žádného technického génia. Když jsem putoval od jedné loděnice ke druhé, měl jsem spoustu času na přemýšlení. Aje tu věc, kterou jsem nedomyslel–skutečnost, že lodě samy sebe pohánět nedokážou. Jistě, pár bojeschopných flotil plně obsazených posádkami mít budeme, ale dobré dvě třetiny budou představovat nová plavidla, atěm zatím posádky chybí. Většina galér, které jsem objednal, jsou pětiřadové, třebaže jsem bral itrojřadové ztěch loděnic, které nejsou zařízené na stavbu plavidel dvě stě stop dlouhých apětadvacet stop našíř.“

„Quinquerémy jsou ale dost neobratné,“ řekl Octavianus adal tak najevo, že pokud jde oválečné lodi, není tak úplný ignorant.

„Ano, ale mají výhodu velkého prostoru amohou před přídí nést hned dva bodce zmasivního bronzu. Volil jsem upravené pětiřadovky–ne víc než dva muži ukaždého vesla, ta obsluhovaná ze tří lavic–dva, dva ajeden. Na palubě je dostatek místa pro stočlenný výsadek ipro katapulty aballisty. Při průměrném počtu třiceti lavic na každém boku to znamená tři sta veslařů na jednu loď. Ktomu třicet námořníků.“

„Začínám chápat tvůj problém. Ale tys ho už vyřešil. Tři sta krát tři sta veslařů–to je devadesát tisíc mužů. Anavíc pětačtyřicet tisíc mužů výsadku advacet tisíc námořníků.“ Octavianus se protáhl jako spokojená kočka. „Nejsem ani vojevůdce armády, ani admirál loďstva, zato jsem mistrem vynikajícího římského týlového zajištění.“

„Takže ty bys asi na každé lodi také radši viděl sto padesát mužů výsadku než pouhou stovku, že?“

„Myslím, že ano. Nepřítele musí jednoduše zaplavit jako mravenci.“

„Dvacet tisíc mužů by mi pro začátek mělo stačit,“ řekl Agrippa. „Chtěl bych začít výstavbou přístavu, ktomu by se hodili propuštění otroci, kteří bloumají sem atam po Itálii ahledají nějaké latifundie, které tvoji pozemkoví komisaři ještě nerozparcelovali pro veterány. Budu je platit ze svého podílu na prodeji otroků, budu je krmit aubytuji je. Apokud budou kněčemu, mohou se později vycvičit na veslaře.“

„Bude to pro ně povzbuzení,“ řekl súsměvem Octavianus. „Je to chytré. Ti chudáci se nemají kam vrtnout, tak proč jim nenabídnout střechu nad hlavou aplná břicha. Takhle to bude lepší.“ Mlaskl. „Jenže to půjde pomalu, mnohem pomaleji, než jsem doufal. Jaký je tvůj odhad, Agrippo?“

„Čtyři roky, Caesare, včetně nadcházejícího, nikoli ale současného.“

„Sextus tu dohodu nebude respektovat ani třetinu té doby.“ Octavianus sklopil husté zlaté řasy, jež skryly jeho oči. „Zejména teď, když jsem se rozvedl se Scribonií.“

„Cacat! Aproč?“

„Je to taková štěkna, že sní nedokážu dál vydržet. Ať chci, co chci, ona je proti. Aremcá. Pořád apořád apořád.“

Agrippa ani na okamžik neodvrátil oči od Octavianovy tváře. Takže se vítr otočil, co? Odkud ale fouká, netuším. Caesar něco chystá, tyhle známky jsou neomylné. Co jen může mít za lubem, že to vyžadovalo rozvod se Scribonií? Že štěká? Že remcá? Ani náhodou, Caesare. Mne neošidíš.

„Budu potřebovat nějaké lidi, kteří by dohlíželi na práci na jezerech,“ řekl. „Dovolíš, abych si pár mužů vybral? Budou to asi armádní ženisté zmých legií. Ale bude třeba, aby je zaštítil někdo, kdo má náležité pravomoci. Proprétor, jestli máš nějakého volného.“

„Nemám, ale volný by byl jeden prokonzul.“

„Prokonzul? Škoda že to není Calvinus. Věčná škoda, žes ho poslal do Hispánií. Ten by byl ideální.“

„VHispániích je ho třeba. Bouří se tam vojáci.“

„Já otom vím. Potíže tam začaly už se Sertoriem.“

„Jenže to je už víc jak třicet let! Proč to klást za vinu jemu?!“

„Protože právě on nabíral do armády muže zmístních kmenů aučil je bojovat po římsku! Takže hispánské legie jsou povětšině takové, jaké jsou–hispánské. Jsou dravé, ale nenasávaly už smateřským mlékem iřímskou disciplínu. To je jeden zdůvodů, proč já podobný pokus nepodniknu vGaliích, Caesare. Ale vraťme se kté osobě. Kdo by to měl být?“

„Sabinus. Ikdyby se naskytla nějaká provincie, která by žadonila onového správce–a žádná taková neexistuje–Sabinus onic takového nestojí. Chce setrvat vItálii apodílet se na akcích našich flotil, až knim dojde.“ Krátce se zasmál. „Nebude to žádná rozkoš poslouchat ho, až se dozví, že ho od toho dělí ještě čtyři roky. Legie bych mu nesvěřil, ale myslím, že se osvědčí jako vynikající vedoucí ženistů budujících Portus Julius. Tak se bude tvůj přístav jmenovat.“

Agrippa se rozesmál. „Chudák Sabinus! On se snad nikdy nevzpamatuje zté zpackané bitvy vdobách, kdy Caesar dobýval Zaalpskou Galii.“

„Byl tenkrát náramně důležitý, adůležitý zůstal. Pošlu ti ho, abys ho důkladně poučil, co je tam třeba udělat. Budeš tady vNarbonu?“

„Asi ne, ledaže by si hodně pospíšil, Caesare. Odcházím do Germánie.“

„To myslíš vážně, Agrippo?“

„Naprosto. Mezi Sueby to vře apohled na to, co zbylo zCaesarova mostu přes Rhenus, se jim už okoukal. Ne že bych ho hodlal ještě použít. Postavím si vlastní most, okus výš proti proudu. Ubiové mi přímo žerou zruky, takže nechci ani je, ani Cherusky ničím poplašit. Vniknu proto do čistě suebského území.“

„Adál do hvozdu?“

„Ne. Dokázal bych to, jenže vojáci mají zBacenského lesa strach–je až příliš šerý aponurý. Domnívají se, že vněm za každým stromem číhá Germán, nemluvě omedvědech, vlcích azubrech.“

„Ačíhá tam?“

„Za některými stromy určitě ano. Ale neboj se, Caesare, já si dám dobrý pozor.“

Jelikož si Octavianus vytyčil politickou směrnici, že se Caesarův dědic musí ukázat všem vojskům vGalii, setrval na západě dostatečně dlouho, aby mohl navštívit každou ze šesti legií tábořících vokolí Narbonu, projít se mezi vojáky aobdařit je tím starým známým caesarovským úsměvem; mnozí znich byli veteráni zgalských válek, kteří znuděni životem vcivilu vstoupili znovu do armády.

Stímhle je třeba skoncovat, napadalo Octaviana, když absolvoval další adalší setkání apřipadalo mu, že pravici má od všech těch stisků na kaši. Někteří ztěchto mužů se po tuctu takových návratů do vojska zmohli na nemalé pozemkové vlastnictví; při propouštění každý znich obdrží deset iuger půdy, ale orok později už jsou varmádě znovu, naverbováni na nějaké nové tažení. Sem atam, sem atam, nepřestávají hromadit nové anové pozemky. Řím musí mít stálou armádu, vojáci se musí upsat na dvacet let bez možnosti vystoupení zvojska. Nakonec namísto půdy obdrží peněžní rentu. Itálie je jen tak veliká, jaká je, ausazovat vojáky vGaliích nebo vHispániích či vBíthýnii anebo kdekoli jinde je neuspokojuje; jsou to Římané atouží být na stará kolena doma. Můj božský otec usadil vojáky zDesáté kolem Narbonu, za to, že vjejich legii došlo ke vzpouře, ale kde jsou všichni ti chlapi teď? Nu přece tady, vAgrippových legiích!

Armáda by měla být tam, kde hrozí nebezpečí, schopná do týdne vyrazit kboji. Přestane to vysílání prétorů kverbování nováčků, vystrojování avýcvik jednotek ve spěchu vtáborech kolem Capuy, odkud pak musí pochodovat tisíc mil ahned se střetnout snepřítelem. Capua bude inadále výcvikovým střediskem, to ano, ale vokamžiku, kdy bude voják bojeschopný, měl by být okamžitě vyslán na některou římskou hranici azačlenit se do legie, která už má svůj prostor obsazený. Gaius Marius umožnil vstup do legií ipříslušníkům třídy capite censi–och, jak ho za to boni nenáviděli. Podle třídy „řádných“ mužů–boni se jim říkalo–údajně neměli chudáci zřad capite censi zač bojovat, nevlastnili pozemky ani žádný jiný majetek. Ukázalo se však, že vojáci pocházející zcapite censi jsou udatnější než všichni ti boháči, adnes už se legie skládají výhradně zcapite censi Kdysi nemohli proletarii Římu nabídnout nic kromě svých potomků; nyní Římu obětují svou udatnost asvé životy. Skvělý počin, Gaie Marie!

Divus Julius byl dosti zvláštní člověk. Jeho legionáři ho přímo zbožňovali už dávno předtím, než mu byla božskost přisouzena, on se však nikdy nepokusil podnítit změny, po kterých armáda volala. On na ni jako na ucelenou armádu ani nepohlížel, myslel stále vpojmech legií. Abyl to zastánce pevných pořádků, byl zaujatý proti jakékoli změně mos maiorum, ať si boni sebevíc tvrdili opak. Jenomže vbodě mos maiorum se Divus Julius mýlil.

Už dávno mělo platit nové mos maiorum. Třebaže tento výraz znamená způsob, jakým se věci odevždy děly, lidská paměť je krátká, ajakmile tu bude mos maiorum nové, stane se zněho záhy opět uctívaná relikvie. Je čas na odlišnou politickou strukturu, čas na systém vhodnější křízení tak rozsáhlé říše. Mohu se já, Caesar Divi Filius, nechat vydírat jako rukojmí hrstky mužů rozhodnutých zbavit mne mé politické moci? Divus Julius připustil, aby ktakové situaci došlo, akvlastní záchraně pak musel nastoupit cestu vzpoury apřekročit Rubicon. Ovšem dobré mos maiorum by vůbec nemělo dovolit nějakému Catonovi Utickému, Marcellům nebo Pompeiovi Magnovi, aby mého božského otce zatlačili do postavení psance. Dobré mos maiorum by ho chránilo, neboť on se přece nedopustil ničeho, co by už před ním tucetkrát neučinil onen nadutec Pompeius Magnus. Přímo klasický příklad nespravedlnosti: jedno právo platí pro tohoto muže, pro Magna, ajiné právo pro onoho muže, pro Caesara. Tímto podlým způsobem poskvrněná čest pak zlomila Caesarovi srdce, stejně tak, jako mu je zlomila vzpoura Deváté aDesáté. Kjednomu ani kdruhému by nedošlo, kdyby pečlivěji sledoval adůsledněji ovládal své okolí, od těch skoro pominutých politických odpůrců až po své duchaprázdné příbuzné. Nu, mně se nic podobného stát nemůže! Já pozměním mos maiorum izpůsob, jakým se Římu vládne, tak aby to vyhovovalo mně amým cílům. Mne nikdo mimo zákon nepostaví. Já se do žádné občanské války nepohrnu. Vše, co musím udělat, bude provedeno podle zákonů.

Otomto všem si povídal uvečeře sAgrippou poslední den svého pobytu vNarbonu. Ani slovem se však nezmínil osvém rozvodu anebo oLivii Drusille, adokonce už ne odilematu, před kterým stojí. Jasně jako vzáři letního slunce teď uviděl, že Agrippu musí držet od svých vlastních duševních zmatků stranou. Staly by se pro něho břemenem, jaké Agrippovi ani nepřísluší. Kněmu se scitovými problémy přece nemůže utíkat jako knějakému svému dvojčeti anebo ke svému božskému otci! VAgrippovi si vytvořil svůj politický ivýkonný orgán. Svou neviditelnou pravici.

Políbil ho tedy na obě tváře avyhoupl se do gigy kdlouhé cestě domů, oto delší, že byl rozhodnutý navštívit ještě iostatní legie vZaalpské Galii. Všechny musí vidět Caesarova dědice, setkat se sním, všechny se kněmu musí cítit osobně vázány. Protože nikdo neví, kde akdy bude jejich oddanost potřebovat.

Ipřes takto nelítostně náročný program se stihl vrátit domů ještě před koncem roku, úkoly už vduchu seřazené podle pořadí důležitosti, některé znich mimořádně naléhavé. Avšak na prvním místě onoho seznamu byla Livia Drusilla. Teprve až se stouto záležitostí vypořádá, bude schopný soustředit se na podružnější věci. Sám osobě to nebyl klíčový problém; závažný však byl proto, že ho oslaboval, že vněm vyvolával prázdnotu, jejíž hlubiny se mu nedařilo změřit ajejíž zkoumání už vzdal. Takže nechť se to raději už vyřeší, ahotovo.

Maecenas byl už zpátky vŘímě, šťastně ženatý se svou Terentií, jejíž teta, notně ošklivá vdova po veleváženém Ciceronovi, vyslovila bezvýhradný souhlas sženichem tak okouzlujícím apocházejícím ztak dobré rodiny. Byla opár let starší než Cicero, takže jí nyní bylo už přes sedmdesát, ale stále ještě dokázala spravovat své obrovité jmění železnou rukou ahlavně svou encyklopedickou znalostí náboženských zákonů, díky níž se opakovaně dokázala vykroutit zplacení daní. Caesarova občanská válka proti Pompeiovi Velikému vedla ktomu, že její rodina byla rozprášená avyhubená; jediný, kdo zní zůstal naživu, byl její syn, násilnický opilec, jímž opovrhovala. Takže místo pro muže chybějícího vrodině zůstávalo vjejím starém okoralém srdci volné aMaecenas se do něho hodil jako stvořený. Kdoví? Jednoho krásného dne by snad po ní mohl idědit. Ikdyž Octavianovi se Maecenas soukromě svěřil se svým přesvědčením, že ona je stejně všechny přežije, aaž konečně odejde, vezme si své peníze ssebou do hrobu.

Pro vyjednávání sNeronem tedy zbývá Maecenas. Problém ovšem tkvěl vtom, že se Octavianus se svou vášní kLivii Drusille stále ještě jediným slůvkem živé duši nesvěřil, ani Maecenatovi ne. Ten by ho jistě svážnou tváří vyslechl, ale pak by se mu určitě pokusil tuto bizarní volbu rozmluvit. Nehledě na to, že vzhledem kNeronově omezenosti avzdorovitosti by Maecenas sotva mohl využít svých obvyklých zbraní. Octavianus už vduchu tento svůj vztah nevztah přiřadil–pokud jde omíru neporušitelného soukromí–ke svým ostatním tělesným funkcím; nikdo nesmí nic vidět, nikdo nesmí nic slyšet. Bohové nevyměšují, aon je synem boha asám se jednou bohem stane. Ve státním náboženství byla spousta věcí, které Octavianus pomíjel jako prázdné pozlátko, tento jeho skepticismus se však naprosto nevztahoval na Diva Julia anebo na něho samého. Nechápal to po řeckém způsobu, pro něho neexistoval nějaký Divus Julius sedící na vrcholku hory anebo sídlící vchrámu, který Octavianus pro Diva Julia budoval na Foru; nikoli, Divus Julius byl nehmotnou silou, která připojena ksilám římského panteonu ještě znásobila římskou sílu, římskou moc, římské vojenské mistrovství. Něčím ztoho je prostoupený Agrippa, tím si byl Octavianus jistý. Aještě víc je touto silou proniknut on sám; vnímal, jak mu proudí žilami, anaučil se vzpínat prsty do výše, aby ji ještě zvětšil.

Může se takto obdařený muž doznat jinému muži ke svým slabostem? Nikoli, nemůže. Smí se svěřovat se svým zklamáním, strastmi, záchvaty malomyslnosti, ale nikdy se svými slabostmi anebo vadami na svém charakteru. Použít Maecenata proto nepřipadá vúvahu. Vyjednávat bude muset on sám.

Dvacátého třetího dne měsíce září slavil narozeniny, nyní už čtyřiadvacáté. Na roky bezprostředně následující zavraždění jeho božského otce jako by se snášela mlha; nevybavoval si už, jak vlastně tehdy zmobilizoval své síly, aby mohl nastoupit předsevzatou dráhu, uvědomoval si jen, že některé zjeho počinů plynuly jen ajen zmladistvého nerozumu. Ale vyšly mu, aty si vštípil do paměti. Filippy znamenaly předěl, pak už si vše pamatoval skřišťálovou jasností. Věděl proč. Za dozvuků bitvy uFilipp se postavil Antoniovi azvítězil. Požadavek měl jednoduchý: Brutovu hlavu. To byl okamžik, kdy se mu před vnitřním zrakem zjevila jeho budoucnost aon pochopil, jakou cestou se dát. Antonius se vzdal po scéně, během níž od zuřivého běsnění dospěl až kpatetickým slzám. Ano, podrobil se mu.

Střetů sAntoniem se od té doby neodehrálo mnoho, po každém znich se však cítil silnější, až konečně při posledním dokázal projevit svou vůli, aniž se sebeméně dostal do úzkých sdechem. Nebyl už si sAntoniem roven, byl mu nadřazen. Cato Uticensis mu přišel vtéto souvislosti na mysl proto, že Božskému Juliovi se nikdy nepodařilo ho zlomit. Teď konečně pochopil, co Divus Julius věděl odjakživa: že je totiž nemožné zlomit člověka, jenž nemá ponětí otom, že je vnějakém směru nedokonalý. Avypustíme-li ztéto poučky jméno Catona Uticensis, můžeme na jeho místo klidně dosadit Tiberia Claudia Nerona. To je jenom další takový Cato, ovšem bez špetky intelektu.

KNeronovi se vypravil otakové hodině nad ránem, aby ho zastihl poté, co už odešel poslední zNeronových klientů, avšak ještě předtím, než Nero sám stačí vyrazit ven, nadýchnout se vlhkého zimního vzduchu arozhlédnout se po Foru, co se tam právě odehrává. Kdyby měl Nero pověst dobrého právníka, mohl by touto dobou právě obhajovat kdovíjakého vznešeného lumpa obviněného ze zpronevěry, avšak ojeho advokátské služby nebyl valný zájem; čas od času zaskakoval jako obhájce ve čtvrtém nebo pátém pořadí, pokud ho oto požádali jeho přátelé, avšak žádný tak vposlední době neučinil. Okruh jeho známých byl nicotný, složený zaristokratických budižkničemů, jako byl on sám, většina znich ale následovala Antonia do Athén, jimž dávala přednost před Octavianovým Římem daní abouří.

Pro Nerona by bylo nevypověditelným zadostiučiněním, kdyby mohl nevítaného návštěvníka odmítnout, zdvořilost mu však radila, že přijmout by ho měl, anavyklá škrobenost mu dokonce ukládala, že přijmout ho musí.

„Caesare Octaviane,“ řekl upjatě apovstal, avšak nevykročil zpoza stolu ani mu nepodal ruku. „Posaď se prosím.“ Nenabídl mu víno ani vodu. Klesl zpátky do křesla azíral do nenáviděné tváře, tak hlaďounké, tak otřesně mladé. Připomnělo mu to, že sám už má čtyřicítku pár let za sebou astále ještě se nestal konzulem; prétorem byl vroce bitvy uFilipp, což nenapomáhalo vkariéře nikomu, adokonce už ne jemu. Pokud nějak nezvelebí své majetkové poměry, nebude konzulem nikdy, neboť zvolení by vyžadovalo obrovské úplatky. Téměř stovka mužů se ucházela oúřad prétora pro příští rok avsenátě se mluvilo otom, že zastávat prétorský úřad bude umožněno asi šedesáti kandidátům anebo ivětšímu počtu; to znamená hotovou povodeň exprétorů, množství, které stačí pokryt konzulskou kandidaturu na celou příští generaci.

„Co ode mne chceš, Octaviane?“ otázal se.

Ven stím, to bude nejlepší. „Chci tvou manželku.“

Po této odpovědi nebyl Nero mocen slova; vyvalil černé oči, poklesla mu brada, polkl, zalapal po dechu, neohrabaně vstal aodběhl pro džbán svodou. „Ty žertuješ,“ řekl pak ahruď se mu ztěžka dmula.

„Naprosto ne.“

„Ale–ale to je přece směšné!“ Pak mu začaly docházet souvislosti tohoto požadavku. Semkl rty, vrátil se ke stolu aopět se posadil, prsty sevřeny kolem nehezkého laciného hliněného hrnku; jeho souprava zlacených džbánků ačíší byla dávno pryč. „Ty že chceš mou manželku?“

„Ano.“

„Že je mi nevěrná je samo osobě dost špatné, ale stebou–“

„Nevěrná ti nebyla. Setkal jsem se s ní jen jednou, uprostřed zřícenin Fregell.“

Usoudil, že stělesným stykem nemá Octavianova žádost nic společného, že je to prostě záhada, azeptal se: „Aco sní hodláš udělat?“

„Oženit se sní.“

„Takže mi byla nevěrná! To dítě je tvoje! Cunnus! Proklínám ji, proklínám ji! Nu, tak snadno ji nedostaneš, ty čuráku špinavá! Vyrazím ji ze dveří, hanbu jí udělám široko daleko!“ Ruce se mu roztřásly, vodu zhrnku bryndal po stole.

„Neprovinila se naprosto ničím, Nerone. Jak už jsem řekl, uviděl jsem ji jenom jednou aod počátku až do konce onoho setkání dodržela veškerá pravidla slušnosti–má vybrané chování! Vybral sis svou manželku velmi dobře. Proto ji chci za manželku já.“

Cosi voněch obvykle zastřených očích napovídalo, že Octavianus mluví pravdu; Nero, jehož mozek pracoval už na hranici svých možností, se uchýlil klogice. „Ale lidi přece neobcházejí manžely anechtějí po nich jejich manželky! Vždyť je to směšné! Jakou odpověď ode mne očekáváš? Já vůbec nevím, co ti na to říct! To přece nemůžeš myslet vážně! Tohle se prostě nedělá! Ty přece máš vžilách nějakou tu aristokratickou krev, ty bys měl vědět, že se to nedělá!“

Octavianus se usmíval. „Pokud vím,“ říkal nevzrušeným hlasem, „tak se stárnoucí Quintus Hortensius kdysi vydal za Catonem Uticensem azeptal se ho, jestli by se mohl oženit sCatonovou dcerou, tehdy ještě dítětem. Cato odpověděl, že nikoli, aHortensius ho tedy požádal, aby si mohl vzít jednu zCatonových neteří. Cato řekl, že nikoli, atak si Hortensius řekl oCatonovu manželku. ACato kývl. Všechny manželky ovšem nemají dánu tutéž krev, ikdyž připouštím, že ta tvoje ji bezesporu má. Ta Catonova manželka totiž byla Marcia, moje nevlastní sestra. Hortensius za ni zaplatil horentní částku, Cato zní ovšem nepřijal ani jediný sestercius. Všechny peníze putovaly do měšce mého otčíma Philippa, trvale zadluženého. Byl to epikurejec stěmi nejnákladnějšími choutkami. Kdybys mou žádost posoudil ve stejném světle, jako to učinil Cato sprosbou Hortensiovou, připadala by ti možná oprávněnější. Ajestli chceš, můžeš prostě dát na má slova, že mě ve snu, podobně jako Hortensia, navštívil Jupiter ařekl mi, že se musím oženit stvou manželkou. Cato to shledal dostatečným důvodem. Proč bys ktakovému závěru nemohl dospět ity?“

Neronovi, když tato slova poslouchal, svitla nová myšlenka: má tu před sebou blázna! Zatím ještě klidného, ale kdo ví, kdy uněho propukne náhlý záchvat zuřivosti! „Zavolám sloužící adám tě vyhodit,“ řekl spředstavou, že ho touto formulací příliš nevydráždí, že nevyprovokuje žádné násilí.

Dříve než stačil otevřít ústa azakřičet opomoc, jeho návštěvník se kněmu naklonil přes stůl asevřel mu paži. Nero ztichl jako myš ochromená pohledem baziliška.

„To nedělej, Nerone. Nebo mě alespoň nech domluvit. Nezešílel jsem, na to máš moje slovo. Chovám se snad jako blázen? Já se prostě chci oženit stvou manželkou, takže je třeba, aby ses sní rozvedl. Ne však tak, aby od tebe odcházela shanbou. Uveď náboženské důvody, všichni je bez námitek přijmou, aoběma stranám tak bude zachována čest. Oplátkou za to, že mi přenecháš tuto perlu všech perel, se zavazuji, že ti ulehčím vtvých současných finančních potížích. Dokonce se dá říci, že ti je odčaruji líp než nějaký kouzelník ze Samu. Nu tak, Nerone, nelíbilo by se ti to takhle?“

Nero uhnul očima, zahleděl se kamsi za Octavianovo pravé rameno, ana jeho hubené zasmušilé tváři se objevil lstivý výraz. „Kdes to sebral, že mám nějaké starosti spenězi?“

„Otom si povídá celý Řím,“ odpověděl Octavianus chladně. „Měl sis za bankéře zvolit Oppia anebo Balby, určitě někoho znich. Dědici Flava Hemicilla, to je nespolehlivý spolek, kdo není zrovna hlupák, ten už tohle dávno pochopil. Naneštěstí to platí právě otobě, Nerone. Při různých příležitostech jsem slýchal svého božského otce, jak tohle otobě říká.“

„Tak oč tu vlastně jde?“ vyrazil Nero aubrouskem utíral rozlitou vodu, jako by tím malicherným úklidem mohl zahladit všechny zmatky uplynulé čtvrthodiny. „Přišel sis snad na můj účet zažertovat? Je to tak?“

„Ujišťuji tě, že pravda je všechno jiné než to. Vše, co od tebe chci, je, aby ses se svou manželkou okamžitě rozvedl na podkladě náboženských důvodů.“ Sáhl do záhybu tógy avytáhl složený papír. „Tady je máš podrobně uvedeny, aby sis nemusel lámat hlavu jejich vymýšlením. Já mezitím projednám skolegiem pontifiků asquindecimviry záležitosti sňatku, který bych chtěl uzavřít tak rychle, jak jen budu moci.“ Vstal. „Není třeba říkat, že dostaneš do péče obě své děti. Až se narodí to druhé, okamžitě ti je pošlu. Škoda že nepoznají svou matku, ale upírat muži právo na jeho děti je mi naprosto vzdálené.“

„Ah–hm–eh,“ vypravil ze sebe Nero neschopný přizpůsobit se tempu, jakým byl do celé té věci vmanévrován.

„Soudím, že její věno je nenávratně pryč,“ řekl Octavianus se stopou pohrdání vhlase. „Poplatím tvé největší dluhy–anonymně, poskytnu ti příjem jednoho sta talentů ročně apomohu ti súplatky, pokud se budeš ucházet oúřad konzula. Není ovšem vmé moci zaručit, že budeš zvolený. Ani synové bohů nejsou sto postavit dosti účinnou hráz hnutím ve veřejném mínění, které je jako velká voda.“ Došel ke dveřím, stanul aotočil se ještě. „Ihned, jakmile se sní rozvedeš, odešleš Livii Drusillu do domu Vestiných Panen. Okamžikem, kdy to učiníš, vstoupí naše ujednání vplatnost. Prvních sto talentů už je pro tebe složeno uBalbů. Je to velice slušná firma.“

Tiše za sebou zavřel dveře abyl pryč.

Mnohé ztoho, co se tu právě odehrálo, jako by se také kamsi vytratilo, Nero však dál zůstával sedět apokoušel se srovnat si vhlavě to, co byl schopen si vybavit, převážně ve spojení se svou finanční situací. Třebaže Octavianus nic takového nevyslovil, zbytek zdravého pudu sebezáchovy Neronovi napovídal, že má jen dvě možnosti: povědět otom celému světu, anebo ovšem navždy pomlčet. Bude-li mluvit, dluhy zůstanou nesplacené aslíbený příjem bude pozastavený. Pokud bude držet jazyk za zuby, bude mít možnost zaujmout své oprávněné postavení vnejvyšší římské vrstvě, něco, čeho si cenil výše než jakékoli manželky. Bude tedy mlčet.

Rozložil složený papír, který mu tu Octavianus zanechal, asmučivou pomalostí se prokousával několika málo řádkami onoho jediného sloupce, který měl teď před očima. Ano, ano, tohle by mělo ochránit jeho hrdost! Nábožensky naprosto bezchybné. Začínalo mu totiž svítat, že pokud by byla Livia Drusilla zapuzena jako nevěrná manželka, byl by to on, koho by ozdobily parohy akdo by se stal terčem posměšků. Starý chlap smladou bujnou manželkou, objeví se mladý muž a… Och, nic takového! Ať si svět otéhle historii klidně myslí, co chce; on sám se bude chovat, jako když vní nefigurovalo pranic kluzkého, jen ajen překážky náboženského rázu. Přitáhl si list papíru azačal sepisovat rozvodový list. Jakmile byl hotov, povolal si Livii Drusillu.

Nikoho nenapadlo povědět jí, že sem zavítal Octavianus, takže vyhlížela přesně tak jako vždy–poslušná apokorná, vzor ctihodné manželky. Je krásná, usoudil, když si ji teď prohlížel. Jenže proč si ten Octavianus zvolil zrovna ji? Ikdyž to je ještě takový holobrádek, vybírat by si jistě mohl podle libosti. Ženy přitahuje moc jako plamínek noční můru, amoc–tu Octavianus má. Co jen pro všechno na světě ona vsobě může mít, že on to odhalil během jediného setkání, když ani šest let společného manželství to neodkrylo jejímu manželovi? Je snad on, Nero, slepý, anebo se dal Octavianus ošálit? Patrně to druhé–zřejmě musí jít opouhé šálení.

„Ano, domine?“

Podal jí své rozhodnutí orozvodu. „Sokamžitou platností se stebou rozvádím, Livie Drusillo, ato na základě náboženských důvodů. Jak se ukázalo, verše znového přídatku kSibylliným knihám uvedli quindecimvirové do souvislosti snaším manželstvím, které musí být rozloučeno. Máš si sbalit své věci aodebrat se ihned do domu Vestiných Panen.“

Otřesem zcela oněměla, ochromil její pocity, zastřel jí vědomí. Zůstala však bez zakolísání stát; jedinou vnější známkou dopadu oné rány byla náhlá bledost.

„Budu moci vídat své děti?“ otázala se, když se vzpamatovala.

„Ne. Stala by ses tím nefas.“

„Takže se budu muset vzdát také toho potomka, který je dosud vmém lůně.“

„Ano, vokamžiku, kdy se narodí.“

„Aco se stane se mnou? Vrátíš mi mé věno?“

„Nikoli, věno ani žádnou jeho část ti nevrátím.“

„Azčeho tedy mám být živa?“

„Jak si zařídíš svůj život, už není moje starost. Dostal jsem pokyn, abych tě poslal do domu Vestiných Panen, to je vše.“

Otočila se aodcházela do své komůrky, přeplněné věcmi, kterými tak opovrhovala, od přeslice až po stav, na nichž musela příst přízi atkát zní látky, které nikdy nikdo nenosil, neboť vžádném ztěchto řemesel nevynikala aani netoužila vyniknout. Pokojík byl vtomto ročním období zatuchlý; měla za úkol vázat snopečky ze sušeného blešníku–k odpuzování hmyzu–a byla stouto prací ocelá nundina opožděna, neboť ji přímo nenáviděla. Oh, kde je konec těm dnům, kdy jí Nero ještě dával pár sesterciů, aby si mohla obstarat knihy zAttikovy půjčovny! Teď už její dny znamenaly jen příst, tkát avázat.

Dítě ji začalo krutě kopat–jako ten jeho bratříček. Hodinu může trvat, než stím mlácením přestane, než si na její úkor odbude to své cvičení. Brzy se vzbouří její střeva, bude muset běžet na latrínu amodlit se, aby tam nikdo nebyl aneslyšel ji. Sloužícím nestála za to, aby ji nějak vnímali, bystře už vystihli, že ani Neronovi nestojí za to, aby ji bral na vědomí. Myšlenky jí vířily hlavou, usedla na stoličku ustavu, oknem hleděla na sloupořadí azanedbanou peristylovou zahradu za ním.

„Nech toho, ty–mrcho!“ rozkřikla se na děťátko.

Dupání jakoby kouzlem ustalo–proč ji to nenapadlo už dřív? Teď konečně může začít přemýšlet.

Má volnost, ato zásluhou kdoví čeho, co by asi ani ve snu nenapadlo nikoho na světě–ji samu už vůbec ne. Díky veršům znejnověji získané Sibylliny knihy! Věděla, že před padesáti lety pověřil Lucius Cornelius Sulla quindecimviry, aby se vydali po celém světě pátrat po zlomcích částečně spálených Sibylliných knih. Co vlastně měly tyhle zlomky co pohledávat mimo Řím? Vždycky ovšem považovala tuto sbírku pramálo srozumitelných dvojverší ačtyřverší za cosi zcela nezemského, za něco, co nemá nic společného sobyčejnými lidmi asběžnými událostmi. Zemětřesení, války, vpády, požáry, smrt mocných, zrození dětí předurčených spasit svět–o takových věcech se přece voněch prorockých knihách psalo.

Třebaže se Livia Drusilla otázala Nerona, zčeho bude živa, nijak se tím netrápila. Pokud ji bohové považovali za hodnou povšimnutí–a tak tomu zjevně bylo–a vysvobodili ji ztohoto hrozného manželství, pak určitě nedopustí, aby se nabízela mužům před chrámem Venuše Eruciny anebo hladověla. To, že je posílána do domu Vestiných Panen, je zřejmě jen jakési dočasné opatření. Vždyť vestálka je přijímána ve věku šesti nebo sedmi let amusí si uchovat čistotu po celých třicet let své služby, neboť její panenství představuje štěstí Říma. Vestiny Panny také mezi sebe nepřijímají žádné ženy–její postavení je tedy zjevně vněčem výjimečné! Nedokázala si představit, co přinese budoucnost, ale ani se oto nepokoušela. Dost na tom, že je volná, že se její život konečně pohnul jiným směrem.

Měla malou truhličku, do níž si poskládala svých pár věcí na sebe, kdykoli někam cestovala; když se jí ani ne za hodinu přišel správce zeptat, je-li už připravena sejít zPalatinského Germalu dolů na Forum Romanum, měla ji zabalenou apřevázanou provazem abyla už zachumlaná do teplého pláště na ochranu proti zimě ahrozícímu sněhu. Na nohou měla střevíce svysokou korkovou podrážkou, aby si uchránila nohy před blátem, aspěchala tak rychle, jak jí to jen střevíce dovolily, za sloužícím, který vlekl její zavazadlo ahlasitě si kdekomu stěžoval na svůj osud. Sejít dolů po Vestiných schodech jim chvíli trvalo, ale pak už zbývalo jen přejít po rovině kratičkou cestou okolo Aedes Vestae kbočnímu vchodu do oné poloviny komplexu Domus Publica, která náležela Vestiným Pannám. Tam její truhličku převzala jakási sloužící, předala ji svalnaté Galce aLivii Drusillu odvedla do pokojíku, kde bylo lůžko, stolek ažidle.

„Latríny alázně jsou na konci téhle chodby,“ říkala správkyně, neboť takové bylo její postavení. „Nebudeš jíst sposvátnými pannami, jídlo anápoje ti budou přinášeny sem. Nejvyšší Panna Vestina rozhodla, že můžeš chodit na procházky do jejich zahrady, ne však vhodinu, kdy ji užívají ony samy. Dostala jsem také pokyn, abych se tě zeptala, jestli ráda čteš.“

„Ano, čtu nesmírně ráda.“

„Ajaké knihy by sis přála?“

„Cokoli vřečtině anebo vlatině, co budou posvátné panny považovat za vhodné,“ řekla dobře vychovaná Livia Drusilla.

„Máš nějaké otázky, domino?“

„Jen jednu. Budu se muset sněkým podílet ovodu vlázni?“

Tři nundiny uplynuly ve snové pohodě postříbřené sněhovými vločkami. Livia Drusilla si byla vědoma, že přítomnost těhotné ženy musí být proti všem zásadám Vestina domu, takže se nepokusila setkat se svými hostitelkami ataké žádná znich, ani sama Nejvyšší Panna Vestina, ji nepřišla navštívit. Trávila čas čtením, procházkami po zahradě ajako uvytržení si užívala koupelí včisté horké vodě. Vestálky měly dům vybavený mnohem dokonalejším příslušenstvím, než jaké nabízelo Neronovo sídlo; sedátka na latrínách byla mramorová, vany byly zegyptské žuly ajídlo bylo lahodné. Patřilo kněmu, jak shledala, také víno.

„Byl to Pontifex Maximus Ahenobarbus, kdo před šedesáti lety nově vybavil celé Atrium Vestae,“ vysvětlovala správkyně, „a pak dal Pontifex Maximus Caesar ve všech obytných místnostech ivarchivních síních zřídit vytápění pod podlahami.“ Mlaskla si. „Sklep byl určen pro ukládání závětí, ale Caesar vymyslel, jak ho zčásti využít tak, že teď máme nejlepší spodní vytápění vcelém Římě. Och, jak my ho všechny postrádáme!“

Po prvních nundinách po Novém roce jí správkyně přinesla dopis. Livia Drusilla ho rozvinula, zatížila oba konce porfyrovými těžítky azačala číst. Tečky nad začátkem každého nového slova jí to usnadnily. Pročpak takového něco nedělají iAttikovi opisovači?

Livii Drusille, lásce mého života, pozdravení.

Jak ztohoto vidíš, já, Caesar Divi Filius, jsem na tebe nezapomněl, poté co jsme se setkali ve Fregellách. Nějaký čas trvalo, než se mi podařilo najít cestu, jak tě vymanit od Tiberia Claudia Nerona bez nějakého skandálu. Uložil jsem svému propuštěnci Helenovi, aby pátral vnové Sibyllině knize tak dlouho, dokud tam nenalezne verše, které by bylo možno vyložit tak, že se vztahují na tebe aNerona. To samo osobě ale nestačilo. Musel najít iverše týkající se tebe amne, což bylo obtížnější. Je to vynikající mládenec–jsem šťastný, že ho opět mám ve svém stádečku po onom dlouhém roce, kdy ho věznil Sextus Pompeius. On je mnohem lepší učenec než admirál. Jsem tak šťastný, že ti toto všechno mohu vypsat, připadám si jako Ikaros vznášející se do éteru. Prosím tě, má Livie Drusillo, nesvrhni mne ztěch výšin. Takové zklamání by mě zabilo, pokud by tak neučinil už sám pád. Zde jsou ony verše týkající se tebe aNerona:

Černý ačerná teď vmanželství jsou

Sněť Říma je spojení těch dvou

Ty rozloučit je třeba neprodleně

Sic vzplane Řím jak jiskra vseně

Ve srovnání snimi jsou tvé amoje verše přímo růžovou zahradou někde vKampánii:

Ať za ženu si syn božského otce zlatovlasý

Vyvolí matku dvou aneobvyklé krásy

Černou jak noc azrozpadlého páru

Ti povedou pak Řím knovému zdaru

Líbí se ti to? Mně se to zamlouvalo, když jsem to četl. Helenus je velice chytrý chlapík, expert na rukopisy. Povýšil jsem ho na svého hlavního sekretáře.

Sedmnáctého dne tohoto měsíce ledna máme být ty ajá oddáni. Když jsem obojí verše předložil quindecimvirům–sám jsem jedním zoněch patnácti mužů– souhlasili se mnou, že můj výklad je zcela správný. Veškeré závady apřekážky padly abyl přijat zákon–lex curiata–schvalující tvůj rozvod sNeronem anáš sňatek.

Nejvyšší Panna Vestina, Appuleia, je moje sestřenice asvolila, že ti poskytne útočiště až do doby, kdy se budeme moci vzít. Slíbil jsem, že jakmile se Řím opět postaví na nohy, vybuduji Vestiným Pannám jejich vlastní sídlo, nezávislé na budově Pontifika Maxima. Miluji tě.

Sňala ze svitku kamenná těžítka, ponechala ho, aby se stočil, pak vstala od stolu aproklouzla sním dveřmi ven. Kamenné schodiště do sklepa nebylo daleko; došla chodbou až kněmu aseběhla dolů, aniž ji někdo spatřil. VAtriu Vestae byly ženy apropuštěnkyně na místech všech sloužících, včetně těch, které štípaly dříví anakládaly ho do pecí, vnichž se měnilo na uhel. Ano, má štěstí! Pece už byly naložené, ale nenadešel ještě čas nahrnout řeřavé uhlíky do topeniště, odkud vyhřívaly horní podlaží. Jako stín se protáhla knejbližší peci ahodila svitek do plamenů.

Proč jsem to jen udělala? ptala se vduchu, když byla zpátky vbezpečí svého pokojíku, zadýchaná námahou. Nu tak, Livie Drusillo, vždyť ty dobře víš proč! Protože on si tě vyvolil za manželku anikdo nikdy se nesmí dozvědět, jak záhy ajak důvěrně se ktobě chová. Toto je dům žen avšechny jsou zvědavé na všechno. Rozlomit jeho pečeť by se neodvážily, ale kdybych se jen na chvilku otočila zády, už by si vmém dopisu pilně četly.

Moc! On mi poskytne moc! On mě chce, potřebuje mě, ožení se se mnou. Společně vybudujeme nový Řím. Sibyllina kniha má pravdu, bez ohledu na to, kdo ty verše psal. Pokud se dá soudit podle těch mých dvou čtyřverší, jsou asi ity tisícovky ostatních hloupoučké. Jenomže nikdo nikdy nepožadoval, aby věštkyně uvytržení byla navíc iCatullus anebo Sapfó. Takovýhle blábol musí dobře vyškolená hlava složit na počkání.

Dnes máme nony. Za dvanáct dní budu nevěstou Caesara Divi Filia! Výš už dostoupat nemohu. Musím achci proto pro něho pracovat ze všech sil, protože padl-li by on, padnu ijá.

Vpředvečer svatby konečně uviděla Nejvyšší Pannu Vestinu Appuleiu. Této ctihodné nesmlouvavé děvě ještě nebylo pětadvacet, ale tak to někdy vkolegiu Vestiných panen chodívalo; čas od času dospělo několik vestálek do odchodového věku pětatřiceti let současně anáslednictví přenechávaly mladším. Appuleia před sebou měla vpostavení Nejvyšší Panny Vestiny ještě nejméně deset let akrůček za krůčkem se zní stával malý tyran. Přísně dohlížela, aby žádná zmladých půvabných vestálek nemusela čelit obvinění ze smilstva. Trestem za toto provinění bylo pohřbení zaživa se džbánem vody abochníčkem chleba, bylo tomu však velice dávno, kdy se tak naposledy stalo, jelikož vestálky si svého postavení vysoce cenily amuži pro ně byli bytostmi exotičtějšími než jacísi pruhovaní afričtí koně.

Livia Drusilla vzhlédla; Appuleia byla velmi vysoká.

„Uvědomuješ si, doufám,“ řekla Nejvyšší Vestina Panna zasmušile, „jak skutečnost, že jsme do našeho domu přijali těhotnou ženu, uvedlo nás šest vestálek iŘím do nemalého nebezpečí.“

„Uvědomuji si to aděkuji ti.“

„Odíky tu nejde. Obětovaly jsme už avše je vdobrém pořádku, ale kvůli nikomu jinému kromě syna Diva Julia bychom sposkytnutím úkrytu nesouhlasily. To, že nás ani Řím nepostihla žádná pohroma, je známkou tvé mimořádné ctnostnosti, přesto budu spát klidněji, až budeš provdaná apryč odtud. Kdyby byl vŘímě přítomen Lepidus Pontifex Maximus, možná by pomoc naším prostřednictvím nedovolil, ale Vesta, bohyně Krbu, praví, že jsi pro Řím nezbytná. Inaše vlastní knihy to uvádějí.“ Vytasila se snelibě páchnoucí truchlivě hnědou řízou. „Obleč si ji. Utkaly ji pro tebe malé vestálky zvlny, která nebyla valchována ani barvena.“

„Kam půjdu?“

„Není to daleko. Jenom do chrámu vtéto budově jménem Domus Publica, okterou se dělíme sPontifikem Maximem. Nebyl využit kžádnému veřejnému obřadu od onoho dne, kdy tam byl vystaven Caesar Pontifex Maximus po své kruté smrti. Obřad povede Marcus Valerius Messala Corvinus, nejvyšší kněz přítomný vsoučasné době vŘímě, budou však přítomni iflaminové aRex Sacrorum.“

Livia, kterou ponurá žíněná košile nemálo štípala, následovala bíle oděnou Appuleinu postavu rozlehlými síněmi, kde vestálky vpotu tváře plnily své povinnosti varchivování testamentů, neboť ve sklepeních měly uloženo několik milionů závětí pořízených Římany po celém světě akteroukoli znich dokázaly vyhledat apředložit během jediné hodiny.

Hihňající se malá vestálka, asi desetiletá, učesala Livii Drusille vlasy do šesti pramenů anasadila jí věneček ze sedmi přaden vlny. Přes něj jí přehodila šál, hrubý atlustý, takže Livia takřka nic neviděla. Kdepak nějaký ohnivě červený ašafránový závojíček zlátky tak tenoučké, že by se dala protáhnout ouškem jehly! Tahle nevěsta byla oděna tak, jako by se neměla provdat za Caesara Divi Filia, nýbrž přímo za Romula.

Do černočerné tmy probleskovala nažloutlá světélka. Svatyně neměla okna asvou posvátností až děsila. Přebývají tu snad, představovala si Livia Drusilla, přízraky všech mužů, kteří po tisíc let utvářeli římské náboženství, až po samotného Aenea. Zhloubi každé škvíry tu zneproniknutelných temnot pokradmu vyhlíželi Numa Pompilius aTarquinius Priscus ruku vruce sAhenobarbem Pontifikem Maximem aCaesarem Pontifikem Maximem.

Čekal už, nedoprovázeli ho žádní přátelé. Rozpoznala ho jen podle pablesků na jeho vlasech, mihotavého záchytného bodu pod obrovským zlatým lustrem sdobrou stovkou knůtků. Vpozadí stáli nějací muži vpestrobarevných tógách, někteří na sobě měli laenu aapex, obuti byli ve střevíce bez šněrovadel apřezek.

Když konečně pochopila, zatajila dech. Bude to svatba vnejstarší podobě, confarreatio. Bere si ji na celý život; jejich manželství nemůže být–na rozdíl od běžných sňatků–nikdy rozloučeno. Appuleiny ruce ji vtiskly na dvojité křeslo spřehozem zovčí kůže, zatímco Rex Sacrorum učinil totéž sOctavianem. Všeru stáli opodál další muži, nedokázala však rozpoznat, kdo jsou. Poté Appuleia vúloze pronuby přes ně přes oba přehodila rozměrný závoj. Messala Corvinus, vnádheře své tógy spurpurovými akarmínovými pruhy, jim svázal ruce apronesl několik slov prastarým jazykem, jaký Livia Drusilla nikdy předtím neslyšela. Nato Appuleia rozlomila na dvě poloviny koláček zmoly salsy–nechutnou placičku připravenou za sucha ze soli ašpaldové mouky–a dala jim je sníst.

Nejsvízelnější částí obřadu byla oběť, jež následovala–trapné zápolení Messaly Corvina skvičícím achrochtajícím vepříkem, který nebyl předem dostatečně omámený–čí to asi byla vina, kdopak tomuto sňatku nepřál? Čuník by utekl, nebýt ženicha, který se hbitě vysoukal zpod závoje aobětní zvíře popadl za zadní nohu. Tiše se tomu zasmál. Zářil.

Nějak to přece jen dokončili. Ti, kdo aktu confarreatio přihlíželi jako svědci–pět členů rodu Liviů apět rodu Octaviů–se poté vytratili. Dusným vzduchem atěžkým pachem krve se ještě ozvalo slabounké „Feliciter!“

Venku na Sacra Via už čekala nosítka; nastupovala do nich za pomoci mužů spochodněmi, neboť obřad se protáhl až do noci. Livia Drusilla si opřela hlavu oměkkou podušku anechala víčka klesnout. Tak nekonečný den, tak únavný den pro nastávající matku vosmém měsíci! Musela něco takového už nějaká žena vydržet? Vletopisech Říma to určitě bude ojedinělá záležitost.

Zadřímla tedy vnosítkách kolébajících se avrzajících na strmé cestě vzhůru na Palatin, akdyž se záclonky rozhrnuly adaly dovnitř vniknout jasu pochodní, tvrdě spala.

„Co je? Kde jsem?“ otázala se zmateně, když jí čísi ruce pomáhaly vystoupit.

„Jsi doma, domino,“ pravil ženský hlas. „Pojď, drž se mne. Lázeň už je připravená. Caesar se poté ktobě připojí. Jmenuji se Sophonisba ajsem představená tvých sloužících.“

„Já mám takový hlad!“

„Jídlo bude hned, domino. Nejprve ale koupel,“ řekla Sophonisba apomáhala jí svléct čpící svatební úbor.

To se mi snad jen zdá, pomyslela si, když ji dovedli do velké síně, kde stál veliký stůl, dvě židle atři odraná aboulovitá lehátka odstrčená do rohů. Octavianus přišel, právě když usedla na jednu zžidlí; následovalo ho několik sloužících, kteří nesli mísy atalíře, ubrousky, misky na oplachování prstů, lžíce.

„Napadlo mě, že bychom měli povečeřet takhle po venkovsku, vsedě ustolu,“ řekl ausedal na protější židli. „Na lehátku bych ti neviděl do očí.“ Jeho vlastní zraky ve světě lampiček zezlátly, podivuhodně se rozzářily. „Máš je modré, stakovými plavými proužky. Kneuvěření!“ Naklonil se kní avzal ji za ruku, kterou jí políbil. „Musíš už umírat hlady, takže si nech chutnat,“ řekl. „Och, tohle je jeden znejvětších dnů celého mého života! Oženil jsem se stebou, Livie Drusillo, obřadem confarreatio. Ztakového manželství není úniku.“

„Já uniknout ani nechci,“ řekla, pustila se do vařeného vajíčka apřikusovala kněmu klín křupavého chleba namočeného voleji. „Už jsem opravdu měla hrozný hlad.“

„Ochutnej to kuřátko. Kuchař ho při pečení podléval ředěným medem.“

Rozhostilo se ticho, Livia Drusilla jedla, Octavianus si občas kousl, ale nepřestával ji sledovat očima, pozoroval, jak úhledně sjídlem nakládá ajak vybrané má chování ustolu. Navíc měla na rozdíl od jeho nepříliš vzhledných rukou dokonale upravené štíhlé prsty spečlivě udržovanými oválky nehtů; přímo se vznášely, kdykoli jimi pohnula. Rozkošné, rozkošné prstíky! Chce to prsteny, ty nejkrásnější prstýnky.

„Je to dost zvláštní svatební noc,“ řekla, když už do sebe nedokázala vpravit žádné další sousto. „Hodláš dnes se mnou spát, Caesare?“

Vyděsil se. „To ne, samozřejmě že ne! Nedokážu si představit nic ošklivějšího, pro mě stejně tak jako pro tebe. Na to budeme mít času dost, celé roky aroky, holčičko. Nejdřív ze všeho musíš porodit Neronovo dítě azotavit se ztoho. Kolik je ti vlastně let? Kolik ti bylo, když ses vdávala za Nerona?“

„Jednadvacet je mi, Caesare. Nerona jsem si brala vpatnácti.“

„To je téměř nechutné! Žádné děvče by se nemělo vdávat vpatnácti letech–není to vůbec římské. Náležitý věk je až osmnáct. Není divu, žes byla tak nešťastná. Přísahám ti, že se mnou nešťastná nebudeš. Je před tebou jen láska, budeš mít spoustu volného času.“

Výraz její tváře se změnil, bylo na něm patrné zklamání. „Volného času jsem měla až moc, Caesare, to bylo moje největší trápení. Pořád jen číst dopisy, psát dopisy, příst, tkát–nic, na čem by doopravdy záleželo! Já toužím po nějaké skutečné činnosti, opravdické práci! Nero měl jen málo ženských sloužících, ale vAtriu Vestae se to jen hemžilo tesařkami, zednicemi, dlaždičkářkami, lékařkami, zubařkami–měly tam dokonce izvěrolékařku, která ošetřovala Appuleina pejska. Já jsem jim všem tak záviděla!“

„Doufám, že iten pejsek byla fenka,“ zasmál se.

„Určitě. Jen fenky ajen kočičky. Myslím, že život vAtriu Vestae je docela pěkný. Poklidný. Ale vestálky mají svou práci apodle toho, co mi vyprávěla správkyně, jsou jí přímo posedlé. Práci musí mít každý, kdo něco znamená, aprotože já žádnou nemám, nic taky neznamenám. Já tě miluju, Caesare, ale co budu dělat, když ty mi někam odejdeš?“

„Zahálet nebudeš, to ti slibuju. Proč myslíš, že ze všech žen jsem si vybral právě tebe? Protože jen co jsem se ti podíval do očí, uviděl jsem vnich ducha spolupracovnice. Potřebuji mít po svém boku skutečného pomocníka, někoho, komu mohu svěřit doslova isvůj život. Je tolik věcí, na které mi nevybývá čas, věcí, které líp chápe žena, aaž spolu budeme na jednom lůžku, budu chtít ženské rady–rady od tebe. Ženy vidí věci jinak aprávě to je důležité. Ty jsi vzdělaná amimořádně inteligentní, Livie Drusillo. Máš moje slovo, já tě zahálet nenechám.“

Teď byla řada na ní, aby se pousmála. „Ajak víš, že já všechny tyhle schopností opravdu mám? Ten jediný pohled do mých očí by svědčil spíš onepodložených domněnkách.“

„Soustředil jsem se na tvého ducha.“

„Ano, to vím.“

Octavianus rychle vstal, ale hned se zase posadil. „Chtěl jsem tě odvést na lehátko, aby sis trochu odpočinula–musíš být nesmírně unavená,“ řekl. „Jenže na něm by se ti sotva ulevilo, spíš by tě zmrzačilo. Takže to bude tvůj první úkol, Livie Drusillo. Vybav tohle sídlo, jak se patří na Prvního muže Říma.“

„Ale knákupu nábytku přece žena není povolána! To patří kprivilegiím muže.“

„Je mi jedno, čí privilegium to je, já na to čas prostě nemám.“

Hlavou se jí mihly představy stylových abarevných řešení, rozzářila se. „Akolik na to mohu vydat?“

„Tolik, kolik bude třeba. Řím je chudý ajá jsem značnou část svého dědictví už vynaložil, abych mu ulevil vjeho strastech, ale pořád ještě nejsem chudý. Citrusové dřevo, chrýselefantina, eben, smalt, carrarský mramor–cokoli uznáš za vhodné.“ Náhle si zjevně na cosi vzpomněl avstal. „Budu hned zpátky,“ řekl.

Když se vrátil, nesl ssebou cosi zabaleného včerveném šátku. Položil uzlík na stůl. „Rozbal ho, moje milovaná ženo. To je svatební dar pro tebe.“

Na rudém podkladě ležel náhrdelník anáušnice, zperel barvy měsíčního svitu, sedm šňůr spojených párem zlatých spon, které se zapínaly vzadu na krku. Náušnice měly každá po sedmi perlových přívěscích zavěšených na háčku připájeném na zlatý kroužek navlékaný do boltce.

„Och, Caesare!“ vydechla užasle. „Ty jsou nádherné!“

Pousmál se jen, potěšený, jakou má radost. „Jelikož jsem celkem známý svou šetrností, nepovím ti, co souprava stála, ale měl jsem šťastnou ruku. Byla kFaberiovi Margaritovi právě čerstvě dovezena. Ladění perel je tak dokonalé, že se Faberius domnívá, že šperky byly původně vyrobeny pro královnu–asi Egypta anebo Nabatey, neboť tam se vozí perly až zTaprobané. Jenže nezdobily nikdy královská ouška ani šíji, jelikož byly ukradeny. Už hodně dávno patrně. Faberius je objevil na Kypru akoupil je za–nu, ne za tolik, kolik jsem mu za ně zaplatil já, ale levné právě nebyly. Dávám ti je, neboť jak starý Faberius, tak ijá věříme, že je ještě žádná žena nenosila ani se jimi nepyšnila. Ty se jimi tedy ozdobíš jako první, meum mel.“

Nechala ho, aby jí perly zavěsil na šíji akroužky provlékl dírkami vboltcích. Potom vstala, aby ji mohl obdivovat, tak plná radosti, že ze sebe nedokázala vypravit jediné slůvko. IServiliina jahůdková perla ve srovnání stímto šperkem bledla–sedm plných šňůr! Stará Clodia měla náhrdelník odvou šňůrkách aani Semprinia Atratina se nemohla pochlubit víc než třemi.

„Na kutě,“ řekl pak rázně avzal ji za loket. „Máš jedno křídlo paláce pro sebe, ale pokud by se ti snad líbilo jiné–nevím, jaký výhled máš nejraději–stačí říct Burgundinovi, našemu správci. Líbila se ti Sophonisba? Bude ti vyhovovat?“

„Procházím se po Elysejských polích,“ řekla adala se vést. „Tolik péče avýloh jen pro mě! Zamilovala jsem si tě na první pohled, Caesare, ale teď vím, že každým dnem, kdy budu stebou, tě budu milovat víc avíc.“

ČÁST III.

Vítězství

a porážky

39-37 PŘ. N. L.

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

P

ublius Ventidius byl rodilý Piceňan, pocházel zAscula Picenta, velkého, hradbami obehnaného města na Via Salaria, staré solné stezce spojující Firmum Picenum sŘímem. Už před šesti sty lety se obyvatelé latinské roviny naučili těžit zostijské pánve sůl; bylo to vzácné, dobře prodejné zboží. Obchod se solí záhy přešel do rukou překupníků usídlených vŘímě, tehdy nevelké osadě na Tiberu vzdálené pouhých patnáct mil proti proudu od Ostie. Historikové jako Fabius Pictor nesmlouvavě prohlašují, že to byla právě sůl, která zŘíma učinila největší město vItálii ajeho obyvatele nejmocnějšími.

Buď jak buď, vté době, kdy vzámožné aristokratické asculské rodině–necelý rok předtím, než byl zavražděn Marcus Livius Drusus–přišel na svět Ventidius, stalo se už Asculum Picentum ohniskem života celého jižního Picena. Dobře schované vúdolí táhnoucím se mezi hřebenem Apenin ajejich podhůřím, chráněné strmými hradbami před nájezdy Marrucinů aPaelignů, sousedních italských kmenů, stalo se Asculum střediskem úrodného kraje jabloňových, hrušňových amandloňových sadů, navíc se odtud vozil ivynikající med jakož izavařeniny ztakového ovoce, které nebylo možno na Forum Holitorium vŘímě posílat včerstvém stavu. Místní ženy doma tkaly jemná pláténka barvená do okouzlujícího odstínu modři díky bylině rostoucí pouze vtěchto končinách.

Asculum však proslulo zejména skutečností zcela odlišnou: právě tady totiž došlo kprvnímu zmasakrů doprovázejících italickou válku, když jeho obyvatelé, umoření diskriminací od hrstky místních římských občanů, jich na představení Plautovy hry pobili celé dvě stovky asnimi iřímského prétora, který byl vAsculu právě na návštěvě. Když kměstu dorazily dvě legie pod velením Sexta Caesara, strýce Diva Julia, Asculum zavřelo brány apodstoupilo dvouleté obléhání. Za velice tuhé zimy podlehl Sextus Caesar plicnímu neduhu avčele legií ho vystřídal Gnaeus Pompeius Strabo „Carnifex“. Šilhavý Piceňan, spíše bandita než voják, byl dokonce pyšný na spáchaná zvěrstva, jež mu vynesla onu přezdívku „Řezník“. Zcela zastínit ho však měl později jeho syn Pompeius Veliký. Doprovázený tímto chlapcem, tehdy sedmnáctiletým, ataké jeho mladým přítelem Markem Tulliem Ciceronem předvedl Pompeius Strabo názorně, že jakékoli slitování je mu zcela cizí. Našel způsob, jak přerušit zásobování Ascula vodou zvodonosné vrstvy utoku říčky Truentius. Podrobení však Pompeiovi Strabonovi zdaleka nestačilo, byl odhodlaný Asculany náležitě poučit, že nemají co vraždit římské prétory tak, že je roztrhají doslova na kousíčky. Dal zbičovat apak setnout všechny asculské muže mezi patnácti asedmdesáti lety, což ovšem bylo pro spěchajícího muže spojeno sjistými technickými problémy. Atak nechal Pompeius Strabo pět tisíc bezhlavých těl prostě dít na tržišti, zatímco třináct tisíc žen, dětí astarců vyhnal do kruté zimy bez potravy ateplého ošacení. Právě po těchto orgiích řezničiny se do krajnosti znechucený Cicero raději odebral do Sullových služeb na jižním válčišti.

Ventidiovi byly tehdy čtyři roky abyl ušetřen osudu, který čekal jeho matku, babičku, tety asestry, které všechny zahynuly vzávějích na svazích Apenin. Stal se totiž jedním ze skupiny velice malých chlapců, které Pompeius Strabo ušetřil, aby je předvedl za svého triumfu–triumfu, jaký pobouřil všechny slušné muže vŘímě. Triumfy se měly slavit za vítězství nad zahraničními nepřáteli, nikoli nad Italiky. Hubený, hladový Ventidius, samý bolák, byl nejprve hnán na onom dvoumílovém pochodu zMartova pole až na Forum Romanum apak vykázán zŘíma, aby se postaral sám osebe. Tehdy mu bylo pět let.

Jenomže Italikové, ať šlo oPiceňany nebo Marsy, Marruciny nebo Frentany, Samnity nebo Lukany, byli ze stejného plemene jako Římané astejně jako Římané ani oni neprodávali svou kůži levně. Ventidius jídlo kradl, když se mu ho nepodařilo vyžebrat adostal se posléze až do Reate vkraji Sabinů. Tam mu mezkař jménem Considius dal práci–kydat hnůj ze stájí jeho chovných klisen. Krobustním kobylám vyšlechtěného plemene byli připouštěni vybraní oslí hřebci ajejich vynikající potomci pak byli za nemalou cenu odprodáváni římským legiím, které se bez prvotřídních mul neobešly–každá legie jich potřebovala šest set. Reate leželo vsamém středu tohoto podnikání, na území zvaném Rosea Rura, vkotlině svýtečnými pastvinami; aať to byla skutečnost anebo jen pověra, kdekdo věřil, že muly vyrostlé na trávě zRosey Rury vysoce předčí všechny ostatní křížence.

Ventidius byl čiperný chlapec, houževnatý asilný, dokázal pracovat do úmoru. Brzy přišel na to, že když upře na ženské ze statku své modré oči zpod blonďatých kučer se směsicí obdivu atužeb, dostane přidáno jídla inějakou tu pokrývku navíc, aby se měl do čeho zachumlat ve svém pelíšku zvoňavé slámy.

Ve dvaceti dospěl vurostlého mládence smohutnými svaly vypracovanými usilovnou dřinou aspozoruhodnými znalostmi ochovu mul. Considius, jenž měl daremného syna, naprostého budižkničemu, svěřil Ventidiovi řízení celého svého mezkařského podniku, zatímco jeho vlastní synek se sebral autekl do Říma, kde propadl hazardu aděvkám aupil se až ksmrti. Considiovi tak zbylo jediné dítě, dcera, které se Publius Ventidius už dávno líbil ajež se nyní osmělila požádat otce, zda by si ho mohla vzít. Considius řekl ano; když zemřel, odkázal všech svých pět set iuger Ventidiovi.

Jelikož byl Ventidius právě tak inteligentní, jako byl idříč, dopracoval se vmezkařském oboru větších úspěchů než leckteří Sabinové, kteří se této činnosti věnovali už po celá staletí; dokázal dokonce přečkat oněch deset hrozných let, kdy bylo jezero napájející pastviny Rosey Rury vypuštěno vybudováním zavlažovacího kanálu pro potřebu pěstitelů jahod vAmiternu. Naštěstí usenátu alidu římského přece jen převážil názor, že muly jsou důležitější než jahody, takže kanál byl zase zasypán aRosea Rura opět nabyla svou žírnost.

Ve skutečnosti Ventidius netoužil strávit život mezkařením. Když se gadský bankéř Lucius Cornelius Balbus stal Caesarovým praefectem fabrum odpovědným za zásobování jeho legií, začal Ventidius Balba zpracovávat, až se mu konečně podařilo dosáhnout slyšení uCaesara. Ajemu se Ventidius svěřil se svou tajnou ctižádostí: rád by vstoupil do římské politiky, získal úřad prétora avelel varmádě.

„Politik budu jen průměrný,“ řekl Caesarovi, „ale vím určitě, že legiím velet dokážu.“

Caesar mu uvěřil. Ventidius ponechal svou mezkařskou farmu na starosti svému nejstaršímu synovi aConsidii, stal se jedním zCaesarových legátů apo jeho smrti přenesl svou oddanost na Antonia. Ateď se konečně dočkal toho, očem celá léta snil–vrchního velení.

„Pollio má celkem jedenáct legií anepotřebuje jich víc než sedm,“ říkal mu Antonius, dříve než odešel zŘíma. „Já ti jich mohu poskytnout jedenáct aPollio knim přidá čtyři ze svých. Spatnácti legiemi asveškerou jízdou, kterou se ti podaří dát dohromady vGalatii, bys měl být schopný proti Labienovi aPakorovi obstát. Své legáty si vyber sám, Ventidie, aměj na paměti vytyčené meze. Máš proti Parthům vést zadržovací boj, dokud se na bojiště nakonec nedostanu já sám. Nech na mě, abych je zpráskal.“

„Pak tedy, Antonie, si stvým svolením ssebou jako hlavního legáta vezmu Quinta Poppaedia Silona.“ Ventidius se pousmál, snažil se skrýt své rozjaření. „Je to dobrý chlap, zdědil vojenské umění po otci.“

„Výborně. Vypluješ zBrundisia ihned, jakmile se vybouří rovnodenní vichřice–po Via Fornatia pochodovat nemůžeš, to by znamenalo příliš pomalý postup. Pluj do Efesu azačni své tažení tím, že Quinta Labiena vytlačíš zAnatolie. Pokud se do Efesu dostaneš do května, budeš mít času víc než dost.“

Brundisium nemělo žádné námitky proti tomu, aby spustilo svůj mohutný přístavní řetěz adovolilo Ventidiovi aSilonovi nalodit jejich 66 000 mužů, 6000 mul, 600 vozů a600 válečných strojů na 500 vojenských nákladních lodí, které se jakoby kdovíodkud vyčarované objevily uvjezdu do přístavu. Asi znějakých Antoniových tajných rezerv.

„Chlapi tam budou slisovaní jako sardinky ve džbáně, ale nedostanou tak alespoň moc příležitostí reptat na to, že jsou vůbec na vodě,“ řekl Silo Ventidiovi. „Můžou se zapřáhnout jako veslaři. Vejít by se tam mělo všechno, iartilerie.“

„Dobrá. Jen co obeplujeme mys Tainaron, budeme mít nejhorší za sebou.“

Silo zneklidněl. „Aco Sextus Pompeius, který má teď Peloponnésos imys Tainaron pevně vrukou?“

„Antonius mě ujistil, že se Sextus nepokusí nás zastavit.“

„Doneslo se mi, že už zase pilně operuje vToskánském moři.“

„Mně je úplně jedno, co tropí vToskánském moři, pokud nechá Jónské moře na pokoji.“

„Kde sebral Antonius tolik dopravních lodí? Je jich tu víc, než kdy dali dohromady Pompeius Magnus anebo Caesar.“

„Jednoduše si je po bitvě uFilipp zabral pro sebe auž je pak nepustil, dal je vytáhnout na souši porůznu podél celého adriatického pobřeží Makedonie aÉpeiru. Jejich podstatná část byla takhle uložena vAmbrakijském zálivu, kde má kromě toho také stovku válečných lodí. Antonius má dokonce víc válečných lodí než Sextus. Naneštěstí ovšem dožívají, ikdyž jsou ukryty vpřístřešcích. Jednu velkou flotilu má uThasu, další vAthénách. On se sice tváří, jako že ta athénská je jediná, ale teď už tedy víš, že to není pravda. Říkám ti to proto, že ti věřím, Silone. Tak mě nezklam.“

„Mám hubu na sedm zámků, to ti mohu odpřísáhnout. Ale kvůli čemu se jich vlastně Antonius tak houževnatě drží anač takové utajování?“

Ventidius se na něj podíval překvapeně. „To všechno přece pro ten den, kdy se pustí do války sOctavianem.“

„Kéž takový den nikdy nenadej de,“ zachvěl se Silo. „Ty tajnosti ovšem znamenají, že on vlastně vůbec nemá vúmyslu porazit Sexta.“ Nejprve jako by ho to jen mátlo, potom se rozezlil. „Když můj otec vedl Marsy apak všechny Italiky proti Římu, patřily přepravní iválečné lodi státu, nikoli jednotlivým velitelům. Ateď, když jsou si Itálie aŘím konečně rovny, pokud jde ojejich nároky apráva, stát jako by se najednou stáhl kamsi do zadních lavic, zatímco ty přední si zabrali jeho velitelé. Není to vpořádku, když muži jako Antonius považují majetek státu za své vlastnictví. Já jsem vůči Antoniovi loajální aloajální kněmu izůstanu, ale stímhle stavem věcí souhlasit nemůžu.“

„Ani já sním nesouhlasím,“ řekl stroze Ventidius.

„Občanskou válku odnášejí vždycky nejvíc ti nevinní.“

Ventidiovi vytanulo před očima jeho dětství aušklíbl se. „Připadá mi, jako by božstva měla sklon ochraňovat spíš ty, kdo jsou dostatečně bohatí, aby jim mohli přinášet ty nejlepší oběti. Co znamená holoubě nebo slípka ve srovnání sčistě bělounkým býčkem? Kromě toho je samozřejmě pořád ještě nejlepší být čistokrevný Říman, viď, Silone?“

Silo, pohledný muž se znepokojivýma žlutozelenýma očima zděděnýma po otci, přikývl. „Nu, se všemi těmi Marsy, co máš ve svých legiích, Ventidie, na Východě zvítězíme. Jen taková zadržovací operace. Stím bys ty byl svolný?“

„Kdepak.“ Ventidius neskrýval své pohrdání. „Tohle je moje největší šance na úspěšné tažení, takže mám vúmyslu dorazit slegiemi tak daleko atak rychle, jak dokážu. Pokud Antonius chce slávu pro sebe, měl by být tady, na mém místě, ane si hlídat jedním okem Octaviana adruhým Sexta. Copak se domnívá, že my všichni, od Polliona až po mě, tohle dobře nevíme?“

„Opravdu si myslíš, že Parthy dokážeme porazit?“

„Vyhlídky nemáme špatné, Silone. Antonia jsem viděl velet anebyl při tom onic lepší než já sám, pokud té úrovně vůbec dosahoval. Určitě to není Caesar!“ Jejich loď se přehoupla přes ponořený ochranný řetěz přístavu anaklonila se vseverovýchodním větříku. „Uch, moře já mám rád! Sbohem, Brundisium, sbohem Itálie!“ zvolal Ventidius.

VEfesu se patnáct legií rozložilo vněkolika obrovitých vojenských táborech vkruhu kolem přístavního města, jednoho znejkrásnějších na světě. Jeho domy měly mramorové fasády, chlubilo se velkým divadlem, tuctem nádherných chrámů aposvátným okrskem Artemidy, vystupující zde jakožto bohyně plodnosti, takže ji její sochy zobrazovaly ověnčenou od ramen až po pás býčími varlaty.

Zatímco Silo kontroloval jednu po druhé všech patnáct legií apřísným okem sledoval jejich přípravu avýcvik, našel si Ventidius skalku spřirozeně utvořeným sedátkem auvelebil se na něm, aby mohl vklidu atichu přemýšlet. Povšiml si totiž oddílu pěti set prakovníků vyslaných Xenónem, synem Zénóna, jenž se bez oficiálního Antoniova souhlasu pokoušel vládnout Pontu.

Ventidius sledoval jejich výcvik pouze chviličku abyl naprosto nadšený. Pozoruhodné, jak daleko dokáže voják spomocí toho mělkého koženého váčku zavěšeného na dvou tenkých řemíncích vrhat kamenné střely! Nejen to, ta střela zpraku letí vzduchem udivující rychlostí. Že by sprůrazností postačující ktomu, aby odrazila útočícího jízdního parthského lukostřelce azahnala ho zbojiště? To chce dobře promyslet!

Od chvíle, kdy začal Ventidius tohle tažení plánovat, nehodlal se spokojit sničím menším než striumfem na jeho závěr. Atak ho bez ustání trápila představa pověstného parthského jízdního lukostřelce, který jako by předstíral, že zboje prchá, apřitom vystřeluje nazpět přes zadek svého koníka šíp za šípem. Nezvratná logika vedla Ventidia kpředpokladu, že podstatnou část parthského vojska budou tvořit právě jízdní lučištníci, kteří naprosto neriskují výpad do blízkosti nepřátelských pěšáků ajejich mečů. Ale dost možná, že tihle prakovníci…

Nikdo mu nepověděl, že Pakoros naopak vsadil na katafraktarie, válečníky od hlavy až kpatě chráněné kroužkovým brněním, na ořích rovněž obrněných řetízkovou ochranou od hlavy až po kopyta. Jízdní lučištníky neměl Pakoros vůbec žádné. Vinu na této otřesné mezeře vinformacích onepříteli měl Marcus Antonius, který se neobtěžoval vyžádat si oparthské armádě zpravodajský posudek. Stejně jako Ventidius ivšichni ostatní Antoniovi muži prostě předpokládali, že parthské vojsko se skládá převážně zjízdních lučištníků, nikoli zkatafraktariů. Takové byly přece parthské armády odjakživa: proč by zrovna tahle měla vypadat jinak?

Atak Ventidius seděl ahloubal oprakovnících, jelikož plánoval tažení zaměřené výlučně na jízdní lučištníky, kterým nikdy nedocházejí šípy, ani za nejdelší bitvy ne.

Aco kdybych, uvažoval Ventidius, pročesal celý Východ, povolal všechny prakovníky, kteří se vněm vyskytují, avycvičil je vpalbě na jízdní lučištníky? Chtít přeškolit na prakovníky řadové vojáky nemělo smysl; každý legionář by se dal spíš zbičovat asetnout, než aby svlékl drátěnou košili azbroj akvůli praku dal zruky svůj gladius.

Jenomže oblázek nepředstavoval dostatečně účinnou střelu. Předně nemohli prakovníci odpalovat jakýkoli sebraný kámen; mnoho drahocenného času trávili prohledáváním koryt řek apotoků apátráním po těch správných projektilech–hladkých, kulovitých oblázcích, zhruba libru těžkých. Pokud kámen nezasáhl nějakou křehkou část těla, zejména lebku, způsobil ošklivou modřinu, avšak trvalejší poškození nenapáchal. Zbitvy byl sice zasažený bojovník vyřazen, ale uzdravil se brzy natolik, že opár dní později už mohl nastoupit do dalšího střetu. Skameny ašípy byla stejná potíž; byly to čisté zbraně ačisté zbraně jen zřídka zabíjely. Meč byl zbraň špinavá, umazaná krví každého znepřátel, do něhož se zaťal; své meče legionářští veteráni sice otírali, ale nikdy je neomývali. Ostří měly broušené tak, že by se jimi dal poltit vlas; akdyž se pohroužily do těla, nesly ssebou jedovatiny, po nichž se rána zanítila, ba mohly zraněného samy osobě zahubit.

Nu, vyrobit takovou otrávenou střelu do praku sice nedokážu, říkal si Ventidius, ale smrtonosnější možná ano. Ze zkušenosti spolními metacími stroji věděl, že největší škodu napáchají největší balvany, nejen díky své velké hmotností, ale také proto, že tříští vše, co zasáhnou, aže ničivý účinek mají iodletující ostré úlomky. Apokud byly katapult anebo ballista mimořádně účinné, bylo to proto, že vypalovaly střely větší rychlostí než kus, jehož provazová pružina byla zvlhlá anebo nebyla náležitě napjata. Olovo. Libra olova zaujímá mnohem menší objem než iten nejtvrdší jednoliberní kámen. Smyčka praku se solověnou střelou dá roztočit rychleji, dodá jí větší sílu avymrští ji mnohem dál než kámen. Apři zásahu střela změní tvar, zploští se, nebo se na ní dokonce vytvoří trn. Olověné střely nebyly neznámá věc, jenomže zatím byly určené pouze kmetání zmenších polních strojů přes hradby měst, jako například uPerusie, ašlo ostřelbu naslepo sproblematickým účinkem. Naproti tomu olověná koule mrštěná zkušeným prakovníkem na určitý cíl ze vzdálenosti, řekněme, dvou set stop, by se mohla projevit jako mimořádně účinná.

Uložil zbrojířům legie, aby ulili menší množství jednoliberních olověných koulí, aupozornil je přitom, že pokud se jeho nápad osvědčí, budou muset takových olověných střel vyrobit tisícovky tisíců; hlavní zbrojíř bystře zareagoval, že tisícovky tisíců librových olověných kulí by bylo líp objednat od soukromého dodavatele.

„Soukromý dodavatel nás oškube dohola,“ řekl Ventidius ajen snámahou zachovával vážnou tvář.

„Ale kdepak, veliteli, neoškube, protože já vyčlením půltucet zkušených tovaryšů ati budou každou jednotlivou kouli pečlivě prohlížet–váhu, tvar, každý hrboleček, každý dolíček.“

Na tom se shodli, přičemž hlavní zbrojíř měl obstarat iolovo adohlédnout, aby nebylo znečištěné nějakým levnějším kovem, například železem. Srancem zkušebních olověných koulí pak putoval Ventidius zpátky na cvičiště prakovníků avduchu se smál. Na chytrého, pohotového legionáře jednoduše nikdo nemá, ať se snaží sebevíc amá sebevyšší hodnost. Vyrůstají tak, jak rostl ion sám, zvyklí žít zruky do úst, aneleknou se ani trojhlavého psa.

Velitel prakovníků Xenón byl na svém stanovišti.

Xenón potěžkal nevelký projektil vložený do objímky svého praku aroztočil pak zbraň, jen svištěla. Zkušený pohyb prstem aolověná koule zahvízdla vzduchem adopadla do samého středu vycpaného terče. Společně se pak vydali prozkoumat způsobenou škodu; Xenónovi uklouzlo jen vyjeknutí, na výkřik byl až příliš ohromený.

„Podívej se, veliteli!“ řekl, když se mu vrátila řeč.

„Já se dívám.“

Střela neprorazila vměkké kůži dírku, rozervala ji nepravidelným zejícím otvorem auvízla ve změti hlíny aštěrku.

„Stěmi vašimi terči je potíž,“ řekl Ventidius, „nemají žádnou poctivou výztuhu. Mám dojem, že se tyhle olověné koule budou chovat docela jinak, když narazí na něco sopravdovou kostrou. Vyzkoušíme to na vyřazené mule.“

Než se takové zvíře našlo, shromáždilo se ustřelnice snad pět set prakovníků anatlačilo se co nejblíž místu odpalu; zpráva, že římský velitel vynalezl nějakou novou střelu, se zatím rychle rozletěla.

„Zadkem ji nastavte napříč dráhy koule,“ nařizoval Ventidius. „Užívat je budeme proti prchajícím koním, přibližně stejné velikosti, jako je mula. Sražený kůň znamená sraženého lučištníka. Zásoby šípů mohou mít Parthové dostatečné, ale co takhle zásoba koní? Moc pochybuju, že mají dostatek záložních.“

Mula byla zásahem tak zmrzačena, že její utrpení muselo být neprodleně zkráceno, kůži měla rozervanou, vnitřnosti na maděru. Když zmršiny vykutali střelu, nebyla to už koule; připomínala plochý disk sotřepenými okraji, výsledek, jak se zdálo, nárazu na nějakou kost.

„Prakovníci!“ zahulákal Ventidius. „Máte novou zbraň!“

Rozlehl se jásot.

Xenónovi řekl: „Pošli okamžitě zprávu Polemónovi, že budu potřebovat dalších patnáct set prakovníků atisíc talentů olova, které mu zbylo jako hlušina zjeho stříbrných dolů. ZPontu se právě stává velice důležitý spojenec.“

Všechno samozřejmě neprobíhalo takhle jednoduše. Některým prakovníkům se metání menší střelou nevedlo ajiní, nedůtkliví na své tradice, odmítali přednosti olověných koulí uznat. Postupně se však iti nejtvrdošíjnější tradicionalisté zdokonalili vpalbě olověnými projektily natolik, že se iznich stali zapřísáhlí stoupenci nové zbraně. Napomohlo tomu ipřizpůsobení lůžek pro střelu, neboť praxe ukázala, že se jejich křehká konstrukce opotřebovává při použití olova mnohem rychleji, než je tomu ukamenů.

Zhruba vdobě, kdy už mezi prakovníky zavládla obecná spokojenost, dorazilo patnáct stovek dalších prakovníků zAmaseie aze Sinópé adalší byli očekáváni ze vzdálenějšího Amísu. Polemón nebyl hloupý, spočetl si, že se mu velkorysost arychlost později bohatě vyplatí.

Zatímco probíhal výcvik prakovníků, Ventidius nezahálel, protože ještě neměl důvod kplné spokojenosti. Nový správce provincie Asia Lucius Munatius Plancus se usídlil vPergamu, dostatečně daleko na sever od Lykie aKárie, kde operoval Labienus. Pak ovšem Planka vyhledal muž zPergama, jenž byl vLabienových službách, anapovídal mu, že Efesos už byl dobyt adalším cílem Parthů že je Pergamon. Popletený anepříliš statečný Plancus dal na doporučení podstrčených falešných rádců, vpanickém spěchu se sbalil apřesunul se na ostrov Chios, poté co Antoniovi, stále ještě vyčkávajícímu vŘímě, odeslal zprávu, že Labiena nedokáže nic zastavit.

„Ato všechno se odehrálo vdobě,“ psal Antoniovi Ventidius, „kdy já jsem vEfesu pilně vyloďoval patnáct legií! Ten chlap je naprostý pitomec azbabělec ktomu. Ten nesmi dostat na povel žádné vojsko. Neobtěžoval jsem se ani sním vejít ve styk, považoval jsem to za maření času.“

„Dobře jsi udělal, Ventidie,“ stálo vAntoniově dopise, který dorazil právě ve chvíli, kdy se Ventidius se svou armádou chystal vyrazit na pochod. „Přiznávám, že jsem Plankovi to správcovství udělil hlavně proto, aby se mi tu nepletl pod nohama–je to něco podobného jako sAhenobarbem vBíthýnii, až na to, že Ahenobarbus není žádný zbabělec. Nech Planka dál přebývat na Chiu, víno je tam báječné.“

Silo vyprskl, když mu Ventidius odpověď ukázal. „Skvělé, Ventidie, jenomže takhle tu zanecháme provincii Asia bez správce.“

„Už jsem otom taky přemýšlel,“ řekl spokojeně Ventidius. „Ajelikož Pýthodóros zTrall je teď Antoniovým zetěm, povolal jsem ho do Efesu. Bude tady moci jménem svého tcháníčka Antonia vybírat daně apoplatky aodesílat je státní pokladně vŘímě.“

„Ohoho!“ řekl Silo, podivuhodné oči rozšířené dokořán. „Pochybuju, že se to bude Antoniovi líbit! Jeho příkaz zněl, že mají jít rovnou jemu.“

„Já jsem žádný takový příkaz nepřevzal, Silone. KMarku Antoniovi jsem loajální, ale ještě loajálnější jsem kŘímu. Daně apříspěvky vybrané kjeho dobru se musí odevzdat státní pokladně. Stejně tak iveškerá kořist, kterou získáme. Pokud si na to Antonius bude chtít stěžovat, má možnost–ale až poté, co my porazíme Parthy.“

Ventidius byl jako na koni, neboť vbezvládí nastalém vGalatii považoval kdekdo zmístní šlechty za nezbytné sebrat veškeré jízdní síly, které se podařilo najít, apřijet snimi do Efesu, aby tomuto až dosud neznámému římskému vojevůdci předvedli, co dobrá kavalerie svede. Deset tisíc jich bylo, všichni příliš mladí na to, než aby byli zahynuli uFilipp, avšichni dychtící uchránit své travnaté pláně před Quintem Labienem, řádícím tak nepříjemně blízko.

„Pojedu snimi, ale nijak zbrkle, Silone,“ říkal Ventidius. „Na tobě bude, abys dal do pohybu pěchotu, pěkně svižně. Požaduji od legií alespoň třicet mil denně achci, aby postupovaly tou nejpřímější trasou ke Kilické bráně. To znamená vzhůru podle Maeandru apřes severní Pisidii kIkoniu. Odtamtud se dejte karavanní cestou do jižní Kappadokie, odkud už budete postupovat po římské silnici vedoucí ke Kilické bráně. Znamená to pětisetmílový pochod amáte na to dvacet dnů. Jasné?“

„Naprosto, Publie Ventidie,“ řekl Silo.

Římský vojevůdce neměl ve zvyku konat cestu vsedle; většina znich ostatně šla pěšky mnohem raději, ato zněkolika důvodů. Předně to bylo pohodlnější; vsedle neměl jezdec žádnou oporu pro nohy, které mu volně plandaly kolem boků koně. Zadruhé měla pěchota ráda, šli-li jejich velitelé spolu sní; stavělo je to na touž úroveň, doslova iobrazně. Za třetí to odkazovalo jízdu tam, kam patří; římské armády byly složeny převážně zpěchoty, mnohem výše ceněné než kavaleristé, kteří vprůběhu staletí byli čím dál tím méně římským vojskem, spíš šlo opomocné sbory Galů, Germánů aGalatů.

Ventidius vzhledem ke své mezkařské dráze nicméně přivykl sedlu víc než kdokoli jiný. Nikdy neopomněl svým namyšleným druhům připomenout, že také velký Sulla jezdíval na mule aže dokonce přiměl ibožského Caesara ještě jako mladého muže sedlat mulu. Chtěl mít hlavně pod přísným okem dohled nad jízdou vedenou Galaťanem jménem Amyntás, jenž býval sekretářem stařičkého krále Deiotara. Pokud Ventidius usuzoval správně, bude Labienus před tak velkou jízdní silou ustupovat, dokud nenalezne místo, kde by jeho deset tisíc římsky vycvičených pěšáků dokázalo porazit deset tisíc jezdců. To nebude nikde vKárii ani ve střední Anatolii; mohl by to provést vLykii anebo vjižní Pisidii, ovšem ústup touto trasou by znamenal ohrožení jeho styku sparthskou armádou. Instinkt, aten měl Labienus vynikající, ho asi povede stejnou cestou, jakou Ventidius stanovil Silonovi pro postup legií, avšak celé dny před nimi. Stisícovkami jezdců vpatách bude nucen prchat tak rychle, že mu nebude stačit jeho zavazadlový trén, naložený kořistí, jakou lze uvézt jen na vozech svolskými spřeženími. Ten spadne Silonovi do klína; Ventidiovým úkolem bude hnát Labiena nazpět ke Kilikii Pedii avstříc parthské armádě utábořené na odvráceném úpatí hřebene Amanu, zeměpisného předělu mezi Kilikií, Pedií aseverní Sýrií.

Existovala jediná cesta, kudy by Labienus mohl projít zKappadokie do Kilikie, neboť střední Anatolii odřezávalo od celého východu nezměrně vysoké arozeklané pohoří Taurus. Sníh na Tauru neroztával ani vlétě–jeho nemnohé průsmyky ležely vesměs ve výšce deseti až jedenácti tisíc stop, zejména voblasti Antitauru. Kromě Kilické brány ovšem. Atam, uKilické brány, předpokládal Ventidius, že se sQuintem Labienem utká.

Mladí galatští jezdci byli přesně vonom věku, který plodí nejlepší anejudatnější bojovníky: ještě ne natolik staří, aby doma měli ženy aděti, ane tak staří, aby svou účast vbitvě snepřítelem už považovali za cosi, čeho je třeba se obávat. Jen Řím dokázal proměnit muže starší než dvacet let ve skvělé bojovníky, ato bylo také podstatou římské převahy nad všemi ostatními. Kázeň, výcvik, profesionalita, nevývratná jistota, že každý jednotlivec je pevnou součástí obrovského aneporazitelného soustrojí. Bez svých legií, to Ventidius dobře věděl, Labiena porazit nedokáže. Co musí udělat, je přimět toho renegáta, aby stanul, nedovolit mu zdolat průchod Kilickou bránou avyčkat zatím příchodu svých legií. Tím, že se takto svěřil do Silonových rukou, postoupil mu rovněž rozhodující úlohu vnadcházející bitvě.

Labienus se zachoval přesně podle těchto předpokladů. Výzvědná služba ho zpravila onesmírné armádě soustředěné vEfesu, akdyž uslyšel jméno jejího velitele, pochopil, že musí ze západní Anatolie narychlo ustoupit. Kořist, kterou ssebou vezl, byla značná, neboť plenil imísta, kam se Brutus sCassiem nedostali. Pisidie byla plná chrámů Kubaby Kybele ajejího manžela Attida; vLykaonii se to hemžilo chrámovými okrsky božstev zapomenutých ostatním světem od dob, kdy Řecku vládl Agamemnon; aIkonion bylo město, kde měla chrámy médská aarménská božstva. Atak se zoufale snažil, aby sním jeho trén udržel krok–což byla ovšem marnost sama. Opustil ho padesát mil západně od Ikonia avozkové trénu byli natolik vyděšeni hrozbou pronásledujících římských vojsk, že je ani nenapadlo náklad vykrást. Uprchli advoumílovou kolonu bučících žíznivých volků ponechali jejímu osudu. Ventidius se zastavil, jen co stihl zvířata uvolnit zpostrojů, aby si mohla nalézt vodu, aklusal dál. Když posléze kořist dospěla do římské státní pokladny, dosahovala hodnoty pěti tisíc stříbrných talentů. Žádná drahocenná umělecká díla sice, ale hojnost zlata, stříbra adrahokamů. Zatímco se jeho pozadí zvedalo aklesalo vrytmu kroků jeho muly, uvažoval, že to bude patřičná ozdoba jeho triumfálního pochodu.

Terén kolem Kilické brány nebyl nic pro jízdní vojsko. Hustý pokryv nejrůznějších jehličnanů povětšině nedovolil růst trávě aaromatického jehličí se koně ani nedotkli. Každý jezdec ssebou měl tolik krmiva, kolik uvezl, což byl jeden zdůvodů, proč Ventidius nespěchal. Kavaleristé měli postřeh, otrhali kdejaký výhon kapradí, který našli. Mladé kapraďorosty Ventidiovi připadaly jako augurský lituus zakončený nahoře zdobnou spirálou. Spolu spící, kterou vojsko dosud mělo, asmladým kapradím tak mohli podle jeho odhadu vystačit dalších deset dní. Což postačovalo, pokud Silo dokáže zlegionářů vykřesat oněch třicet mil denně. Caesarovi se dařilo dosáhnout slegiemi ještě většího denního postupu, jenomže Caesar byl jen jeden. Och, ten pochod tehdy zPlacentie do Agedinka, aby osvobodili Trebonia aostatní! Aten tvůj vděk pak, Trebonie, když jsi zabíjel tohoto muže, jenž ti zachránil život. Ventidius si odchrchlal ana imaginárního Gaia Trebonia si odplivl.

Labienus dosáhl vrcholu průsmyku už před dvěma dny astačil pokácet dostatek stromů, aby vybudoval tábor náležitého římského typu, hradbu postavil zkmenů, kolem dokola vyhloubil příkop avpravidelných odstupech zřídil nad hradbou strážní věže. Jeho vojsko ovšem bylo pouze římsky cvičené, nebyli to Římané, což znamenalo, že vsamém rozložení tábora byly různé chybičky–vynechávky, jak tomu říkal Ventidius. Když ktáboru přitrhl Ventidius, neučinil Labienus sebemenší pokus vyrazit zopevnění apodstoupit bitvu, ale Ventidius nic takového ani neočekával. Labienus prostě vyčkává, až ze Sýrie přitáhne Pakorus se svými Parthy; to bylo jen rozumné. Byla to iriskantní hra. Jeho zvědové už bezpochyby odhalili Silona ajeho legie, právě tak jako se Ventidius průzkumem ujistil, že do vzdálenosti několika dní jízdy od Kilické brány zatím žádní Parthové nejsou. Východněji se zvědy vyslat neodvážil. Nejpovzbudivější na tom bylo, že Silo nemůže být daleko, soudě podle rychlosti, sjakou Labienus opevňuje svůj tábor.

Tři dny nato už Silo se svými patnácti legiemi sestupoval po svazích Tauru; předstihli parthské posily, které čekal ještě notný kus cesty od pobřeží vzhůru do hor, vyčerpávající úsek pro koně ipro muže.

„Tamhle,“ ukazoval Ventidius Silonovi, když se setkali; neměl času nazbyt. „Tábor vybudujeme nad Labienem, na svahu.“ Hryzl si ret, pak se rozhodl. „Pošli mladého Appia Pulchra spěti legiemi na sever od Eusebeie Mazaky–deset zbývajících nám tady kboji postačí. Terén je tu příliš členitý, není kde se rozvinout knějaké velké operaci ataky nemáme místo na budování tábora oněkolika čtverečných mílích. Řekni Pulcherovi, ať obsadí město aje připravený vyrazit na povel. Může nám také zjistit stav věcí vKappadokii–Antonius chce vědět, jestli se tam vyskytuje nějaký Ariarthrovec schopný vládnout.“

Kbudování tábora se kavaleristé nehodili; nebyli to Římané anedovedli si poradit smanuálními pracemi. Když tu teď byl Silo, může se pustit do stavby alespoň čehosi, co poskytne vojákům přístřeší, ale nenapoví jim, že by tu měli vytrvat delší čas. Labienus už tak zprostřed svého opevnění znepokojeně vzhlížel vzhůru do změti pařezů na svahu, kde rychle rostl Ventidiův tábor; jedinou útěchou mu bylo, že zaujetím postavení nad jeho táborem mu Ventidius ponechal únikovou cestu dolů do Kilikie ado Tarsu. Což byla skutečnost, okteré dobře věděl iVentidius, nijak ho však neznepokojovala. Vsoučasné chvíli dával přednost tomu vytlačit Labiena zAnatolie. Takovýto svažitý prostor plný pařezů ostatně nebyl vhodným místem pro rozhodující bitvu. Jen pro malou, pěknou bitvičku.

Čtyři dny poté, co dorazil Silo, oznamoval římským velitelům zvěd, že Parthové obešli Tarsos avydali se vzhůru po cestě vedoucí ke Kilické bráně.

„Kolik jich je?“ otázal se Ventidius.

„Asi tak pět tisíc, veliteli.“

„Všechno lučištníci?“

Muž nechápavě vzhlédl. „Žádný lučištník. Všichni až do posledního jsou to katafraktariové, veliteli. Tos nevěděl?“

Ventidiovy modré oči se střetly se zelenýma očima Silona, vobou se zračil úlek. „To je svinec!“ vyrazil ze sebe Ventidius, když zvěd zmizel. „Ne, nevěděli jsme vůbec nic! Všechna ta práce sprakovníky byla úplně nanic!“ Ovládl se, podařilo se mu vyhlížet rozhodně. „Nu, budeme muset vsadit na terén. Labienus si určitě myslí, že jsme prohloupili, když jsme mu poskytli příležitost kboji, ale mně teď půjde víc ozdolání katafraktariů než ojeho žoldnéře. Svolej schůzi centurionů na ráno za úsvitu, Silone.“

Plán byl promyšlený, do podrobností vypracovaný.

„Nepodařilo se mi zjistit, jestli včele toho vojska je Pakorus osobně,“ řekl Ventidius svým šesti stům centurionům na ranní schůzce, „čeho ale potřebujeme dosáhnout, chlapci, je vylákat Parthy, aby nás napadli útokem vzhůru do kopce, bez podpory Labienovy pěchoty. Což znamená, že obsadíme naše hradby azačneme na Parthy chrlit strašlivé urážky–parthsky. Mám tady chlapíka, který mi sepsal pár parthských slov avět, které se teď musí pět tisíc našich chlapů naučit zpaměti. Prasata, blbci, zkurvysyni, lidojedi, psi, hovnožrouti, chrapouni. Padesát centurionů snejsilnějšími hlasy se naučí říkat: ‚Tvůj táta je pasák!‘ a‚Tvá máma cucá ptáky!‘ a‚Pakorus má vchlívě prasata!‘–Parthové totiž vepřové nejedí aprasata považují za nečistá. Celý vtip je vtom, vydráždit je natolik, aby zapomněli na veškerou taktiku avyrazili do útoku. Mezitím otevře Quintus Silo všechny brány tábora arozvalí boční zdi, aby se devět legií mohlo vyhrnout naráz. Dalším vaším úkolem je vysvětlit všem chlapům, že se těch velkých mentulů na přerostlých koních nemají co bát. Musí se mezi ně vrhnout jako ubijští pěšáci, mezi koně apod ně, asekat do koňských nohou. Ajakmile je kůň na zemi, tnout mečem proti jezdcově tváři aneb tam, kde nemá tělo chráněné kroužkovou brní. Pořád ještě hodlám využít mých prakovníků, ikdyž nevím, jestli to bude dostatečná pomoc. Ato je všechno, chlapci. Parthové přitrhnou zítra po ránu, takže dnešek je třeba věnovat učení se parthským nadávkám ahovořit svojáky–hovořit aznovu hovořit. Rozchod, aať jsou snámi Mars iHercules Invictus.“

Bitva to byla víc než pěkná; byla přímo sladká, ideální osmělení pro legionáře, kteří ještě nikdy předtím nespatřili katafraktaria. Obrnění jezdci vyhlíželi hrozivější, než jací se vzápětí ukázali ve skutečnosti být, ana příval urážek zareagovali zuřivým vztekem, který je zbavil všeho zdravého úsudku. Drali se vzhůru svahem posetým pařezy, jako by se po něm rozlezli nějací pavouci, země duněla, katafraktariové ječeli své válečné pokřiky, pár koní docela zbytečně padlo, když je jejich jezdci zavedli přímo do kořání vývratů anebo se je pokusili přimět, aby pařezy přeskočili. Vtom už se zhvozdu po obou stranách vyhrnuli jejich protivníci vdrátěných košilích, sice drobní ve srovnání snimi, ale hbitě se vnořili do jiného lesa, lesa koňských nohou, sekali, bodali azměnili parthský útok vpeklo řičících zvířat avrávorajících jezdců, bezmocných proti mečům, které se jim zatínaly do tváří azabodávaly do podpaží. Rána vedená vší silou gladiem pronikala ihrudním pancířem, třebaže ostří meče to příliš neprospívalo.

Ake své veliké radosti Ventidius zjišťoval, že olověné střely metané jeho prakovníky dokázaly prorazit díru ivparthském brnění ase smrtelným účinkem pokračovat dál.

Labienus obětoval tisícovku svých pěšáků jako zadní záštitu aprchl dolů po římské silnici do Kilikie, šťastný, že vůbec vyvázl životem. Což se zdaleka nedalo říci oParthech rozsekaných na kousky. Snad jen tisíc jich následovalo Labiena, ostatní leželi mrtví anebo umírali na bojišti uKilické brány.

„Doslova krvavá lázeň,“ řekl rozjařený Silo Ventidiovi, když byla bitva po šesti hodinách ukonce.

„Jak jsme na tom, Silone?“

„Och, skvěle. Pár rozbitých hlav, které se včas nevyhnuly kopytům, několik umačkaných pod padlými koňmi, ale všehovšudy–odhadl bych to na dvě stovky mrtvých. Apředstav si ty olověné pecky! Ani řetízková zbroj je nedokáže zadržet.“

Zachmuřený Ventidius procházel bitevní pole, ale nedojímalo ho utrpení, které ho obklopovalo; opovážili se vzepřít moci Říma apoznali, že to byla osudová chyba. Pár legionářů pročesávalo hromady mrtvých aumírajících, dobíjeli koně amuže, kteří neměli naději se zotavit. Zbývalo jen pár přežívajících lehce raněných, ti budou shromážděni auchováni pro výkupné, neboť katafraktariové byli šlechtici, jejichž rodiny měly na to, aby je vyplatily. Apokud výkupné nepřijde, bude muž prodán do otroctví.

„Co uděláme stěmi horami mrtvých?“ otázal se Silo apovzdychl si. „Vtéhle zemi je vrstva prsti hluboká sotva jednu nebo dvě stopy, takže vykopat jámy apohřbít je nebude možné, adřevo je tu příliš zelené, než aby se zněho dala pálit pořádná hranice.“

„Odtáhneme je do Labienova tábora atam je necháme tlít,“ řekl Ventidius. „Než se tudy budeme opět vracet–pokud tudy naše cesta povede–, nezbude znich už nic než vybělené kosti. Na míle daleko tu není žádné obydlí aLabienova sanitární opatření byla natolik dobrá, že Kydnos zamořený nebude.“ Zasupěl. „Nejdřív ze všeho se tu poohlédneme po kořisti. Chci, aby můj triumfální průvod byl náležitý–nějaká taková makedonská imitace triumfu není pro Publia Ventidia dost dobrá!“

Tahle poznámka, pousmál se Silo vduchu, je políček Pollionovi ajeho válčení vMakedonii.

VTarsu Ventidius zjistil, že Pakorus se bitvy nezúčastnil, což byla možná jedna zpříčin, proč bylo tak snadné Parthy vyprovokovat kvýbuchu vzteku. Labienus byl stále ještě na útěku směrem na východ přes Kilikii Pedii, uprostřed prudce se svářícího houfce katafraktariů, naštěstí pro něho bez velitele ažoldnéřských reptalů schopných pobuřovat ijinak poklidné pěšáky.

„Musíme se mu držet vzádech,“ říkal Ventidius, „ale tentokrát pojedeš vsedle skavalerií ty, Silone. Já si vezmu legie na povel sám.“

„Byl jsem snad cestou ke Kilické bráně moc pomalý?“

„Edepol, to ne! Jen mezi námi, Silone–já už jsem na takové dlouhé jízdy starý. Kulky mě bolí ana zadku se mi udělal furunkl. Tobě to půjde líp, jsi omnoho mladší. Chlap, kterému je už skoro pětapadesát, se musí spolehnout na své nohy.“

Ve dveřích se objevil sloužící. „Domine, přišel za tebou Quintus Dellius adožaduje se ubytování.“

Modré oči se opět setkaly se zelenými vjednom zoněch pohledů, jaké dovoluje jen úzké přátelství ashodné sklony; mluvily za celé knihy, třebaže vyřčeno nebylo ani slovo.

„Pusť ho dál, ale žádné bydlení mu nesháněj.“

„Můj nejdražší Publie Ventidie! Asamozřejmě iQuinte Silone! Taková radost vás tu oba potkat.“ Dellius se usadil na židli, dřív než mu byla nabídnuta, avýznamně se zahleděl na džbán svínem. „Kapička něčeho bílého, jiskřivého by neškodila.“

Silo mu nalil, podával mu pohár, ale obrátil se kVentidiovi. „Nemáš-li už nic dalšího, půjdu si po svých.“

„Zítra za úsvitu oba vyrazíme.“

„No ne, nač tak vážně!“ řekl Dellius, upil aušklíbl se. „Uch! Co je to za patok, třetí tlačba?“

„To nevím, protože jsem to nepil,“ řekl Ventidius úsečně. „Co mi chceš, Dellie? Aubytovat se musíš někde vhostinci, palác je plný. Zítra se sem můžeš klidně nastěhovat, budeš mít celý dům jen pro sebe. My odcházíme.“

Dellius uraženě vzhlédl, posadil se zpříma aupřeně se na Ventidia zadíval. Od oné památné večeře před dvěma lety, kdy sAntoniem sdílel lehátko, už natolik přivykl uctivému chování, že ho očekával iod ošlehaných vojevůdců, jako je Publius Ventidius. Ateď nic! Nažloutlýma očkama se střetl sVentidiovým pohledem azrudl; spatřil vnich pohrdání. „No ne!“ vykřikl. „To přestává všechno! Já mám proprétorské imperium atrvám na tom, abych byl okamžitě ubytován! Vyhoď odsud Silona, jestli nemáš koho jiného vyhodit.“

„Nevyhodil bych ani toho nejposlednějšího contubernalise kvůli takové vši, jako jsi ty, Dellie. Mé imperium je prokonzulské. Co chceš?“

„Nesu zprávu od triumvira Marka Antonia,“ odříkával Dellius studeně, „a očekával jsem, že ji budu moci předat vEfesu, ne vtakovém krysím hnízdě, jako je Tarsos.“

„To by sis musel pospíšit,“ řekl nevlídně Ventidius. „Zatímco ty ses houpal na vlnách, já jsem tu sváděl bitvu sParthy. Můžeš ode mne vyřídit něco Antoniovi–pověz mu, že jsme porazili armádu parthských katafraktariů uKilické brány aLabienus nyní přede mnou prchá. Co máš ty za zprávu? Něco stejně důležitého?“

„Není příliš moudré stavět se proti mně,“ řekl tichým hlasem Dellius.

„Na to ti kašlu. Tu tvou zprávu! Mám ještě práci.“

„Dostal jsem příkaz připomenut ti, že Marcus Antonius naléhavě žádá, aby byl král Židů Herodes co nejdříve dosazen na svůj trůn.“

Tvář Publia Ventidia se roztáhla nevěřícným údivem. „Chceš snad říct, že tě Antonius vyslal na tak dalekou cestu jen proto, abys mi vyřídil tohle? Pověz mu, že milerád posadím Herodův tlustý zadek na trůn, ale nejdřív že musím vypudit Pakora ajeho armádu ze Sýrie, což může ještě nějakou chvíli trvat. Nicméně triumvira Marka Antonia ujisti, že si jeho pokyn vrývám do paměti. Je to všechno?“

Zmijím pohybem Dellius nakrčil horní ret. „Svého chování budeš ještě litovat, Ventidie,“ zasyčel.

„Lituji toho, že Řím si pěstuje příživníky, jako jsi ty, Dellie. Koukej vypadnout.“

Ventidius odešel anechal tam Dellia vřít vzteky. Jak se ten starý mezkař opovažuje jednat sním takhle! Zatím, rozhodl se, když se zvedl anechal víno vínem, musím toho starého budižkničemu strpět. Dokázal porazit parthskou armádu avyhnat Labiena zAnatolie–tahle zpráva bude pro Antonia stejně milá, jako je mu milý iVentidius. Na mou pomstu je času dost, pomyslel si Dellius; až se naskytne příležitost, udeřím. Ale teď ne. Teď ještě ne.

Jízdě velel Quintus Poppaedius Silo srdnatě achytře, zadržel Labiena na půl cestě průsmykem pohořím Amanos zvaným Syrská vrata avyčkával, až přitáhne Ventidius slegiemi. Byl už listopad, ale nebylo příliš chladno; podzimní deště se nedostavily, což znamenalo, že půda byla tvrdá, dobrá pro bitvu. Jakýsi parthský velitel přivedl Labienovi na pomoc dva tisíce katafraktariů ze Sýrie, ale nic to nebylo platné. Už podruhé byli obrnění jezdci rozsekáni na cucky, tentokrát ovšem vzala za své iLabienova pěchota.

Ventidius se zastavil jen na tak dlouho, co stačil Antoniovi napsat jásavý dopis, pak pokračoval do Sýrie, kde shledal, že Parthové zmizeli. Pakorus se nezúčastnil ani bitvy pod Amanem; podle pověstí se odebral už před mnoha měsíci domů do Seleukeie nad Tigridem assebou odvedl ižidovského Hyrkána. Labienus prchl, odplul zApameie lodí na Kypr.

„Tím si ale moc nepomohl,“ řekl Ventidius Silonovi. „Mám takový dojem, že Antonius ustanovil jednoho zCaesarových propuštěnců, aby na Kypru jeho jménem správcoval–Gaius Julius–ehm–Demetrius, se myslím jmenuje.“ Sáhl po papíru. „Tohle mu ihned odešli, Silone. Jestli je to ten, kterého mám na mysli–už se mi vpaměti všichni ti řečtí propuštěnci pletou–pak určitě prohledá velice pečlivě celý ostrov od Pafu až po Salaminu. Velice přičinlivě, řekl bych.“

Konečně mohl Ventidius zazimovat své legie vněkolika táborech avyčkávat, co přinese následující rok. Sám se vpohodlí usídlil vAntiochei, Silonovi zajistil obdobné přezimování vDamašku atrávil čas představami osvém vysněném triumfu, čím dál tím lákavějšími. Bitva pod Amanem znamenala kořist dvou tisíc stříbrných talentů aněkolika překrásných uměleckých děl kozdobě alegorických vozů jeho triumfálního průvodu. Aty se můžeš leda kousnout do zadku, Pollione! Svým triumfem ten tvůj docela zastíním.

Zimní prázdniny nevydržely tak dlouho, jak Ventidius předpokládal. Pakorus se vrátil zMezopotámie skdejakým katafraktariem, kterého byl ještě schopný sehnat–avšak bez jízdních lučištníků. Do Antiocheie tuto zprávu donesl Herodes, získal ji zjevně od jednoho zAntigonových stoupenců roztrpčených představou pokračující parthské nadvlády.

„Mám teď stím člověkem vynikající vztahy–jde ojakéhosi Sádokitu jménem Ananiel, který touží stát se veleknězem. Ajelikož já sám oúřad velekněze nestojím, může ho mít, bude stejně dobrý, jako každý druhý, takže jsem mu velekněžství přislíbil oplátkou za přesné informace oParthech. Přiměl jsem ho, aby svým parthským kontaktům našeptal, že poté, co jsi obsadil severní Sýrii, máš vúmyslu nastražit Pakorovi past vNíkéforiu na řece Eufratu, jelikož očekáváš, že Eufrat překročí uZeugmatu. Pakorus tomu uvěřil, Zeugmatu se vyhne apotáhne po východním břehu řeky až kSamosatě. Mám takovou představu, že se dá Crassovou zkratkou do Biléchasu, není to paradoxní?“

Třebaže se Ventidius nedokázal pro Heroda nadchnout, byl natolik bystrý, aby si uvědomil, že tenhle chamtivý otesánek by lhaním neměl co získat; veškeré informace, které tu ze sebe Herodes sype, se bezpochyby zakládají na pravdě. „Děkuji ti, králi Herode,“ řekl bez pocitu ošklivosti, jakou vněm vyvolával Dellius. Herodes při vší své neskrývané úslužnosti nijak nepodlézal; byl zkrátka rozhodnutý vyhnat usurpátora Antigona akralovat Židům sám. „Buď ujištěný, že vokamžiku, kdy pomine parthská hrozba, pomohu ti zbavit se Antigona.“

„Doufám, že to čekání nebude příliš dlouhé,“ povzdychl si Herodes. „Všechna moje ženská čeleď ismou snoubenkou je uvězněna na té nejstrašlivější skále na celém světě. Podle zpráv od mého bratra Josefa jim docházejí zásoby jídla. Obávám se, že jim nedokážu pomoci.“

„Anepomohly by ti peníze? Můžu ti poskytnout dostatečný obnos na cestu do Egypta, na nákup potravin ijejich převoz. Dokážeš je na tu hroznou skálu dopravit, aniž budeš při opouštění Egypta odhalen?“

Herodes se dychtivě napřímil. „Odhalení uniknu snadno, Publie Ventidie. Ta skála má dokonce ijméno–Masada–a trčí knebi až usamého konce Palus Asphaltitis. Velbloudí karavana, která by se vydala zPelúsia po souši, by se vyhnula Židům, Idumejcům, Nabatejcům iParthům.“

„Seznam je to až děsivý,“ pousmál se Ventidius. „Takže ti navrhuji, abys tuhle výpravu podnikl, zatímco se já budu potýkat sPakorem. Hlavu vzhůru, Herode! Ode dneška za rok už budeš vJeruzalémě.“

Herodes se pokusil vyhlížet skromně aostýchavě, což pro něho nebyl právě snadný úkol. „Ajak–eh–jak se můžu oto finanční přispění ucházet?“

„Zajdi si prostě za mým kvestorem, králi Herode. Řeknu mu, aby ti poskytl jakoukoli částku, okterou požádáš–v rozumných mezích, samozřejmě.“ Vzářivě modrých očích to zajiskřilo. „Velbloud je drahý, to já vím, jenomže já jsem povoláním mezkař. Mám tedy dost přesnou představu, co který čtvernožec stojí. Takže se mnou jednej poctivě adbej na přísun dalších informací.“

Osm tisíc katafraktariů se od severovýchodu vynořilo uSamosaty atam také přebrodili Eufrat, jehož hladina byla na nejnižším zimním stavu. Pakorus tentokrát armádu vedl osobně avyrazil směrem na západ kChalkidě, po cestě vedoucí do Antiocheie, svěžím krajem, který sebeméně nezdržoval jeho postup, krajinou, kterou už dobře znal ze svých předchozích vpádů. Poskytovala hojnost vody ipastvy asvýjimkou nízkého pohoří jménem Gindaros byla schůdná, vpodstatě rovinatá. Bezstarostně, jelikož věděl, že kdejaký nevýznamný vladař vtéto oblastí je na jeho straně, se blížil svahům Gindaru, schvostem jízdy roztaženým na míle daleko vzadu apopásajícím se zvolna cestou kAntiochei. Otom, že město je opět vřímských rukou, nevěděli nic. Herodovi agenti odvedli dobrou práci ažidovský Antigonos, od něhož by se dalo očekávat, že bude udržovat kanály kPakorovi průchodné, byl příliš zaujatý potlačováním těch Židů, kteří se stále ještě domnívali, že život pod Římany by byl méně nepříjemný.

Potom přicválal zvěd se zprávou, že Gindaros drží obsazený dobře opevněná římská armáda. Pakorus sešikoval své katafraktarie kbitvě; znamenalo to pro něho jistou úlevu, nelíbila se mu příliš situace, kdy nevěděl, kde vlastně nová římská armáda leží.

Stále ještě sdespektem kpěšákům čelícím obrněným obrům na obrněných koních zopakoval Pakorus všechny chyby, jakých se dopustili jeho podřízení velitelé vKilické bráně ipod Amanem. Šik katafraktariů vyrazil proti svahu ataké proti dešti olověných střel, které probíjely jejich pancíře na vzdálenost, na jakou nikdy nedoletěly šípy; rozvrácený řad koní řičících po zásahu kulí mezi oči vedl kzakolísání celého předního voje. Vtom okamžiku se do vřavy neohroženě vrhli legionáři, vmísili se mezi zmatkující zvířata, podsekávali jim kolena, stahovali jezdce na zem, kde je pak dobíjeli ranou meče do tváře. Dlouhá kopí nebyla vboji zblízka katafraktariům nic platná, šavle zůstaly povětšině vpochvách. Bez naděje, že by se mu mohlo podařit přimět zadní voj proniknout chaosem vepředu abez možnosti vypátrat, kde vlastně jsou římská křídla, sledoval Pakorus shrůzou, jak se legionáři probíjejí blíž ablíž kjeho stanovišti na nevelkém pahorku. Bojoval však dál, stejně jako muži kolem něho, kteří ho bránili do posledního okamžiku. Když Pakorus padl, ti zjezdců, kteří toho ještě byli schopni, sesedli, semkli se kolem jeho těla asnažili se čelit skutečným pěším vojákům. Za soumraku byla většina zoněch osmi tisíc mrtvá, pár přeživších pádilo oživot kEufratu adomů. Pakorova koně vedli ssebou jako důkaz, že je velitel mrtvý.

Ve skutečnosti ještě žil, když bitva končila, třebaže utrpěl smrtelnou ránu do břicha. Dorazil ho jeden zlegionářů, strhl mu zbroj adonesl ji Ventidiovi.

„Terén to byl přímo ideální,“ psal Ventidius Antoniovi do Athén, kde pobýval smanželkou ajejím houfem dětí. „Pakorovu zlatou zbroj předvedu při svém triumfálním pochodu; moji muži mě ještě na bitevním poli třikrát pozdravili jako imperatora, očemž ti mohu přivést svědky, budeš-li si to přát. Vžádné fázi tohoto tažení nemělo smysl boje nějak pozdržet, přirozeně znich vyplynuly všechny tři bitvy. Vím samozřejmě, že nezvratnost výsledků mého tažení ti vůbec nebude proti mysli. Dávám ti do rukou Sýrii vyčištěnou abezpečnou, abys vní mohl zorganizovat své armády–včetně té mojí, kterou teď rozmístím do zimních táborů vokolí Antiocheie, Damašku aChalkidy–pro své velké tažení proti Mezopotámii.

Doslechl jsem se nicméně, že Antiochos zKommagéné uzavřel sPakorem dohodu, podle níž měla být Kommagéné podřízena parthské nadvládě. Věnoval Pakorovi rovněž proviant apíci, což Pakorovi umožnilo vpadnout do Sýrie bez obvyklých problémů doprovázejících tažení větších jezdeckých sil. Proto mám vúmyslu vyrazit vbřeznu se sedmi legiemi na sever do Samosaty azjistit tam, co by nám měl král Antiochos ke své zradě říct. Silo se dvěma legiemi se vydá do Jeruzaléma dosadit krále Heroda na jeho trůn.

Král Herodes pro mne znamenal velkou pomoc. Jeho agenti rozšířili mezi parthské špehy falešné informace, které mi umožnily zaujmout ono ideální postavení, zatímco Parthové omé přítomnosti nic netušili. Řím vněm má spojence, který si zaslouží svou sůl. Dal jsem mu sto talentů, aby se mohl vydat do Egypta anakoupit zásoby pro svou rodinu ataké pro rodinu krále Hyrkána, neboť je včas uklidil do nějakého nedobytného skalního úkrytu. Mé tažení ovšem přineslo kořist vceně deseti tisíc stříbrných talentů, které zatímco píši tento dopis, už jsou na cestě do státní pokladny vŘímě. Až bude po mém triumfálním pochodu akořist bude uvolněna, bude to pro tebe znamenat podstatný zisk. Můj vlastní podíl zprodeje otroků nebude nijak velký, jelikož Parthové bojovali až do hořkého konce. Zajal jsem přesto asi tisícovku mužů zLabienovy armády aty už jsem prodal.

Pokud jde oQuinta Labiena, obdržel jsem právě dopis od Gaia Julia Demetria zKypru, vněmž mi sděluje, že Labiena zajal adal ho popravit. Této poslední skutečnosti lituji, jelikož si nemyslím, že by pouhý řecký propuštěnec, byť jeden zmužů zesnulého Caesara, měl dostatečnou pravomoc kexekucím. Konečný úsudek však ponechávám na tobě, jak ostatně musím.

Buď ujištěn, že až dorazím do Samosaty, zatočím tvrdě sAntiochem, který porušil status Kommagéné jako přítele aspojence. Doufám, že dopis zastihne tebe itvé blízké vpohodě.“

KAPITOLA DVANÁCTÁ

Ž

ivot vAthénách byl příjemný, zejména poté, co Marcus Antonius urovnal své spory sTitem Pomponiem Attikem, nejváženějším Římanem vAthénách, očemž svědčilo ijeho cognomen Atticus, které znamenalo, že srdcem je Athéňan. Bližší pravdě by bylo, že jeho srdce patřilo athénským chlapcům, což všichni Římané včetně tolik homofobního Antonia diskrétně přecházeli mlčením. Už dávno se Atticus ukáznil natolik, že své náklonnosti kchlapečkům nedával průchod jinde než právě vhomofilních Athénách, kde si vybudoval sídlo avůči nimž se vždy choval velkoryse. Jako vysoce vzdělaný muž aproslulý literát se Atticus věnoval zálibě, která mu posléze nesla iznačné příjmy; vydával vopisech práce slavných římských autorů od Catula přes Cicerona až po Caesara. Každé nové dílo bylo pořízeno vmnoha opisech, jejichž počet kolísal od několika tuctů až po několik tisíc exemplářů. Stovka písařů, vybraných podle přesnosti ačitelnosti jejich kopií, byla vpohodlí ubytována vbudově na Argiletu poblíž senátu aměla vsoučasné době napilno sVergiliovými aHoratiovými básněmi. Ktéto pisárně přiléhaly idalší objekty sloužící vpodstatě jako půjčovny knihy, nápad uplatněný původně bratry Sosii, jeho konkurenty usídlenými vbezprostředním sousedství. Vydavatelskou činnost zahájili Sosiové ještě před Attikem, postrádali však jeho nesmírné bohatství anestačili jeho tempu; ještě nedávno vydali nyní už zesnulí bratři Sosiové publikaci ovýznamných politicích, mezi něž byl zahrnut iAntonius jako vyšší legát.

Atticus se ve zralém věku oženil se svou sestřenicí Caecilií Pilií, která mu záhy porodila dceru Caecilii Attiku, jeho jediné dítě adědičku jeho jmění. Po záchvatu letní obrny Pilia ochrnula; zemřela krátce po bitvě uFilipp aponechala tak dceřinu výchovu na Attikovi. Attica se narodila dva roky předtím, než Caesar překročil Rubicon, bylo jí teď třináct, něžně oni pečoval intelektuál, který před ní nikdy neskrýval žádné své aktivity, neboť věřil, že nevědomí by ji činilo zranitelnější vůči zlovolným klepům. Přesto si teď Atticus začal osvého jedináčka mířícího kdospělosti dělat starosti–koho jí vybere za pět let za manžela?

Pozoruhodná prozíravost aaž neuvěřitelná schopnost udržovat dobré vztahy se všemi frakcemi vnejvyšší římské třídě Attikovi až dosud zaručovaly přežití, ale po Caesarově smrti se svět proměnil tak radikálně, že se začínal bát jak osvůj vlastní osud, tak ioblaho své dcerky. Jeho jedinou slabůstkou byla náklonnost ke spornějším zřímských matrón–podpořil Servilii, matku Bruta amilenku Caesarovu, Clodii, sestru Publia Clodia aproslulou hltačku mužů, ataké Fulvii, která byla manželkou ne méně než tří demagogů–Clodia, Curiona aAntonia.

To, že poskytl útulek Fulvii, znamenalo téměř jeho zkázu, přes všechen jeho vliv vjezdci ovládané sféře římského obchodu; po kratičký hrozivý okamžik se zdálo, že veškerý dovoz obilí do jeho obrovských latifundií vÉpeiru se ocitne vdražbě vAntoniův prospěch. Poté, co pak obdržel Antoniův strohý dopis, aby Fulvii ponechal jejímu osudu, Atticus poslechl. Třebaže ji vsoukromí hořce oplakal, poté co si pak otevřela žíly, osud Attiky ajeho majetku pro něho znamenaly víc.

Když tedy Antonius dorazil sOctavií ajejí dětskou družinou do Athén, šel se snimi Atticus udobřovat. Shledal, že triumvir se už značně zklidnil aumírnil azcela správně připsal zásluhu za to Octavii. Byli spolu zjevně šťastní, ne však po způsobu mladších novomanželů, kteří nestojí ožádnou jinou společnost než svou. Antonius aOctavia naopak po společnosti přímo prahli, navštěvovali kdejakou přednášku, symposium audálost, jaké toto hlavní město světové kultury nabízelo, ačasto pořádali večírky isami. Ano, rok manželství Antonia vylepšil, podobně jako se pověstný buran Pompeius Veliký změnil klepšímu po svém sňatku sokouzlující Caesarovou dcerou Julií.

Vherkulovské skořápce samozřejmě stále dál přebýval onen starý Antonius–neomalený, vznětlivý, agresivní, hédonistický–a líný.

Právě Antoniova lenivost Attika zaměstnávala nejvíc, když se ubíral úzkou athénskou uličkou na večeři ve správcově sídle. Byl duben onoho roku, kdy konzuly byli Appius Claudius Pulcher aGaius Norbanus Flaccus, aAtticus (stejně jako celé Athény) už věděl, že Parthové byli zatlačeni zpět do své vlasti. Nikoli Antoniem, ale Publiem Ventidiem. VŘímě se říkalo, že parthské nájezdy se prostě samy od sebe zhroutily, že odumřely tak náhle, že Antonius neměl vůbec čas připojit se kVentidiovi vKilikii anebo pak vSýrii. Avšak Atticus věděl, jak to je doopravdy; nic Antoniovi nebránilo dostat se tam, kde probíhaly vojenské akce. To jest nic kromě Antoniovy osudné slabůstky: lenivostí, která vedla kvěčným odkladům. Zdál se být slepý kchodu událostí, chlácholil sebe sama, že věci se dostanou do pohybu, až on bude chtít. Pokud byl naživu Julius Caesar, aby ho pobízel, nezdála se jeho slabina tak fatální, apo Caesarově zavraždění ho postrkával Octavianus. Avšak Filippy znamenaly pro Antonia tak obrovské vítězství, že lenivost jako by se vněm naráz rozbujela. Stejně jako když mu kdysi Julius Caesar ponechal na starosti celou Itálii, zatímco on sám putoval po světě adrtil své poslední nepřátele. Co si tehdy Antonius počal stěmi nezměrnými pravomocemi? Zapřáhl do vozíku čtyři lvy. Uspořádal průvod kouzelníků, tanečnic ašašků. Ahlavně bezuzdně hýřil. Práce? Co je to? Řím jako vždy funguje sám od sebe; jako nejmocnější muž si přece Marcus Antonius smí dělat, co se mu zlíbí–což znamená veselit se po svém. Jako by věřil–třebaže vrealitě pro to neměl pražádnou oporu–, že jelikož on je Marcus Antonius, všechno půjde tak, jak si Marcus Antonius představuje, že by jít mělo. Akdyž to pak nevycházelo, hledal Antonius chyby všude jinde, jenom ne usebe.

Vnitřně se ani pod Octaviiným uklidňujícím vlivem vpodstatě nezměnil. Zábava má uněho vždycky přednost před prací. Pollio aMaecenas dohodli rozumněji hranice sfér jednotlivých triumvirů, počin, který měl Antonia plně uvolnit, aby se ujal velení svých armád. Zřejmě však ktomu stále ještě nejeví ochotu ajeho výmluvy jsou prázdné. Octavianus přece pro něho nepředstavuje žádnou opravdovou hrozbu apřes všechny své stesky má Antonius na válku idostatek peněz. Jeho legie jsou ustavené, náležitě vybavené, zásobované levným obílím od Sexta Pompeia. Tak co mu stojí vcestě?

Když docházel kpaláci správce, dospěl Atticus vmyšlenkách do stavu roztrpčení, jaké občas starci zakoušejí, ake své nelibosti shledal, že bude sAntoniem večeřet sám; Octavia se kvůli nějakému onemocnění mezi dětmi omluvila. To znamenalo, že nebude moci lichocením ani laskavostí vylepšit Antoniovu náladu. Srdce vAttikovi pokleslo, uvědomil si, že to bude nepříjemný večer.

„Kdyby byl Ventidius tady, postavil bych ho před soud pro velezradu!“ zněla Antoniova úvodní slova.

Atticus se zasmál. „Hloupost!“ řekl.

Antonius vzhlédl, nejprve překvapeně, pak dotčeně. „Ano, já chápu, proč soudíš, že je to hloupost, ale válka proti Parthům byla moje válka! Ventidius překročil své pověření.“

„Tos ale měl být ve velitelském stanu ty osobně, můj milý Antonie!“ šlehl Atticus. „Ajelikož jsi tam nebyl, nač si teď stěžuješ, když si tvůj zástupce vedl tak dobře, že neměl ani příliš velké ztráty? Měl bys spíš obětovat Martovi Invictovi.“

„On na mě měl počkat.“

„Nesmysl! Tvůj problém spočívá vtom, že bys chtěl vjedné atéže chvíli žít dva různé životy.“

Na Antoniově krevnaté tváři se jasně zračilo podráždění nad tak příkrými slovy, ale vočích zatím chybělo ono rudé světélko, žhoucí výstraha před hrozícím výbuchem. „Dva různé životy?“ otázal se.

„Ano. Nejproslulejší muž našich dnů promenující se athénskou scénou za obdivného potlesku–to je ten jeden. Nejproslulejší muž našich dnů vedoucí své legie kvítězství–to je ten druhý.“

„Mám vAthénách spoustu práce!“ odsekl Antonius. „Nejsem to já, kdo nedrží krok, Attiku, je to Ventidius. On je prostě balvan valící se zkopce! Ještě ani teď se mu nechce odpočinout si na vavřínech. Vytáhne si namísto toho se sedmi legiemi vzhůru proti toku Eufratu, jen aby kopnul krále Antiocha do holeně.“

„Otom vím, ukazovals mi přece jeho dopis, nepamatuješ se? Oto, co Ventidius dělá anebo nedělá, ale nejde. Podstatné je, že ty jsi tady vAthénách namísto vSýrii. Proč si to nepřiznáš, Antonie? Ty prostě všechno odkládáš na později.“

Vodpověď vybuchl Antonius vbouřlivý smích. „Och Attiku!“ vypravil ze sebe, když byl opět schopen slova. „Ty jsi nemožný!“ Náhle se však zamračil. „Vsenátě bych si musel dát líbit kritiku od všelijakých lehátkových vojevůdců, jenže tohle není senát amně ty tvoje řeči začínají vadit.“

„Já nejsem senátor,“ řekl Atticus, natolik popuzený, že zapomněl ina strach ztohoto nebezpečného muže. „Toho, kdo zastává veřejnou funkci, má právo kritizovat kdokoli, včetně obchodníků, jako jsem já. Říkám ti znovu, Marku Antonie, ty sis zvykl věci odkládat.“

„To možná dělám, ale mám pro to své důvody. Jak se mohu vydat dál na východ než do Athén, když mi nepřestávají strojit úklady Octavianus iSextus Pompeius?“

„Oba tyhle mládence bys dokázal snadno rozdrtit, aty to dobře víš. Měl jsi vlastně Sexta smést už před lety aOctaviana nechat, aby si řešil své problémy vItálii. Octavianus pro tebe nepředstavuje žádnou skutečnou hrozbu, Antonie, zato Sextus je vřed, který už naléhavě potřebuje řez.“

„Sextus drží Octaviana na uzdě.“

Attikovi došla trpělivost. Vyskočil zlehátka aobešel nízký stolek obložený jídlem, tváří vtvář hostiteli, jeho zpravidla usměvavá tvář byla zrůzněna hněvem. „Tohle už od tebe nechci slyšet! Prober se, Antonie! Nemůžeš přece být ve skutečnosti absolutním vládcem poloviny světa auvažovat přitom jako malý kluk!“ Zahrozil zaťatými pěstmi. „Zmařil jsem spoustu až příliš drahocenného času snahou přijít na to, co vlastně stebou je, proč nedokážeš jednat jako státník. Teď už to vím. Ty jsi prostě paličák, lenivý azdaleka ne tak inteligentní, jak se sám domníváš! Trochu líp organizovaný svět by nikdy nepřipustil, aby ses stal jeho pánem!“

Antoniovi poklesla čelist, ohromením nebyl schopen slova, sledoval, jak si jeho host sbírá tógu, obouvá se amíří ke dveřím. Potom ion seskočil zlehátka adostihl Attika ještě včas, aby ho zadržel.

„Tite Attiku, prosím tě! Pojď, ulož se opět!“ Vkřečovitém úsměvu blýskly obnažené zuby, ovládl se však natolik, že stisk na Attikově paži zůstal jen lehounký.

Vztek Attika přešel; celý jako by zplihl, pak se dal dovést zpět klehátku aznovu se položil na locus consularis. „Omlouvám se ti,“ zamumlal.

„Ne, není zač, máš plné právo mít svůj vlastní názor,“ pronesl Antonius chlácholivě. „Aspoň teď vím, co si omně myslíš.“

„Přímo sis oto řekl. Kdykoli začneš užívat Octaviana jako omluvu pro to, že prodléváš západně od míst, kde bys vlastně měl být, doslova trpím,“ přiznal Atticus arozlamoval chléb.

„Ale, Attiku, ten kluk je naprostý pitomec! Mně jde oItálii, mám oni doopravdy strach.“

„Pak tedy Octavianovi pomoz, namísto abys mu kladl další překážky.“

„Ani za tisíc let ne!“

„On je vúzkých, Antonie. Vypadá to, že obilí znadcházející sklizně kněmu díky Sextovi Pompeiovi vůbec nedorazí.“

„Tak ať Octavianus radši sedí doma vŘímě ahrabe se prstíčkem vLiviiných sukních, namísto aby zkoušel vylodit se sšedesáti loděmi na Sicílii. Se šedesáti loděmi! Není divu, že dostal nakládačku.“ Velkou, avšak úhlednou tlapou sáhl pro kuřátko. Zdálo se, že ho jídlo uklidňuje; poohlédl se po Attikovi apousmál se. „Já především potřebuji uskutečnit napřesrok úspěšné tažení proti Parthům. Jakmile snimi budu hotov, poskytnu Octavianovi veškerou pomoc, kterou bude potřebovat.“ Podezíravě se na Attika zahleděl. „Doufám, že tobě snad Octavianus do oka nepadl?“

„Nemám vtom směru žádný názor,“ řekl Atticus nezúčastněným hlasem. „Má trochu divné představy otom, jak by to vŘímě mělo chodit–představy, které by neprospěly mně ani komukoli zdalších plutokratů. Myslím, že podobně jako Divus Julius by ion chtěl oslabit první majetkovou třídu ahorní vrstvy druhé třídy, aby tak posílil třídy nižší. Och, ne capite censi, to mu musím přiznat. Není to žádný demagog. Kdyby to byl jenom někdo, kdo cynicky zneužívá lidské důvěřivosti, zůstal bych klidný. Ale já se domnívám, že on pevně věří, že Caesar je bůh aon že je božím synem.“

„To, jak tlačí na Caesarovo zbožštění, je příznak duševní poruchy,“ řekl Antonius, vněmž už napětí povolilo.

„Ba ne, Octavianus vůbec není šílený. Řekl bych dokonce, že jsem se ještě nesetkal snikým duševně tak zdravým, jako je on.“

„Já jsem možná loudal, zato on trpí slavomamem.“

„Snad ano, doufám ale, že sis zachoval dostatek nestrannosti, abys dokázal postřehnout, že Octavianus znamená vŘímě cosi naprosto nového. Mám důvod se domnívat, že zaměstnává malou armádu agentů rozsetých po celé Itálii atrvale podporujících fikci, že je Caesarovi podobný jako vejce vejci. Stejně jako Caesar je ion výtečný řečník adavy ho nadšeně přijímají. Jeho ambice zřejmě neznají hranic, což může být důvodem, proč bude za pár let postaven před velice vážnou situaci,“ prohlásil suše Atticus.

„Co tím máš na mysli?“ otázal se zmatený Antonius.

„Až bude Caesarův egyptský syn oněco starší, očekává se, že navštíví Řím. Moji egyptští informátoři mi sdělili, že chlapec je Caesarovým věrným obrazem, ato nejen vzhledem. Je to prý přímo zázračné dítě. Jeho matka tvrdí, že vše, co pro Kaisarióna žádá, je záruka bezpečného trůnu astatus přítele aspojence římského lidu, což může být pravda. Jenomže pokud je Caesarovým obrazem alidé vŘímě ho uvidí, může Octavianovi Řím, Itálii ijeho legie odloudit. Octavianus je pouhá Caesarova imitace. Tobě to vadit nemusí, protože tou dobou už stejně budeš na nuceném odpočinku–Kaisariónovi je teprve devět let. Ale za třináct nebo čtrnáct let už to bude dospělý muž. Dnešní Octavianovy šarvátky stebou ase Sextem Pompeiem vyblednou do bezvýznamnosti ve srovnání sKaisariónem.“

„Hmmm,“ řekl Antonius azměnil téma.

Znepokojivá večeře, třebaže Antonius během ní jako obvykle přese všechno zůstal zcela při chuti. Dokázal se skritikou svého jednání vnitřně vypořádat–co může Atticus vědět, jaké problémy musí Antonius řešit vsouvislosti sOctavianem? Je mu koneckonců čtyřiasedmdesát; atřebaže se pořád drží zcela zpříma aobchody mu pěkně jdou, senilita už na něm nutně musela zapracovat.

Zhlavy mu však nešly Attikovy poznámky oKaisariónovi. Vraštil čelo, vracel se ve vzpomínkách ke svému tříměsíčnímu pobytu vAlexandrii před dvěma lety. Je Kaisariónovi skutečně už téměř devět let? Pamatoval si ho jako smělého hošíka, horlivě se hrnoucího do každého dobrodružství, od lovu hrochů až po lov krokodýlů. Neohrožený. Nu, takový byl iCaesar. Kleopatra měla sklon hledat vněm oporu navzdory jeho věku, to ovšem Antonia nepřekvapovalo. Byla citově založená, ne vždycky dostatečně moudrá, zatímco její synek je–jaký? Určitě houževnatější. Ale jaký ještě? To nevěděl.

Och, proč jenom se pilněji nevěnoval umění korespondence? Kleopatra mu čas od času píše aAntoniovi nemohlo uniknout, že její dopisy jsou vždy věnovány převážně Kaisariónovi, tomu, jak je bystrý, jakou má přirozenou autoritu. Nevěnoval jim však přílišnou pozornost, považoval je za pouhé výlevy opičí lásky. Od sňatku sOctavií se nemálo poučil ozaslepených mateřských citech. Měl docela zálusk vydat se do Alexandrie apřesvědčit se, co zKaisarióna roste, ale vdané chvíli to nebylo možné. Ikdyž, uvědomoval si, by ho asi neskonale blažilo, kdyby shledal, že Octavianus má vpříbuzenstvu rivala, kterého se bude muset obávat mnohem víc než Marka Antonia.

Sedl aKleopatře napsal.

Má nejdražší holčičko, sedím tu vAthénách amyslím na tebe, obrazně řečeno, jako impotentní. Spěchám dodat, že doslova to omně naprosto neplatí aže můj nejlepší přítel přebývající vmých slabinách se při vzpomínce na tebe ana tvé polibky, jak cítím, právě budí. Athény, což asi vnímáš, přispěly ke zdokonalení mého literárního stylu–nedá se tu ostatně nic jiného dělat než číst, navštěvovat Akademii adalší filozofická doupata arozprávět smuži, jako je Titus Pomponius Atticus, který umne večeřívá.

Je to možné, že Kaisarión brzy oslaví už deváté narozeniny? Je to asi tak, ale mrzí mě, že jsem propásl dva báječné roky jeho dětství. Věř mi, že jak jen budu moci, vypravím se za tebou. Mým dvojčatům už také budou skoro dva–kam jen se ten čas poděl? Vůbec jsem je ještě neviděl. Vím, že jsi mého synka obdařila jménem Ptolemaios amou dcerku Kleopatra, ale já si je vduchu představuji jako mé sluníčko aměsíček, takže až ktobě zavítá Chaem, mohla bys ioficiálně pojmenovat mého chlapce Ptolemaios Alexandros Hélios amé děvčátko Kleopatra Seléné? On je už šestnáctým Ptolemaiem aKleopatra je osmá, neměli by tedy mít isvá osobní jména?

Příští rok budu určitě vAntiochei, avšak stěží budu mít čas navštívit Alexandrii. Bezpochyby už ses doslechla, že Publius Ventidius překročil mandát, který ode mne obdržel, vytáhl do války avytlačil Parthy ze Sýrie. Příliš mě to nepotěšilo, zavání to až nestoudným sebevědomím. Namísto aby se vydal dosadit na trůn Heroda, odtáhl kSamosatě, která, jak jsem se právě dozvěděl, před ním zavřela své brány achystá se vzdorovat obléhání. Je to ovšem sotva vesnice, takže zdolat ji by měla být záležitost tak asi jedněch nundin.

Octavia je roztomilá, třebaže bych si občas skoro přál, aby vsobě měla taky něco zbratrových nectností. Žena, která nemá žádné chyby, člověka až leká, aona skutečně nemá chybičku, to mi můžeš věřit. Kdyby se občas ozvala, považoval bych si ji ještě víc. Dobře vím, že jí například vadí, že netrávím dost času sdětmi, znichž pouze tři jsou moje vlastní. Takže proč mi to nevyčíst? Ale sáhne Octavia kněčemu takovému? Kdepak! Jen se tváří posmutněle. Přesto se musím považovat za šťastného chlapa. Vcelém Římě není žádoucnější žena; všichni mi ji závidí, dokonce imoji nepřátelé.

Napiš mi zase někdy, jak se daří tobě ajak se vede Kaisariónovi. Atticus onehdy utrousil nějaké velice pozoruhodné poznámky oněm aojeho vztahu kOctavianovi. Naznačil, že by mu vtomto ohledu mohlo vbudoucnu hrozit inebezpečí. Ať budeš podnikat cokoli, nevysílej ho do Říma, dokud ho tam nebudu moci doprovázet já. To je rozkaz, aopovaž se zachovat jako Ventidius. Tvůj chlapec se až příliš podobá Caesarovi, než aby ho Octavianus mohl přijmout vlídně. Bude vŘímě potřebovat spojence, silnou oporu.

Koncem května obdržel Antonius od Octaviana dopis na obvyklé téma–starosti se Sextem Pompeiem ase zásobováním obilím–tentokrát však na Antonia naléhal, aby se sním neprodleně sešel vBrundisiu. Jen vdoprovodu pouhé eskadrony germánských jezdců vyrazil dopálený Antonius do Korinthu, aby stihl převoz do Pater. Ještě než však odjel, podrážděně Delliovi vyklopil všechny svoje stesky, počínaje rozmrzelostí sVentidiovým jednáním.

„On vté Samosatě ještě pořád sedí ubrány ahraje tu šnečí frašku sobléháním! Ten by si mohl podat ruku sCiceronem! Celý Řím věděl, že Cicero by nedokázal velet ani lišce vkurníku, takže skutečné boje musel tenkrát svádět Pomptinus.“

„Cicero?“ otázal se nevěřícně Dellius; byl příliš mladý, aby pamatoval dávnější Ciceronovy počiny. „Kdy pro všechno na světě řídil velký advokát nějaké obléhání? To je vůbec poprvé, co slyším ojakýchkoli jeho vojenských akcích.“

„Vydal se jako správce do Kilikie, deset let poté, co byl konzulem, azabředl do jednoho obléhání ve východní Kappadokii–šlo doslova ovesničku, jmenovala se Pindenissos. Celé věky to jemu aPomptinovi trvalo, než ji zdolali.“

„Už vím,“ hlesl Dellius, jemuž vtu chvíli svitlo, nikoli však oobléháních vedených tím nejnevojáčtějším ze všech konzulů, které Řím zplodil. „Ale já jsem měl dojem, že Cicero byl alespoň dobrý správce.“

„Och, jistěže–pokud ovšem považuješ za dobrého správce člověka, který římským obchodníkům znemožňuje přijít si vprovinciích na své. Ale oCiceronovi teď řeč není, Dellie. Jde oVentidia. Doufám, že než se vrátím ze schůzky sOctavianem, budou brány Samosaty na cucky aVentidius bude pilně sepisovat kořist.“

Antoniova nepřítomnost vAthénách netrvala zdaleka tak dlouho, jak Dellius očekával. Měl však už svou historku připravenou, když se triumvir Východu vřítil do své athénské rezidence. Pěnil vzteky na Octaviana, který nejenže se nedostavil, ale neposlal ani zprávu proč. Korunovalo to Brundisium, které opět odmítlo spustit svůj přístavní řetěz adovolit návštěvníkovi přistát. Namísto aby odplul do jiného přístavu, otočil se Antonius čelem vzad avrátil se hluboce uražený do Athén.

Dellius jeho výlevům naslouchal pouze na půl ucha, přivykl už příliš Antoniově zášti vůči Octavianovi, než aby je plně vnímal. Šlo zjevně jen oběžný nával vzteku, nikoli ojeden zoněch záchvatů běsnění trvajících celé nundiny, jaké by dokázaly nahnat strach isamotnému Hektorovi. Atak Dellius trpělivě vyčkával, až nastane uklidnění, které po každém takovém divadélku zpravidla následovalo. Sotva se dostavilo, dával se Antonius opět do práce, jako by výbuch považoval za jakousi blahodárnou lázeň.

Většinu času mu teď zabrala zásadní rozhodnutí, která musel činit otom, který muž bude vládnout vtom či onom zmnoha královstvíček aknížectví rozesetých po celém Východě–územích, která Řím nespravoval přímo jako provincie. Antonius byl pevně přesvědčený, že správným řešením jsou klientští králové, nikoli zřizování dalších adalších provincií. Byla to chytrá, ale záludná politika, scílem, aby ódium nepopulárního výběru daní apoplatků ulpělo na místních vládcích.

Stůl měl zavalený zprávami okaždém kandidátu pro jednotlivé posty. Každý muž měl svůj vlastní fascikl rozebírající ho do nejmenších podrobností. Často si Antonius vyžádal idoplňující informace aněkdy inařizoval, aby se ten či onen kandidát dostavil do Athén.

Netrvalo však dlouho aAntonius se opět vrátil ktématu Samosaty ajejího obléhání, snemenší nelibostí.

„Už je konec června apořád ani slovo,“ mračil se Antonius. „Ventidius si tam sedí se sedmi legiemi před hnízdem velikosti Aricie nebo Tiburu! Je to ostuda!“

Teď konečně nadešel čas splatit Ventidiovi onu pokořující scénu vTarsu! Dellius udeřil. „Máš pravdu, Marku Antonie, ostudné to je. Alespoň podle toho, co já jsem slyšel.“

Zaujatý jeho tónem se Antonius zahleděl na Delliovu tragickou tvář, podráždění začalo ustupovat zvědavosti. „Co tím chceš říct, Dellie?“

„Že Ventidiovo obležení Samosaty je prostě skandál. Tak mi to alespoň vylíčil můj zdroj ze Šesté legie ve svém posledním dopise. Dorazil teprve včera, překvapivě rychle.“

„Ajméno toho legáta?“

„Je mi líto, Antonie, to ti prozradit nemohu. Dal jsem slovo, že pramen svých informací nesdělím.“ Dellius hovořil tiše, klopil zrak. „Dozvěděl jsem se to jako přísně důvěrnou zprávu.“

„Amáš alespoň možnost sdělit mi povahu toho skandálu?“

„Jistě. Obležení Samosaty prý se zadrhlo, jelikož Ventidius obdržel od Antiocha zKommagéné úplatek ve výši jednoho tisíce talentů. Antiochos doufá, že pokud se obléhání protáhne dostatečně dlouho, dáš ty sám Ventidiovi rozkaz, aby se se svými legiemi sbalil aodtáhl.“

Ohromením nedokázal Antonius dlouhou chvíli říci ani slovo. Pak se zaťatými zuby prodral výdech, Antonius sevřel ruce vpěsti. „Ventidius že přijal úplatek? Ventidius? Ne! Ten tvůj informátor se plete.“

Malá, jakoby hadí hlavička se vlnila hned kjednomu, hned kdruhému rameni, aby naznačila truchlivou skepsi. „Já chápu, Marku Antonie, že odmítáš myslet ve zlém otak starém druhovi ve zbrani, ale řekni mi jedno–proč by mi můj přítel vŠesté lhal? Co by tím získal? Aco víc, jak se zdá, vědí oúplatku legáti všech sedmi legií. Ventidius se sním nijak netajil. Má už Východu po krk abaží po tom vrátit se domů, aby oslavil svůj triumf. Šíří se izvěsti, že zfalšoval účetní knihy, které odeslal aerariu spolu skořistí zcelého svého tažení. Že zní odčerpal dalších tisíc talentů. Samosata je taková díra, že si je Ventidius vědom, že zní nic nebude mít, tak proč ji vůbec dobývat?“

Antonius vyskočil. „Správce!“ zaburácel.

„Antonie! Co chceš udělat?“ zbledl Dellius.

„To, co udělá každý vrchní velitel, poté co jeho zástupce zklame jeho důvěru!“ řekl Antonius stroze.

Objevil se udýchaný správce súzkostlivým výrazem vtváři. „Ano, domine?“

„Sbal mi mou truhlici, včetně zbraní azbroje. Akde vězí Lucilius? Okamžitě ho sežeň.“

Správce odspěchal; Antonius přecházel sem atam.

„Co hodláš podniknout?“ opakoval Dellius, teď mokrý potem.

„Odebrat se do Samosaty, ovšem. Můžeš jet se mnou, Dellie. Buď si jistý, že to rozkryju.“

Delliovi prolétl před očima celý jeho život; zapotácel se, zachrčel, zhroutil se na zem akřečovitě se roztřásl. Vpříštím okamžiku už uněho Antonius klečel akřičel, ať rychle zavolají lékaře. Tomu trvalo celou hodinu, než přišel, takže Dellia zatím uložili do postele, zjevně vposledním tažení.

Antonius uněho nesetrval; vokamžiku, kdy ho odnesli, chrlil už příkazy Luciliovi azjišťoval, jestli sloužící vědí, co mu mají zabalit na cestu karmádě ado tažení–pitomé rozhodnutí to bylo, nebrat si ssebou do Athén svého vojenského sluhu ani svého kvestora!

Spolu slékařem přiběhla ivyplašená Octavia. „Můj drahý Antonie, co se to děje?“ vyptávala se.

„Odjíždím do Samosaty, do hodiny. Lucilius sehnal loď, kterou se mohu přeplavit do Portae Alexandreia vSinus Issaicus, nejblíž kcíli, kam až mohu doplout.“ Zatvářil se klidněji, rozpomenul se apolíbil jí ruku. „Odtamtud to znamená tři sta mil vsedle, meum mel. Pokud bude vát auster, zabere plavba skoro celý měsíc, akdyž vát nebude, budou to spíš dva. Připočítej tu jízdu adva nebo tři měsíce padnou jen na to, abych se tam vůbec dostal. Och, proklínám Ventidia! Zradil mě.“

„Tomu nemohu uvěřit,“ řekla astoupla na špičky, aby ho mohla políbit na tvář. „Ventidius je čestný muž.“

Antonius přelétl očima přes její hlavu klékaři, hluboce se uklánějícímu, sroztřesenými koleny. „Aty jsi kdo?“ udeřil na něho.

„Och, to je Themistofanés,“ řekla Octavia. „Lékař, který právě ošetřil Quinta Dellia.“

Antonius, jenž už na Dellia zcela zapomněl, zamžikal. „Aha! Ano, ano. Jak je mu? Žije?“

„Ano, velký Antonie, žije. Jaterní záchvat je to, myslím. Stačil mi ještě povědět, že stebou má dnes odjet do Sýrie, ale to nebude možné–na tom musím trvat. Potřebuje přikládat na prsa několikrát denně teplé obklady zdřevěného uhlí, měděného octanu, asfaltu aoleje ataké užívat projímadla apouštět žilou,“ vysvětloval lékař ustrašeně. „Nákladné léčení to bude.“

„Nu dobře, tak ať raději zůstane tady,“ řekl Antonius zklamaný, že Dellia nebude mít ssebou, aby mu na onoho povídavého legáta mohl ukázat prstem. „Pokud jde otvůj honorář, obrať se na mého sekretáře, Lucilia.“

Ještě jedno objetí apolibek od Octavie aAntonius byl pryč. Zmateně ještě chvilku stála, pak pokrčila rameny ausmála se. „Nu, až do zimy je to asi naposledy, co jsem ho viděla. Musím tu novinu sdělit dětem.“

Nahoře, pečlivě přikrytý, děkoval Dellius na lůžku všem božstvům, která ho obdařila duchapřítomností předstírat zhroucení. Podle toho, co řekl Themistofanés, ho sice čeká řádka všelijakých nepříjemností, ne-li přímo bolestí, ale je to jen malá cena za záchranu života. Oto, aby Antonius okamžitě vyrazil do Samosaty, mi přece nešlo! Proč by ho něco takového také mělo napadnout, když nehnul ani prstem, aby vyhnal Parthy? Možná by nebylo špatné, rozhodoval se Dellius, prodělat zázračné uzdravení astrávit pak několik měsíců vŘímě apro změnu se trochu vlichotit Octavianovi.

Auster se skutečně rozfoukal aloď, která nevezla nic než Antonia ajeho výbavu, si mohla dovolit mít na palubě dvě směny veslařů. Jenomže jižní vítr nebyl nejpříznivější akapitánovi se plavba po otevřeném moři příliš nezamlouvala. Od chvíle, kdy spatřili pevninu, až po Portae Alexandreia se raději držel pobřeží. Ještě že Pompeius Veliký ze všech těch příhodných zátok aúkrytů na březích Pamfýlie aKilikie Trachey vymetl veškeré piráty, říkal si Antonius. Jinak by se mi klidně mohlo stát, že by mě zajali adrželi pro výkupné tak jako mnoho jiných Římanů, včetně Diva Julia.

Ani číst se nedalo, jelikož loď si libovala vkymácení. Třebaže Mare Nostrum, Naše moře, neznalo oceánské dmutí apřílivy aodlivy byly jen minimální, čeřívaly ho hřebenatky avbouři dokázalo být inebezpečné. Alespoň těch byl teď vlétě ušetřený, pro mořeplavbu to bylo nejlepší období. Takřka jediným způsobem, jak mírnit svou netrpělivost, bylo hrát kostky sposádkou–o pouhé sestercie, ai tak dbal, aby prohrával. Pochodoval také kolem dokola po palubě audržoval si svalstvo tím, že zvedal sudy svodou apředváděl kpodivu posádky ijiné silácké kousky. Neminul takřka večer, aby kapitán netrval na přenocování vpřístavu anebo zakotvení unějaké opuštěné pláže. Sedmisetmílovou plavbu zdolávali tempem vnejlepším případě třiceti mil denně. Občas měl Antonius pocit, že kcíli snad nedorazí nikdy.

Když selhalo všechno ostatní, opřel se olodní zábradlí ahleděl do hlubiny, vnaději, že se mu snad podaří spatřit nějakou obrovitou mořskou obludu. To největší, co uviděl, však byli delfíni, kteří se vymršťovali nad hladinu askotačili poblíž trupu lodi, dováděli mezi oběma kormidelními vesly aproháněli se kolem jako nějací mořští zajíci. Pak shledal, že příliš dlouhé zahledění do vody vněm probouzí návaly osamělosti, pocit opuštěností, únavy arozčarování adumal, co se to sním děje.

Dospěl posléze kzávěru, že Ventidiova zrada zničila cosi vsamém jádru jeho osobnosti, nenaplnila ho obvyklým vztekem, což byl svým způsobem příznak bojovného ducha, nýbrž temným zoufalstvím. Ano, uvědomoval si, já se toho setkání sním bojím. Bojím se nalézt důkaz jeho proradnosti, až ho budu mít před očima. Co mohu udělat? Odvolat ho, to samozřejmě ano. Zakázat mu návrat do Říma iten jeho prožluklý triumf, na který on se tak upjal. Ale kým ho nahradit? Nějakým takovým kňouravým štěnětem, jako je Sosius? Akdo jiný tam zbývá než Sosius? Canidius je docela dobrý chlap. Apak také můj bratránek Caninius. Ovšem–pokud dokázal vzít úplatek Ventidius, proč ne ikdokoli ztěch ostatních, které ke mně nepoutají roky vZaalpské Galii aCaesarova tažení za občanské války? Mně je pětačtyřicet, ale ti druzí jsou odeset patnáct let mladší. Calvinus aVatia straní Octavianovi, stejně jako–podle toho, co se mi doneslo–Appius Claudius Pulcher, nejdůležitější konzul od Calvina. Možná že tohle je jádrem všeho. Konec vší věrnosti. Konec loajality.

Přesně za měsíc zakotvila jeho loď vPortae Alexandreia aze všeho nejdřív musel začít shánět koně pro služebnictvo. Ssebou si přivezl Clementii, svého grošovatého státního koně, dostatečně vysokého asilného, aby ho unesl. Stále ještě soním pocitem marnosti achmur pak vyrazil směrem kSamosatě.

Vyvstala před ním, poté co dorazil kEufratu, jako obrovitá černá cihla. Ohromený Antonius shledával, že Samosata je veliké město spodobnými hradbami, jaké mívala Amida, neboť kdysi náležela Asyřanům, když ještě ovládali tuto část světa. Zbudovány byly zčerného čediče onoho druhu, jakému Řekové říkali kyklopský–hladké, nesmírně vysoké, odolné vůči všem beranidlům aobléhacím věžím. Od té chvíle už začínal tušit, že ho Dellius uvedl vomyl; nevěděl jen, zda tak učinil úmyslně anebo sám naletěl falešné zprávě svého důvěrníka vŠesté legii. Tohle nebyla žádná kappadocká vesnička vyhloubená vtufových útesech, byl by to tvrdý oříšek ipro samotného Caesara, jehož zkušenosti sobléháním byly zcela jiného druhu. Nic, co kdy Ventidius spatřil vkterékoli zCaesarových válek, ho nemohlo připravit na tuto překážku.

Nicméně, pořád tu ještě existuje možnost, že Ventidius přece jen přijal úplatek. Ztuhlý acelý rozbolavěný se Antonius sesmekl zClementie na táborovém nástupišti, přímo uvojevůdcova hlavního stanu.

Vyšel sám Ventidius, aby zjistil, co se venku děje; robustní muž vyhlížející přiměřeně svému věku; tuhé šedé kudrny lemující jeho lysinu trochu připomínaly perzián. Jeho tvář se rozzářila.

„Antonie!“ vykřikl, přistoupil kAntoniovi aobjal ho. „Co tě, uJova, přivádí do Samosaty?“

„Chtěl jsem se přesvědčit, jak pokračuje obléhání.“

„Och, kdepak, už nepokračuje!“ rozesmál se rozjařeně Ventidius. „Před dvěma dny požádala Samosata osdělení podmínek. Brány jsou otevřené aAntiochos je vtahu, irrumator jeden zatracená.“

„To je ten, co má vždycky vrch, ne?“

„Vtomhle smyslu možná. Ale ve všech ostatních to teď pořádně schytal.“

Ventidius přistrčil Antoniovi polní židličku ašel pro džbány. „Strašlivé červené, ještě horší bílé, anebo vodu zEufratu?“

„Červené, napůl svodou zEufratu. Je dobrá?“

„Trochu je cítit. To hnízdo nemá akvadukt ani stoky. Kopou si radši studny, než aby pili vodu zřeky, apak si vedle studny vykopou ještě taky žumpu.“ Ušklíbl se. „Naprostí pitomci! Střevní horečka tu řádí nejen vlétě, ale ivzimě. Pro naše chlapy jsem dal vybudovat akvadukt azakázal jsem jim jakýkoli styk se Samosaťany. Řeka je tu natolik hluboká aširoká, že jsem táborové stoky dal zavést přímo do ní. Tůně na plavání máme výš proti proudu, který je tu dost nebezpečný.“ Když se Ventidius postaral opití, usadil se do svého kurulského křesla aostražitě se na Antonia zahleděl. „Za tím je asi něco víc než jen pouhá zvědavost na mé obléhání, Antonie. Co se děje?“

„Kdosi vAthénách mi sdělil, že jsi od Antiocha přijal úplatek ve výši jednoho tisíce talentů za protahování obléhání.“

„Cacat!“ Ventidius se vkřesílku napřímil, radost se zjeho očí vytrácela. „Nu,“ zahučel, „tvůj příchod napovídá, že jsi té zmiji uvěřil–kdo je to? To snad mám právo vědět.“

„Nejdřív jedna otázka. Máš nějaké problémy svelitelským sborem Šesté?“

Ventidiovy oči se rozšířily údivem. „Šesté?“

„Ano, Šesté.“

„Antonie, Šestou tu už od dubna vůbec nemám. Silo měl nějaké problémy sdosazováním Heroda na trůn ažádal oposilu jedné legie. Tak jsem mu poslal Šestou.“

Antoniovi bylo nanic. Zvedl se apřešel koknu ve vepřovicové zdi. Tím se vysvětlilo vše až na to, proč si Dellius tu historku vůbec vymyslel. Čím ho mohl Ventidius urazit?

„Informoval mě otom Quintus Dellius. Řekl, že si dopisuje sjedním legátem ze Šesté. Tenhle legát mu otom úplatku měl napsat auvést, že oněm ví celá armáda.“

ZVentidiovy tváře se vytratila všechna barva. „Och, Antonie, to mě ranilo! Ťal jsi do živého! Jak jsi mohl dát na slova takové ničemné mrchy, jako je Dellius, aniž jsi mi napsal azeptal se, jak to doopravdy je? Namísto toho přijedeš osobně až sem! Ztoho plyne, žes mu uvěřil. Proti mně! Jaký důkaz ti otom předložil?“

Antonius se násilím přiměl otočit od okna kVentidiovi. „Žádný. Řekl, že si jeho informátor přeje zůstat anonymní. Ale je tu ještě další věc–pokud jde oten úplatek, myslím. Byl jsi obviněný ize zfalšování účetní zprávy pro státní pokladnu.“

Po Ventidiově zbrázděné tváři se začaly řinout slzy, otočil se kAntoniovi bokem. „Quintus Dellius! Takový doleza, pochlebovač, mizerná veš! Ana jeho slova jsi dal apodstoupil tuhle cestu? Měl bych na tebe plivnout!“

„Omluvu žádnou nemám,“ řekl nešťastně Antonius apřál si, aby se mohl raději někam ztratit–ocitnout se kdekoli jinde, jen ne tady! „Je to asi tím životem vAthénách. Být tak daleko od míst, kde se doopravdy něco děje, věčně se brodit horami papíru, být mimo vše–Ventidie, já tě zhloubi srdce prosím za prominutí.“

„Prosit můžeš od této chvíle až po svůj pohřeb, Antonie. Nic ti to nebude platné.“ Ventidius si hřbetem ruky setřel slzy. „My dva jsme spolu skončili. Definitivně. Samosatu jsem dobyl amé účetní knihy jsou kdispozici komukoli, koho ustanovíš za auditora. Žádné nesrovnalosti vnich nenajdeš, ani ta nejmenší bronzová soška vnich nechybí. Žádám tě jako svého velitele, abys mi dovolil návrat do Říma. Trvám na svém triumfu, ale tohle bylo moje poslední tažení ve jménu Říma. Jakmile své vavříny položím knohám Jova Největšího Nejlepšího, vrátím se zpátky do Reate abudu se dál věnovat chovu mul. Bojoval jsem za tebe do úmoru ajediný dík, kterého se mi od tebe za to dostalo, je obvinění zúst ničemy, jako je Dellius.“ Vstal ašel ke dveřím. „Naproti je můj hlavní stan, ale do večera ho vyklidím. Můžeš se tam nastěhovat avelet dál podle svého. Měl jsem tvou důvěru! Ateď tohle.“

„Publie, prosím tě! Prosím! Nemůžeme se přece rozejít jako nepřátelé!“

„Ty pro mě nejsi nepřítel, Antonie. Asvým nejhorším nepřítelem jsi ty sám, není to picenský mezkař, který před padesáti lety musel kráčet ve Strabonově triumfu. Ty jsi ten pravý důvod, proč my Italikové pořád taháme tu kratší slámku–Dellius je koneckonců Říman, že? Proto jeho slovo platí víc než moje. Je mi zŘíma na blití, na blití zválek, polních táborů, pořád být jen ajen vmužské společnosti. Anespoléhej na Silona–je to taky Italik, taky by mohl brát úplatky. Půjde domů se mnou.“ Snámahou se nadechl. „Hodně štěstí na Východě, Antonie. Bude ti tu svědčit, opravdu ti půjde kduhu. Zkorumpovaní prdelolezci, hemzouni, přemaštění orientální potentáti, co obelhávají kdekoho isami sebe…“ Bolestně zkřivil tvář. „Abych nezapomněl–je tu Herodes. Ataky pontský Polemón agalatský Amyntás. Ospolečnost nebudeš mít nouzi, když byl Dellius příliš zbabělý, než aby tě sem doprovodil.“

Když za sebou Ventidius přibouchl dveře, vylil Antonius pohár zokna analil si ho plný silného, lehce trpkého červeného vína.

Hůř už to proběhnout nemohlo ahloupěji ten rozhovor také vést nemohl. Ventidius má pravdu, docházelo Antoniovi, když do sebe obracel zbytek zčíše. Když vstal ašel si lacinou hliněnou nádobku dolít, přinesl si džbánek rovnou ssebou. Ano, Ventidius má pravdu. Já sám jsem někde zabloudil, ztratil jsem se, ztratil jsem sebeúctu. Ani rozzuřit už jsem se nedokázal! To, co říkal, je plná pravda. Proč jsem tomu Delliovi uvěřil? Zdá se to být tak dávno, onen den vAthénách, kdy mi Dellius kapal své jedy do mého ochotného ucha. Kdo vůbec je ten Dellius? Jak jsem mu jen mohl spolknout tu historku, kníž chyběly jakékoli motivy, natož důkaz? Já jsem jí chtěl uvěřit, vtom je to asi. Chtěl jsem vidět svého starého druha zneuctěného, přímo jsem po tom bažil. Aproč? Jen proto, že vybojoval válku, která náležela mně, válku, jejímž vybojováním jsem se já osobně nehodlal zdržovat. To bych byl musel jinak atvrději pracovat. Stalo se už římskou tradicí, že si veškerou slávu připisují vrchní velitelé. Načal ji Gaius Marius, když si přisvojil zásluhy za Jugurthovo zajetí. Neměl to dělat. Provedl to Sulla, obratně, skvěle. Jenže Marius prostě nesnesl pomyšlení, že by se měl osvé vavříny sněkým dělit, takže se otom ve svých zprávách nezmínil ani slovem. Kdyby byl Sulla nezveřejnil své paměti, nikdo by se nedozvěděl pravdu.

Chtěl jsem taky uložit tažení proti Parthům na chvíli kledu, zachovat si konečný střet pro sebe, až poté, co by je lepší chlap než já předem trochu rozebral. Jenže pak mi Ventidius ukradl můj hrom. Titán natolik smělý, že dokonale pochopil, jak se to dělá–blesk, rána! Můj hrom byl rázem pryč. Jak mě to rozzuřilo, jaké zklamání to bylo! Podcenil jsem jeho iSilona–ani zdání jsem neměl, jak jsou dobří. Aproto jsem tomu Delliovi uvěřil. Jiný důvod pro to být nemůže. Chtěl jsem Ventidiovy úspěchy znevážit, uvidět ho zneuctěného, možná isťatého mečem jako Salvidiena. To bylo také moje dílo, třebaže Salvidienus měl do Ventidia daleko–jako muž ijako vojevůdce. Spory sOctavianem mě natolik pohltily, že jsem si nechal Východ vyklouznout zruky, přenechal jsem otěže Ventidiovi, mému věrnému mezkaři.

Rozplakal se, pohupoval se tam azpátky na vratké stoličce se zkříženými nožkami akoženým sedátkem, sledoval, jak mu slzy kapou do vína, asrkal svůj smutek, jako když ohař chlemtá krev. Och ten smutek, ta lítost! Už nikdy se na mě nikdo nepodívá jako dřív. Moje čest byla neodčinitelně pošpiněna.

Když ohodinu později do místnosti přispěchal Herodes, byl Antonius natolik opilý, že návštěvníka vůbec nepoznal, ba ani nevzal na vědomí.

Vešel Ventidius, spatřil Antonia aodplivl si na podlahu.

„Sežeň jeho sloužící, ať ho uloží do postele,“ řekl Ventidius úsečně. „Přímo tady, na velitelství. Než se on zase probere, budu já už vpůli cesty do Sýrie.“

Avíc se Herodovi zjistit nepodařilo.

Vypověděl mu to až odva dny později sám Antonius, střízlivý už, avšak dosud nezvykle poznamenaný vlivem vypitého vína.

„Já tomu Delliovi prostě uvěřil,“ svěřoval se nešťastně.

„Ano, to moc moudré nebylo, Antonie.“ Herodes se snažil obezstarostný tón. „Ale teď už je to všechno za tebou apryč. Samosata padla, Antiochos prchl do Persie akořist přesáhla všechno očekávání. To je slušný závěr války.“

„Jak se Ventidiovi podařilo to město zdolat?“

„Je to starý vynálezce, takže pochopil, co musí udělat. Nechal zhotovit obrovitou kouli zkusů železa, upevnil ji na řetěz aten zavěsil na obléhací věž. Pak zapřáhl padesátku volků avychýlil kouli daleko od věže. Když byl řetěz napjaty skoro vodorovně, úvaz mezi zvířaty akoulí přeťal. Mihla se jako obrovitá pěst anarazila do hradby sděsivou ranou–musel jsem si ucpat uši. Ahradební zeď se prostě sesypala. Během jediného dne ji poničil natolik, že jeho vojáci mohli proniknout dovnitř po tisících. Ukázalo se, že Samosaťané neměli pro svou obranu nic než ty hradby. Žádné vojsko, dobré ani špatné–zkrátka nic!“

„Slyšel jsem, že vymyslel iolověnou střelu do praku.“

„To je přímo strašlivá zbraň!“ vyrazil ze sebe Herodes. Pak vzal Antonia chlácholivě za paži. „Pojď, Antonie, máš teď velení, když Ventidius odešel. Měl by sis alespoň prohlédnout to místo aověřit si, co tam ta koule natropila. Tyhle hradby tu stály po pět století, jenomže před římskou armádou neobstojí nic. Nevypadáš zrovna, jako bys měl hlad, ale tvoji legáti se–eh–rojí bezradně tady kolem, nevědí, co si teď počít. Takže jsem dal ve svém domě připravit večeři. Pojď přece! Všem to udělá dobře, itobě samému.“

„Bolí mě hlava.“

„Není divu při pomyšlení na patoky, cos tu pil. Mám inějaké snesitelnější víno, jestli ho právě teď potřebuješ.“

Antonius si povzdychl, natáhl ruce azahleděl se na ně. „Vypadají, jako když dokážou udržet cokoli, že?“ Zachvěl se. „Jenomže ztratily vládu nad věcmi.“

„Nesmysl. Dobrá večeře, čerstvý chléb alibové maso to všechno zase spraví.“

„Co se děje vJudeji?“

„Nic moc. Silo je výborný chlap, ale dvě legie na to nestačily, anež přišla posila vpodobě třetí, stačil se Antigonos opevnit vJeruzalémě. To město se těžko dobývá, ještě hůř než tahle asyrská pevnůstka. Ventidius se ke mně, mimochodem, choval velice hezky.“

Antonius zamžikal. „Ani mi ho nepřipomínej. Ajak?“

„Dal mi dost peněz na to, abych se mohl vrátit do Egypta azásobit opět Masadu, kde je teď moje aHyrkánova rodina. Jenomže já zrovna nemládnu, Antonie, aŽidé nad sebou potřebují mít–nu, tyrana. Teď se vyzbrojují acvičí.“

Vzhledem ktomu, že žádný zlegátů neprojevil tolik neomalenosti, aby se oVentidiovi nějak zmiňoval, dospěl Antonius koncem prvních nundin svého pobytu vSamosatě kpřesvědčení, že se musí plně ujmout velení. Provinilý pocit zrozchodu sVentidiem měl však za následek, že město Antonius podrobil krutému utrpení. Všechno obyvatelstvo bylo prodáno do otroctví vNíkéforiu, kde ho Fraata, představitel nového krále Parthů, bez váhání vcelku vykoupil na další spekulaci. Fraatovi chyběly pracovní síly, poté co dal popravit podstatnou část svých lidí, od nejnižších až po samotné špičky. První šli na smrt jeho vlastní synové, nestihl však setnout jednoho ze synovců, jistého Monaese, jenž uprchl do Sýrie azmizel. Dost neuvěřitelná chyba ze strany Fraata, kterému se kralování tolik zalíbilo.

Hradby Samosaty byly strženy. Antonius jich původně chtěl užít kvybudování mostu přes Eufrat, zjistil však, že řeka je natolik hluboká aproud tak silný, že je strhává aodnáší, jako by to byly pouhé plevy. Posléze dal kameny rozvozit široko daleko po okolí.

Když byli se vším hotovi, začínaly už noční mrazíky. Antonius sesadil Antiocha, uložil mu těžkou pokutu ana trůn dosadil jeho bratra Mithridata. Do čela legií, které se utábořily poblíž Antiocheie aDamašku, postavil Publia Canidia, spokynem, aby se pro příští rok připravil na tažení do Arménie aMédie–pod osobním Antoniovým velením. Gaius Sosius byl ustanoven správcem Sýrie adostal příkaz dosadit Heroda na trůn, jen co skončí zimní pauza vbojích.

VPortae Alexandreia se Antonius nalodil na veslici, jejíž kapitán byl ochotný pustit se ina širé moře. Rána se zvolna hojila; dokázal se už svým římským druhům podívat do očí, aniž ho trápila otázka, co si oněm asi právě myslí. Ach, ale nejvíc potřeboval sladká ženská ňadra, do nichž by mohl zabořit tvář! Potíž tkvěla vtom, že ta sladká ženská ňadra, po nichž zatoužil, patřila Kleopatře.

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

A

grippa, se slávou se vracející po dvou letech ze Zaalpské Galie, se utábořil ise svými dvěma legiemi, které přivedl nazpět, na Martově poli, vně pomeria; senát mu odhlasoval právo na triumf, což znamenalo, že znáboženských důvodů má zatím zapovězený vstup do Říma samotného. Očekával, jak se rozumělo samo sebou, že ho Caesar osobně uvítá ve vchodu do nádherného rudého stanu vztyčeného jako obydlí pro vojevůdce po dobu jeho dočasného exilu–avšak Caesar nikde. Ani nikdo ze senátorů. Nu, možná jsem přišel příliš brzy, pomyslel si Agrippa, když nařizoval sluhovi, aby odnesl jeho věci dovnitř; až příliš dychtil uvidět na vlastní oči už vdálce přicházet Caesara, než aby se dovnitř do stanu odebral isám. Zrak mu dovoloval postřehnout jak záblesk kovu na dvě míle daleko, tak isotva patrné škrábnutí na čemsi, co právě držel vruce, takže súlevou vydechl, když spatřil velký jízdní germánský oddíl vynořit se zbrány Fontinalis asjíždět ze svahu dolů směrem kVia Recta. Pak se zachmuřil; vjejich středu byla nosítka. Caesar, avnosítkách? Je snad chorý?

Přemohl znepokojení inetrpělivost apřiměl se vyčkat tam, kde byl, nevyběhnout vstříc onomu podivnému průvodu, který konečně za nadšeného jásotu germánských jezdců dospěl až kněmu.

Když se znosítek vynořil Maecenas, Agrippa zatajil dech.

„Až uvnitř,“ řekl arcimanipulátor avydal se ke stanu.

„Co je? Co se to děje? Je snad Caesar nemocný?“

„Ne, nemocný není, jenom vězí vpořádné kaši,“ odpověděl Maecenas stváří, vníž se zračilo napětí. „Jeho dům je obstoupený strážemi anemůže si dovolit zněho vyjít ven. Musel ho dokonce opevnit, uvěřil bys něčemu takovému? Hradba apříkop na Palatinu!“

„Aproč?“ otázal se užasle Agrippa.

„Cožpak ty to nevíš? Nedokážeš si to domyslet? Kvůli čemu se tyhle věcí vždycky dějí kromě zásobování obilím? Kromě daní? Kromě vysokých cen?“

Agrippa obhlížel se semknutými rty standarty sorly zabodnuté do země před jeho stanem, každý ověnčený vavříny vítězství. „Máš pravdu, mělo mě to napadnout. Jak zní poslední kapitola tohoto věčného příběhu? Bohové, začíná to být stejně únavné jako prokousávat se Thúkýdidem!“

„Lepidus, ten had licoměrná–má na povel šestnáct legií!–dovolil Sextovi Pompeiovi sebrat celou letošní dodávku obilí zAfriky. Pak se ten falešník Menodóros chytil se Sabinem–nelíbilo se mu, že mu má být podřízen–a dezertoval zpátky kSextovi. Neodvezl ssebou víc jak šest válečných lodí, ale prozradil Sextovi trasu sardinské úrody, takže iotu jsme přišli. Senát nemá na vybranou než nakupovat obilí od Sexta, který požaduje čtyřicet sesterciů za modius. To znamená, že státní pšenice se bude prodávat po padesáti sesterciích za modius, zatímco soukromí prodejci už hovoří ošedesáti. Jestli má být stát schopen nakoupit dostatek obilí na bezplatné příděly, musí požadovat padesát od těch, kteří jsou sto si ho zaplatit. Když se to doslechly nižší třídy acapite censi, byl oheň na střeše. Vypukly bouře, začaly řádit pouliční tlupy–Caesar musel povolat kostraze státních sýpek jednu legii zCapuy, takže Vicus Portae Trigeminae se hemží vojáky ařímský přístav je opuštěný.“ Maecenas si hluboce povzdychl, ruce se mu třásly. „Tohle je krize, opravdová krize.“

„Co ta Ventidiova kořist zjeho triumfu?“ otázal se Agrippa. „Nepomůže trochu srovnat stav státní pokladny audržet cenu obilí pro obyvatele na čtyřiceti sesterciích?“

„Mohla by, až na to, že Antonius trval na polovině pro sebe jako pro triumvira anejvyššího velitele na Východě. Ajelikož je senát plný jeho stvůr, odhlasoval, že má dostat pět tisíc talentů,“ řekl Maecenas zasmušile. Rozhorlení už zněho dávno vyprchalo. „Přičti ktomu podíl legií–a všechno, co zbývá, jsou dva tisíce. Pouhých padesát milionů sesterciů, zatímco účet za obilí od Sexta bude činit skoro pět set milionů sesterciů. Caesar se dotázal, zda by tuto částku nemohl uhradit ve splátkách, ale Sextus odpověděl, že nikoli. Peníze na dřevo, jinak obilí nebude. Během měsíce budou sýpky prázdné.“

„Apeníze nejsou ani na generální útok na toho mentulu!“ dodal Agrippa vztekle. „Nu, já přivážím kořist vhodnotě dalších dvou tisíc–to máme už sto milionů na nákup, když se přidají ktomu, co zbude zté Ventidiovy. Co bychom doopravdy měli udělat, je vyvést celý senát doprostřed Fora anechat davy, aby je všechny do jednoho ukamenovali ksmrti! Jenže ti už všichni určitě zŘíma prchli, že?“

„Samozřejmě. Zachumlali se pěkně ve svých vilách. Ikdyž to nevře jen vŘímě, bouří se celá Itálie. Senátoři tvrdí, že oni na to vliv neměli, že za všechno může Caesarovo špatné vládnutí. Mor na ně!“

Agrippa se otočil kvýchodu ze stanu. „Tohle je třeba zarazit, Maecenate. Pojď, jděme za Caesarem!“

Maecenas vyděšeně vytřeštil oči. „Agrippo! To přece nemůžeš udělat! Jak překročíš pomerium avstoupíš do Říma, přijdeš osvůj triumf!“

„Och, co je mi po triumfu, když mě Caesar potřebuje? Dopřeju si triumf za nějakou příští válku.“ Avyrazil, bez doprovodu, dosud ve zbroji, ajeho dlouhé nohy polykaly míle. Jeho mysl vířila vkruzích, vědoma si, že žádné jiné řešení není, zatímco duch naléhal, že nějaké řešení se najít musí. Caesare, Caesare, nemůžeš přece dovolit, aby tebe avšechen římský lid držel sprostý pirát jako rukojmí! Proklínám tě, Sexte Pompeie, ale víc proklínám tebe, Antonie.

Maecenas nemohl udělat nic jiného než se opět vyškrábat do nosítek adoufat, že se za hodinu snad dostane do bezpečí Caesarova příbytku, vdoprovodu své ozbrojené stráže, samozřejmě. Agrippa šel sám! Ty davy ho roztrhají na kousíčky.

Ve městě panoval chaos, okenice všech obchodů byly zavřené auzamčené; zdi byly popsané nápisy, některé protestovaly proti cenám obilí, většina jich však lála Caesarovi, jak si Agrippa stačil povšimnout, když rázoval dolů zBankéřského vrchu. Vulicích se to hemžilo tlupami ozbrojenými kameny, kyji, tu atam imečem, avšak nikdo se mu nepostavil–byl to válečník, to bylo zřejmé inejagresivnějším znich na první pohled. Průčelí aportika velevážených bank byla potřísněna zkaženými vejci ashnilou zeleninou, vzduch byl přesycený pachem splašků znočníků, které si nikdo netroufal vynášet až do nejbližší veřejné latríny; ani vnejmorbidnějším snu si nikdy Agrippa nedokázal představit Řím tak zneuctěný, tak zhyzděný, tak pošpiněný. Jediné, co tu chybělo, byl pach kouře; tak daleko tedy ještě poblouznění nedošlo. Bez ohledu na své bezpečí si Agrippa razil cestu davem na Foru, kde byly zporáženy sochy askvostné barvy chrámů byly téměř překryty blátem anápisy. Když dorazil ke Schodům prstýnkářů, bral je po čtyřech stupních aodstrkoval každého, kdo mu stál vcestě. Ještě přeběhnout Palatin auž před ním stála vysoká, narychlo postavená hradba, na jejímž vrcholu byli řadou rozmístěni germánští strážní.

„Marcus Agrippa!“ vykřikl jeden znich, když Agrippa zamával; padací most se snesl přes široký příkop, mříž vprůchodu hradbou byla zdvižena. Sborové „Marcus Agrippa!“ teď doprovázel jásot. Když vešel, shlukli se kolem něho vesele halekající Ubiové.

„Hlídejte dál, chlapci!“ křikl přes rameno, letmo se na ně usmál akráčel dál mezi zpustlými rybníčky azaplevelenou zahradou ponechanou na pospas táboru Germánů, kteří na nějaké zkrášlování okolí příliš nedali.

Uvnitř vily Livia Drusilla okamžitě postřehl, že jí nová Octavianova manželka už stačila vtisknout styl podle svého vkusu. Celý dům se knepoznání změnil. Vkročil do přepychově zařízené místnosti zářící freskami na stěnách azaplněné hermami zušlechtilých mramorů. Objevil se rozezlený Burgundinus, jehož tvář se rázem rozzářila úsměvem, jakmile zjistil, kdo že to tu dolíčkuje drahocennou podlahu ocvočkovanými botami.

„Kde je, Burgundine?“

„Ve své pracovně. Och Marku Agrippo, to je dobře, že tě tu zase máme.“

Ano, byl ve své pracovně, ne však urozvrzaného stolku obklopeného stojánky na svitky apřetékajícími přihrádkami. Stůl, ukterého seděl, byl obrovský, zpruhovaného zeleného malachitu; nelad všudypřítomných papírů se proměnil vúhledný pořádek, takový, jaký vždy vládl na Caesarově stole, auméně zdobných, přesto však reprezentativních stolků seděli dva písaři, zatímco jedna další síla písemnosti pilně třídila azakládala.

Tvář, která snelibostí vzhlédla, aby zjistila, kdo zase přišel vyrušovat, zestárla, odpovídala spíše téměř čtyřicátníkovi–ne snad kvůli vráskám, ale díky temným kruhům pod vybledlýma očima, svraštělému širokému čelu, ústům stenčícími se rty.

„Caesare!“

Malachitový kalamář se překotil; Octavianus vyskočil zprostřed rozlétajících se papírů apřeběhl místnost, aby Agrippu sevřel vbouřlivém objetí. Poté mu svitlo. Vyděšeně ukročil. „Och ne! Tvůj triumf!“

Agrippa ho stiskl apolíbil na obě tváře. „Budou další, Caesare. Ty sis opravdu myslel, že budu sedět před branami, když je vŘímě taková situace, že ty se nemůžeš odvážit ani vyjít ven? Mne žádný civilista podle tváře nepozná, takže jsem se vydal za tebou.“

„Kde je Maecenas?“

„Spěchá vnosítkách,“ ušklíbl se Agrippa.

„Chceš snad říct, žes přišel bez doprovodu eskorty?“

„Žádná tlupa si netroufne na plně ozbrojeného centuriona, aza toho mě také považovali. Maecenas měl tu eskortu zapotřebí mnohem víc než já.“

Octavianus si setřel slzy azavřel oči. „Agrippa je tu, můj zlatý Agrippa! Och, odteď dojde kobratu, já to vím!“

„Caesare?“ otázal se nový hlásek, hluboký atrochu zastřený.

Octavianus se vAgrippově náručí otočil, avšak nevyprostil se zněho. „Livie Drusillo, můj život už není poloviční! Marcus Agrippa se nám vrátil domů.“

Agrippa spatřil drobnou oválnou tvářičku, spletí jako neposkvrněná slonovina, svěžími plnými rty, zářivýma tmavýma očima. Pokud jí situace připadala neobvyklá, nedala to sebeméně najevo, nic takového se neprojevilo ani vhlubinách oněch velice výrazných zraků. Roztála vúsměv nelíčeným potěšením, položila ruku Agrippovi na paži aněžně ho pohladila jako milence.

„Marku Agrippo, to je báječné,“ řekla apak se zachmuřila. „Ale co tvůj triumf?“

„Vzdal se ho, aby za mnou mohl přijít,“ řekl Octavianus, vzal manželku za ruku adruhou paží objal Agrippu kolem ramen. „Pojďme, posadíme se někde, kde budeme mít víc soukromí apohodlí. Livia Drusilla mi sice obstarala velice výkonné pomocníky, ale já jsem tak přišel osvé osamocení.“

„Je nový vzhled Caesarova domu tvým dílem, paní?“ otázal se Agrippa asvezl se do pozlaceného křesla čalouněného purpurovým brokátem apřijal křišťálový pohár neředěného vína. Usrkl arozesmál se. „Tohle je omnoho lepší sorta, než jakou jsi kdysi servíroval, Caesare! Mám to brát tak, že neředěné pijeme na oslavu?“

„Nic si ji nezaslouží víc než tvůj návrat. Moje Livia Drusilla je prostě zázrak sám.“

KAgrippovu překvapení se Livia Drusilla nevzdálila, jak by jako manželka měla. Vybrala si velké purpurové křeslo ausadila se vněm, nohy stočené pod sebou, avzala si sděkovným pokývnutím od Octaviana také pohár. Oho! Tahle dáma se účastní iporad!

„Nějak budu muset přežít další rok těchhle zmatků,“ řekl Octavianus aodložil po přípitku pohár. „Pokud se ovšem nedomníváš, že bychom mohli vyrazit už letos?“

„Ne, Caesare, to nemůžeme. Portus Julius nebude hotov dřív než vlétě, jak mi Sabinus napsal vposledním dopise. Porážka Sexta Pompeia musí být definitivní, tak definitivní, aby se zní už nikdy nevzpamatoval. Odněkud ovšem musíme sehnat přinejmenším sto padesát válečných lodí. Aitalské loděnice jich dostatek vyrobit nedokážou.“

„Existuje jediný zdroj, odkud je opatřit, atím je náš předrahý Antonius,“ řekl trpce Octavianus. „On ajenom on je příčinou tohohle všeho. Senát mu zobe zruky, ale žádné božstvo mi nedokáže vysvětlit proč! Člověk by si myslel, že ti pitomci přijdou krozumu, když žijí uprostřed takového utrpení, ale kdepak! Loajalita kMarkovi Antoniovi se počítá za víc než prázdné žaludky!“

„Na tomhle se nic nezměnilo od časů Catula aScaura,“ řekl Agrippa. „Píšeš mu?“

„Právě jsem měl pro něho rozepsaný dopis, když ses objevil ve dveřích. Mařím papír té nejlepší kvality za papírem asnažím se nalézt správná slova.“

„Jak je to dlouho, cos ho viděl naposledy?“

„Víc než rok, tehdy, když odvážel Octavii aděti do Athén. Napsal jsem mu loni na jaře, aby se se mnou sešel vBrundisiu, jenomže on mě doběhl–přijel bez svých legií atak rychle po mé výzvě, že jsem byl dosud vŘímě ačekal na jeho odpověď. Takže se Antonius vrátil do Athén aposlal mi hrubý dopis, vněmž mi hrozil, že přijdu okrk jeho mečem, jestli se na naše další setkání nedostavím. Pak vyrazil do Samosaty–setkání tedy opět žádné. Nemám ani jistotu, jestli se vrátil do Athén.“

„Nechme to zatím stranou, Caesare. Co můžeme udělat se zásobováním obilím? Nějak Itálii nasytit musíme, ato levněji, než říká Maecenas.“

„Livia Drusilla říká, že si budu muset všechny nezbytné prostředky vypůjčit od plutokratů, ale mně se do toho nechce.“

Hleďme, hleďme, ten malý černý leopardík mu radí dobře! „Má pravdu, Caesare. Spíš si vypůjčit než zdaňovat“

Přelétla očima překvapeně kAgrippově tváři; dnes došlo ksetkání, kterého se tak obávala, přesvědčená, že Caesarův nejmilovanější druh bude jejím nepřítelem–a proč také ne? Muži nevítali přítomnost žen vradě, azatímco si ona byla jistá, že její podněty jsou naprosto správné, muži jako Statilius Taurus, Calvisius Sabinus, Appius Claudius aCornelius Gallus neviděli rádi, že její hvězda stoupá. Zjištění, že Agrippa se staví na její stranu, byl větší dar než dítě, které stále ještě nepřicházelo.

„Oni mě vyždímají.“

„Líp než ta nejzkušenější pradlena,“ řekl súsměvem Agrippa. „Nicméně peníze unich zatím mrtvě leží, adokud Antonius nezvedne zadek zlehátka anedá Východ do pořádku, nevydělají si ani oni na Východě–svém nejbohatším zdroji zisků. Oni ten zahálející kapitál investovat potřebují.“

„Ano, to předpokládám,“ řekl trochu upjatě Octavianus, ne zcela rozhodnutý, zda má stát oto, aby musel své vlastní představy opouštět kvůli cizím dobrým radám. „Co se mi na tom nezamlouvá, je splácení úroků–při požadovaných dvaceti procentech složené sazby.“

Byl čas trochu ustoupit; Agrippa se zatvářil nechápavě. „Složený úrok?“

„Ano, úroky zúroků. To znich na příštích třicet nebo čtyřicet let udělá věřitele Říma,“ řekl Octavianus.

„Ty osobě začínáš pochybovat, můj nejdražší Caesare, ato bys neměl,“ připomněla mu Livia Drusilla. „Nu tak, přemýšlej! Odpověď přece už znáš.“

Rozzářil se starým známým úsměvem; uchichtl se. „Ty máš na mysli pokladní kobky Sexta Pompeia plné nezákonných zisků, Agrippo, viď?“

„Já ne, to ona je má na mysli,“ řekl Agrippa avyslal jejím směrem děkovný pohled.

„Taky jsem na ně myslel, ale něco mi tu vadí ještě víc než vypůjčovat si od plutokratů–představa, že až bude po všem, měl bych to, co má Sextus vkobkách schováno, vyklopit právě jim.“ Potom se do jeho tváře vloudil lstivý výraz. „Já jim nabídnu ten dvacetiprocentní složený úrok arozhodím sítě tak široko, aby vnich uvízlo pár Antoniových senátorů. Pochybuji, že by mi za těchto podmínek kdokoli řekl ne, nemyslíte? Dost možná, že ztoho Sextova lupu budu muset zaplatit víc jak roční úrok, ale jakmile se zbavím Antonia abude mi patřit senát, budu si moci dělat, co budu chtít. Snížit úrokovou sazbu novými zákony–jediní, kdo proti tomu zaprotestují, budou ty největší ryby vnašem finančním rybníku.“

„On nezahálel ani vjiných směrech,“ řekla jeho manželka Agrippovi.

Octavianus se na ni nechápavě zadíval aLivia Drusilla se rozesmála.

„Aha,“ vzpamatoval se Octavianus, „ta kampaň ‚Pěstujte víc pšenice vItálii!‘ Ano, zadlužil jsem Řím ještě víc. Podle mých propočtů potřebuje drobný sedlák světší rodinou na rok dvě stě modiů pšenice, aby je všechny uživil. Ovšem na jednom iugeru se jí urodí mnohem víc asedlák ten přebytek prodává, pokud mu bůžkové jeho polí akdovíjaká znamení nenašeptají, že ho čeká sucho anebo povodně. Vtakovém případě schová přebývající zrno na sýpce. Věštby ale teď praví, že napřesrok se nemáme co obávat sucha ani velké vody. Takže jsem pěstitelům pšenice nabídl třicet sesterciů za modius jejich přebytků. To je částka, sníž si překupníci, kterým obyčejně své obilí prodávají, netroufnou soutěžit. Hlavně ale doufám, že na své půdě začnou konečně něco pěstovat inaši veteráni! Většina znich svou půdu pronajímá vinařům, hlavně proto, že se sami vína rádi napijí–takhle prostoduše podle mého názoru náš propuštěný voják uvažuje.“

„Každý krok, který znamená, že zpříští sklizně budeme od Sexta moci odebrat míň obilí, je dobrý, Caesare,“ řekl Agrippa, „ale nakolik se tím věci řeší? Kolik odhaduješ, že se takhle dá vykoupit?“

„Půlka toho, co potřebujeme,“ řekl klidně Octavianus.

„Něco to bude stát, ale ne tolik, co by si počítal Sextus. Maecenas mi řekl, že Lepidus nezakročil, aby ochránil dodávky zAfriky–co se to tam děje?“ otázal se Agrippa.

„Lepidovi začínají být jeho vlastní holínky nějak těsné,“ řekla Livia Drusilla. Hodila ten kamínek, aby se přesvědčila, pohlédne-li Agrippa na Octaviana pro potvrzení. Ale on její výrok prostě přijal–a dal tak najevo, že iji přijímá jako rovnocennou Octavianovi. Och, Agrippo, ijá tě miluju!

Agrippova zbroj zachřestila, jak se pokusil usadit se pohodlněji–měl za sebou sezení na příliš mnoha polních stoličkách bez opěradel.

„On ještě nic neví, Caesare,“ řekla aoči se jí rozzářily. „Pověz mu to apak ho chudáka nech, aby ze sebe shodil ten strašlivý pancíř.“

„Edepol! Docela jsem zapomněl!“ vykřikl Octavianus arozjařeně poposedl. „Za necelý měsíc, Marku, budeš prvním konzulem Říma.“

„Caesare!“ vydechl ohromeně Agrippa. Zaplavila ho vlna radosti, jež dokázala proměnit ijeho tak strohou tvář. „Caesare, já toho nejsem–nejsem toho hoden!“

„Nikdo na světě toho není víc hoden než ty, Marku. Neznamená to nic jiného, než že ti předám Řím krvácející, samá modřina, hladový adiv ne vtroskách. Musel jsem přistoupit na to, že mladším konzulem se stane Caninius, zjediného důvodu, že je to Antoniův synovec, ovšem sjednou podmínkou–v červenci ho nahradí Statilius Taurus jako consul suffectus. Senát už se třese hrůzou, protože tys už jako prétor urbanus dostatečně ukázal, co umíš, takže pochopili, že žádné slitování od tebe čekat nemohou.“

„Jedno jsi však neřekl, Caesare: jak moc tohle pověření budou odsuzovat muži dobré krve. Moje tak dobrá není.“

„Pověření?“ otázal se Octavianus ašedé oči se rozšířily údivem. „Můj drahý Agrippo, tys byl zvolený in absentia, což je výraz přízně, jakého se nedostalo ani Divu Juliovi. Atvoje krev vůbec není špatná, je to dobrá, náležitá římská krev. Já moc dobře vím, čí meč chci nejraději mít na své straně, anepatří žádnému Fabiovi ani Valeriovi. Ani Juliovi.“

„Och, je to úžasné! Znamená to, že mohu pokračovat vpráci na Portu Juliu skonzulskou autoritou! Jenom ty anebo Antonius byste mi vtom mohli bránit, což ty činit nebudeš aAntonius udělat nedokáže. Děkuji ti, Caesare, děkuji ti!“

„Kéž by všechna moje rozhodnutí byla vítána stakovou radostí,“ zalitoval trochu Octavianus aočima se střetl smanželčiným pohledem. „Livia Drusilla má pravdu, musíš se převléct do něčeho pohodlnějšího ajá půjdu dokončit dopis Antoniovi.“

„Ne, nepiš mu,“ zarazil ho Agrippa asobtížemi se zvedal zkřesla.

„Nemám mu psát?“

„Nepiš.“ Agrippovi se podařilo postavit se. „Tohle už přesáhlo jakoukoli korespondenci. Pošli Maecenata.“

„My jsme totiž zapadli do takové vyjeté koleje, Caesare,“ řekla Livia Drusilla, přistoupila kAgrippovi atvářičkou se přitiskla kjeho líci. „Anedokážeme zní vyjet ven. Agrippa má pravdu. Pošli za Antoniem Maecenata.“

Tiše se pak vytratila zmístnosti aodebrala se do svého křídla budovy, kde měla přepychově vybavený salonek, ale pak už nikde nic okázalého, ani vložnici ne. Byla tam sice velká šatna, neboť Livia Drusilla milovala šatstvo, nejprostornější místností však bylo její soukromé tablinum, které se ovšem po mužských pracovnách nijak nepotřebovalo opičit–jedním slovem to byla pracovna zcela mužská. Jelikož kCaesarovi přišla bez věna abez jediného sloužícího, propuštěnci, kteří zastávali úlohu jejích sekretářů, náleželi jemu. Livia Drusilla chytře zařídila, aby střídavě působili vjeho pracovně avjejí, takže každý znich věděl, co se děje, avnaléhavém případě za sebe mohli libovolně zaskakovat.

Šla rovnou do modlitební komnaty, další zjejích novot, kde byly oltáříky, zjejichž obětin se těšila Vesta, Junona Lucina, Opsiconsiva aBona Dea. Její teologie, pravda, byla poněkud chaotická, jelikož se jí nedostalo takového vzdělání ve státním náboženství, jaké bylo dopřáváno chlapcům. Považovala tyto čtyři božské síly zkrátka za ty, knimž je třeba se modlit. KVestě za to, že jí poskytla náležitý domov; kJunoně Lucině sprosbou za dítě; kOpsiconsivě za rozhojnění bohatství amoci Říma; akBoně Dee proto, že si byla vědoma, že právě Bona Dea ji přivedla po bok Caesarovi, aby se stala jeho spolupracovnicí stejně tak jako jeho manželkou.

Na stojánku tu visela zlatá klícka sbělostnými holubicemi. Snáznakem polibku je jednu po druhé postupně odnášela na oltáře jako oběti. Ne však proto, aby je tam usmrtila; vokamžiku, kdy se pták usadil na oltáříku, odnesla ho koknu, vypustila ho ven na svobodu asrukama zkříženýma na ňadrech ho sledovala odlétat, stváří uvytržení pozdviženou vzhůru.

Dlouhé měsíce naslouchala manželovu blouznění ojeho milovaném Marku Agrippovi–nikoli snedůvěrou, ale sobavami. Jak asi ona sama obstojí ve srovnání stímto zářným příkladem ctností? Stím, kdo hýčkal Caesarovu hlavu na klíně po celou dobu oné strašlivé přeplavby zApollónie do Baria poté, co byl zavražděn Divus Julius; stím, kdo ho křísil pokaždé, kdy mu záchvat astmatu hrozil smrtí; stím, kdo mu byl stále nablízku až do doby, kdy se kvůli Salvidienově zradě musel vydat do Zaalpské Galie. Marcus Agrippa, Caesarův vrstevník. Téměř shodné datum narození, jen měsíc byl jiný–Agrippa se narodil dvacátého třetího července, Octavianus dvacátého třetího září, oba téhož roku. Bylo jim teď pětadvacet aspolečně táhli životem už celých devět dlouhých let.

Každá jiná žena by patrně uvažovala, kterak mezi ně vrazit klín, avšak Livia Drusilla nebyla ani tak naivní, ani tak nedovtipná. Oba spojovalo pouto, oněmž instinktivně vytušila, že ho nikdo nedokáže zlomit. Nač tedy takovými pokusy opotřebovávat svou vlastní podstatu? Ne, je třeba vydobýt si Agrippovu přízeň, získat ho na svou stranu–anebo ho alespoň přesvědčit, že její strana je iCaesarova strana. Původně si vduchu představovala jakýsi titánský souboj; bude jen přirozené, že na ni Agrippa bude zahlížet, žárlit, že jí bude nedůvěřovat. Ani na okamžik ovšem neuvěřila tomu, co se proslýchalo: že jsou to milenci do všech důsledků. Snad vCaesarovi skutečně semínko něčeho takového někdy začalo klíčit, ale on veškerou takovou setbu rezolutně anavždy zadusil, jak jí řekl. Nepřipustil sice, že by byla vůbec existovala, ale popsal Livii Drusille vhlavních rysech rozhovor, který sním kdysi vedl Divus Julius vgize uhánějící Zadní Hispánií. Sedmnáct let mu tehdy bylo. Nezkušený, stonavý contubernalis těšící se výsadě, že může sloužit pod největším Římanem, jaký kdy žil. Atehdy ho Divus Julius varoval, že půvab spojený sjeho jemnými rysy může snadno vést knařčení, že se oddává mužům–v homofobním Římě hrozná skvrna pro kohokoli usilujícího oveřejnou dráhu. Ne, on aAgrippa milenci nejsou. Pojí je cosi hlubšího než tělesná náklonnost–jedinečné splynutí ducha. Když to pochopila, začala se nejprve Octavianova druha bát–začala se obávat takového Agrippy, jehož by neuspěla získat si za spojence. Že jeho krev by Claudiům Nerům nestála ani za pohrdání, ztrácelo význam. Jelikož byl Agrippa neodmyslitelnou součástí Caesarova zázračného přežití, pak pro tuto novou Livii Drusillu byla jeho krev stejně dobrá jako její vlastní. Ba lepší.

Dnes se tedy setkání dočkala apřečkala ho se srdcem tak lehoučkým jako pohled na motýlka ve větru. Neboť shledala, že Marcus Agrippa dokáže milovat tak, jak jen málo lidí je schopno anebo ochotno milovat–bez ohledu na sebe, bez jakýchkoli podmínek, beze strachu ze soupeřů, bez nároků na přízeň či na odměnu.

Jsme teď tedy tři, pomyslela si, když sledovala Opsiconsivinu holubičku vznést se vysoko nad koruny sosen, tak vysoko, že špičky jejích křídel se zlatě zatřpytily vzáři zapadajícího slunce. Jsme tři, kdo mají nasytit Řím, atrojka je šťastné číslo.

Poslední holubice náležela Boně Dee, byla to její soukromá oběť atykala se jen jí samé. Když však vylétla, zvýšin se jako blesk snesl orel, uchvátil ji aodnášel. Orel… Mou oběť uchvátil Řím, Roma, ata je větší božstvo než Bona Dea. Co to může znamenat? Neptej se, Livie Drusillo! Ne, na nic se nevyptávej.

Maecenatovi nebylo nikdy proti mysli být vyslaný jako vyjednavač do Athén, kde si držel menší vilu, kterou ani ve snu nikdy neměl vúmyslu sdílet se svou manželkou–typickou Terentií zrodiny Varronů–pyšnou, namyšlenou, nade vše lpící na svém urozeném původu. Tady mohl, podobně jako Atticus, po libosti adiskrétně hovět svým homosexuálním sklonům. To ale musí počkat, nejprve je třeba vyhledat Marka Antonia, oněmž se říká, že je vAthénách, ale jehož nikdo zAthéňanů vposlední době nespatřil. Třeba teď nemá tu pravou náladu na filozofy anebo na nějaké přednášky.

Askutečně, když se Maecenas vydal složit muži číslo jedna poklonu, nezastihl ho doma. Uvítala ho však Octavia ausadila do křesílka, okterém při nejlepší vůli nedokázal říct, že by se mu líbilo.

„Čím to je,“ řekl Octavii, když od ní přijímal číši vína, „že ti Řekové, kteří ve všem tak vynikají, nikdy doopravdy nedocenili křivku? Jestli se mi na Athénách něco nelíbí, tak je to matematická strohost všudypřítomných pravých úhlů.“

„Och, nějakou zálibu vkřivkách snad přece mají, Maecenate. Žádná hlavice sloupu mi nepřipadá tak půvabná jako iónská. Je jako rozvinutý svitek, každý konec se kroutí na jinou stranu. Já vím, že teď jsou ve větší oblibě korintské akantové listy, ale je toho na nich až příliš mnoho. Pro mě jsou odrazem určité dekadence,“ říkala Octavia súsměvem.

Je nějaká ustaraná, pomyslel si Maecenas, vždyť jí ještě není ani třicet. Pod zářivýma akvamarínovýma očima má stejné temné kruhy jako její bratříček, ity její rty nějak posmutněly. Došlo vjejich manželství knějakým potížím? Určitě ne! Ani takový vervní aneomalený chlap, jako je Antonius, by nedokázal ublížit Octavii–jako manželce ani jako ženě.

„Kde je?“

Oči jí pohasly, pokrčila rameny. „Nemám představu. Celé nundiny už uběhly od jeho návratu, ale já jsem ho sotva viděla. Do města přibyla Glafyra se svými dvěma mladšími syny.“

„Kdepak, Octavie, nedokázal by ti zanášet takhle před nosem.“

„To jsem si také řekla askoro bych tomu ivěřila.“

Arcimanipulátor se kní zhranatého křesílka předklonil. „Poslyš, má milá, tebe netrápí Glafyra. Na to jsi až příliš moudrá. Co se tu vlastně děje?“

Pohlédla na něj prázdnýma očima, zamžikala, bezradně rozpřáhla ruce. „Já sama nevím, Maecenate. Jediné, co ti mohu říct, je, že se Antonius nějak změnil aže nedokážu přijít na to, včem. Očekávala jsem, že se vrátí kypící zdravím aže se bude ryčně dožadovat nějaké té zábavy–rád zavítá na válčiště, jako by ho to omlazovalo. Ale on se vrátil–och, nevím jak to říct, zničený. Nevím, jestli je to dost výstižné slovo. Jako by ho ta cesta připravila ocosi, co nezbytně potřebuje, aby si sám osobě zachoval dobré mínění. Kvšelijakým dalším změnám tu došlo–skoncoval sQuintem Delliem, přikázal mu, aby se sbalil aokamžitě šel. Anechce se vůbec sejít sPlankem, který sem přibyl zProvincie Asia. Převzal jen tributy, které ssebou Plancus přivezl, anařídil, ať se hned vrátí do Efesu. Plancus je ztoho celý vedle, ale jediné, co se mi zAntonia podařilo vypáčit, je, že žádnému ze svých přátel už nemůže věřit. Že jediné, co dělají, je, že mu lžou. Pollio se sním chtěl poradit oCaesarových potížích vItálii–má problém, jak udržet Antoniovu senátní frakci na uzdě, což nevím, co přesně znamená. Ale nesměl vůbec přijít!“

„Doslechl jsem se, že nejvážnější roztržku vůbec měl sPubliem Ventidiem,“ řekl Maecenas.

„Nu, ví otom asi už celý Řím,“ řekla trpce. „Udělal hroznou chybu, myslel si, že Ventidius přijal úplatek.“

„Třeba je příčinou právě tohle.“

„Snad,“ řekla aohlédla se. „Ach! Antonie!“

Vešel potichu aslehkostí, která Maecenata odjakživa udivovala; utak velkého asvalnatého chlapa by člověk předpokládal, že bude spíš dupat. Hladce oholená tvář byla podmračená, ale nebyl to projev okamžité nálady, jak Maecenas usoudil; odhadoval, že je to vsoučasné době jeho trvalý výraz. Když Antonius uviděl Maecenata, zastavil se azachmuřil se ještě víc.

„Och, ty jsi tady!“ řekl aklesl do křesla, avšak po víně nesáhl. „Já to věděl, že mě tvá návštěva nevyhnutelně čeká, třebaže jsem doufal, že ten tvůj úlisný pán mi idál bude posílat jen prosebné dopisy.“

„Ne, tentokrát měl pocit, že je právě čas poslat prosebného Maecenata.“

Octavia vstala. „Nechám vás osamotě,“ řekla, akdyž míjela Antoniovo křeslo, prohrábla mu rusé kudrny. „Chovejte se tu slušně.“

Maecenas se zasmál, Antonius nikoli.

„Co ode mne Octavianus potřebuje?“

„To, co potřebuje pořád, Antonie. Válečné lodi.“

„Já žádné nemám.“

„Gerrae! Peiraieus je jich plný kprasknutí.“ Maecenas odstrčil víno stranou asepnul prsty do stříšky. „Antonie, ty se přece nemůžeš schůzce sCaesarem Octavianem věčně vyhýbat.“

„Pche! Nebyl jsem to já, kdo se nedostavil do Brundisia.“

„Neposlal jsi zprávu, že přijedeš, acestoval jsi tak rychle, že tou dobou byl Caesar Octavianus ještě vŘímě. Apak jsi mu neposkytl čas, aby to mohl dohnat.“

„On vůbec neměl vúmyslu to stihnout. Prostě chtěl vidět, jak na jeho příkaz skáču sem atam.“

„Ne, nic takového by on neudělal.“

Hádka se točila stále dokola, trvala několik hodin, během nichž povečeřeli, aniž měli náladu vychutnat laskominy, které jim připravili Octaviini kuchaři–a během nichž Maecenas ostražitě sledoval svou kořist, jako když si kočka hlídá myš: nehnutě, avšak vnapjatém střehu. Octavie, tvůj odhad byl mnohem přesnější, než si uvědomuješ, říkal si; zničený je to pravé slovo, které vystihuje současného Antonia.

Posléze se pleskl dlaněmi do stehen avyčerpaně si odfoukl, první náznak netrpělivosti, jaký projevil. „Antonie, připusť přece, že bez tvé pomoci Caesar Octavianus Sexta Pompeia porazit nedokáže!“ řekl.

Antonius našpulil ret. „To připouštím moc rád.“

„Anenapadlo tě, že všechny ty peníze, které potřebuješ, abys uspořádal věci na Východě avytáhl proti království Parthů, na tebe čekají vSextových pokladničních kobkách?“

„Nu, ano… to mě napadlo.“

„Takže pokud ano, proč nezačneš přerozdělovat bohatství tím náležitým způsobem, po římsku? To ti opravdu tak moc vadí, že Caesar Octavianus bude mít po starostech, pokud bude Sextus poražen? Mělo by ti jít hlavně otvé vlastní potíže, ai ty se rozplynou, jakmile budou otevřeny mříže Sextových pokladen. Není to pro tebe důležitější než osud Caesara Octaviana? Pokud se vrátíš zVýchodu se skvělým tažením za sebou, kdo se stebou bude moci měřit?“

„Já tomu tvému páníčkovi nevěřím, Maecenate. On si určitě vymyslí nějaký způsob, aby si obsah Sextových kobek ponechal sám pro sebe.“

„To by mohlo platit, kdyby vnich měl Sextus míň peněz. Připouštíš, že Caesar Octavianus má dobrou hlavu na čísla, zejména na účetnictví!“

Antonius se neubránil smíchu. „Varitmetice on byl od školních let první.“

„Tak uvaž tohle. Ať jde opšenici vypěstovanou na jeho pozemcích na Sicílii, anebo uloupenou zobilních flotil zAfriky aze Sardinie, Sextus neplatí vůbec nic za obilí, které prodává Římu–a tobě. To je stav, který tu existuje od dob ještě před Filippami. Úhrnem činí množství obilí, které za uplynulých šest let naloupil–zaokrouhleno–nejméně osmdesát milionů modiů. Připusťme, že má na krku pár nenasytných admirálů anějaké provozní výdaje ktomu–ovšem zdaleka ne takové náklady, jaké nesete společně Řím aty. Na těchto podkladech si Caesar Octavianus na svém abaku spočítal, že Sextův čistý zisk na každém modiu činí dvacet sesterciů. To není nijak nadsazený odhad! Cena, jakou letošního roku Římu počítal, byla čtyřicet sesterciů, aaž dosud nikdy neklesla pod pětadvacet. Nu, znamená to tedy, že vtěch svých podzemních kobkách musí Sextus přechovávat asi tak jeden tisíc osm set milionů sesterciů. Vyděl to pětadvaceti tisíci adospěješ kohromující cifře sedmdesáti dvou tisíc talentů! Polovina ztoho by stačila, aby Caesar Octavianus nasytil celou Itálii, nakoupil půdu kusazení veteránů asnížil daně! Zatímco tvoji vojáci by si mohli dovolit stříbrné pancíře apaví pera na přilby. Římská státní pokladna nikdy nebyla tak bohatá, jako je dnes Sextus Pompeius, ani tehdy ne, kdy jeho tatík pomohl její obsah zdvojnásobit.“

Antonius uchváceně naslouchal, duchem nepřítomen. Jako školáčkovi mu aritmetika nikdy nešla (spolu sbratry stejně trávil většinu času za školou), sledovat Maecenatovy vývody mu však nečinilo potíže auvědomoval si, že tohle skutečně je exaktní odhad současného Sextova jmění. Při Jovovi, je to ale cunnus! Proč už se vlastně on sám neposadil sabakem vruce anepropočetl si to? Octavianus má pravdu, Sextus odčerpal Římu veškeré jeho bohatství. Ty peníze se přece nikam ztratit nemohly! Má je teď Sextus!

„Chápu, co tím chceš říct,“ řekl úsečně.

„Dostavíš se tedy osobně na jaře na schůzku sCaesarem Octavianem?“

„Pokud se nebude konat vBrundisiu.“

„Ach–a co Tarentum? Plavba je to sice oněco delší, ale není to přece jen tak daleko jako Puteoli anebo Ostia. Aleží na Via Appia, příhodně pro návštěvu Říma poté.“

Antoniovi se to nelíbilo. „Ne, schůzka se musí konat časně zjara amusí být krátká. Žádné hašteření, žádné čachrování. Potřebuji být vlétě už vSýrii azahájit ten vpád.“

Takhle se ti ovšem sotva povede, Antonie, pomyslel si Maecenas. Nadělal jsem ti chutě sumami, kterým hltoun, jako jsi ty, nedokáže odolat. Do Tarenta připluješ už svědomím, jak obrovitý ten úlovek bude, abudeš zněho chtít lví podíl. Narodil ses přece vsrpnu, ve Lvu. Zatímco Caesar je narozen napůl dílem vchladné, přepečlivé Panně, dílem má vyváženost Vah. Itvůj Mars byl ve Lvu, avšak Caesarův Mars stál vmnohem mocnějším souhvězdí, ve Štíru. Ajeho Jupiter je vKozorohu, spolu sascendentem. Bohatství aúspěch. Ano, zvolil jsem si svého pána správně. Však také mám obratnost Štíra advojlomost Ryb.

„Vyhovuje to?“ štěkl Antonius, zjevně už podruhé.

Vyrušený ze své astrologické analýzy sebou Maecenas trhl, pak kývl. „Ano, vTarentu, odubnových nonách.“

„Spolkl návnadu,“ hlásil Maecenas Octavianovi, Livii Drusille aAgrippovi, když dorazil zpátky do Říma, právě včas na Nový rok akAgrippově inauguraci jako prvního konzula.

„Věděl jsem, že zabere,“ prohlásil suspokojením Octavianus.

„Jak dlouho vlastně už to vnadidlo nosíš vzáhybu tógy, Caesare?“ otázal se Agrippa.

„Od samého začátku, ještě zdoby, než jsem se stal triumvirem. Jde jen onasčítávání každoročního propočtu, rok po roku.“

„Atticus, Oppius aBalbové už naznačili, že budou ochotni půjčit ina další sklizeň,“ řekla Livia Drusilla sponěkud jedovatým úsměvem. „Zatímco jsi byl pryč, Maecenate, Agrippa je vzal na prohlídku Portu Julia. Začínají konečně věřit, že Sexta porazíme.“

„Nu, ti dokážou počítat ještě lépe než Caesar,“ řekl Maecenas. „Teď už vědí, že své peníze budou mít vbezpečí.“

Agrippova inaugurace proběhla zcela hladce. Octavianus sním během jeho vigilie obřadně pozoroval noční oblohu aAgrippův dokonale bílý býček přijal palici inůž popy icultraria stakovým klidem, až se přihlížející senátoři zachvěli úzkostí–rok vlády tohoto Marka Vipsania Agrippy bude zřejmě knepřečkání dlouhý. Ajelikož bělostný býk Gaia Caninia Galia před prvním úderem palicí uhnul adiv že neutekl před konečnou ochromující ranou, nezdálo se pravděpodobné, že by Caninius sebral dost odvahy, aby se tomu neurozenému chrapounovi postavil.

Bouře vŘímě stále ještě pokračovaly, avšak udeřila tuhá zima; Tiber zamrzl, napadlý sníh zůstával ležet amrazivý severák ani na chvilku neutuchal. Nic ztoho nezlákalo na Forum ani na náměstí žádná větší shromáždění, takže se Octavianus mohl posléze odvážit vyjít za své hradby, třebaže zbořit ji mu Agrippa stále ještě nedovoloval. Vkonečné fázi se pšenice prodávala za čtyřicet sesterciů za modius–díky půjčkám od plutokratů aotřesně narůstajícímu úrokovému účtu–a Agrippova znásobená činnost na budování Portu Juliu znamenala pracovní příležitost pro každého muže ochotného vydat se zŘíma do Kampánie. Krize dosud neskončila, avšak polevovala.

Octavianovi agenti začali šířit zprávy oschůzce, která se odubnových nonách má konat vTarentu, ataké předpovědi, že dny Sexta Pompeia jsou sečteny. Dobré časy se nám vrátí, pěli sborem.

Tentokrát se Octavianus opozdit neměl; společně smanželkou dorazili do Tarenta ještě dlouho před nonami asnimi iMaecenas ajeho švagr Varro Murena. Octavianus chtěl schůzce vtisknout slavnostní ráz, dal ulice přístavu vyzdobit věnci agirlandami aangažoval kdejakého herce, kouzelníka, akrobata, hudebníka avšemožné zrůdičky, jaké dokázala Itálie nabídnout, azřídil idřevěnou scénu, kde měly být uváděny mimy afrašky, oblíbená podívaná řadových diváků. Přijíždí veliký Marcus Antonius, aby se tu veselil sCaesarem Divi Filiem! Ikdyby bylo někdy vminulosti Tarentum Antoniovou vinou nakrásně utrpělo nějaké příkoří–a tak tomu naštěstí nebylo–veškerá zášť by stejně byla zapomenuta. Slavnost jara arozkvětu, tak to všichni viděli.

Když Antonius den před nonami připlouval, lemovaly už pobřeží davy Tarenťanů, bouřlivě jásajících, zejména když zjistili, že Antonia doprovází isto dvacet lodí jeho athénské flotily.

„Jsou nádherné, viď?“ otázal se Octavianus Agrippy, když spolu stáli uústí přístavu avyhlíželi vlajkovou loď, která se dosud držela vpozadí. „Napočítal jsem až dosud čtyři admirály, ale Antonia nevidím. Vrtí zřejmě ocasem někde vzadu. Tamhle je Ahenobarbova standarta–ta sčerným kancem.“

„Dost případné,“ řekl Agrippa, kterého zaujaly spíše lodě. „Všechno jsou to quinquerémy skrytou palubou, Caesare. Bronzové bodce, mnohé znich zdvojené, spousta místa pro metací stroje ipro výsadkové oddíly. Och, co bych dal za takovouhle flotilu!“

„Moji agenti mě ujišťují, že další má uThasu, uAmbrakie ana Lesbu. Všechny dosud vdobrém stavu, ale za pět let už to platit nebude. Á, tamhle už pluje Antonius!“

Octavianus ukazoval na velkolepou galéru svysokou zadní nástavbou, vjejímž nitru byla prostorná kajuta, paluba se ježila katapulty. Na Antoniově standartě byl zlatý lev na šarlatovém pozadí, tlamu otevřenou křevu, sčernou hřívou asčernou špičkou oháňky. „Taky dost případné,“ řekl Octavianus.

Volným krokem se vydali kmolu určenému kpřistání vlajkové lodi, kterou teď naváděl lodivod ve veslici. Neměli naspěch; stihnout to stačili bez nesnází.

„Budeš si muset vytvořit svou vlastní standartu, Agrippo,“ říkal Octavianus, zatímco obhlížel město rozložené podél břehů přístavu, domy nabílené, veřejné budovy natřené jasnými barvami, deštníkovité pinie atopoly na náměstíčkách ověšené lucernami apraporečky.

„Asi bych ji mít měl,“ řekl zaskočený Agrippa. „Co na ní navrhuješ, Caesare?“

„Světlemodré pozadí ana něm velkými karmínovými písmeny nápis FIDES, věrnost,“ odpověděl Octavianus bez zaváhání.

„Atvoje námořní standarta, Caesare?“

„Žádnou mít nebudu. Popluji pod písmeny SPQR ve vavřínovém věnci.“

„Aco admirálové jako Taurus aCornificius?“

„Jen římské SPQR jako já. Jedinou osobní standartu budeš mít ty jako odznak své hodnosti. Budeš to ty, kdo pro nás dobude vítězství nad Sextem, cítím to už vkostech.“

„Jeho lodi si alespoň nelze snikým jiným splést, mají standarty se zkříženými hnáty.“

„Taky charakteristické,“ odpověděl Octavianus. „Och, kterého hlupáka jen tohle mohlo napadnout! Taková ostuda!“

Měl na mysli červený koberec, který dal někdo zhodnostářů sloužících pod duumviry položit po celé délce mola, královská pocta, jaká Octavianovi nahnala hrůzu. Nezdálo se však, že by se nad ním pozastavil kdokoli jiný; lidé to prostě chápali jako šarlat vojevůdce, nikoli královský purpur. Auž byl tu, seskočil zlodi na rudou rohož, svižný avplné síle jako vždy. Octavianus aAgrippa na něho společně čekali pod přístřeškem na konci mola, Caninius jako druhý konzul okrok zpět aza ním pak sedm set senátorů, vesměs mužů Marka Antonia. Duumvirové aostatní městští činitelé se museli spokojit smístem vpozadí aokus dále.

Antonius měl na sobě pochopitelně svou zlatou zbroj; tóga jeho hřmotné postavě neslušela, vyhlížel vní poněkud zavalitý. Agrippa, neméně svalnatý, se osvůj vzhled příliš nestaral, takže si oblékl purpurem lemovanou tógu svého úřadu. Spolu sOctavianem vykročili Antoniovi vstříc, aby ho pozdravili, Octavianus se mezi oběma urostlými válečníky vyjímal jako křehké dítě. Přesto se však právě na Octaviana soustředila všechna pozornost, především kvůli jeho půvabu, hlavně pak kvůli husté hřívě zlatých vlasů. Vtomto jihoitalském městě, kde se Řekové usadili celá staletí předtím, než poloostrov obsadili Římané, byla plavá kštice obdivovanou raritou.

Povedlo se, pomyslel si Octavianus! Podařilo se mi Antonia dostat na italskou půdu aneodejde odsud, dokud od něho nedostanu, co chci aco Řím potřebuje.

Ve sprškách květních plátků, které na ně rozhazovala děvčátka, kráčeli kbudovám, které pro ně byly vyhrazeny, usmívali se akynuli nadšeným davům.

„Odpoledne avečer bych ponechal na ubytování,“ řekl Octavianus udveří Antoniovy rezidence. „Dáme se pak hned do práce? Jak jsem slyšel, máš naspěch. Anebo uděláme radost Tarenťanům apůjdeme zítra do divadla? Hrají atellanskou frašku.“

„Není to zrovna Sofoklés, ale lahodí to obecnému vkusu,“ řekl Antonius suvolněným výrazem. „Ano, proč ne? Přivezl jsem ssebou Octavii aděti–strašně chtěla zase jednou vidět svého Gajíčka.“

„Nemohla se těšit víc než já na ni. Neseznámila se ještě smou manželkou–ano, ijá jsem ji vzal ssebou,“ řekl Octavianus. „Takže, řekněme, zítra ráno divadlo aodpoledne hostina? Apotom už doopravdy budeme jednat.“

Když Octavianus došel do svého dočasného sídla, zastihl Maecenata svíjejícího se vzáchvatech smíchu.

„To bys vživotě neuhodl!“ zalykal se Maecenas autíral si slzy, pak se ho zmocnila nová křeč veselí. „To je přece komedie!“

„Aco?“ otázal se Octavianus anechal sloužícího, aby mu pomohl odložit tógu. „Akde máš ty básníky?“

„To je právě ono, Caesare! Ti básníci!“ Maecenas se konečně ovládl, občas už jen polkl, oči dosud zalité. „Horatius, Vergilius, ten Vergiliův štítonoš Plotius Tucca, Varius Rufus apár menších poetů se před celými jedněmi nundinami vydali zŘíma, aby povznesli intelektuální úroveň téhle tarentské slávy, jenomže,“ zalapal po dechu, vyprskl apak se opanoval, „jenže si to namísto toho namířili do Brundisia! ABrundisium je nechce nechat odejít, místní panstvo je rozhodnuto, že si udělá svou vlastní slavnost!“ Neudržel se aznovu propukl vřehot.

Octavianus se sice zmohl na úsměv, Agrippa se uchichtl, avšak žádný znich nedokázal situaci vychutnat tak jako Maecenas, neboť zkazky oroztržitosti básníků neznali tak dobře jako on.

Když se to dozvěděl Antonius, rozburácel se smíchy stejně jako Maecenas apak poetům do Brundisia poslal kurýra směšcem zlaťáků.

Octavii sdětmi Octavianus nečekal, takže Antoniovi nevyhledal budovu dostatečně velkou, aby se do ní všichni vešli, aniž by ho rušilo rejdění ahalas vdětském pokoji, ale Livia Drusilla přišla sjiným řešením.

„Doslechla jsem se ojednom domě blízko odtud, jehož majitel je ochotný uvolnit ho po dobu trvání schůzek,“ řekla. „Proč bych se tam nemohla ubytovat já společně sOctavii asdětmi? Pokud tam budu bydlet ijá, nebude si Antonius moci stěžovat, že pro jeho manželku jsme měli jen druhořadé přijetí.“

Octavianus jí políbil ruku ausmál se do oněch nádherných očí. „Skvělé, má lásko! Zařiď to, okamžitě.“

„Apokud ti to nebude vadit, na tu hru zítra bychom nešly. Ani manželky triumvirů nemají možnost sedět vpředu spolu snimi ajá ztěch ženských řad vzadu špatně slyším. Kromě toho si nemyslím, že by Octavia toužila po fraškách omoc víc než já.“

„Požádej Burgundina ohotovost avydejte se namísto toho po místních obchodech. Vím, jak máš ráda hezké šaty, třeba tu objevíš něco, co se ti bude líbit. Pokud se pamatuji, iOctavia ráda nakupuje.“

„Onás se nestarej,“ řekla potěšeně Livia Drusilla. „Třeba nenajdeme nic na sebe, ale budeme mít aspoň příležitost trochu se poznat.“

Octavia byla na Livii Drusillu zvědavá. Jako všichni Římané aŘímanky zvyšších kruhů iona mnoho slyšela obratrově pozoruhodném vzplanutí pro manželku jiného muže, čekající sním už druhé dítě, orozvodu znáboženských příčin, otajemnu obklopujícím jeho iji, příběh vášně. Je to oboustranný cit? Existuje vůbec?

Livia Drusilla, kterou teď Octavia poprvé uviděla, se značně lišila od oné bytůstky, jakou stále ještě byla, když se vdávala za Octaviana. Žádná pokorná myška, pomyslela si Octavia, když se rozpomínala na první zprávy oní. Před sebou měla elegantně oblečenou mladou matrónu súčesem podle poslední módy, spřesně správným počtem jednoduchých šperků, ovšem zmasivního zlata. Ve srovnání sní si Octavia trochu připadala jako svátečně nastrojená cuchta–což nebylo nic divného po poměrně dlouhé době strávené vAthénách, kde se ženy společenského života nezúčastňovaly. Římanky si samozřejmě itam prosazovaly účast alespoň na večeřích pořádaných Římany, ale pokud byl hostitelem Řek, neměly na ně přístup. Manželkám vstup zakázán, platilo tam. Střediskem ženské módy byl tedy Řím anikdy si to Octavia ještě neuvědomila jasněji než teď, když si prohlížela svou novou švagrovou.

„To byl chytrý nápad ubytovat nás obě ve stejném domě,“ řekla Octavia, když se usadily uoslazeného vína svodou amístní lahůdky, medových koláčků ještě teplých zpece.

„Nu, našim manželům to aspoň poskytne trochu volnosti,“ řekla Livia Drusilla súsměvem. „Umím si představit, že by Antonius byl přijel raději sám.“

„Máš naprosto správnou představu,“ řekla Octavia trochu kysele. Impulzivně se naklonila kLivii. „Ale omě přece nejde! Povídej mi osobě a…,“ měla už na jazyku ‚Gajíčkovi‘, včas se však zarazila, cosi jí napovědělo, že by to mohla být chyba. Ať byla Livia Drusilla jakákoli, nebyla to sentimentální holčička ani usedlá panička. „Osobě aoGaiovi,“ dopověděla. „Člověk slyší různé hloupé historky, atak bych se ráda dozvěděla pravdu.“

„Nu, uviděli jsme se pouhou náhodou ve zříceninách Fregell azamilovali jsme se do sebe,“ říkala Livia Drusilla klidným tónem. „Bylo to naše jediné setkání až do chvíle, kdy jsme byli oddáni obřadem confarreatio. Byla jsem tehdy už vosmém měsíci smým druhým synkem, Tiberiem Claudiem Neronem Drusem, jehož pak Caesar odeslal na výchovu kjeho otci.“

„Och, chudinko moje!“ uniklo Octavii. „To ti muselo zlomit srdce.“

„Vůbec ne.“ Octavianova manželka mlsně ukusovala zkoláčku. „Nemám své děti ráda, protože nemám ráda jejich otce.“

„Ty nemáš ráda své děti?“

„Aproč bych měla? Až vyrostou, budou znich zrovna takoví protivové jako jejich otec.“

„Vídáš je někdy? Zejména toho mladšího–jak mu vlastně říkáš?“

„Jeho otec pro něho zvolil jméno Drusus. Anevídám, ještě jsem ho neviděla. Je mu teď třináct měsíců.“

„Určitě jsi ho postrádala!“

„Jen když mě tlačilo mléko.“

„Já–já Octavii došla řeč, zmlkla. Věděla, co si lidé obratrovi říkají–že je to studený čumák. Nu, oženil se zřejmě sdruhým takovým studeným čumákem. Apřece se oba dva dokážou rozehřát, jenomže ne pro věci, které jsou pro ni, pro Octavii, opravdu důležité. Jsi šťastná?“ otázala se ve snaze najít společnou řeč.

„Ano, velice šťastná. Vedu teď nesmírně zajímavý život. Caesar je génius, uchvacuje mě, jak skvěle mu to myslí. Je to obrovské privilegium být jeho manželkou. Ajeho spolupracovnicí. On pozorně vyslechne každý můj názor.“

„Skutečně?“

„Bez výjimky. Už se na to povídání před spaním oba vždycky těšíme.“

„Povídání před spaním?“

„Ano. Ponechává všechny problémy apotíže na večer apak je se mnou vsoukromí probírá.“

Octavii přebíhaly před očima představy tohoto bizarního společenství: jak si dva mladí amimořádně atraktivní lidé zachumlaní vposteli spolu povídají Jestlipak taky… jestlipak taky…? Možná až když to všechno proberou, usoudila astrhnutím se probrala ze zamyšlení, když se Livia Drusilla rozesmála, jako by se rozcinkaly zvonečky.

„Ve chvíli, kdy probere poslední zádrhel, usne,“ řekla rozněžněle. „Říká, že vživotě ještě nespal tak dobře. Není to báječné?“

Och, ty jsi ještě dítě, říkala si sporozuměním vduchu Octavia. Rybička chycená do bratříčkovy sítě. Hněte tě do takové podoby, jakou on potřebuje, amilostná objetí kjeho potřebám zrovna nepatří. Jestlipak on vaše manželství posvěcené obřadem confarreatio vůbec naplnil? Ty jsi na tu formu tak pyšná, pravda ovšem je, že jsi kněmu neodvolatelně anavždy připoutaná. Apokud vůbec bylo naplněno, není to asi ani pro tebe věc, po níž toužíš nejvíc, ty moje rybičko ubohá. Jak vnímavý on musí být, když během jediného setkání postřehl to, co už teď chápu ijá–ten tvůj hlad po moci, jemuž se vyrovná snad jen jeho vlastní toužení. Livie Drusillo, Livie Drusillo! Osvou dětskost přijdeš, ale nezakusíš nikdy opravdové štěstí ženy, tak jak jsem ho poznala ajak ho teď znám já… První pár Říma nastavuje světu železnou tvář, bok po boku bojuje za ovládnutí kohokoli ačehokoli, nač narazí. Samozřejmě že na Agrippu jsi udělala dojem. Troufám si říct, že je tebou uchvácen stejně jako můj bratříček.

„Co Scribonia?“ otázala se, aby změnila téma.

„Daří se jí dobře, ale šťastná zrovna není,“ povzdychla si Livia Drusilla. „Jednou týdně teď za ní mohu zajít, když už se město trochu uklidnilo–jinak, pokud do ulic vyrazí ty tlupy, je nemožné vyjít vůbec ven. Caesar dal rozmístit stráže ikolem jejího domu.“

„AJulia?“

Livia Drusilla se na ni na vteřinu nechápavě zahleděla, pak se její tvář rozjasnila. „Och, tamta Julia! Je to komické, kdykoli to jméno uslyším, napadne mne vždycky nejdřív dcera Diva Julia. Je hezoučká.“

„Už jí budou dva roky, takže už by měla běhat apovídat. Je nadaná?“

„To nevím. Scribonia se vní vidí.“

Octavia ucítila, jak se jí do očí derou slzy, avstala. „Jsem už unavená, má milá. Vadilo by ti, kdybych si šla zdřímnout? Zajít za dětmi budeme moci později, času bude spousta–strávíme tu určitě řadu dní.“

„Spíš nundin,“ řekla Livia Drusilla, zjevně nepříliš nadšená vyhlídkou na schůzku shordou dětiček.

Maecenas měl ve své předpovědi plnou pravdu; poté co měl Antonius vAthénách celou zimu na to, aby mu došel rozměr oné obrovité sumy vpodzemních pokladnicích Sexta Pompeia, přicházel spožadavkem lvího podílu pro sebe.

„Osmdesát procent ztoho pro mě,“ oznámil.

„Ato za co?“ otázal se Octavianus snehnutou tváří.

„Flotila, která se mnou připlula do Tarenta, aslužby tří zkušených admirálů–Bibula, Oppia Capitona aAtratina. Šedesáti zoněch lodí velí Oppius, dalším šedesáti Atratinus, zatímco Bibulus je včele celého loďstva.“

„Aza dvacet procent mám já zajistit přinejmenším dalších tři sta lodí plus pozemní armádu kinvazi na Sicílii.“

„Přesně tak,“ řekl Antonius aprohlížel si nehty.

„Anemáš pocit, že ta dělba je nějak nevyrovnaná?“

Antonius se pousmál asvýrazem nezastírané pohrůžky se předklonil. „Ber to takhle, Octaviane–beze mě Sexta porazit nedokážeš. Takže tím, kdo stanoví podmínky, jsem já.“

„Vyjednávání zpozice síly. Ano, to jsem pochopil. Jenže nesouhlasím, ato ze dvou důvodů. Prvním je ten, že se společně budeme podílet na odstranění otřepů ze spodku toho sedla, které rozdírá hřbet Říma–ne tvůj ani můj. Druhým důvodem je, že já budu potřebovat víc než dvacet procent kzahlazení Sextova drancování ake splacení dluhů Říma.“

„Seru na to, co ty chceš anebo potřebuješ! Mám-li se toho zúčastnit, dostanu osmdesát procent.“

„Znamená to snad, že ty budeš osobně přítomný vAgrigentu, až budeme Sextovy pokladnice otvírat?“ otázal se Lepidus.

Lepidův příjezd Antonia iOctaviana zcela zaskočil, neboť dosud žili vblahém vědomí, že třetí triumvir je ise svými šestnácti legiemi bezpečně uklizený zcesty až někde vAfrice. Jak se mohl oschůzce vůbec doslechnout stakovým předstihem, aby se na ni ještě stačil dostavit, Antonius vůbec netušil, zatímco Octavianus podezíral Lepidova nejstaršího syna Marka, který přibyl do Říma oženit se sOctavianovou nedotčenou první manželkou Servilií Vatiou. Kdosi kdesi žvanil–a Marcus okamžitě poslal zprávu Lepidovi. Pokud je vdohledu tak obrovská kořist, musí iAemiliové Lepidové dostat svůj spravedlivý podíl.

„Ne, nebudu vAgrigentu!“ utrhl se na něho Antonius. „Tou dobou už dávno potáhnu rozdrtit Parthy.“

„Jak tedy můžeš očekávat, že dělení toho, co je teď vSextových pokladnicích, proběhne podle tvého diktátu?“ otázal se Lepidus.

„Protože neproběhne-li tak, Pontifiku Maxime, přijdeš ty osvůj kněžský úřad aovšechno ostatní ktomu! Myslíš snad, že se bojím tvých legií? Ani trochu! Jediné legie, které za něco stojí, patří mně, ajá na Východě nezůstanu věčně. Osmdesát procent.“

„Padesát procent,“ řekl Octavianus, stále ještě sbezvýraznou tváří. Pohlédl na Lepida. „Apro tebe, Pontifiku Maxime, nic. Tvé služby požadovány nebudou.“

„Nesmysl, to se ví, že budou,“ řekl sebejistě Lepidus. „Ale já nejsem nenasyta. Deset procent mi docela postačí. To, co do toho vkládáš ty, Antonie, nestojí ani za čtyřicet, ale stím bych koneckonců souhlasil, když jsi takový nenažranec. Octavianus má vdůsledku Sextova řádění nejvíc dluhů, takže by těch padesát procent dostat měl.“

„Osmdesát, nebo svou flotilu odvezu zpátky do Athén.“

„Udělej to, anedostaneš nic,“ řekl Octavianus ai on se snetajenou hrozbou předklonil, jenomže přesvědčivěji, než tak před chvílí učinil Antonius. „Ty se ve mně trochu pleteš, Antonie! Sextus příští rok padne, ať na to ty věnuješ svou flotilu nebo ne. Jako poctivý aloajální triumvir ti nabízím možnost podílet se na kořisti zjeho porážky. Nabízím. Tvoje válka na Východě, pokud bude úspěšná, přinese prospěch Římu astátní pokladně, proto ať ji ten podíl pomůže financovat. Ztohoto jediného důvodu ti ho také nabízím. Ale Lepidus má vněčem pravdu. Jestliže kromě Agrippových legií použiji kinvazi na ten značně veliký ahornatý ostrov ijeho vojska–až Sextovy flotily přestanou existovat–padne Sicílie rychleji asmenšími oběťmi na životech. Takže jsem ochotný souhlasit sdeseti procenty kořisti pro Pontifika Maxima. Já potřebuji padesát. Takže na tebe jich zbývá čtyřicet. Čtyřicet procent ze sedmdesáti dvou tisíc je dvacet devět. To je asi tolik, kolik měl Caesar ve své válečné pokladně připravené pro tažení proti Parthům.“

Antonius naslouchal se zjevně vzrůstajícím hněvem, ale mlčel.

Octavianus nepolevoval vnáporu. „Ovšem včase, kdy tenhle generální útok na Sexta zahájíme, rozhojní on ten svůj poklad odalších dvacet tisíc talentů–zisk zletošní sklizně. Deset procent ztoho dělá něco přes devět tisíc talentů. Tvých čtyřicet, Antonie, naroste na nějakých sedmatřicet tisíc. Mysli na to, laskavě! To je obrovský výnos za nevelkou investici–za pouhou jednu flotilu, bez ohledu na její stav.“

„Osmdesát,“ opakoval Antonius, avšak jeho rozhodnost byla tatam.

Sjakoupak asi představou, uvažoval Maecenas, on vůbec přišel? Určitě ne sosmdesáti procenty–musí mu být jasné, že něco takového absolutně neprosadí. Zjevně ale zapomněl přičíst kobjemu kořisti onen Sextův zisk zcelé jedné další sklizně. Teď jde oto, kolik se Antonius už vduchu chystal utratit. Podle předchozích propočtů by to bylo šestatřicet tisíc. Ikdyby se teď smířil se sumou odeset procent nižší–počítáno znových čísel–bylo by to pořád ještě oněco víc, než pokud by býval za původních předpokladů připraven trvat na padesáti procentech.

„Nezapomínejte,“ pokračoval Octavianus, „že vše, co obdržíš ty, Antonie, aco obdržíš ty, Lepide, dostanete ve skutečnosti od Říma. Žádný zvás ovšem svůj podíl ve prospěch Říma neutratí. Zatímco celých mých padesát procent půjde rovnou do státní pokladny. Vím dobře, že vojevůdce má právo na svých deset procent, jenže já ztoho nechci vůbec nic. Kčemu by mi ten osobní podíl byl, pokud bych ho přijal? Můj božský otec mi zanechal víc než dost pro mou potřebu, auž jsem si také koupil jediné sídlo vŘímě, jaké kdy budu chtít. Je už iplně vybavené. Takže osobní požadavky nemám žádné. Celý můj podíl bude patřit Římu.“

„Sedmdesát procent,“ řekl po chvíli Antonius. „Já jsem majoritní partner.“

„Včem? Ve válce proti Sextovi Pompeiovi zcela určitě ne,“ řekl Octavianus. „Čtyřicet procent, Antonie. Ber, anebo jdi od toho.“

Tahanice trvala celý měsíc, na jehož konci už Antonius měl mít za sebou notný kus cesty do Sýrie. Za to, že trčel tam, kde byl, mohl jen ajen Sextův poklad, neboť Antonius přijel rozhodnutý dosáhnout takové částky, aby mohl dokonale vybavit dvacet legií advacet tisíc jezdců. Stovky kusů metací techniky. Nestvůrně veliký trén schopný uvézt všechny potraviny akrmivo, které jeho obrovitá armáda bude potřebovat. Aten had Octavianus si ještě troufne naznačit, že si Antonius ten podíl ponechá pro sebe! To se ví, že si ho neponechá, což Octavianus musí dobře vědět. Vždyť jemu, Antoniovi, jde oto vybavit nejskvělejší armádu, jakou kdy Řím vyslal do pole. Och, ata kořist, až jeho tažení skončí! Poklady vSextových kobkách budou vedle ní žebráckou almužnou.

Konečně došlo ve věci procent kdohodě: padesát pro Octaviana aŘím, čtyřicet pro Antonia aVýchod, deset pro Lepida vAfrice.

„Jsou tu ještě některé další věci,“ připomněl Octavianus. „Záležitosti, které je třeba vyřešit teď hned.“

„Och, při Jovovi!“ zavrčel Antonius. „Aco?“

„Dohoda zPuteol anebo Misena, anebo jak jí chcete říkat, přiřkla Sextovi prokonzulární imperium nad ostrovy aPeloponnésem. Apřespříští rok by se měl stát konzulem. To vše je třeba okamžitě zrušit. Senát musí obnovit platnost svého dekretu, že Sextus je hostis, odepřít mu oheň avodu vokruhu jednoho tisíce mil od Říma, zbavit ho jeho takzvaných provincií aodstranit jeho jméno zfasti–takže už nebude moci být konzulem, nikdy ne.“

„Jak by se cokoli ztoho dalo uskutečnit hned? Senát se přece musí sejít vŘímě,“ namítl Antonius.

„Aproč, když předmětem jednání je válka? Pokud senát jedná oválce, musí se stejně sejít mimo pomerium. Ajestli je něco mimo pomerium, pak je to Tarentum. Je tu přes sedm set těch tvých ochočených senátorů, Antonie, všichni se ktobě mají tak náruživě, až mají dočista hnědé nosy,“ řekl Octavianus kousavě. „Máme tu iPontifika Maxima aty jsi augur–a také já jsem kněz iaugur. Neexistuje žádná překážka, Antonie, absolutně žádná.“

„Senát se musí sejít vinaugurované budově.“

„Jaká zcela určitě Tarentu nechybí.“

„Zapomněl jsi na jednu věc, Octaviane,“ řekl Lepidus.

„Osvěž laskavě mou paměť.“

„Fasti už obsahují jméno Sextus Pompeius–důsledek toho, že určujeme nástup konzulů roky předem apak prostě předstíráme, že jsme si je zvolili. Vyškrtnout ho by bylo nefas.“

Octavianus se pousmál. „Proč ho škrtat, Lepide? Nemyslím, že by to bylo zapotřebí. Nezapomněl jsi, že po Římě chodí ještě jeden Sextus Pompeius ze stejného rodu? Není důvod, proč by se napřesrok nemohl stát konzulem on–byl jedním ze šedesáti prétorů, kteří loni vykonávali úřad.“

Na tvářích všech přítomných se rozhostil široký úsměv.

„Skvělé, Octaviane!“ vykřikl Lepidus. „Já toho chlapíka dobře znám–je to vnuk bratra Pompeia Strabona. Bude ztoho až ksmrti nadšený.“

„Stačilo by, aby byl nadšený téměř ksmrti, Lepide.“ Octavianus se protáhl, zívl azatvářil se jako spokojená kočka. „Nedomníváte se, že bychom mohli uzavřít tarentskou dohodu aodebrat se do Říma sradostnou novinou, že triumvirát byl prodloužený na dalších pět let aže dny piráta Sexta Pompeia jsou sečteny? Musíš snámi, Antonie–na to, abys ještě letos začínal tažení, je už pozdě.“

„Och Antonie, to je báječné!“ zajásala Octavia, když jí to sdělil. „Uvidím zase mamu abudu moci konečně zase navštívit malou Julii–Livia Drusilla její trápení moc nevnímá, není ochotná přemluvit Gaj…, Caesara Octaviana, chci říct–aby se sdcerkou vídal. Mám oto mrně strach.“

„Ty jsi zase vjiném stavu,“ svítalo Antoniovi.

„Uhádl jsi! Je to úžasné! Není to dlouho, co to vím, ačekala jsem, až budu mít jistotu, než ti otom povím. Doufám, že to bude syn.“

„Syn nebo dcera, co na tom záleží? Obojích mám spousty.“

„To tedy máš,“ řekla Octavia. „Víc než kdokoli zvýznamných mužů, zejména připočteš-li ktomu Kleopatřina dvojčata.“

Tváří mu přelétl úsměv. „Trápí tě to, moje milá?“

„Ecastor, ne! Asi jsem spíš hrdá na tvou mužnost,“ řekla aopětovala pousmání. „Přiznám se, že na ni někdy myslím–na Kleopatru. Daří se jí dobře? Vytratila se nějak zpaměti celého Říma, včetně mého bratříčka. Svým způsobem je to škoda, vždyť má syna sDivem Juliem ataké tvá dvojčata. Snad se jednoho dne do Říma zase vrátí. Ráda bych se sní znovu sešla.“

Vzal ji za ruku apolíbil ji. „Jedno se ti musí nechat, Octavie–žárlivost je pro tebe naprosto cizí slovo.“

* * *

VŘímě Antonia očekávaly dva listy, jeden od Heroda, druhý od Kleopatry. Usoudil, že Kleopatřin může počkat, arozlomil nejprve pečeť na Herodově svitku.

Můj drahý Antonie, konečně jsem se stal králem Židů! Nebylo to nijak snadné vzhledem ktomu, jaký vojenský nemotora je ten Gaius Sosius–věru to není žádný Silo. Vmírových dobách je jako správce docela dobrý, ale na to, aby Židy ukáznil, je krátký. Přesto mi prokázal mimořádnou poctu, když mi svěřil dvě velice dobré římské legie anechal mne je vést na jih do Judeje. Antigonos vytáhl zJeruzaléma astřed se se mnou uJericha, kde jsem ho zahnal na útěk.

Uchýlil se zpátky do Jeruzaléma, který jsme pak oblehli. Město padlo poté, co mi Sosius poslal další dvě dobré legie. Snimi už přišel ion sám. Když Jeruzalém padl, chtěl ho vyplenit, ale to jsem mu rozmluvil. Co já chci aco Řím potřebuje, řekl jsem mu, je prosperující Judea, nikoli spálená pustina. Nakonec souhlasil. Antigona jsme ukovali do řetězů aposlali ho do Antiocheie. Až se zastavíš vAntiochei, budeš moci rozhodnout, co sním–já sám naléhavě doporučuji popravit ho.

Vysvobodil jsem svou aHyrkánovu rodinu zMasady aoženil jsem se sMariamné. Čeká naše první dítě. Jelikož já sám nejsem Žid, neprohlásil jsem se za velekněze. Tímto úřadem byl poctěn Sádokita Ananiel, který bude dělat přesně to, co mu řeknu. Je tu samozřejmě iopozice, jsou itakoví, kteří by proti mně rádi pozvedli zbraně, ale ztoho nic nebude. Mám teď nohu pevně na židovské šíji anezvednu ji, dokud budu živ.

Prosím tě, moc tě prosím, Marku Antonie, vrať mi celou asouvislou Judeu namísto těchhle pěti roztrhnutých územíček! Potřebuji pořádný přístav abyl bych šťastný, kdyby to mohla být Joppa. Gaza leží příliš daleko na jih. Ale vůbec nejlepší zpráva je, že jsem nabatejskému Malchovi vyrval právo těžby asfaltu vMrtvém moři. On se postavil na stranu Parthů amně, svému vlastnímu synovci, tenkrát odepřel pomoc.

Končím tím nejhlubším díkem za tvou podporu. Můžeš si být jistý, že Řím nikdy nebude mít důvod litovat, že mě učinil králem Židů.

Antonius dopis odložil, nechal ho stočit zpátky do svitku. Chvíli zůstal sedět s rukama za hlavou a s pobaveným úsměvem přemítal o té semitské potvůrce. On je to vlastně takový Maecenas v orientálním převleku, jenomže vyzbrojený dravostí a brutalitou, jakou Maecenas ve své výbavě absolutně postrádá. Co asi nejspíš prospěje římským zájmům v jižní Sýrii? Znovusjednocené židovské království, anebo naopak rozdrobená země? Aniž své zeměpisné hranice posunul o jedinou míli, obohatil se Herodes notně tím, že pro sebe získal balzámové zahrady Jericha a těžbu asfaltu v Mrtvém moři. Židé jsou odjakživa bojovní a jsou to dobří vojáci. Potřebuje Řím bohatou Judeu s vysoce inteligentním mužem v čele? Co by se stalo, kdyby Judea najednou pohltila celou Sýrii jižně od řeky Orontés? Po čem by se židovský král poohlížel dál? Bezpochyby po Nabatei, která by mu poskytla jednu ze dvou velkých flotil provozujících obchod s Indií a s Taprobané. Další bohatství na obzoru. A pak by jeho pohled zamířil k Egyptu, mnohem méně riskantním směrem, než jakýkoli pokus o expanzi na sever do římských provincií. Hmmm…

Chopil se Kleopatřina dopisu, přelomil ijeho pečeť, pročítal ho však mnohem zběžněji než Herodův list. Ne že by ksobě měli daleko, Herodes aKleopatra: vžádném zdopisů nebyl ani náznak sentimentality. Jako obvykle vypsala celou litanii chvály na Kaisarióna, nemělo to však pranic společného se sentimentem, to se jen lvice chlubila lvíčetem. Nehledě na pasáž oKaisariónovi to byl spíš list od panovnice než od bývalé milenky. Glafyra by udělala moc dobře, kdyby se vtomto směru od své egyptské sokyně vněčem poučila.

Vduchu měl před očima Kleopatřinu ptačí tvářičku, její zlatavé oči, zářivé, když byla šťastná–je teď šťastná? Co tenhle věcný dopis, přislazený jen láskou ke staršímu synkovi? Nu jistě, je především vládkyně, až potom teprve žena. Má alespoň očem vyprávět, na rozdíl od Octavie, zahleděné teď do svého těhotenství aunesené tím, že je opět vŘímě. SLivií Drusillou se ovšem příliš často nevídá, pokládá ji za příliš studenou avypočítavou. Ne že by něco takového vyslovila–dopustila by se vůbec jeho nynější manželka takovéhoto společenského prohřešku, byť pouhým výrokem vsoukromí, určeným jen manželovi? Avšak Antonius to vytušil, neboť její nechuť kLivii Drusille sdílel; tu holku si Octavianus absolutně podrobil. Co on jen vsobě má, že dokáže určité lidi uchvátit adržet ocelovým spárem? Agrippu. Maecenata. Ateď Livii Drusillu.

Zmocnila se ho náhle hluboká nechuť kŘímu–k jeho úzké ado sebe uzavřené vládnoucí třídě, kjeho nenasytnosti, zahleděnosti do svých cílů, kbožskému právu Města na vládu nad světem. ISullové aCaesarové obětovali své vlastní tužby zájmům Říma, kladli vše, čeho dosáhli, na římské oltáře, oživovali Řím svou silou, svými činy, vnukali mu animus, jímž oni sami byli hnáni kupředu. Je to snad právě tohle, co jemu chybí? Je snad neschopný oddat se takhle čemusi zhola abstraktnímu, pouhé myšlence? Alexandros Veliký nechápal Makedonii způsobem, jakým viděl Caesar Řím; myslel především na sebe, snil osvém božství, nikoli omoci své země. To bylo samozřejmě idůvodem, proč se jeho říše rozpadla, jakmile zemřel. Římská říše by se nikdy nemohla rozložit kvůli smrti jednoho muže, ba ani kvůli smrti mnoha mužů. Říman má právo na své místo na slunci, to ano, ale nepovažuje se za slunce samo. Alexandros Veliký se tak viděl. Amožná ho vtom následuje iMarcus Antonius. Ano, Marcus Antonius chce své vlastní slunce, ajeho slunce nepatří Římu. Ne, slunce Říma to není!

Proč jenom dopustil, aby mu ta banda vTarentu tak osekala jeho procentní podíl? Stačilo přece sebrat se aodplout isflotilou, ale on to neučinil. Vdomnění, že setrváním zajistí bezpečí ablaho svých vojsk, až vpadne do království Parthů. Dát se takhle napálit pouhými sliby! Ano, já ti slibuju, že ti věnuju dvacet tisíc dobře vycvičených legionářů, prohlásil Octavianus. Lež jako věž. Slibuju ti, že ti pošlu čtyřicet procent, jen co otevřu Sextovy pokladnice. Slibuju ti, že budeš konzulem. Slibuju ti, že budeš prvním triumvirem. Slibuju, že ochráním tvé zájmy na západě. Slibuju ti tohleto itamhleto. Lež, lež, samá lež!

Uvažuj, Antonie. Zamysli se! Máš víc jak sedm set zjednoho tisíce senátorů. Dokážeš zmobilizovat voliče zhorních majetkových tříd, prosadit zákony aovlivnit volby. Ale stále se ti nějak nedaří dostat se na kůži jemu, Caesarovi Octavianovi. Je to tím, že on je tady, vŘímě, zatímco ty tu nejsi. Ani za tohoto nekonečného léta, kdy tu jsi osobně přítomen, nedokážeš zvládnout své síly azničit ho. Senátoři čekají, kolik jim kápne ztruhlic Sexta Pompeia–to jest ti znich, kteří se na léto nevytratili zparného azapáchajícího Říma do svých přímořských vil. Alidu se ztrácíš zočí. Co ses vrátil, spousta znich tě ani nepoznává, třebaže od tvého posledního pobytu vŘímě uplynuly pouhé dva roky. Octaviana možná nenávidí, ale je tu známý–je to taková ta nenávist zlásky, neboť se stal někým, jehož všichni schutí nenávidí. Zatímco na mě už nepohlížejí ani jako na zachránce Říma. Až příliš dlouho čekali, kdy se prosadím. Od Filipp uběhlo už pět let ajá jsem pořád nesplnil to, co jsem slíbil dokázat na Východě. Na mě senátoři hledí sještě větší nechutí než na Octaviana–on jim dluží miliony amiliony, atím je prostě jejich. Já jsem si od nich nevypůjčil nic, ale zůstávám jim dlužen splnění slibu proměnit Východ vbezpečné kraje, kde by se dalo dobře obchodovat, ato mi odpustit nedokážou.

Přešel červenec, už isrpen se řítí do té propasti, která je nad mé chápání. Proč jen čas tak neuvěřitelně letí? Napřesrok–příští rok už to musím provést! Neudělám-li to, budu odepsaný, vypadnu ze hry. Aten světlovlasý smrad nakonec vyhraje.

Ve dveřích stanula Octavia, váhavě se pousmála, ale když jí pokynul, vešla dovnitř.

„Neboj se,“ řekl hlubokým hlasem, „já tě nesním.“

„Nemyslela jsem, že bys takového něco udělal, můj milý. Jen jsem chtěla vědět, kdy se vydáme do Athén.“

„Ozářijových kalendách.“ Odkašlal si. „Ty pojedeš se mnou, ale děti ne. Koncem roku už budu vAntiochei, což znamená, že zůstaneš vAthénách sama. Dětem bude líp vŘímě, pod ochranou tvého bratříčka.“

Posmutněla, do očí se jí draly slzy. „Och, to pro ně bude tvrdé. Ty děti mě potřebují.“

„Můžeš zůstat tady, jestli chceš,“ řekl úsečně.

„Ne, Antonie, to nemohu. Chci být stebou, ikdyž vAthénách asi nebudeš příliš často.“

„Jak si přeješ.“

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

D

o Antoniova života vstoupil nový Quintus Dellius, vysoký, mimořádně elegantní senátor zvelice starého rodu, zněhož například před sto lety vzešla Vestina Panna. Fonteiové Capitones patřili kpravé římské plebejské aristokracii. Jméno tohoto muže bylo Gaius Fonteius Capito, byl pohledný jako Memmiové avzdělaný jako Muciové Scaevolové. Aani vnejmenším to nebyl žádný patolízal; Antoniova společnost ho těšila, dokázal vněm probouzet to nejlepší, co vAntoniově povaze bylo, ajako loajální klient prokazoval Antoniovi sradostí všechny služby, přesto zůstával svůj.

Když Antonius začátkem září opouštěl Řím iItálii analodil se vTarentu spolu sOctavii na svou vlajkovou loď, bral ssebou iFonteia. Ke sto dvaceti lodím jeho flotily přibylo ještě dvacet quinquerém, které bratříčkovi věnovala Octavia ze svých vlastních prostředků; všech sto čtyřicet stále ještě kotvilo vTarentu anarychlo se pro ně budovaly lodní přístřešky, aby plavidla mohla být ještě před příchodem zimy vytažena na břeh.

Na rovnodenní bouře bylo ještě brzy aAntonius spěchal sodplutím, neboť doufal, že poplují po větru asvlnobitím vzádech celou cestu kolem mysu Tainaron na spodku Peloponnésu, pak nahoru do Athén ana kotviště vPeiraieu.

Avšak třetího dne plavby je zastihla strašlivá bouře, která je přiměla vyhledat útočiště na Korkýře, půvabném ostrově uřeckého pobřeží těsně pod Épeirem. Rozbouřené moře neprojevilo žádné ohledy ktěhotné Octavii, která se už blížila konci sedmého měsíce, takže súlevou uvítala opětný vstup na pevnou zemi.

„Nerada vidím, že nabíráš zpoždění,“ říkala Antoniovi, „ale musím přiznat, že tu snad pár dní strávíme. Zmého dítěte se musí stát voják, žádný námořník.“

Ani se jejímu žertíku neusmál. Tak byl netrpělivý, aby už byl opět na cestě, že ho nedojalo manželčino strádání ani její hrdinná snaha nebýt na překážku. „Jakmile kapitán řekne, že můžeme vyrazit, poplujeme dál,“ řekl stroze.

„Samozřejmě. Já budu připravena.“

Toho večera nepřišla kvečeři, omluvila se, že se jí žaludek dosud bouří po přestálých mořských útrapách, aAntonius byl unavený onou obvyklou tlupou, jež ho obklopovala, domáhala se jeho pozornosti anutila ho kžoviálnosti, na niž teď neměl náladu. Jediný, ke komu ho něco táhlo, byl Fonteius, jehož pozval ke stolu stím, že budou jen sami dva.

Fonteius, nadaný bystrostí rozeného diplomata aAntoniovi nesobecky oddaný, pozvání spovděkem přijal. Dlouho už měl pocit, že Antonius není šťastný, takže možná večer dostane příležitost prozkoumat Antoniovu ránu azjistit, zda by vní nemohl nalézt onu otrávenou šipku.

Byl to ideální večer pro soukromý rozhovor; plameny lampiček křepčily vzávanech větru burácejícího venku, po okenicích šuměl déšť, bublal potůček řítící se svahem. Vněkolika ohřívadlech rozestavených vmístnosti, aby zahnaly chlad, rudě žhnuly uhlíky asloužící se neslyšně jako lemurové nořili zpřítmí amizeli opět vtemnotách.

Snad díky této atmosféře, snad proto, že Fonteius přesně věděl, jak navodit správnou odezvu, shledal Antonius, že před něj předestírá všechny své obavy, děsy, dilemata, úzkosti, spramalou logikou abez jakéhokoli řádu.

„Kde je vlastně moje místo?“ tázal se Fonteia. „Co já to chci? Jsem ještě opravdový Říman, anebo se přihodilo něco, kvůli čemu jsem méně římský, než jsem býval? Ovládám kdeco, mám všechnu moc–a přece–a přece–jako by nebylo místečko, které by mi opravdu patřilo. Nebo se snad nevyjadřuju správně anejde vůbec omísto? Já zkrátka nevím!“

„Dost možná, že když jsi řekl místo, měl jsi na mysli funkci,“ řekl Fonteius aobezřetně pokračoval. „Ty se rád pobavíš, máš kolem sebe rád muže, které považuješ za přátele, aženy, které se ti líbí. Tvář, kterou nastavuješ světu, je smělá, ba příkrá, nekomplikovaná. Já však vidím za touhle tváří komplikací až příliš mnoho. Jedna znich tě dovedla kokrajové účasti na Caesarově vraždě–ne, nepopírej to! Nevytýkám to tobě, mám to za zlé Caesarovi. Ion tě svým způsobem zabil, tím, že svým dědicem ustanovil Octaviana. Já si mohu jen představovat, jak hluboce tě to zasáhlo! Strávil jsi až do té doby celý život vCaesarových službách amuž tvého temperamentu prostě nemohl pochopit, proč vlastně Caesar některé ztvých počinů odsuzuje. Aon pak zanechal závěť, vníž tě naprosto pominul. To byla krutá rána, která nadobro pošramotila tvou dignitas. Protože všichni se pak podivovali, proč Caesar odkázal své jméno, své legie, svůj majetek asvou moc raději nějakému nezralému hezounovi, ane tobě, svému synovci amuži vplné síle. Caesarovu závěť si vysvětlovali jako znamení jeho hluboké nespokojenosti stvým chováním. Nezáleželo by na tom tolik, kdyby to nebyl právě Caesar, idol lidu! Učinili si zněho boha, abohové se přece nedopouštějí nesprávných rozhodnutí. Takže–tys nebyl hoden stát se Caesarovým dědicem. Nemohl ses stát dalším Caesarem. To ti znemožnil Caesar, nikoli Octavianus. To on tě připravil otvou dignitas.“

„Ano, rozumím,“ říkal Antonius zvolna azaťal ruce vpěst. „Dědek mě prostě poplival.“

„Tobě je cizí nimrat se ve svých pocitech, Antonie. Ty rád řešíš konkrétní věci amáš podobně jako Alexandros Veliký sklon řešit zauzlené problémy mečem. Nemáš Octavianovu dovednost pronikat společnosti pod kůži, našeptávat jí pomluvy jako čistočisté pravdy způsobem, kterému jsou lidé ochotni uvěřit. Zdrojem tvého dilematu je ona skvrna na tvé pověsti, oniž se zasloužil Caesar. Proč ty sis například jako svůj podíl na triumvirátu zvolil zrovna Východ? Ty sám se možná domníváš, že jsi tak učinil kvůli bohatství, které tam leží, akvůli válkám, které tam povedeš. Já si však nemyslím, že to je ten pravý důvod. Mně se zdá, že to pro tebe byla čestná cesta, jak uniknout zŘíma azItálie, kde by ses trvale musel setkávat slidmi, kteří vědí, že tebou Caesar opovrhl. Jen se ponoř víc do sebe, Antonie! Odhal to zranění, ověř si, kde aco tě vlastně zasáhlo.“

„Štěstí!“ vyrazil ze sebe náhle Antonius, až se Fonteius lekl. Apak to ještě hlasitěji zopakoval. „Štěstí! Caesarovo štěstí bylo přece až příslovečné, byla to součást legendy oněm. Akdyž mě vypustil ze své závěti, přenechal své štěstí Octavianovi. Jak jinak by bylo to vyžle dokázalo vůbec přežít? Zdědil iCaesarovo štěstí, tím je to! Zatímco já jsem oto své přišel. Opustilo mě! Ato je jádro všeho, Fonteie. Ať dělám, co dělám, nikdy nemám štěstí–a jak se kdo bez něj může obejít? Já osobě vím, že to nedokážu.“

„Ale dokážeš, Antonie!“ vzpamatoval se Fonteius ztohoto nečekaného obratu. „Pokud svou současnou melancholii připisuješ ztrátě nezděděného štěstí, tak si na Východě vydobuď svoje vlastní! Obnov svou pověst před jezdci tím, že jim zajistíš Východ ideální pro podnikání! Avyber si pro Východ dobrého poradce, někoho, kdo zVýchodu pochází aVýchodem žije.“ Odmlčel se, napadl ho Pýthodóros zTrall, spřízněný sAntoniem manželským svazkem. „Poradce, který má moc, vliv apeníze. Díky tarentskému ujednání máš před sebou dalších pět let jako triumvir–využij jich! Ta studnice štěstěny bude bezedná, začni ji už hloubit!“

Rozjaření projelo Antoniovi tělem jako jiskra, trudnomyslnost byla rázem tatam. Náhle před sebou jasně uviděl cestu, jak se svého štěstí znovu domoci.

„Byl bys ochotný podstoupit pro mne dlouhou cestu zimním mořem?“ otázal se Fonteia.

„Kamkoli, Antonie. Mám upřímnou starost otvou budoucnost, protože ta sOctavianovým Římem neladí. To je další příčina tvé melancholie–že Řím, jaký Octavianus hodlá vybudovat, je cizí těm Římanům, kteří si považují takového Říma, jaký vždy býval. Už Caesar zkoušel narušovat práva avýsady první majetkové třídy aOctavianus je rozhodnutý vtom pokračovat. Myslím, že až opět nalezneš své štěstí, měl by ses zaměřit na to, abys vrátil Řím do jeho náležitého stavu.“ Fonteius pozvedl hlavu, zaposlouchal se do šumu deště avětru ausmál se. „Vichřice už se vysílila. Kam chceš, abych se vydal?“ Byla to řečnická otázka: do Trall, za Pýthodórem, to věděl.

„Do Egypta. Chci, abys navštívil Kleopatru apřesvědčil ji, aby se ke mně ještě před koncem zimy připojila vAntiochei. Uděláš to pro mě?“

„Sradostí, Antonie,“ řekl Fonteius asnažil se potlačit ohromení. „Pokud je na Korkýře loď natolik schopná, aby se mohla vydat přes Libyjský oceán, vyrazím ihned.“ Omluvně se usmál. „Můj měšec ale není dostatečně hluboký. Budu potřebovat nějaké peníze.“

„Peníze samozřejmě dostaneš, Fonteie!“ zafuněl Antonius, tvář rozzářenou štěstím. „Och Fonteie, děkuji ti, žes mi nastínil, co mám udělat! Musím využít Východu, abych Řím přiměl odmítnout machinace Caesarovy ipletichy jeho dědice!“

Když Antonius míjel dveře Octaviina pokoje cestou do svého, planul stále ještě vzrušením, znovu dychtivý co nejrychleji dosáhnout Antiocheie. Ne, žádná zastávka vAthénách! Do Antiocheie popluje přímo. Stímto rozhodnutím otevřel Octaviiny dveře avstoupil. Nalezl ji zachumlanou na lůžku. Posadil se kní, odhrnul jí zčela pramínek vlasů ausmál se na ni.

„Ty má chudinko!“ říkal něžně. „Měl jsem tě nechat vŘímě anevystavovat tě Jonskému moři včase rovnodenních bouří.“

„Ráno už mi bude líp, Antonie.“

„To určitě, ale zůstaneš tady, dokud se nenaskytne vhodná loď kcestě do Itálie,“ řekl. „Ne, neodmlouvej! Žádné protesty, Octavie. Vrátíš se zpátky do Říma anaše děťátko přivedeš na svět tam. Ty postrádáš děti, které vŘímě zůstaly. Ajá nepopluju do Athén, vydám se rovnou do Antiocheie, což není zrovna místo pro tebe.“

Zaplavila ji lítost; sbolestí hleděla do jeho očí. Sama nechápala, jak na to přišla, ale vnímala, že Marka Antonia, svého milovaného manžela, vidí naposledy. Sbohem na ostrově Korkýře–kdo by něco takového kdy tušil?

„Udělám cokoli, co ty považuješ za nejlepší,“ řekla apolkla.

„Dobrá!“ Zvedl se, naklonil se kní apolíbil ji.

„Ale ráno tě snad ještě uvidím?“

„To víš, že ano, určitě.“

Když odešel, otočila se na druhý bok azabořila tvář do polštáře. Nikoli proto, aby se vyplakala; ta bolest byla příliš velká, než aby ji mohly odplavit slzy. To, čemu hleděla do tváře, byla osamělost.

Fonteius vyplouval jako první. Do přístavu se před bouří uchýlila isyrská obchodní loď, ajejí kapitán prohlásil, že když už musí tak jako tak podstoupit riziko plavby napříč Libyjským oceánem, nebude mu za tučnou odměnu proti mysli mimořádná zastávka vAlexandrii. Nákladové prostory měl zarovnané galskými vozovými koly okutými obručemi, měděným nádobím zPřední Hispánie, několika soudky ochucovadla zvaného garum akvyplnění volného místa přibral ještě štůčky lněného pláténka ze zemí Petrokoriů. Znamenalo to, že loď sice měla hluboký ponor, zato dobře seděla na hladině. Kapitán byl dokonce ochotný tomu povýšenému senátorovi sjeho sedmi sloužícími klidně přenechat svou kajutu vzadní nástavbě.

Když Fonteius mával Antoniovi na rozloučenou, stále ještě se zcela nevzpamatoval zonoho otřesu. Jak hrozně se to všechno zvrtlo! Kam až to zašel ve své domýšlivosti, když se domníval, že dokáže číst Antoniovy myšlenky anebo jeho mysl dokonce ovlivnit! Proč se ten člověk ze všeho na světě upnul zrovna na štěstěnu? Na pouhý přelud, výplod představivosti. Fonteius nevěřil, že by štěstí nebo štěstěna existovalo jako hmatatelná skutečnost, ať si lidé vykládají oCaesarově štěstí, co chtějí. Apřece se Antonius, namísto aby pochopil, kde je pravda, rozhodl vsadit na štěstí. Na štěstěnu! Aktomu ta Kleopatra! Bohové, nač vůbec myslel, když si ji zvolil za svého poradce pro Východ? Radit? Ta se bude spíš kroutit avytáčet azmate ho ještě víc. Vžilách má krev krále Mithridata Velikého spěknou řádkou vražd vpozadí, amorální Ptolemaiovce mezi předky apár Parthů navíc. Pro Fonteia byla ztělesněním všeho, co je na Východě nejhoršího.

Fonteiovi šlo oobčanskou válku, pokud byla nezbytná ktomu, aby se Řím zbavil Octaviana. Ajediným mužem, který měl šanci Octaviana porazit, byl Marcus Antonius. Nikoli ten Antonius, jak se mu před jeho očima jevil posledních pár let; chtělo to Antonia zFilipp. Kleopatra? Och Antonie, to sis nevybral nejlíp! Fonteius se spřátelil sCalpurnií, vdovou po Caesarovi, ještě předtím, než si vzala život, aCalpurnia mu poskytla dosti přesný obraz Kleopatry, tak jak ji ona aostatní Římanky poznaly za jejího pobytu za městem. Obrázek, který vAntoniově vyslanci nebudil přílišné naděje.

Do Alexandrie dorazil po měsíční plavbě, neboť kvůli bouři museli strávit šest dní vParaitoniu–strašlivém hnízdě! Ale kapitán tam objevil laserpicium apohotově raději naházel do moře dostatek štůčků plátna, jen aby vlodi vybylo místo na dvacet amfor stouto vzácností.

„Ateď jsem bohatý chlap!“ oznámil Fonteiovi vítězoslavně. „Jakmile do Antiocheie dorazí Antonius, propuknou tam takové orgie obžerství, že si budu moci počítat za každou dávku celé jmění! Akaždá amfora vydá několik tisíc lžiček–och, to je přece blaho!“

Třebaže Fonteius vAlexandrii dosud nebyl, neudělaly na něho nepopiratelná krása města ajeho schéma širokých tříd přílišný dojem. Maecenas, napadalo ho, by to asi nazval pouští pravých úhlů. Nicméně měl královský okrsek–díky vášni každého zpostupně vládnoucích Ptolemaiovců zbudovat si vlastní nový palác–svůj osobitý půvab. Přinejmenším dva tucty jich tu stály aaudienční síň navíc.

Tam, voslnivé záři zlata, jaká ohromovala všechny Římany, kteří ji spatřili, se setkal se dvěma loutkami. Bylo to jediné slovo, které ho při pohledu na ně napadalo, tak byli oba strnulí, dřevění, pomalovaní. Jakoby dvojicí marionet vyrobenou vSaturnii nebo ve Florencii, pomocí nitek pohyboval neviditelný principál. Audience byla krátká; nebyl požádán, aby sdělil důvod své návštěvy, směl jen přednést pozdrav od triumvira Marka Antonia.

„Smíš se vzdálit, Gaie Fonteie Capitone,“ řekla bíle natřená loutka na vyšším trůnu.

„Děkujeme ti, že jsi knám zavítal,“ pravila červeně natřená loutka na nižším trůnu.

„Sloužící tě knám odpoledne doprovodí, abys spolu snámi povečeřel.“

Stačilo smýt líčidla aodstrojit všechna cingrlata azůstaly dvě nevelké postavičky, třebaže chlapec zjevně neměl dospět vmuže malého vzrůstu. Jeho stáří Fonteius dobře znal–deset let, ale vyhlížel spíš na čtrnáct nebo na patnáct, třebaže puberta uněho dosud nenastala. Jako by Caesarovi zoka vypadl! Další hráč na budoucí scéně ataké nečekaný, avšak nesmírně závažný důvod, proč by se Antonius kté ženě neměl vázat. Kaisarión byl jediným objektem její náklonností, zářilo to zjejích nádherných zlatavých očí, kdykoli na něm spočinuly. Jinak byla vyzáblá, drobná, téměř ošklivá. Zachraňovaly ji ony oči apřekrásná pleť; měla také hluboký melodický hlas arafinovaně ho uměla využít. Jak matka, tak syn kněmu hovořili latinou, vjaké nenalézal chybičku.

„Poslal tě Marcus Antonius, abys nám oznámil, že sem přijede?“ otázal se chlapec dychtivě. „Och, jak ten mi chybí.“

„Ne, Veličenstvo, nemíří sem.“

Rozjasněná tvář posmutněla, hluboce modré oči se odvrátily.

„To je zklamání,“ poznamenala matka. „Aproč jsi tedy zde?“

„Touto dobou se Marcus Antonius už asi usídlil vAntiochei,“ řekl Fonteius avduchu si říkal, že ten sladkovodní garnát, kterého právě jí, je bez chuti. Má přece Naše moře přímo uschodů svého paláce, proč tedy neuloží svým rybářským flotilám, aby lovili ty mořské? Zatímco se jeho mysl potýkala stímto protismyslem, slova mu ze rtů plynula dál. „Hodlá se tam usadit natrvalo, ato ze dvou důvodů.“

„Znichž první je blízkost země Parthů. Vyrazí proti nim zAntiocheie.“

Klacek jeden drzá, pomyslel si Fonteius! Míchat se takhle do rozhovoru dospělých! Aco víc, ta jeho matka si zřejmě myslí, že je to normální, adokonce úžasné. Dobrá, ty bastarde, uvidíme, jak ti to doopravdy myslí! „Adruhý důvod?“ otázal se ho Fonteius.

„Je to skutečný Východ, což se oprovincii Asia říct nedá, adokonce už ne oŘecku anebo Makedonii. Jestli má Antonius ovládnout Východ, měl by tam někde taky zaujmout postavení, aideální pro to jsou Antiocheia aDamašek.“

„Proč tedy ne Damašek?“

„Je tam sice vhodnější podnebí, ale zato leží příliš daleko od moře.“

„To je přesně to, co řekl iAntonius,“ odpověděl Fonteius, až příliš dobrý diplomat, než aby na sobě dal znát nevoli.

„Takže proč jsi vlastně tady, Gaie Fonteie?“ otázala se královna.

„Abych tě, Veličenstvo, pozval do Antiocheie. Marcus Antonius velice dychtí tě uvidět, ale nejen to. Naléhavě potřebuje rady od někoho, kdo na Východ patří rodem ikulturou, adomnívá se, že bys byla zdaleka nejlepší kandidátkou.“

„Zvažoval inějaké další osoby?“ zeptala se ostře azamračila se.

„Ne, to já jsem orůzných lidech uvažoval,“ říkal tichým hlasem Fonteius. „Uváděl jsem nějaká jména, ale pro Antonia existovalo jediné–tvoje.“

„Ach!“ Klesla na lehátku naznak ausmívala se stejně jako plavá kočka ležící jí ulokte. Jedna hubená ručka se vznesla alehce ji pohladila po zádech, kočka usměvavou tvář natočila kní.

„Ty máš kočky ráda,“ řekl.

„Kočky jsou posvátné, Gaie Fonteie. Kdysi, asi tak před pětadvaceti lety, jeden římský obchodník vAlexandrii kočku zabil. Lidé ho roztrhali na docela malé kousíčky.“

„Brr,“ otřásl se. „Jsem zvyklý vídat mourovaté kočky, šedivé spruhy anebo skvrnami, ale tuhle barvu jsem unich ještě nespatřil.“

„Je to Egypťanka. Říkám jí Bastella–zkracovat to jméno na Bast by sice bylo svatokrádežné, ale pokud jde olatinské zdrobněliny, mám příznivou věštbu.“ Kleopatra se od kočky odvrátila asáhla si pro datli. „Takže Marcus Antonius přikázal, abych se dostavila do Antiocheie?“

„Nepřikazuje, Veličenstvo. On tě prosí.“

„Povídali, že mu hráli,“ vyprskl Kaisarión. „Ten vždycky jenom přikazuje.“

„Můžeš mu vyřídit, že přijedu.“

„Ajá taky!“ řekl rychle chlapec.

Mezi matkou asynem proběhla jakási kratičká němohra; nepadlo při ní jediné slovo, třebaže ona by si tolik přála promluvit. Byl to střet dvou vůlí. Že vněm chlapec zvítězil, Fonteia nijak neudivilo; jako vladařka se Kleopatra věru nenarodila, dovedly ji ktomu až okolnosti. Zatímco Kaisarión autokratem byl, jako vladař vzešel už zjejího lůna. Byl jím stejně tak jako jeho tata. Fonteiovi přeběhl mráz po zádech, ucítil, jak se mu ježí vlasy. Ta představa, kým se Kaisarión stane, až dospěje! Vžilách smíšená krev Gaia Julia Caesara avýchodních tyranů. Toho nezastaví nic anikdo. Aprotože Kleopatra tohle dobře ví, bude teď pro Antonia naoko dělat první poslední. Ani za mák jí přitom nesejde na něm ani na jeho osudech. Chce jediné–aby syn, kterého má sCaesarem, ovládl celý svět.

Fonteiovi se dostalo rady, aby zpáteční cestu nastoupil po souši, ato vdoprovodu egyptské eskorty, která, jak Kleopatra pravila, je nezbytná; Sýrie prý je teď plná banditů, jelikož mnoho knížectví během parthské okupace prostě zaniklo.

„Budu tě následovat tak brzy, jak jen to bude možné,“ řekla Fonteiovi, „avšak nemyslím, že to ktomu dojde ještě před Novým rokem. Jestli bude Kaisarión trvat na tom, že mě doprovodí, budu se tu muset postarat oregenta aovýkonnou radu, ikdyž se Kaisarión vAntiochei zdrží jen pár dní.“

„Aon to už ví?“ otázal se Fonteius poťouchle.

„Jistě,“ řekla upjatě Kleopatra.

„Aco Antoniovy děti?“

„Pokud je Antonius bude chtít vidět, musí připlout do Alexandrie.“

Měsíc nato zastihl Antonia usídleného už vAntiochei avpilné práci. Lucilius pobíhal sem atam, plnil jeden rozkaz za druhým, zatímco Antonius seděl ustolu azabýval se stohy nashromážděných listů–svitků tu bylo velmi málo. Jediné rozptýlení tu představovaly slavnostní přehlídky vojsk, jež se vracela do zimního tábora po bleskovém tažení do Arménie, které Publius Canidius zvládl stejně zdatně jako Ventidius předchozí výpady; Canidius sám zůstal sdeseti legiemi na severu, kde trpělivě čekal na příchod jara, zbytku legií, jízdy aMarka Antonia. Jediné, čím Canidius vAntoniových očích pochybil, bylo, že ho ve svých dopisech opakovaně nabádal, aby nedůvěřoval arménskému králi Artavasdovi, přes všechnu jeho vyhlašovanou oddanost Římu anepřátelství vůči Parthům. Antonius se rozhodl tato varování ignorovat, mnohem víc ho znepokojoval jiný Artavasdés, král Médie. Iten se zaříkal svým přátelstvím.

„Jak jsem si všiml, je město plné potentátů arádoby potentátů,“ řekl Fonteius, když se rozložil vkřesílku.

„Ano, udělal jsem si onich ovšech konečně přehled, takže jsem je teď svolal, aby si vyslechli, co snimi bude dál,“ ušklíbl se Antonius. „Slíbila–řekla, že přijde?“ zeptal se, pobavení ustoupilo obavám.

„Jakmile jen bude moci. Ten drzý spratek Kaisarión trvá na tom, že přijede sní, takže prohlásila, že si nejprve musí zajistit regenta.“

„Drzý spratek?“ zamračil se Antonius.

„Tak se alespoň jeví mně. Je dost nesnesitelný.“

„Nu, on se totiž podílí na vládě jako monarcha rovnocenný své matce–oba dva jsou faraony.“

„Faraony?“ otázal se Fonteius.

„Jistě, svrchovanými vládci na řece Nilu, ve skutečném egyptském království. Alexandrie není považována za egyptskou.“

„Stím tedy souhlasím. Je velice řecká.“

„Och, určitě ne uvnitř královského okrsku.“ Antonius se pokusil onezúčastněný tón. „Akdy přesněji by tedy měla přijet?“

„Začátkem nového roku.“

Zklamaný Antonius jen neurčitě mávl rukou. „Nu, zítra budu těm blahorodím rozdávat úřady jako dárečky zŘíma,“ řekl. „Na agoře. Zvyk atradice sice říkají, že bych si na to měl obléci tógu, ale mně se to příčí. Půjdu tam ve své zlaté zbroji. Máš ssebou slavnostní zbroj?“

Ve Fonteiovi hrklo. „Ne, Antonie, ani všední bojovou ne.“

„Sosius ti nějakou půjčí.“

„Je zbroj–eh–legální?“

„Mimo půdu Itálie je legální vše, co rozhodne triumvir. Myslel jsem, že tohle je ti známo, Fonteie.“

„Přiznávám, že nikoli.“

Na agoře, největším otevřeném prostranství vAntiochei, dal Antonius postavit vysoké pódium ana něm usedl vcelé své nádheře vojáka spolu se správcem Sosiem asvými legáty, rozmístěnými na méně významných postaveních, aschudákem Fonteiem, zcela osamoceným adosti nesvým ve vypůjčené zbroji. Kdy vlastně, uvažoval, začal Antonius vystupovat na veřejnosti se čtyřiadvaceti liktory? Jediným činitelem oprávněným ktomuto počtu je přece diktátor, abyl to sám Antonius, kdo úřad diktátora zrušil. Asám tu teď sedí obestoupený dvěma tucty liktorů! Něco, nač si ani Octavianus vŘímě zatím netroufl, ač je to Divi Filius.

Schůze byla neveřejná, pouze pro vybrané účastníky, kteří všichni přišli sformálními pozvánkami. Stráže obsadily veškeré početné vstupy na agoru, ke značné nevoli Antiocheianů, kteří nebyli zvyklí, aby je někdo vykazoval zjejich vlastních veřejných prostor.

Nebyla pronesena jediná modlitba, nekonala se žádná augurská věštba. Pozoruhodné, ba prazvláštní opomenutí. Antonius se ihned ujal slova, nasadil břeskný, daleko se nesoucí vysoký tón.

„Po mnoha měsících hlubokých úvah, zvažování, rozhovorů astudia dokumentů jsem já, imperátor atriumvir Marcus Antonius, dospěl knásledujícím rozhodnutím tykajících se Východu.

Především, co je to vlastně Východ? Nepovažuji za součást Východu Makedonii aúzemí, která pod ni spadají, to jest Řecko, Peloponnésos, Kyrénaiku aKrétu. Třebaže jsou zahrnuty do mého triumvirátu, náležejí zeměpisně iprakticky do světa Našeho moře. Východ–to znamená Asie, veškeré země východně od Helléspontu, Propontidy aThráckého Bosporu.“

Hmm, pomyslel si Fonteius, začíná to být zajímavé! Už chápu, proč se rozhodl vystoupit spíš vpodobě ozbrojené moci Říma než jako představitel římské civilní správy.

„Na Východě vzniknou tři římské provincie, každá pod přímou vládou správce! Především to bude provincie Bíthýnie, která zahrne Troádu aMýsii ajejíž východní hranici bude tvořit řeka Sangarius. Zadruhé provincie Asia sdružující Lydii, Kárii aLykii. Třetí bude provincie Sýrie, jejíž hranice bude tvořit pohoří Amanus, západní břeh Eufratu apouště Idumeje aArabie Petreie. Na jihu Sýrie do ní také budou patřit tamější království, satrapie aknížectví jakož izápadní břeh Eufratu.“

Nevelkým zástupem to zašumělo, na některých tvářích se objevilo dychtivé očekávání, jiné posmutněly. Po jedné straně stálo pod silnou stráží pár mužů východního vzezření spoutaných dohromady řetězem. Co ti jsou zač? dohadoval se Fonteius. Nu, to si ověřím později.

„Amynte, předstup!“ zaburácel Antonius.

Zhloučku vystoupil mladý muž vřeckém úboru.

„Amynte, synu Demétria zAnkýry, jménem Říma tě ustanovuji králem Galatie! Tvoje království zahrnuje všechny čtyři galatské tetrarchie, Pisidii, Lykaonii avšechny okrsky od jižního břehu Halysu až po pamfylské pobřeží.“

Agorou se rozlehl mohutný povzdech; Antonius právě obdařil Amyntu větším královstvím, než jakému kdy vládl ctižádostivý starý Deiotarus.

„Polemóne, syne Zenóna zLáodíkeie, tebe jménem Říma ustanovuji králem Pontu aArmenie Parvy, včetně všech území na severním břehu řeky Halys!“

Polemónova tvář byla známá; mnoho se natančil podle Antoniových not vAthénách. Teď sklízel odměnu, velikou.

„Archeláe Sisene, synu Glafyry, královny avelekněžky bohyně Maat, ve jménu Říma tě jmenuji králem Kappadokie, území počínajícího východně od velkého ohbí řeky Halys azahrnujícího veškeré země na jeho jižním břehu od onoho místa až po pobřeží Tarsu aKilikie Pedie. Tvou východní hranicí je Eufrat nad Samosatou. Určité menší okrsky vtvém království by sice kúčelnější správě bylo možno svěřit také dalším, ale to už bude tvá starost.“

Další mladý muž, jehož velmi potěšil, pomyslel si Fonteius, apodívejme se na tu jeho matku! Drbničky aklepny vykládají, že tohle zAntonia vydřela ona svou vaginou. Je to chytré vybírat si takhle mladé muže. Zůstanou jeho klienty po celá desetiletí.

Na řadu přicházeli podružnější kandidáti; Tarcondimotus adalší. Ale pak následovaly popravy, něco, sčím Fonteius vůbec nepočítal. Lysaniás zChalkidy, židovský Antigonos, Ariarthés zKappadokie. Och, já nejsem žádný válečník, bědoval vnitru Fonteius adělal co mohl, aby zvládl zvedající se žaludek, když se do vzduchu vpalčivém slunci rozšířil pach krve ana zem se sneslo husté mračno masařek. Antonius přihlížel krveprolití nepohnutě; Sosius omdlel. Tohle já dělat odmítám, říkal si vduchu Fonteius aděkoval všem božstvům, když se konečně mohl odebrat do správcova paláce. Antonius samozřejmě setrval dál; pořádal pro nové panovníky ahoufy jejich nohsledů hostinu přímo na agoře, jelikož palác nebyl vybavený dostatečně velkými síněmi ani prostorným nádvořím. Nebýt toho, co Fonteius věděl odjinud, byl by zcela jistě usoudil, že správcova rezidence vAntiochei musela kdysi být nějaký obzvlášť odporný karavanseraj, ane domov králů, jakými byli Antiochos aTigranés.

Nazítří stanul tváří vtvář prvnímu skutečnému Parthovi, uprchlíkovi ze dvora nového krále Fraata jménem Monaésés. Byl jaksepatří vyšňořený, vlasy nakroucené do kudrlinek, sfalešným plnovousem zavěšeným zlatými drátky za uši, vnařasené suknici akazajce samá třáseň, na sobě hory zlata.

„Uvažuju otom, že zněho udělám krále skenitských Arabů,“ říkal samolibě Antonius. Zdálo se, že ho pohled na Fonteiovu tvář překvapuje. „Nač tyhle pochybnosti? Jen proto, že je to Parth? Mně se líbí Fraatés vyvraždil celou jeho rodinu až na Monaése, který byl natolik chytrý, že se mu povedlo uprchnout.“

„Anebo ten útěk sehráli?“ otázal se Fonteius.

„Akvůli čemu, pro všechno na světě, by ho měl on ajeho okolí předstírat?“

„Protože celý svět už ví, že se chystáš do království Parthů vpadnout, kvůli tomu! Nehledě na to, jak moc může být takový král posedlý obavou, že ho jednou sesadí jeho vlastní krev. Byl by hlupák, kdyby alespoň jednoho dědice anásledníka nezachoval naživu! Já si myslím, že tu Monaésés je vroli parthského špeha. Kromě toho je hrdost anadutost sama. Nedokážu si představit, že by ho nadchla představa kralování nad bandou pouštních Arabů.“

„Gerrae!“ ulevil si Antonius, ale žádný ztěchto argumentů sním nepohnul. „Podle mě je Monaésés dobrý chlap ajsem ochotný si na to vsadit. Otisíc denariů?“

„Platí!“ řekl Fonteius.

Hlavní důvod, proč Kleopatra odjezd do Antiocheie odložila, neměl pranic společného svyhledáním regenta avýkonné rady, neboť opatření pro takovou alternativu bylo trvale pohotově po ruce. Potřebovala však čas, aby si mohla promyslet, kdy na místo dorazit vpravou chvíli. Nebýt tam příliš záhy, avšak nepřijít příliš pozdě. Aco by měla požadovat, až do Antiocheie připutuje? Pozvání jí tentokrát tlumočil zcela jiný člověk, než jakým byl Quintus Dellius; Fonteius je aristokrat, Antoniovi je cele odevzdán; vůbec to nedělá pro peníze. Příliš rafinovaný, než aby se sebeméně podřekl, přesto kolem sebe šíří cosi, co je důvodem ke znepokojení–ne, dokonce kobavám. To je to, budí obavy! Třebaže život vposledních čtyřech letech probíhal bez dramat, žena vúloze staršího faraona ani na okamžik nepolevila vbdělosti. Pravidelně jí docházely zprávy od agentů na Východě ina Západě; jen málo bylo toho, co by se nedozvěděla, včetně toho, co kdo od Antonia očekává, až dojde na rozdílení trůnů. Atak vokamžiku, kdy jí Fonteius sdělil, že Antonius už je vAntiochei, pochopila, proč ji tam tak spěšně potřebuje: chtěl, aby se královna Egypta postavila pod jeho pódium spolu stlupou všelijakých nemytých bezvýznamných sedláků–a aby nedostala vůbec nic. Aby tam jen tak stála na důkaz, že imísto Egypta je pod římským slunečníkem. Ve stínu.

Zachvátila ji zuřivost. Vztekem se až roztřásla, nemohla popadnout dech. Tak on mě tam chce mít, abych byla svědkem jeho panovnických činů, ano? Nu, při Serapiovi, to mu nedopřeju! Ať si mě dá třeba zabít, ale tohle já neudělám! Dívat se, jak ustanovuje jednoho chrapouna králem adruhého balíka jmenuje princem? Nikdy! Nikdy, nikdy, nikdy! Aaž do Antiocheie dorazím, Marku Antonie, budu od tebe chtít víc, než kam sahají tvé pravomoci. Aty mi to dáš, ať ktomu jsi zmocněn nebo ne! Fonteius otebe projevil obavy, takže se zřejmě vyskytla nějaká slabina, dost nebezpečná na to, aby ji Fonteius považoval za vážnou hrozbu.

Na přelomu listopadu už královna znala všechna Antoniova rozhodnutí zAntiocheie, která se zdála být logická, rozumná, ba ipředvídavá. Ovšem kromě jeho posledního činu: jmenovat Partha Monaésa novým králem skenitských Arabů. Antonie, Antonie, ty bloude jeden! Ty hlupáčku! Je lhostejné, jestli ten muž je anebo není skutečným uprchlíkem před strýcovou popravčí sekerou, ale žádného árijského arsakovského krále přece nemůžeš učinit králem nad nějakými Araby! Je to hluboko pod jeho úrovní! Je to urážka. Přímo smrtelná urážka. Ajestli je opravdu agentem svého strýce Fraata, jen ho to utuží vjeho nepřátelství vůči tobě. Jsi možná vládcem Východu, ale patříš na Západ. Ještě jsi ani nezačal chápat východní národy, nevíš, jak cítí, jak uvažují.

Kválce sParthy dojít nesmí, rozhodla se. Jak otom však dokáže Antonia přesvědčit? Ztohoto jediného důvodu se do Antiocheie vydá. Řím sice je hrozbou pro její trůn, kdyby však zvítězili Parthové, přišla by oněj tak jako tak aKaisarióna by čekal stejný osud jako všechny slibné mladé muže: poprava. Antonius teď právě zavrtal do vosího hnízda.

Touto roční dobou se bude muset vydat na cestu po souši, což je oto složitější, že Egypt prostě musí ohromit všechny země, jimiž bude sKaisariónem putovat. Těžce se valící vozy se zásobami apanovnickou výbavou, tisícihlavý oddíl královské gardy, vozíky tažené mulami, vzpínající se koně akrálovna ve svých nosítkách sčernými nosiči. Celý měsíc bude na cestě. Avydá se na ni oprosincových nónách, ani oden dříve.

Uprostřed všech příprav vůbec nevystoupil do popředí Kleopatřiny mysli–až příliš zaujaté kalkulováním, co chce ajak by toho měla dosáhnout–obraz Marka Antonia jako muže, jako milence. Kdesi vjejích hlubinách sice utkvěly matné vzpomínky na to, že to bylo příjemné povyražení, třebaže časem trochu únavné; nedospěla však ktomu, že by si ho zamilovala. Jen jakýsi zapomenutý nástroj to pro ni byl. Byla oplodněna, Nil se rozvodnil, Kaisarión dostal sestřičku, sníž se jednou bude moci oženit, abratříčka, který mu bude oporou. Jediné, co jí vdané chvíli Antonius může ještě poskytnout, je moc–což nezbytně znamená, že ho bude muset připravit očást jeho vlastních sil. Věru tvrdý oříšek, Kleopatro.

ČÁST IV.

Královna zvířat

36-33 PŘ. N. L.

KAPITOLA PATNÁCTÁ

K

leopatra sKaisariónem vstoupili do Antiocheie olednových nónách za neobvykle ledového vichru. Sdvojitou korunou na hlavě seděla královna vnosítkách jako ona Fonteiova loutka, tvář překrytou líčidly, na sobě jemně skládaný bílý háv, šíje, paže, pás anohy blyštící se zlatem adrahokamy. Kaisarión, svojenskou obdobou dvojité koruny, jel vsedle bujného ryzáka, neboť rudá byla barva Monceva, boha války, rudě měl nalíčený obličej, na sobě egyptskou faraonskou zbroj zplátna azlatých plátků. Ještě nikdy od dob, kdy byl králem Sýrie Tigranés, nezažila Antiocheia takovou podívanou, od rudých tunik tisícovky jezdců královské gardy přes jiskřivé čabraky koní nesoucích důstojníky ahodnostáře až po oslnivá královská nosítka aKaisarióna klusajícího vedle nich.

Sněčím si Antonius popílil. Uznal, že je kus pravdy na Fonteiově výroku osprávcově paláci jako starém karavanseraji. Dal strhnout několik přiléhajících bloků apřistavět budovu, oníž se domníval, že bude pro královnu důstojným příbytkem.

„Není to zrovna alexandrijský palác,“ řekl, když jím prováděl Kleopatru ajejího syna, „ale je omnoho lepší než ta stará rezidence.“

Kaisarión byl radostí bez sebe, litoval jen, že už příliš vyrostl, než aby si ho Antonius mohl posadit na ruku ana bok. Ukáznil se natolik, že nehopsal nadšením, kráčel vážně asnažil se vyhlížet co nejkrálovštěji. Pod všemi těmi nenáviděnými líčidly to nebylo nic těžkého. „Doufám, že je tu lázeň,“ řekl.

„Je připravená ačeká jen na tebe, mladý Caesare,“ pousmál se Antonius.

Sešli se opět ve třech až později odpoledne, kdy Antonius podával večeři vtricliniu tak čerstvě dostavěném, že vněm ještě bylo cítit pach omítky arůzných barev užitých koživení pustých stěn freskami Alexandra Velikého ajeho velitelů, vesměs posazených na zvysoka nakračujících koních. Kleopatra byla až příliš zdvořilá apovznesená, než aby to komentovala, zato Kaisarión se necítil vázaný žádnými ohledy.

„Tady to smrdí,“ řekl asoukal se na lehátko.

„Jestli to není kvydržení, můžeme se přesunout do starého paláce.“

„Ne, za chvíli už otom nebudu vědět aty výpary již zatím taky ztratily sílu zabíjet.“ Kaisarión se uchichtl. „Catulus Caesar přece spáchal sebevraždu tím, že se zavřel do čerstvě omítnuté komnaty stuctem zapálených ohřívadel ase všemi průduchy ucpanými, aby dovnitř nemohl venkovní vzduch. Byl to vlastní bratranec mého pradědečka.“

„Vidím, že ses zřejmě pilně věnoval římským dějinám.“

„Samozřejmě.“

„Aco egyptské dějiny?“

„Jsem už uslovních zápisů, ještě před hieroglyfy.“

„Vyučuje ho Chaem,“ řekla Kleopatra, která za celou tu dobu promluvila vůbec poprvé. „Kaisarión bude nejvzdělanějším králem vdějinách.“

Těchto několik vět udalo tón rozhovoru pro celou večeři; Kaisarión mluvil nepřetržitě, jeho matka jen občas potvrzovala něco ztoho, co právě prohlásil, aAntonius spočíval na lehátku apředstíral, že poslouchá, když právě neodpovídal na nějakou zKaisariónových otázek.

Třebaže si chlapce oblíbil, vnímal, že na Fonteiově postřehu byl velký kus pravdy. Kleopatra nevedla Kaisarióna ktomu, aby pochopil skutečné meze svých možností, ahoch si osoboval právo účastnit se celého rozhovoru jako dospělý. Ito by ještě mohlo mít své místo, kdyby si nenavykl skákat do řeči. Jeho otec by mu takové chování určitě zarazil–Antonius se na to dobře pamatoval ještě zdob, kdy sám byl vKaisariónově věku. Zatímco Kleopatra je opičí máma, kterou má panovačný synek, obdařený mimořádně silnou vůlí, zcela osedlanou. To není dobré.

Posléze, když na řadu přišly sladkosti ajejich zbytky pak byly odneseny, Antonius zasáhl. „Tak, ana kutě, mladý Kaisarióne,“ řekl stroze. „Potřebuji si stvou matkou promluvit vsoukromí.“

Chlapec zvedl vzdorovitě hlavu, už už otvíral ústa kprotestu; pak ale zpozoroval rudou jiskru vAntoniových očích. Odpor vněm splaskl jako propíchnutý měchýř. Rezignovaně pokrčil rameny abyl pryč.

„Jak jsi to dokázal?“ otázala se súlevou Kleopatra.

„Promluvil jsem azatvářil jsem se jako otec. Ty tomu hochovi poskytuješ příliš širokou volnost, Kleopatro, jednou ti za to nebude příliš vděčný.“

Neodpověděla, až příliš se snažila proniknout do nitra Marka Antonia, jehož měla před sebou. Nezdálo se, že stárne jako ostatní muži, ani jeho zevnějšek nejevil žádné následky hýření. Břicho měl ploché, nadloketní svaly nejevily stopy povadlosti běžné ve středním věku, vlasy měl stále stejně rusé, bez jediného šedého pramínku. Pokud se vněčem proměnil, tkvělo to vjeho zracích–byly to oči člověka, kterého cosi trápí. Ale co? Nějaký čas zřejmě potrvá, než se jí podaří na to přijít.

Může snad za to Octavianus? Už od Filipp se musí sOctavianem potýkat ve válce, která není válkou. Vsouboji důmyslu avůle vybojovávaném bez tasení meče ajediné rány. Věděl přece, že jeho nejúčinnější zbraní je Sextus Pompeius, když se však dostavila ona jedinečná příležitost se Sextem se spojit azapojit idva své vojevůdce Polliona aVentidia, nevyužil jí. Tehdy mohl Octaviana rozdrtit. Teď už se mu to nepodaří aon to začíná chápat. Dokud se ještě domníval, že má šanci nad Octavianem zvítězit, otálel na Západě. To, že je teď vAntiochei, prozrazuje, že ten boj vzdal. Fonteius to rozpoznal, ale jak? Svěřil se mu snad Antonius?

„Už jsem tě postrádal,“ řekl pojednou.

„Opravdu?“ otázala se zběžně, jako by ji to příliš nezaujalo.

„Ano, čím dál, tím víc. Je to zvláštní. Vždycky jsem si myslel, že stesk po někom časem slábne, ale mě touha po tobě trápí pořád silněji. Už bych nedokázal dál čekat, až tě zase uvidím.“

„Co tvoje manželka? Jaká je?“ Ženská taktika.

„Octavia? Něha sama. Nejpůvabnější na světě.“

„Takovéhle věci bys oženě před jinou ženou říkat neměl.“

„Aproč ne? Copak Marcus Antonius někdy miloval ženu kvůli tomu, že je ctnostná anebo hodná anebo laskavá? Já ji–mně je jí líto.“

„Čili se domníváš, že ona tebe miluje.“

„Otom nemám nejmenší pochyby. Nemine den, aby mi neřekla, že mě má ráda, anebo mi to nenapsala, pokud nejsme spolu. Mám takových svitků tady vAntiochei už plnou poličku.“ Nasadil komickou grimasu. „Vypisuje, co děti, co má vúmyslu její bratříček Octavianus–pokud otom něco ví–a všechno, očem si myslí, že by mě mohlo zaujmout. Jen oLivii Drusille se ani slovem nezmíní. Nesouhlasí spostojem Octavianovy manželky kdcerce, kterou má Octavianus se Scribonií.“

„Má sním už Livia Drusilla také nějaké děti? Ožádném jsem zatím neslyšela.“

„Nemá. Plodná je zatím asi jako libyjská poušť.“

„Pak je chyba možná na Octavianově straně.“

„Nestarám se oto, na čí straně je chyba!“ odsekl.

„Ale to bys měl, Antonie.“

Vodpověď se přesunul na její lehátko apřitáhl si ji ksobě. „Chci se stebou milovat.“

Ach, zapomněla už na tu jeho vůni, na to, jak ji dráždívala. Čistá, sluncem zlíbaná, bez sebemenší východní příměsi. Nu, on je přece živ jen ojídlech své vlasti, nedal se zlákat na všelijakou tu skořici akardamom tak oblíbené na Východě. Proto se ani zjeho pleti nešíří zbytky jejich pachů.

Rozhlédla se, aby se ujistila, že sloužící už jsou všichni pryč aže nikomu, ani Kaisariónovi, nebude dovoleno vstoupit. Položila mu dlaň na hřbet ruky adovedla si ji kňadru, od narození dvojčat už plnějšímu. „Tys mi taky chyběl,“ lhala avnímala přitom, jak se vní probouzí vzrušení ajak ji celou prostupuje. Ano, jako milenec ji uspokojoval, aKaisariónovi by druhý bratr jen prospěl. Amone Ré, Ísido, Hathór, darujte mi syna! Je mi teprve třiatřicet, nejsem tak stará, aby porod Ptolemaiovce jakkoli ohrozil.

„Chyběl jsi mi,“ šeptala. „Och, to je krása!“

Snadno zranitelný, zmítaný pochybami, znejistěný tím, co ho vbudoucnosti očekává vŘímě, dozrál Antonius natolik, že stačilo málo, aby ho Kleopatra mohla lehce setřást do klína, ba sám jí spadl do dlaně. Dospěl už do věku, kdy od ženy zoufale potřeboval víc než jen sex; toužil po skutečné družce, ale žádnou takovou nenalézal mezi přítelkyněmi ani milenkami, adokonce už ne ve své římské manželce. Kleopatra, tato královna mezi ženami–ne, ikrálovna nad muži–mu byla ve všech směrech rovná: až do morku kostí prodchnutá mocí, silou, ctižádostí.

Aona, vědoma si toho všeho, si dávala načas suskutečněním svých opravdových tužeb, které se netýkaly těla ani citů. Gaius Fonteius, Poplicola, Sosius, Titius nebo mladý Marcus Aemilius Scaurus byli všichni přítomni vAntiochei, avšak tento nový Marcus Antonius si jich sotva všímal, stejně tak jako Gnaea Domitia Ahenobarba, který tam dorazil, když jeho nepokojné letoře připadalo správcování vBíthýnii až příliš jednotvárné. Kleopatru odjakživa neměl příliš vlásce, ato, co vAntiochei spatřil, vněm jeho nelibost vůči ní jen upevnilo. Antonius se stal jejím otrokem.

„To vůbec není něco jako synek amaminka,“ řekl Ahenobarbus Fonteiovi, vněmž vytušil spojence, „spíš jako pes ajeho pán.“

„On se ztoho dostane,“ řekl Fonteius vpevné víře, že to Antonius dokáže. „Má teď blíž kpadesátce než ke čtyřicítce, stal se už konzulem, imperátorem, triumvirem–dosáhl všeho, jen Prvním mužem Říma se ještě nestal. Aod svých bouřliváckých mladých let strávených sCurionem aClodiem to byl pověstný sukničkář, aniž se kdy nějaké ženě vskutku odevzdal. Proto teď–se zpožděním–ta Kleopatra. Ber to prostě na vědomí, Ahenobarbe! Je to nejmocnější žena na světě aje pohádkově bohatá. On ji prostě mít musí amusí si ji taky hlídat před všemi soky.“

„Cacat!“ odsekl Ahenobarbus nesmlouvavě. „Vždyť ona diriguje jeho, ne on ji. Změkl jak přezrálá hruška!“

„Jakmile vypadne zAntiocheie aocitne se vpoli, bude zněho zase ten starý Antonius,“ utěšoval ho Fonteius, přesvědčený, že tomu tak opravdu bude.

Když Antonius oznámil Kaisariónovi, že nadešel čas, kdy se musí vrátit do Alexandrie, aby tam vládl jako král afaraon, chlapec knemalému Kleopatřinu překvapení bez odmluv poslechl. Nestrávil sAntoniem tolik času, jak doufal, ale stihli si vyjet několikrát mimo Antiocheiu astrávit také den na lovu vlků alvů, kteří před návratem do skythských stepí vSýrii přezimovali. Anedal se jen tak ošidit.

„Já nejsem žádný hlupák, víš?“ řekl Antoniovi, poté co skolili prvního lva, samce.

„Co tím máš na mysli?“ otázal se vylekaný Antonius.

„Tohle je přece obydlená krajina, až příliš obydlená na to, aby tu byli lvi. Tys ho dal přivézt odněkud zdivočiny, abychom si tu užili trochu zábavy.“

„Ty jsi potvora, Kaisarióne, víš to?“

„Ajaká? Gorgóna nebo Kyklop?“

„Úplně nový druh netvora.“

Poslední Antoniova slova ke Kaisariónovi, ještě než se vydal na zpáteční cestu do Egypta, byla vážnější. „Až se tam vrátí itvá matka,“ říkal, „dej víc na její slova. Ty sis zvykl jednat bez ohledu na její názory apřání. To ztebe mluví tvůj otec. Jenže tobě chybí jeho odhad, co je realita, kterou on chápal jako něco, co existuje zcela nezávisle na něm. Pěstuj vsobě tuhle schopnost, mladý Caesare, aaž dorosteš, nic na světě tě nedokáže zastavit.“

Ajá zatím, pomyslel si Antonius, budu už příliš starý, abych se staral oto, co ty ze svého života uděláš. Přesto si myslím, že jsem tobě byl otcem mnohem víc než svým vlastním synům. To proto, že mi strašně záleží na tvé matce, aty jsi pro ni středem celého světa.

Čekala pět nundin, než udeřila. Tou dobou už proběhly návštěvy téměř všech nově ustanovených králů adalších mocnářů, kteří přišli vyjádřit svou oddanost Antoniovi. Nikoli jí. Co byla ona jiného než další klientský monarcha? Amyntás, Polemón, Pýthodóros, Tarcondimotus, Archeláos Sisenés, asamozřejmě také Herodes. Předůležitě se tvářící.

Herodem začala. „Nevrátil mi peníze, které mi dluží, aneuhradil můj podíl na poplatcích zbalzámu,“ řekla Antoniovi.

„Nevěděl jsem, že ti zůstal něco dlužný, ani opoplatcích za balzám.“

„To se ví, že dluží! Půjčila jsem mu sto talentů, aby mohl svou věc předložit vŘímě. Ten balzám měl být součástí úhrady.“

„Připomenu mu to zítra dopisem po kurýrovi.“

„Připomínat mu mou osobu je kničemu! On na nic nezapomněl, on je prostě rozhodnutý své dluhy neplatit. Je tu však cesta, jak ho kplatbě přimět.“

„Ano? Ajaká?“ otázal se ostražitě Antonius.

„Převeď balzámové zahrady vJerichu atěžbu asfaltu vMrtvém moři na mne. Bezplatně, ničím nezatížené, vše na mé jméno.“

„Při Jovovi! To se rovná polovině příjmů celého Herodova království! Nech Heroda ijeho balzám na pokoji, lásko moje.“

„Ne, to tedy neudělám! Já ty peníze nepotřebuji, kdežto on ano, to je pravda, ale on si nezasluhuje, abych ho nechala na pokoji. Je to odporný tlustý slimák!“

Antonia cosi napadlo, pobavilo ho to; vjeho očích zajiskřilo. „Požaduješ snad ještě něco dalšího, ty můj vrabčáčku?“

„Plnou suverenitu nad Kyprem, který odjakživa patřil Egyptu, než ho pak pro Řím zabral Cato. Kyrénaiku, další egyptské území odcizené Římem. Kilikii Tracheu. Syrské pobřeží až po řeku Eleutherus–víckrát už patřívalo Egyptu. Chalkis. Vlastně by se mi zamlouvala celá jižní Sýrie jakožto egyptská, takže mi předej celou Judeu. Kréta by také byla dobrá. IRhodos.“

Seděl spootevřenými ústy, malá očka dokořán, nevěděl, má-li se rozesmát anebo rozeřvat vzteky. „Ty žertuješ,“ řekl posléze.

„Žertuju? Já že žertuju? Co vlastně jsou zač ti tví noví spojenci, Antonie? Tvoji spojenci, nikoli spojenci Říma! Ty jsi rozdal valnou část Anatolie apěkný kus Sýrie partě násilníků, zrádců abanditů. Co jiného je Tarcondimotus než bandita! Atomu jsi věnoval Syrskou bránu acelý Amanos! Obdařil jsi syna své milenky Kappadokií aGalatii jsi daroval obyčejnému úředníčkovi! Svou dceru, obdařenou dvojí juliovskou krví, jsi provdal za sprostého řeckého lichváře! Vládou nad Kyprem jsi pověřil propuštěnce! Och, jakou slávou jsi to ověnčil tak skvělou dupu svých spojenců!“ Rozplameňovala se smistrovskou dokonalostí, oči jí svítily kočičí dravostí, rty ohrnuté, tvář vtělená nenávist. „Akde při tomhle geniálním nadělování zůstal Egypt?“ zasyčela. „Byl prostě pominut! Ani zmínka oněm nepadla! Jak se něčemu podobnému takový Tarcondimotus musel chechtat! AHerodes–ten slizký ohava, ten chamtivý zmetek ničemy apoběhlice!“

Kam jen se poděl jeho proslulý záchvat vzteku? Kde je ten jeho nejosvědčenější nástroj, to kladivo, kterým drtíval na prach nároky mocnějších protivníků, než je Kleopatra? Ani plamínek onoho starého známého požáru mu teď nerozehříval žíly, zmrazené na led jejím Medusiným pohledem. Ač vyvedený zmíry, ba ohromený, neztratil však všechnu svou lstivost.

„Ťala jsi mě do živého!“ vydechl azašermoval rukama proti té nelítostné tváři. „Nechtěl jsem tě ranit!“

Sehranému hněvu bylo dovoleno polevit, nikoli však milosrdně. „Och, já vím, co musím udělat, abych získala ta území, která si žádám,“ řekla věcným tónem. „Ti tvoji pobudové obdrželi své úděly zdarma, ale Egypt za ně bude muset platit. Kolikpak talentů ve zlatě bude asi stát taková Kilikie Tracheia? Balzám aasfalt jsou dluhy, za ty platit odmítám. Ale Chalkis? Foiníkie? Palestina? Kypr? Kyrénaika? Kréta? Rhodos? Judea? Mé pokladnice přímo přetékají, můj drahý Antonie, aty to dobře víš. Tos měl také celou tu dobu na mysli, viď? Přimět Egypt zaplatit tisíce atisíce talentů zlata za každičký plethron země! Co dostávají všelijací darebáci zdarma, bude Egypt muset kupovat! Ty pokrytče! Ty lháři ubohá!“

Zhroutil se arozplakal. Pláč–odjakživa dost dobrý politický nástroj.

„Och nefňukej mi tu!“ utrhla se na něho amrštila po něm ubrouskem, jako když boháč hodí peníz někomu, kdo mu právě prokázal obrovskou službu. „Utři si oči! Je čas sednout si anějak se dohodnout.“

„Nepředstavoval jsem si, že by Egypt potřeboval ještě nějaká další území,“ řekl postrádaje přesvědčivější argumenty.

„Vážně? Aco tě kté představě vedlo?“

Bolest se začínala hlásit: ona ho vůbec nemiluje. „Egypt přece má všechno, co potřebuje.“ Hleděl na ni, oči dosud zalité slzami. Mysli, Antonie, přemýšlej! „Co bys dělala sKilikií Tracheiou? SKrétou? SRhodem? Nebo dokonce sKyrénaikou? Vládneš zemi, která má potíž sudržováním armády schopné ubránit idosavadní hranice země.“ Oči mu za řeči osychaly, navracela se mu iduševní rovnováha. Ne však sebeúcta, té nadobro pozbyl.

„Připojila bych tyhle země ke království, které můj syn zdědí, mohl by se na nich pocvičit. Egyptské zákony jsou už vytesány do kamene, ale další země přímo volají po ruce moudrého vládce aKaisarión bude tím nejmoudřejším zmoudrých,“ říkala.

Jak jí odpovědět? „Chápu ten Kypr, Kleopatro. Máš naprostou pravdu, vždycky náležel kEgyptu. Caesar ti ho vrátil, ale když potom zemřel, přešel ostrov opět zpátky kŘímu. Byl bych šťastný, kdybych ti Kypr mohl přepustit. Měl jsem to dokonce vúmyslu–nepovšimla sis snad, že se mezi mými úděly Kypr vůbec neobjevil?“

„Jak velkomyslné,“ řekla Kleopatra uštěpačně. „AKyrénaika?“

„Kyrénaika je součástí římských obilných zdrojů. Naprosto vyloučeno.“

„Já odmítám odtud odejít sčímkoli menším, než dostali ti tví pasáci akurevníci.“

„Nejsou to žádní pasáci ani kurevníci, jsou to slušní muži.“

„Kolik budeš požadovat za Foníkii aPalestinu?“

Tak dobrá, ty meretrice nenasytná! Od chvíle, kdy si uvědomil, že do získání oněch čtyřiceti tisíc talentů stříbra zpokladnic Sexta Pompeia mohou uběhnout ještě celá léta, nepřestával se užírat starostmi, zatímco před ním sedí královna Egypta, ochotná aschopná platit. Ani trochu ho nemiluje–to zabolelo! Ale onu skvělou armádu by mu poskytnout mohla, hned teď. Skvělé, hned mu bylo líp, alespoň pokud šlo ohlavu. „Mluvme nejdřív ozálohách. Ty budeš chtít plnou suverenitu nad těmi územími aveškeré příjmy znich. Konečná suma bude sto tisíc zlatých talentů za každé. Ale budu chtít okamžitou zálohu ve výši jednoho procenta. Tisíc zlatých talentů za Foiníkii, Palestinu, Kilikii Pedii, Chalkis, Emesu, za řeku Eleutheros aza Kypr. Nebude to Kréta, Kyrénaika ani Judea. Pokud se jedná obalzám aasfalt, máš volnou ruku.“

„Celkem sedm tisíc talentů zlata.“ Protáhla se azavrněla. „Dohodnuto, Antonie.“

„Ale já chci těch sedm tisíc hned teď, Kleopatro.“

„Samozřejmě, proti oficiálním listinám, opatřeným tvým podpisem atvou pečetí vtvé funkci triumvira pověřeného správou Východu.“

„Až budu mít vrukou zlato–a až ho přepočítám–dostaneš ipapyry. Spřipojenou pečetí Říma asmou vlastní pečetí triumvira. Přidám isvou osobní pečeť.“

„To postačí. Ráno vyšlu rychlého kurýra do Memfidy.“

„Do Memfidy?“

„Bude to rychlejší, dej na mě.“

Náhle jim oběma chyběla jakákoli představa, co dál. Kleopatra sem připutovala, aby získala, co bude moci, aobdržela víc, než doufala; Antonius od ní zoufale potřeboval získat sílu aradu, anic ztoho nedostal. Fyzické pouto mezi nimi bylo křehké, duševní žádné. Ubíhaly dlouhé okamžiky, hleděli jeden na druhého, neměli si už co říct. Posléze si Antonius povzdychl.

„Ty mě vůbec nemiluješ,“ řekl. „Do Antiocheie ses vydala jako každá druhá ženská–na nákupy.“

„Je pravda, že jsem sem přišla, abych Kaisariónovi zajistila jeho podíl na kořisti,“ odpověděla, vočích pohled už natolik lidský, že se vnich jevil ismutek. „Určitě tě ale miluju. Kdyby toho nebylo, byla bych se domohla svého úplně jiným způsobem. Ty to nevidíš, ale já jsem tě šetřila.“

„Bohové nechť mě chrání před Kleopatrou, která by mě nešetřila.“

„Och, ty ses rozplakal, což znamená, že jsem tě připravila otvou mužnost. Jenomže otu tě nemůže připravit nikdo, Antonie, kromě tebe samého. Dokud Kaisarión nedospěje–tedy nejméně po příštích deset roků–bude egyptská královna potřebovat vedle sebe manžela, ajá si dovedu představit jediného. Marka Antonia. Ty nejsi žádný slaboch, jen ti chybí cíl. Vidím to stejně jasně, jako to musel rozpoznat už Fonteius.“

Svraštil čelo. „Fonteius? Jste snad domluveni?“

„Vůbec ne. Já jsem jen vycítila, že otebe má obavy. Ateď už vím proč. Ty Řím nemiluješ tak, jak ho miloval Caesar, atvůj rival vŘímě je víc jak odvacet let mladší než ty. Pokud by nezemřel přirozenou smrtí, určitě tě přežije, amně se nezdá, že by Octavianus měl umřít mladý, ipřes to jeho astma. Vražda? To by jistě bylo ideální řešení, pokud by byla uskutečnitelná, jenže ona proveditelná absolutně není. Díky Agrippovi asvým germánským strážcům je nezranitelný. Že by snad Octavianus odmítl doprovod svých liktorů, tak jako to učinil Caesar? Ani kdyby mu za to nabídli hlavu Sexta Pompeia na zlaté míse ne! Kdybys byl oněco starší, měl bys to možná snadnější, ale rozdíl dvaceti let dostatečný není, ikdyž je až moc velký. Octavianovi letos bude šestadvacet. Moji agenti říkají, že teď vyhlíží mužněji, poté co ztratil svůj mládenecký ruměnec. Tobě je šestačtyřicet, mně bylo dvaatřicet. Věkem se ty ajá ksobě hodíme mnohem víc, ajá bych Egyptu znovu vrátila jeho někdejší moc. Na rozdíl od království Parthů patří Egypt kVašemu moři. Pokud by ses stal mým manželem, Antonie, pomysli jen, co bychom mohli během příštích deseti let společně dokázat!“

Je to, co mu tady navrhuje, přijatelné? Římské to určitě není, jenomže Řím mu nějak začínal unikat mezi prsty, jako by zněho zbývaly jen jakési proužky kouře vonom provoněném východním ovzduší. Mátlo ho to, to ano, ale nebyl ztoho natolik zmatený, aby nepochopil, to všechno se za jejím návrhem skrývá asčím vším on musí počítat. Moc nad jeho přívrženci vŘímě slábne; pryč je Pollio, Ventidius, Sallustius, všichni přední vojevůdci až na Ahenobarba. Jak dlouho si ještě bude moci udržet svých sedm set senátorských klientů, pokud nebude vpravidelných intervalech zajíždět do Říma? Astojí to vůbec za takové úsilí? Má si snad přibírat další starosti navíc ještě kté, že ho Kleopatra nemiluje? Nebyl zvyklý uvažovat racionálně, takže se stále ještě nedokázal vyznat vtom, co mu provedla; vnímal jen, že on ji stále miluje. Ode dne, kdy dorazil do Antiocheie, prohrává, což pro něho bylo záhadou, jejíž rozřešení přesahovalo jeho schopnosti.

Kleopatra se znovu ozvala. „Mají-li porazit Sexta Pompeia, uplyne pár let, než budou Octavianus aŘím jakž takž schopni porozhlédnout se, co se vlastně děje na Východě. Senát je hejno kdákajících slepic, neschopné vyrvat vládu Octavianovi–anebo tobě. Lepida pomíjím.“

Sklouzla ze svého lehátka aspočinula vedle něho, tváří na jeho šlachovitém předloktí. „Já neusiluji ožádný převrat, Antonie,“ říkala mu tichým, jakoby medovým tónem. „To naprosto ne. Říkám jen tolik, že ve spolupráci se mnou bys zVýchodu mohl udělat omnoho lepší asilnější oblast. Jak by tohle mohlo Římu uškodit? Čím by to dokázalo Řím oslabit? Naopak–zabránilo by to vzestupu nějakého dalšího Mithridata anebo Tigrana.“

„Vmžiku bych se tvým manželem stal, Kleopatro, kdybych mohl doopravdy uvěřit, že alespoň něco ztoho je určeno mně, že se to děje kvůli mně. Cožpak musí každá částečka patřit Kaisariónovi?“ otázal se azlehka jí rty přejížděl útlé rameno. „Není to tak dlouho, co jsem si uvědomil, že než umřu, chci stát samojediný aveliký vplné sluneční záři–žádné stíny kolem mne, jakéhokoli druhu! Ani stín Říma, ani Kaisariónův stín. Chci svůj život ukončit jakožto Marcus Antonius, ne jako Říman ani jako Egypťan. Otuhle jedinečnost mi jde. Chci být Antonius Veliký. Ato mi vůbec nenabízíš.“

„Velikost ti přece nabízím! Egypťanem být nemůžeš, to je samozřejmé. Apokud jsi Říman, jen ty můžeš ze sebe tuhle slupku odhodit. Není to nic víc než vnější kůžička, svléknout se dá, jako se jí zbavuje had.“ Přitulila se ústy kjeho tváři. „Já tě doopravdy chápu, Antonie. Ty toužíš po tom být větší než Julius Caesar, což znamená dobývat nové světy. Ale hledat je uParthů by byla chyba. Obrať se tváří kzápadu, nikoli ještě dál někam na východ! Caesar Řím nikdy doopravdy nedobyl–on Římu podlehl. Antonius si přívlastek Veliký může vydobýt jen tím, že si podrobí Řím.“

Byl to teprve úvod dlouhé bitvy, která trvala až do března, do začátku jara vAntiochei. Titánské srážky odehrávající se vpřítmí jejich spletitých citů, vtichu nevyslovených pochyb askryté nedůvěry. Utajení bylo nezbytné adokonalé; pokud by se byli Ahenobarbus, Poplicola, Fonteius, Furnius, Sosius anebo kdokoli jiný zŘímanů přítomných vAntiochei domysleli, že Antonius natrvalo abez nároku na jakékoli další poplatky prodává to, co zatím náleželo Římu aco se klientským králům za pravidelné poplatky jen pronajímalo, došlo by asi kotřesu, po němž by se Antonius mohl ocitnout vřetězech ana cestě zpátky do Říma. Území postoupená Kleopatře se měla jevit jako převedená zcela nevinnou formou, ato až do doby, než si Antonius podstatněji upevní svou mocenskou pozici. Takže to, co bylo veřejně známo vjednom znění, znali ve skutečné podobě jen Antonius aKleopatra. Antoniovým římským spoluobčanům tyto přesuny měly připadat jen jako běžné cese sloužící kzískání zlata pro financování armády. Jakmile se Antonius stane na Východě neporazitelným, přestane už záležet na tom, co vejde nebo nevejde ve známost. Caesara se kdysi Kleopatra pokusila přesvědčit, aby se stal králem Říma, avšak neuspěla. Antonius byl mnohem tvárnějším materiálem, zejména za současného stavu mysli. Východ po silném králi dychtil. Akdo by mohl být lepší než Říman znalý práva ařízení státu, nepoddávající se vrtochům ani maniakálnímu vraždění? Antonius Veliký by mohl ukovat Východ vmocnost dostatečně silnou, aby se dokázala sŘímem utkat ovládu nad světem. Otom snila Kleopatra, plně si vědoma, že od uskutečnění této vidiny ji dělí ještě dlouhá cesta adalší že pak bude muset ještě podniknout, než Antonia Velikého rozdrtí ve prospěch Kaisarióna, krále králů.

Antoniovi se dařilo klamat své druhy. Ahenobarbus aPoplicola se jako svědci podepsali na Kleopatřiny dokumenty, aniž si přečetli, co obsahují, aještě se uchichtli nad její naivitou. Takového zlata!

Avšak se svým nejvážnějším konfliktem se Antonius nemohl svěřit nikomu. Královna se neoblomně postavila na odpor jeho tažení proti Parthům aodmítla poskytnout své zlato na jeho přípravu. Strachovala se, že by Antoniova armáda mohla být parthskými útoky strašlivě decimována, obávala se, že by se příliš ztenčila, než aby byla schopná toho, co ona sní měla vúmyslu: vydat se do války proti Římu aOctavianovi. Jen sčástí těchto plánů se Antoniovi svěřila, opanovaly však natrvalo její mysl. Kaisarión musí vládnout Caesarovu světu stejně tak jako Egyptu aVýchodu, anic anikdo–Marka Antonia nevyjímaje–to nesmí překazit.

Ke své hrůze Antonius shledal, že Kleopatra má vúmyslu vydat se na pochod spolu sním aže chce mít hlavní slovo ve válečné radě. Canidius vyčkával po úspěšném výpadu na sever na Kavkaz vKaraně aKleopatra nepřestávala vykládat, jak už se na setkání sním těší. Ať dělal, co dělal, nedokázal ji Antonius přesvědčit, že tam nebude vítána, že to jeho legáti nepřipustí.

Atak se během jediného nundina zbavil mužů, kteří by se nejpravděpodobněji proti její přítomnosti vzbouřili. Poplicolu poslal do Říma povzbudit tam jeho sedm set senátorů aFurnia správcovat do Provincie Asia. Ahenobarbus se vrátil jako správce do Bíthýnie aSosius měl dál pokračovat vSýrii.

Záchranu přinesla nejpřirozenější anejnevyhnutelnější ze všech událostí: Kleopatra otěhotněla. Téměř ochablý únavou mohl svým legátům oznámit, že královna doprovodí legie jen kZeugmatu na Eufratu apak že se vrátí do Egypta. Spobavením isobdivem si to legáti vyložili tak, že královna Antonia tolik miluje, že se od něho nedokáže odloučit.

Atak se sAntoniem vZeugmatu loučila převelice spokojená Kleopatra, aby nastoupila dlouhou zpáteční cestu do Egypta po souši. Třebaže mohla použít lodi, měla dobrý důvod tak nečinit. Důvod jménem Herodes, král Židů. Poté, co se dozvěděl oztrátě svého balzámu aasfaltu, vydal se tryskem zJeruzaléma do Antiocheie. Když vaudienční síni uviděl Kleopatru sedět po Antoniově boku, obrátil se ajel rovnou domů. Jeho chování Kleopatře napovědělo, že Herodes si chce raději počkat, až bude moci hovořit sAntoniem osamotě. Svědčilo iotom, jak bystře Herodes rozpoznal, co unikalo Římanům; že totiž je to ona, kdo ovládá triumvira pověřeného správou Východu, že Antonius je jen hlínou hnětenou jejíma všetečnýma apilnýma rukama.

Bez ohledu na své soukromé pocity však Herodes neměl jinou volbu než egyptskou královnu uvítat ve svém sídelním městě akrálovsky ji ubytovat ve svém novém paláci, budově hýřící přepychem.

„Staveb je tu vlastně vidět plno,“ říkala Kleopatra svému hostiteli uvečeře avduchu si pomyslela, že jídlo je hrozné akrálovna Mariamné že je otravná ošklivka. Nicméně plodná: už dva synové tu jsou. „Jedna vyhlíží podezřele jako pevnost.“

„Och, pevnost to také je,“ řekl Herodes bez znepokojení. „Nazvu ji Antonia, podle našeho triumvira. Stavím rovněž nový chrám.“

„Anějaké nové budovy na Masadě, jak jsem slyšela.“

„Pro mou rodinu znamenala kruté vyhnanství, ale místo je to vynikající. Zařizuji nahoře pohodlnější ubytování, stavějí se tam nějaké sýpky navíc, skladiště potravin ataké cisterny na vodu.“

„Škoda že Masadu vůbec neuvidím. Cesta podél pobřeží je pohodlnější.“

„Zejména pro dámu, která čeká rodinu.“ Mávl na Mariamné, která se zvedla aokamžitě odešla.

„Máš ostré oko, Herode.“

„Aty zase ostrou chuť na všelijaká území, alespoň podle mých zpráv zAntiocheie. Kilikie Tracheia! Co hodláš stím kouskem skalnatého pobřeží vlastně podniknout?“

„Mezi jiným vrátit Olbu královně Abě arodu Teukridů. Nedostala jsem ale tohle jediné město.“

„Kilická Seleukeia je pro Řím až příliš strategicky důležitá, má drahá ctižádostivá královno. Mimochodem, ten můj důchod zbalzámu aasfaltu dostat nemůžeš. Ten je pro mě naprosto nezbytný.“

„Já už ale důchod jak zbalzámu, tak zasfaltu mám, Herode, atady,“ řekla avylovila ze zlaté, drahokamy poseté síťky papyrus, „je příkaz od Marka Antonia, kterým se ti ukládá, abys příslušnou daň nadále vybíral vmůj prospěch.“

„Tohle by mi přece Antonius neudělal!“ vykřikl Herodes, když dočetl.

„Antonius by to udělal auž se také stalo. Můj nápad ovšem byl, abys výběr daně musel provádět ty. Měl jsi platit své dluhy, Herode.“

„Však já tě přečkám, Kleopatro!“

„Kdepak. Na to jsi příliš hltavý apříliš tlustý. Tlustí muži umírají časně.“

„Zatímco kostnaté ženy žijí navěky, chceš tím říct. Jenže to není tvůj případ, královno. Má hltavost není ničím ve srovnání stvou. Tebe neuspokojí nic míň než celý svět. Jenže Antonius není tím mužem, který by ho pro tebe dokázal dobýt. Ztrácí už moc inad tou částí světa, které zatím vládne, neuniklo ti to?“

„Pche!“ prskla. „Máš-li na mysli jeho tažení proti králi Parthů, je to prostě něco, co si potřebuje odbýt, než svou energii obrátí kvhodnějším cílům.“

„Kcílům, které pro něho vybíráš ty!“

„Nesmysl! Marcus Antonius je schopný rozpoznat je sám.“

Herodes se pohodlně rozvalil na lehátku atlusté ruce plné prstenů sepjal na břiše. „Jak dlouho už osnuješ to, co si myslím, že osnuješ?“

Zlaté oči se rozšířily, lstivě se na něho upřely. „Já že něco osnuju, Herode? Ty snad mluvíš zhorečky. Co nevidět budeš blekotat vdeliriu. Co bych já mohla osnovat?“

„Když už vodíš Antonia za kroužek vnose avjeho stopách ten bezpočet legií, má milá Kleopatro, odhadl bych, že ses rozhodla vyvolat převrat vŘímě ve prospěch Egypta. Co by byla vhodnější chvíle kúderu než okamžik, kdy Octavianus je slabý avšichni jeho nejlepší muži jsou zapotřebí vzápadních provinciích? Tvé ambice, tvé choutky nemají meze. Překvapuje mě jen, že se ještě nikdo kromě mne neprobral atvé plány neprohlédl. Chudák Antonius, jak ten se podiví, až procitne!“

„Jestli jsi jen trochu moudrý, schováš si tyhle spekulace ve své hlavě anepustíš je ani na špičku jazyka. Jsou bláznivé, bezpodstatné.“

„Dej mi balzám aasfalt, ajá budu mlčet.“

Sesmekla se zlehátka avklouzla do trepek bez opatku. „Tobě bych nedarovala ani trošinku puchu zpropoceného hadru, ty hnuse!“ Abyla pryč, jen závěsy za ní zašustily syčivými hlásky, špitajícími jakési zaklínadlo.

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

D

en poté, co Kleopatra opustila Zeugma avydala se do Egypta, objevil se tam Ahenobarbus, bujarý, beze stopy provinilosti.

„Ty jsi přece touhle dobou měl být na cestě do Bíthýnie,“ řekl Antonius káravě, vnitru se však zaradoval.

„Tu cestu sis na mě vymyslel, dokud ses ještě domníval, že ta egyptská harpyje potáhne do boje stebou. Tohleto by přece žádný Říman nedokázal spolknout, Antonie, adost mě překvapuje, že sis osobě myslel, že bys to zvládl–pokud jsi ovšem nehodlal přestat být Římanem.“

„Ne, to jsem se opravdu nerozhodl!“ odsekl podrážděně Antonius. „Ahenobarbe, musíš pochopit, že Kleopatřina ochota půjčit mi tu obrovskou sumu ve zlatě bylo to hlavní, co vůbec umožnilo uvést tažení do chodu! Domnívala se zřejmě, že jí ta půjčka poskytuje jisté oprávnění se na té akci také podílet, ale když jsme dospěli až sem, docela ráda se vydala zpátky domů.“

„Ajá jsem zase docela rád přerušil cestu do Níkomédeie. Takže mi, příteli, objasni, co je nového.“

Vypadá velice dobře, pomyslel si Ahenobarbus, líp než za celou tu dobu od bitvy uFilipp. Konečně zase podniká něco, co stojí za nasazení veškeré jeho síly, akromě toho si tím plní dávný sen. Jak tu egyptskou harpyji nesnáším, tak za tu její půjčku ve zlatě jsem jí vděčný. Antonius ji snadno splatí ze zlomku výtěžku tažení.

„Podařilo se mi získat pramen informací oParthech,“ říkal Antonius. „Synovce parthského krále, jménem Monaésés. Poté, co Fraatés dal pobít celou jeho rodinu, Monaésovi se podařilo prchnout do Sýrie, protože vté době nedlel udvora. Byl právě vNikéforiu vyřizovat nějaké záležitosti se Skenity. Domů se vrátit pochopitelně neodvažuje–na jeho hlavu je vypsaná odměna. Jak se zdá, král Fraatés se oženil, vzal si dívku zjakéhosi vedlejšího arsakovského rodu azamýšlí zplodit spoustu nových nástupců. Celá rodina té

nevěsty padla za oběť meči nebo sekeře nebo čím ti Parthové vlastně popravují. Nové generaci synů bude trvat celá léta, než dorostou, což pro Fraata znamená roky bezpečí. Zatímco Monaésés je dospělý amá následnické právo. Naprosto bezohlední jsou tihle východní monarchové.“

„Doufám, že to máš při jednáních sKleopatrou na paměti,“ poznamenal suše Ahenobarbus.

„Kleopatra,“ řekl Antonius trochu povýšeně, „je docela jiná.“

„Aty, Antonie, samou láskou nevidíš neslyšíš,“ prohlásil Ahenobarbus nesmlouvavě. „Doufám, že tvůj odhad, pokud jde otoho Monaésa, je solidnější.“

„Solidní jak Bryaxidův bronz.“

Když se však Ahenobarbus sMonaésem sešel, žaludek se mu kamsi propadl. Důvěřovat tomuhle chlapovi? Nikdy! Nedokáže se ti přes všechnu tu svou dokonalou řečtinu aopičení se po Řecích podívat do očí.

„Tomu nepodávej ani špičku malíčku!“ rozkřikl se pak Ahenobarbus na Antonia. „Jinak ti utrhne ruku až vrameni! Cožpak ti není jasné, že je to člověk, kterého si král Fraatés nechal vzáloze, západně vychovaný, aby ho vpřípadě potřeby bylo možno nasadit jako špeha přímo do našeho středu? Monaésés žádným jatkám neunikl, byl ušetřený, aby mohl splnit svou parthskou povinnost–vlákat nás všechny do záhuby!“

Antoniovou odpovědí byl jen smích. Ať uváděl Ahenobarbus anebo kterýkoli další zpochybovačů cokoli, nic vněm nedokázalo zviklat přesvědčení, že Monaésés je člověk ryzí jako Kleopatřino zlato.

Valná většina armády vyčkávala spolu sPubliem Canidiem vKaraně, ssebou však Antonius přivedl dalších šest legií aktomu ještě deset tisíc galských jezdců anavíc cizinecké jednotky vpočtu třiceti tisíc rekrutů složené ze Židů, Syřanů, Kilikijců aasijských Řeků. Jednu legii ponechal vJeruzalémě, aby zajistila, že se Herodes udrží na trůně–Antonius byl loajální přítel, třebaže někdy až přespříliš důvěřivý–a sedm legií leželo posádkou vMakedonii, povždy neklidné.

Mezi Zeugmatem ahorním tokem Eufratu se řeka zařezávala do terénu širokým údolím; skýtalo hojnost pastvy pro koně, muly ivolky. Poté, co dospěli kSamosatě aminuli ji, údolí se začínalo trochu svírat, cesta byla obtížnější aobrovské těleso armády se

hrnulo dál do Meliteny. Nepříliš daleko severně od Samosaty předehnalo vojsko trén, knemalému Antoniovu zklamání, neboť příkaz vyrazit od Zeugmatu mu dal dvacet dní před odchodem armády adoufal, že obě tato uskupení dorazí do Karany současně. Optimisticky předpokládal, že volkové denně ujdou patnáct mil ivíc, teď však shledával, že ani všechny biče anadávky světa znich nevymámí víc jak deset mil.

Tylový trén představoval Antoniovu pýchu aradost, byl to největší zbrojní azásobovací celek, jakým kdy římské armády disponovaly. Především ho tvořily doslova stovky katapultů, ballist amenších strojů, které se sunuly kupředu, každý tažený příslušným počtem volků, jaký jednotlivé kusy vyžadovaly; ktomu několik beranidel schopných vyrážet městské brány ajedno osmdesátistopové monstrum, oněmž Antonius Monaésovi žertem řekl, že by „stačilo ina brány starého Ília“! Ato byly pouze válečné stroje. Za nimi vjednom voze za druhým putovaly zásoby–pšenice, sudy nasoleného vepřového, silně prouzené vepřové boky, olej, čočka, cizrna, sůl, náhradní díly, nářadí avybavení pro legijní zbrojíře, dřevěné uhlí, litinové slitky pro kováře, mohutná břevna afošny, pily ke kácení stromů anebo řezání měkkého tufu, provazy alana, celty, zásobní stany, tyče, postroje, všechno, očem si nápaditý praefectus fabrum pomyslel, že by armáda tohoto rozměru mohla upotřebit kdoplnění běžné výstroje anebo jako obléhacích pomůcek. Celková délka tohoto proudu by činila patnáct mil, jenomže trén postupoval široce rozvinutý do fronty tři míle hluboké; dvě legie na neplných stavech, každá očtyřech tisících mužů, byly vyčleněny kostraze této tak obrovité adrahocenné součásti válečné mašinerie; velel jí Oppius Statianus, který nepřestával reptat před kýmkoli, kdo mu byl ochotný naslouchat.

Když trén míjela postupující armáda, objevil se mezi jeho posluchači iMarcus Antonius.

„Zatím všechno klape, dokud se dá postupovat takhle,“ prohlašoval bez obalu Statianus, „ale ty hory před námi mi napovídají všelijaká úzká údolí, ajestli budeme muset vozy pouštět hustě za sebou, budeme vkoncích jak se spojením, tak isjejich obranou.“

Nebyl to názor, jaký si přál slyšet ajaký byl ochotný poslouchat. „Mluvíš jak stará bába, Statione,“ řekl akopnutím pobídl koně. „Hleď ztěch loudů raději vykřesat pár mil denně navíc!“

Bojové síly dosáhly Karany patnáctý den poté, co vyrazily od Zeugmatu, avšak trénu to trvalo ještě dalších dvanáct dnů, navzdory jeho počátečnímu předstihu. Což znamenalo, že Antonius měl špatnou náladu; akdyž neměl Antonius dobrou náladu, nechtěl snikým mluvit, počínaje přáteli, jako byl Ahenobarbus, až po vojevůdce jako Canidius, jenž se nedávno vrátil zvýpadu na Kavkaz akterý měl ovelehorách nadmíru dobré informace.

„Itálii na severu také ohraničují hory,“ říkal Canidius, „ve srovnání stěmihle hřebeny jsou ovšem Alpy něco jako pouhé cihličky zdětské stavebnice. Jen se rozhlédni zté mísy, vníž Karana leží, amáš kolem sebe stovky vrcholů dosahujících výšky patnácti tisíc stop. Akdyž se vydáš kseveru anebo kvýchodu, jsou ještě vyšší, ještě strmější. Údolí jsou pouhé zářezy, sotva širší než bystřiny, které se jejich dnem řítí. Máme už polovinu dubna, tažení musíš dokončit do října. Šest měsíců, azima je tu. Karana je největší placka poměrně rovinatého území odtud až po ty velké pláně vmístech, kde se do Kaspického moře vlévá Araxés. Já měl jen deset legií adva tisíce jezdců, ai to se vtomhle terénu projevilo jako těžko zvládnutelný počet. Ale věřím, že víš, co děláš, takže se stebou nechci přít.“

Podobně jako Ventidius byl iCanidius rozený voják prostého původu; vzestup mu umožnily toliko jeho kromobyčejné velitelské schopností. KMarku Antoniovi se připojil po Caesarově smrti avážil si spíš Antonia samotného než jeho vojenských kvalit. Po Ventidiově triumfu vSýrii Canidius pochopil, že mu nebude svěřeno velení voperaci, jakou měl teď Antonius vplánu, totiž proniknout do království Parthů takříkajíc zadními dvířky. Přesložitý podnik, jaký by vyžadoval Caesarova génia, aAntonius žádný Caesar není. Především sází na pouhou početní velikost, zatímco Caesar velké armády odmítal. Pro něho představovalo deset legií adva tisíce jezdců maximum toho, co vojevůdce ještě dokáže úspěšně zvládnout; jakmile se tenhle počet zvýší, rozkazy se začnou plést jeden přes druhý, kvůli vzdálenostem ačasu vázne spojení. Canidius byl vtomto sCaesarem zajedno.

„Dostavil se už král Artavasdés?“ otázal se Antonius.

„Odkud?“

Antonius zamžikal. „Přece zArménie.“

„Jo, ten je tady, čeká stiárou vruce na přijetí. Ale je tu taky Artavasdés zMedie Atropaténé.“

„ZMedie Atropaténé?“

„Přesně tak. Oba dva po té mé procházce po Kavkaze zavětřili aoba dva usoudili, že Řím asi bude vtéhle srážce sParthy vítězem. Artavasdés zArménie chce, aby se mu vrátilo jeho sedmdesát údolí vMedii Atropaténé aArtavasdés zMedie Atropaténé zase chce kralovat Parthům.“

Antonius se rozřehtal. „Canidie, Canidie, my ale máme štěstí! Jak je dokážeme rozlišovat podle jména?“

„Já tomu zArménie říkám Armén atomu zMedie Atropaténé prostě Mediák.“

„Aneliší se aspoň něčím, podle čeho by se dali rozeznat?“

„Kdepak! Jsou jak dvojčata–asi to bude těmi jejich příbuzenskými sňatky. Oba dva pěkně vsuknicích akazajkách samý fald, sfalešným plnovousem, černovlasí, kudrnatí, nosy jak zobáky.“

„To vypadá na Parthy.“

„Asi je to jedna banda. Chceš je už přijmout?“

„Mluví některý znich řecky?“

„Ne, ani aramejsky. Hovoří jen svou mateřštinou aparthsky.“

„Ještě že tu mám Monaésa.“

Jenže Monaésa neměl mít Antonius nadlouho. Poté, co několikrát působil jako tlumočník uprazvláštních audiencí–mezi stranami, které neměly nejmenší ponětí, jakým způsobem vlastně uvažuje jejich partner–rozhodl se Monaésés vrátit do Níkéforia. Je přece, jak neopomněl Antoniovi připomenout, králem skenitských Arabů aměl by své nové království uvést do válečné pohotovosti. Smnoha díky asujištěním, že oni tři muži, které vyhledal jako tlumočníky, udělají Antoniovi mnohem lepší službu než on sám, se odebral na jih.

„Kéž bych mu tak mohl důvěřovat,“ svěřil se Canidius Ahenobarbovi.

„Ijá bych mu rád důvěřoval, ale nějak se mi to nedaří. Ajelikož se věci už daly do pohybu anedají se zastavit, jediné, co oba můžeme učinit, Canidie, je obětovat bohům za to, abychom se mýlili.“

„Anebo za to–pokud jsme se nemýlili, aby Monaésés nedokázal udělat nic, čím by Antoniovi zkřížil jeho plány.“

„Já bych byl mnohem šťastnější, kdyby naše armáda byla omnoho menší. Antonius je radostí bez sebe jako děcko nad těmi arménskými katafraktarii. Ale jako veterán mám zkušenost sarménskými iparthskými katafraktarii amůžu ti říct, že se ti arménští sparthskými nedají srovnat,“ povzdychl si Canidius. „Mají tenčí aslabší zbroj, jejich koně nejsou omnoho větší než naše doma–spíš to podle mě jsou kopiníci než skuteční katafraktariové. Ale Antonius je unesený tím, že jich darem dostal celých šestnáct tisíc.“

„Ošestnáct tisíc koní víc ke krmení,“ řekl Ahenobarbus.

„Adá se Arménii nebo Medii věřit víc než Monaésovi?“ otázal se Canidius.

„Arménii možná, Medii vůbec ne. Jak daleko je to odtud do Artaxaty?“ otázal se Ahenobarbus.

„Dvě stě mil, možná oněco míň.“

„Opravdu tam musíme?“

„Do samého pupku Arménie, máš na mysli. Naneštěstí ano. Mě ta jeho cesta zadními vrátky vůbec nenadchla, třebaže něco by na ní bylo, kdyby nebyl tak strašlivý terén. Udeřit na Fraaspu, pak na Ekbatanu, pak na Súsy, pak vtrhnout do Mezopotámie. Copak on si myslí, že snámi trén udrží krok? To určitě ne!“

„Och, to je celý Marcus Antonius,“ řekl Ahenobarbus. „Patří ksortě vojevůdců, kteří věří, že když něco dostatečně silně chtějí, tak se to taky stane. Mohl by být výtečný za tažení typu Filipp. Ale jak si poradí stím, co nezná?“

„Zužuje se to vpodstatě na dvě otázky, Ahenobarbe. První–je Monaésés zrádce? Druhá–můžeme se spolehnout na Arménii? Pokud zní odpověď na tu první ne ana druhou ano, Antonius uspěje. Jinak ne.“

Tentokrát vyrazil týlový trén do Artaxaty, hlavního města Arménie, takřka okamžitě poté, co dospěl do Karany–k zlosti Oppia Statiana, který si nemohl dopřát odpočinek, lázeň ani ženu anedostal ani příležitost hovořit sAntoniem. Měl vúmyslu předat Antoniovi seznam věcí, onichž se domníval, že by docela dobře mohly zůstat vKaraně, zmenšit tak objem nákladu aurychlit poněkud postup trénu. Ne, rozkaz zněl pokračovat ihned vcestě avézt všechno dál. Ajakmile trén dorazí do Artaxaty, má neprodleně nastoupit další pochod do Fraaspy. Odpočinek tedy zase žádný, lázeň žádná, ženská zase žádná, bez možnosti rozhovoru sAntoniem.

* * *

Antonius byl podrážděný, byl by chtěl už už zahájit své tažení spřesvědčením, že svým plánem přepadu zadními vrátky Parthy zaskočí. Och, Parthy už zatím někdo varoval, že Fraaspa bude první parthské město, na které on zaútočí–všude kolem bylo příliš mnoho lidí zVýchodu acizinců všeho druhu, než aby se takhle rozsáhlé tajemství podařilo udržet pod pokličkou–avšak Antonius spoléhal na rychlost svého postupu, jemuž chtěl dodat takovou dravost, jakou se vyznačovaly všechny pochody, jimž kdy velel Caesar. Římská armáda měla stát před Fraaspou ocelé měsíce dříve, než tam byla očekávána.

VArtaxatě se proto nezdržel aco nejdříve se vydal nejkratším možným směrem na další cestu. ZArtaxaty do Fraaspy to bylo pět set mil asvým způsobem nebyla krajina, kterou postupovali, ani tak členitá, ani nedosahovala takových nadmořských výšek jako úseky, které museli překonávat cestou zKarany do Artaxaty. Médští aarménští průvodci však Antoniovi sdělili, že pokud jde oschůdnost, nezvolil tu nejvhodnější trasu. Všechny horské hřebeny avšechna údolí že probíhají západovýchodním směrem. Mnohem snadnější že by bylo dát se cestou východně od obrovské vodní plochy jezera Matiané. Jediný možný průchod horami vedl přímo podél jeho západního břehu, znamenal ovšem překonávat celou řadu horských hřbetů, nahoru dolů, nahoru dolů. Za jižním cípem jezera musí armáda uhnout kvýchodu, ještě než se stočí dolů kFraaspě. Na západ odtamtud strměl další horský hřeben svrcholy přesahujícími výšku patnácti tisíc stop.

Šestnáct legií, deset tisíc galských jezdců, padesát tisíc mužů zcizineckých jednotek, pěších ijízdních, ašestnáct tisíc arménských katafraktariů–celkem jedno sto čtyřicet tisíc mužů–se dalo na pochod. Víc jak padesát tisíc znich vsedle. Ani Alexandros Veliký nevelel takovému množství, říkal si rozjařený Marcus Antonius, absolutně si jistý, že žádná síla na světě ho nedokáže porazit. Jaké dobrodružství, jak obrovitá výprava! Konečně zastíní iCaesara.

Knemalému zklamání dohnali trén velice brzy; nepřekročil dosud horský průsmyk, aby mohl sestoupit dolů kjezeru Matiané, zbývalo mu tedy urazit ještě čtyři sta mil. Třebaže Canidius nabádal Antonia, aby zvolnil tempo audržoval si od trénu přijatelnou vzdálenost, Antonius odmítl. Do jisté míry oprávněně; pokud by svůj postup přizpůsobil zásobovacím jednotkám, dospěl by kFraaspě příliš pozdě, než aby ji mohl dobýt ještě před příchodem zimy, ikdyby se tam nesetkal svážnějším odporem. Kromě toho cestu zdolávali dosti svižně, navzdory neustálému stoupání aklesání přes jednotlivé hřbety. Antonius se omezil na vzkaz Statianovi, že má vyčlenit určité složky zásob apokusit se uspíšit postup odlehčením těch vozů, unichž se dalo předpokládat vyšší pochodové tempo.

Pokyn kStatianovi nedospěl. Aniž cokoli odhalili zvědové ispížovací oddíly, spojil se Artavasdés zMedie Atropaténé sMonaésem; čtyřicet tisíc katafraktariů ajízdních lučištníků sledovalo Římany na jejich cestě vdostatečné vzdálenosti, aby je neprozradil zvířený prach. Za přechodu průsmykem vedoucím dolů kjezeru Matiané postupoval trén vzhledem ke špatné aúzké cestě vjednoduchém proudu aStatianus se rozhodl vtéto formaci pokračovat, dokud nedospějí na rovinatější terén. Apak zaútočilo deset tisíc médských katafraktariů současně na všechny součásti do délky roztaženého pochodového proudu. Statianus měl rozvrácené celé spojení, nevěděl, co se kde akdy odehrává, nemohl své dvě legie sjistotou vyslat žádným směrem. Azatímco byl na vahách, byli jeho muži jeden po druhém pobíjeni; ti, již přežili první nápor, byli zabiti následně, aby útočníci měli jistotu, že se Antonius nedozví, co se sjeho zásobami stalo. Ajakou kořist to znamenalo! Během dne všechny vozy do jednoho odrachotily severním avýchodním směrem do Medie Atropaténé, pryč adál od Antoniova vojska. Tomu nyní zbývaly zásoby na jediný měsíc–ty, které si neslo ssebou, azůstalo také bez metacích strojů aobléhacího zařízení.

Když Monaésés Antonia připravil ojeho trén, vydal se sparthskou částí útočníků po stopě Římanů, aniž je však napadal. Měl teď nově dva stříbrné orly Statianových legií, které mohl přidat ktěm, které už byly vEkbataně: původních sedm bylo Crassových, nyní tedy přibudou ještě Antoniovy.

Nic ztoho se Antonius nedozvěděl, kFraaspě dorazil bez úhony azjistil, že sídlo má daleko khnízdu zvepřovic, jaké si vduchu maloval; bylo to město velké jako Attaleia anebo Tralles, obehnané mohutnými kamennými hradbami sněkolika pevnými branami. Jediný pohled Antoniovi stačil, aby si uvědomil, že Fraaspu bude muset oblehnout. Rozložil se sarmádou tak, aby její obyvatele uvěznil uvnitř hradeb, spokojený, že vkraji kolem Fraaspy dozrává bohatá úroda pšenice aže žádného Partha nenapadlo ji spálit, stejně tak jako nepobili stáda vypasených ovcí. Jíst bude co.

Den za dnem míjel apo trénu nebylo stopy.

„Mor na Statiana, kde trčí?“ rozčiloval se Antonius, vědom si toho, že ikaždý druhý spížovací oddíl se zvýpadu za zásobami nevrací.

„Pokusím se ho najít,“ prohlásil Polemón, který se rozhodl své prakovníky osobně doprovodit do pole. Odjížděl stisícovkou svých lehkooděných jezdců avyzývavě ještě zamával Parthům na hradbách Fraaspy, vnaprosté důvěře vAntonia ajeho velkolepou armádu.

Míjel den za dnem, aani Polemón se nevracel.

Nikde tu nebyly kmeny, které by se daly pokácet ke stavbě valu, atak obránce Fraaspy dokázala udržet uvnitř jejich opevnění jenom početnost římského vojska; bylo zřejmé, že město je dobře zásobené amá izdroje vody. Dlouhé apomalé obléhání. Nadešel červenec auplynul do nenávratna, začal ho už následovat srpen adosud nebylo ani stopy po zásobovacích oddílech. Och, kdeže jen zůstalo to osmdesátistopové beranidlo! To by zbran Fraaspy nadělalo třísky.

„Musíš se stím vyrovnat, Antonie,“ řekl Publius Canidius, když armáda tábořila před Fraaspou už celých sedmdesát dní, „trén nepřijíždí, protože už prostě neexistuje. Nemáme dřevo na stavbu věží, nemáme katapulty, nemáme ballisty, nemáme vůbec nic. Až dosud jsme přišli opětadvacet tisíc mužů pomocných sil vyslaných spížovat, adnes se mi odmítli na další výpravy vydat jak Kilikiové, tak iŽidé, Syřané aKappadočané. Dobrá, znamená to živit opětadvacet tisíc krků méně, ale zpolí už nesklízíme dostatečné množství obilí, aby to nadále udrželo tělesný imorální stav armády. Kdesi mimo dosah našich zvědů–tedy těch, kterým se podařilo navrátit–se tu někde pohybuje parthská armáda, která provádí to, čím Fabius Maximus udolával Hannibala.“

To už začal Antonius zakoušet pocit jakoby olověného závaží vútrobách, signál čehosi, co nemohl nadále ignorovat: poznání porážky. Temné hradby Fraaspy na něho výsměšně civěly, propadal se do naprosté bezmoci, tak jak ji tušil už po mnoho amnoho měsíců. Ba let. Všechno vlastně vedlo ktéto–prohře. Bylo snad právě toto tušení příčinou melancholie, která ho obestírala? Vědomí, že ho opustilo štěstí? Akde vůbec vězí nepřítel? Proč Parthové nezaútočí, když už mu dokázali kamsi začarovat jeho zásoby? Aještě horší, děsivější obavy ho přepadaly: žádná bitva mu nebude nabídnuta, nedostane se mu možnosti padnout vplné slávě vboji jako Crassus, odčinit alespoň ve svých posledních hodinách všechny obludné chyby, které vtomto břídilském tažení napáchal. Jen proto je Crassovo jméno dodnes vyslovováno súctou, slítostí nad jeho nevidoucí hlavou přibitou na hradby Artaxaty. Avšak Antoniovo jméno? Kdo si ho vůbec připomene, jestliže nedojde ani kbitvě?

„Oni nás zřejmě nemíní napadnout, dokud trčíme tady, že ne?“ otázal se Canidia.

„Já si tak jejich chování vysvětluju,“ řekl Canidius astřežil se, aby nezanechal vhlase zaznít soucit; věděl, co má Antonius na mysli.

„Ajá si ho vysvětluju zrovna tak,“ podpořil ho podmračený Ahenobarbus. „Nechtějí bitvu, tu nám nenabídnou, chtějí, abychom pomřeli pomalu azpříčin mnohem všednějších, než jsou rány mečem. Navíc jsme přímo ve svém středu měli zrádce, který jim prozradil všechno, co potřebovali vědět–Monaésa.“

„Ale já nechci skončit takhle!“ zvolal Antonius, zmínku oMonaésovi ponechal bez povšimnutí. „Potřebuju víc času! Ve Fraaspě se přece nemůže žít oplných dávkách, žádné město takové zásoby nedokáže shromáždit, ani Ílium ne! Jestli vydržíme otrochu déle, musí se Fraaspa podle mě vzdát.“

„Mohli bychom ji vzít ztečí,“ řekl Marcus Titius.

Nikdo se nenamáhal na to odpovědět; Titius byl kvestor, mladý blázen, ochotný ke každému riziku.

Antonius seděl ve svém kurulském křesle, zahleděný kamsi do dáli, duchem téměř nepřítomný. Posléze se ze zasnění probral. „Jak dlouho tu ještě dokážeme vydržet, Publie?“

„Je začátek září. Nejvýše měsíc, ai to by bylo až příliš dlouho. Nepronikneme-li do hradeb Fraaspy do začátku zimy, budeme muset ustupovat do Artaxaty stejnou cestou, kterou jsme sem přišli. Pět set mil. Legionáři to dokážou za třicet dní, budeme-li je pobízet, ale většina pomocných sil, které nám zbyly, jsou pěší, ati takové tempo nevydrží. Galští jezdci, kteří přečkali spížovací výpravy, na tom budou dost dobře–trávy by mělo být ještě dost. Pokud ji ovšem zatím nerozdupaly na bláto tisícovky katafraktariů. Jak sám dobře víš, Antonie, bez zvědů jsme jako slepci tápající uprostřed basiliky.“

„Úplně stejně.“ Antonius se chabě ušklíbl. „Vykládá se, že Pompeius Magnus už měl pouhé tři dny ke Kaspickému moři, když udělal čelem vzad, jelikož nedokázal snést tamější pavouky, ale já bych sradostí uvítal milion těch největších anejchlupatějších pavouků, jaké si dovedu představit, kdybych za to mohl získat spolehlivou zprávu otom, co nás na zpáteční cestě čeká, rozhodneme-li se ustoupit.“

„Já půjdu,“ řekl Titius dychtivě.

Všichni přítomní se kněmu obrátili.

„Jestliže se nám nevrátili arménští zvědové, Titie, proč myslíš, že ty uspěješ?“ otázal se Antonius; Titia měl rád, byl to Plankův synovec, takže se jeho nabídku snažil odmítnout co nejšetrněji. „Ne, za tu ochotu ti děkuji, ale budeme inadále muset vysílat Armény. Nikdo jiný ten průzkum nedokáže přežít.“

„Ale vtom to právě vězí!“ naléhal Titius. „Oni patří knepříteli, Marku Antonie, ať si tvrdí co chtějí. Všichni víme, že Arméni jsou úplně stejně proradní jako Médové. Nech mě jít! Slibuji ti, že si budu dávat pozor.“

„Kolik mužů ssebou chceš vzít?“

„Žádné, Publie Canidie. Jen já sám na nějakém tom místním poníku. Na takovém, co mají barvu polí. Vezmu si na sebe kazajku akalhoty zkozlečiny, vmísím se prostě mezi ně. Přiberu si možná tucet místních koní, abych vypadal jako koňař nebo pastevec nebo takového něco.“

Antonius se zasmál apleskl Titia do zad. „Proč ne? Dobrá, Titie, vyraž! Ale–vrať se.“ Vzmohl se na široký úsměv. „Vrátit se musíš. Jediný horší počtář vúřadě kvestora, jakého jsem kdy poznal, byl Marcus Antonius, jenže ten sloužil pod mnohem náročnějším velitelem–Caesarem.“

Nikdo zvelitelského stanu se nebyl podívat, jak se Marcus Titius vydává do akce, protože nikdo si nechtěl pamatovat jeho trochu přidrzlou pihovatou tvář jinak než jako onoho popleteného chudáka kvestora Titia pověřeného péčí ofinance celé armády aneschopného uhlídat své vlastní.

Byl pryč už celé nundinum, když se obrátil vítr azačal foukat od severu. Sním přišel déšť asníh. Atéhož dne si několik Fraaspanů začalo nahoře na hradbách opékat berana avůně skopového se táhla celým prostorem tábořící armády; byl to způsob, jak dát obléhatelům najevo, že Fraaspa má na zimu hojnost potravy anemíní se vzdát.

Antonius svolal válečnou radu, nikoli pouhou schůzku jeho nejbližších velitelů, ale shromáždění, které zahrnovalo všechny legáty atribuny anavíc icenturiony třídy primipilus apilus prior–celkem šedesát mužů. Znamenalo to ideální počet pro přímou komunikaci; všichni ho mohli slyšet, aniž by heroldi museli jeho slova opakovat dál adál do vzdálených řad. Ti, kdo dostali příkaz kúčasti, si vyměňovali významné pohledy. Nebyl tam přítomný žádný cizinec. Takže rada tykající se legií, nikoli celé armády.

„Bez obléhacího vybavení Fraaspu ztéct nemůžeme,“ začal Antonius, „a ta dnešní malá ukázka říká, že si Fraaspané dosud jedí docela dobře. Držíme tohle postavení už stovku dní avybrakovali jsme celé široké okolí, ovšem za jakou cenu–ztráty dvou třetin jízdních oddílů pomocných sil.“ Nadechl se apokusil se zapůsobit co nejrozhodněji, jako vojevůdce plně ovládající sebe sama isituaci. „Je čas jít, chlapci,“ řekl. „Dnešní počasí nám předvedlo, že léto se tu už posledního zářijového dne dokáže zvrtnout rovnou vzimu. Zítra, oříjnových kalendách, se dáme na pochod do Artaxaty. Jedna věc, na kterou Fraaspané nebudou vůbec připraveni, je rychlost, sjakou se legie dokážou pohybovat. Až ráno vstanou, všechno, co tu po nás zůstane, budou jen táborové ohně. Nařiďte svým mužům, aby si ssebou vzali měsíční zásobu obilí–centurijní muly ponesou potraviny apalivo, ztažných mul od vozů naděláte soumary–co nenaložíme na hřbety ana muly, necháme tady. Ssebou jenom potraviny apalivo, všechno ostatní musíte oželet.“

Většina účastníků takové oznámení očekávala, avšak nikdo ho neslyšel rád. Jednou věcí si ovšem Antonius mohl být jistý–všichni to byli Římané anikdo znich nezalituje osudu pomocných sil, tolerovaných, avšak netěšících se vážnosti.

„Centurioni, od této chvíle do prvního úsvitu musíte každého legionáře seznámit se situací, každý znich se musí dozvědět, co má dělat, aby pochod přečkal. Nemám žádnou představu, co nás na ústupu čeká, ale římské legie se nikdy nevzdávají anevzdají se ani za nadcházejícího pochodu. Terén napovídá, že nám potrvá asi měsíc, než dosáhneme Artaxaty, zejména budou-li pokračovat deště avánice. Znamená to jak bláto, tak mráz. Každý muž ať vyhrabe ze svého ranečku ponožky–pokud jsou zkráličí anebo fretčí kůže, tím líp. Uchovat se vsuchu bude znamenat podstatu bitvy, protože to bude také jediná bitva, kterou svedeme, chlapci. Parthové jsou všude kolem, ale užívají fabiovské taktiky–budou ničit opozdilce, ale hromadně nás nenapadnou. Nejhorší bude, že odtud až do Artaxaty nebudeme mít čím topit, takže nebudeme mít oheň, uněhož bychom se zahřáli. Kdokoli by spálil svůj stanovy kolík, díl palisády anebo násady kpilu, bude zbičován asťat. Budeme je ještě potřebovat kodrážení parthských útoků. Navíc nelze důvěřovat žádnému zcizineckých sborů, včetně arménských. Jediné jednotky, které si od nás Řím žádá zachránit, jsou jeho legie.“

Nakrátko se rozhostilo ticho, pak se ozval Canidius.

„Pochodová formace, Antonie?“ otázal se.

„Agmen quadratum tam, kde bude terén dostatečně plochý, Canidie, atam, kde nebude, vkaždém případě ve čtverhranu. Ať bude cesta jak chce úzká, nikdy nebudeme pochodovat vzástupu, je to jasné?“

Následovalo souhlasné zamručení.

Ahenobarbus právě otevíral ústa kdalší otázce, když na okraji shromážděné skupiny nastal rozruch; několik mužů ustoupilo, aby uvolnilo cestu Markovi Titiovi kmístu, kde stál Marcus Antonius, na tvářích se šířily úsměvy, někteří popleskávali mladého muže po zádech.

„Titie, ty pacholku!“ zvolal radostně Antonius. „Našel jsi Parthy? Jak vypadá situace?“

„Ano, Marku Antonie, našel jsem je,“ říkal zasmušilý Titius. „Všech čtyřicet tisíc. Velí jim náš přítel Monaésés, projíždí se mezi nimi ve zlaté kroužkové zbroji, na přilbě vladařskou šerpu. Je to přinejmenším parthský princ tak důležitý, jako byl podle Ventidiova líčení Pakoros.“

Zpráva oMonaésovi tentokrát už nikoho nepřekvapila, dokonce ani Antonia, jeho nejhorlivějšího zastánce. Král Fraates je obelstil, do samého jejich středu jim nasadil zrádce.

„Jak jsou daleko?“ otázal se Fonteius.

„Asi třicet mil ajsou rozloženi mezi námi aArtaxatou.“

„Katafraktariové? Jízdní lučištníci?“ otázal se Canidius.

„Obojí, víc je jízdních lučištníků.“ Titius se pousmál. „Po Ventidiově tažení jim asi moc katafraktariů nezbylo–tak kolem pěti tisíc. Ale spousty jízdních lučištníků. Hotová jízdní armáda, apěkně tam už rozčvachtali terén–při tomhle deští se naši vojáci budou brodit blátem.“ Zarazil se, tázavě pohlédl na Antonia. „Předpokládám alespoň, že plánujeme ustoupit, ne?“

„Taky že ano. Vrátil ses vposlední chvíli, Titie. Oden později bys nás tu už nenašel.“

„Nějaké další zprávy?“ otázal se Canidius.

„Jenom to, že nevyhlížejí jako bojovníci hrnoucí se do bitvy. Spíš jako vojsko rozhodnuté setrvat vobraně. Och, asi nás napadnou, to ano, ale pokud není Monaésés lepší vojevůdce, než na jakého jsem ho odhadl poté, co jsem ho tam sledoval naparovat se, měli bychom odrazit všechno, co se proti nám pokusí vrhnout, jestli dostaneme včas varování.“

„Varování žádné potřebovat nebudeme, Titie,“ řekl Ahenobarbus. „Budeme držet agmen quadratum, atam kde to nepůjde, budeme pochodovat ve čtverhranech.“

Shromáždění se zklidnilo, došlo na pochodové instrukce–která ze čtrnácti legií vyrazí jako první, která půjde jako poslední, jak často mají být muži na vnější straně každého čtverhranu střídáni, jak velké mají čtverhrany být, kolik nákladních mul může být vedeno uvnitř čtverhranu při jeho minimálním rozměru–tisíc ajedno rozhodnutí, která musela být učiněna, ještě než první voják obutý vcaligách vystlaných ponožkami vykročí na cestu.

Posléze vyslovil Fonteius otázku, kníž se zatím nikdo jiný neodhodlal. „Antonie, aco bude spomocnými sbory? Třicet tisíc pěších, co se stane snimi?“

„Pokud nám budou stačit, mohou tvořit náš zadní voj–ve čtverhranech. Jenže oni nám stačit nebudou, Fonteie, to všichni dobře víme.“ Antoniovi zvlhly oči. „Je mi jich nesmírně líto ajako triumvir pro Východ odpovídám iza ně, ale legie musí být zachráněny za každou cenu. Je to neuvěřitelné, já pořád ještě uvažuji ošestnácti, ale ty už samozřejmě nemáme. Statianovy legie už dávno zanikly.“

„Včetně nebojových jednotek máme čtyřiaosmdesát tisíc mužů. To je dost na to, abychom mohli udržet pevnou linii, pokud budou moci zaujmout formaci agmen. Jsou tu taky čtyři tisíce galských jezdců adalší čtyři tisíce Galatů kochraně našich boků, ale nebude-li cestou dostatek trávy, dostanou se do nesnází, ještě než budeme vpolovině cesty,“ říkal Canidius.

„Pošli je napřed, Antonie,“ radil Fonteius.

„Aby nám ty cesty ještě víc rozdupali? Ne, potáhnou snámi ana našich bocích. Pokud nebudou sto odolat počtům lučištníků akatafraktariů, které proti nim Monaésés vrhne, mohou se vždycky uchýlit do nitra čtverců. Obzvlášť drahocenní jsou pro mě galští jezdci, Fonteie. Vydali se na toto tažení jako dobrovolníci ajsou půl světa daleko od domovů,“ řekl Antonius aroztáhl paže. „Dobrá, rozchod. Vyrážíme za prvního úsvitu, anež vyjde slunce, chci už vidět všechny pochodovat.“

„Chlapům se asi ústup nebude zamlouvat,“ namítl Titius.

„Toho jsem si dobře vědom!“ řekl Antonius ostře. „Ztoho důvodu mám vúmyslu dělat tentokrát Caesara. Projdu postupně všemi kolonami aosobně si svojáky pohovořím, ikdyby to mělo trvat celé nundinum.“

Agmen quadratum byla formace, při níž se dostatečně početná armáda rozvinula na široké frontě ve tvarech dovolujících okamžité obraty azaujetí bojového postavení. Umožňovala irychlé přeskupování do čtverhranů. Teď nastala chvíle, kdy itomu nejtupějšímu vojáčkovi došel smysl oněch dnů, měsíců, ba ilet nemilosrdného pořadového výcviku; jeho pohyby musely být naprosto automatické, oničem nebyl čas přemýšlet.

Ústup na míli široké frontě legionářů spomocnými sbory vtýlu začal spořádaně, ikdyž za řezavého severáku, vněmž blátivé cesty umrzaly aměnily se na pasti stisícerými břitvami–kluzké, zrádné, zraňující.

Maximum, co legie dokázaly za den zvládnout, bylo třicet mil, avšak ito bylo pro pomocné sbory příliš. Třetího dne pochodu, kdy se Antonius stále ještě pohyboval mezi vojáky, samý žert asamá vyhlídka na vítězství napřesrok, když už teď vědí, co proti nim stojí, zaútočil Monaésés sParthy na jejich zadní voj alučištníci při jediném nájezdu stačili postřelit celé tucty mužů. Jen málo znich na místě zemřelo, avšak ti ranění, kteří nestačili udržet krok, museli být ponecháni svému osudu. Když se před nimi konečně otevřela obrovitá plocha jezera Matiané jako nějaké moře, veškeré pomocné sbory už se, až na hrstku mužů, zcela rozplynuly–zda je popravili Parthové anebo prodali do otroctví, nikdo nevěděl.

Morálka zůstávala až překvapivě vysoká, dokud se nedostali na svahy tak strmé, že namísto kolon se vojsko muselo přeskupit do čtverhranů. Přesto však, dokud to bylo vůbec možné, uchovával Antonius počty mužů ve čtverhranu vsíle jedné kohorty, což znamenalo, že šest centurií pochodovalo včtyřřadové formaci kolem vnitřního prostoru se štíty vnějšího řadu sraženými na ochranu, tak jako když jednotky manévrovaly ve tvaru želvy. Uvnitř byly nebojové síly, muly azbytečky metací techniky, jaká vždy putovala spolu scenturií–škorpióny vrhající dřevěné šipky avelice malé katapulty. Za napadení se čtverhran na všech čtyřech stranách nachystal kboji, přičemž zadní řad třímal dlouhá obléhací kopí napřažená proti břichům koní přinucovaných ke skoku dovnitř čtverhranu–něco, co Monaésés zjevně nebyl ochotný zkoušet. Jestliže vzemi Parthů díky Ventidiovi řady katafraktariů prořídly, trval výcvik nových velkých ořů ještě mnohem déle.

Čas se vlekl za neuspokojivého průměru sedmnácti až devatenácti mil denního postupu aza obecného povědomí, že je Parthové sledují. Tu atam docházelo kpotyčkám galatských agalských kavaleristů sparthskými katafraktarii, avšak armáda pochodovala dál vnáležitém pořádku avnezlomeném duchu.

Až je za výstupu do ještě náročnějšího terénu, kpřekonání průsmyku ve výši jedenácti tisíc stop, zastihla sněhová bouře, jakou vItálii jaktěživi nezakusili. Oslepující bílá beztvará stěna, vyjící vichřice, povrch, který se propadal pod nohama avněmž vojáci vázli až po stehna zabořeni do prachových krystalků.

Čím víc se podmínky zhoršovaly, tím povzbudivěji se chovali Antonius ajeho legáti, kteří si jednotlivé části armády rozdělili mezi sebe, snažili se muže rozjařit, chválili je za to, jak jsou stateční, nezlomní ajak si nestěžují. Čtverhrany se zmenšily až na manipuly apouhé trojřady. Za přechodu průsmykem to budou muset být jen centurijní čtverhrany, avšak ani Antonius, ani nikdo další se nedomníval, že průsmyk by byl vhodným místem kútoku–nebylo tu na něj místo.

Nejhorší bylo, že ačkoli měl každý legionář vranečku teplé spodky, ponožky, skvělé nepromokavé kruhovité sagum ašály na krk, přesto mrzl, bez možností zahřát se uohně. Po dvou třetinách pochodu armádě posléze došlo to nejcennější zjejích zásob–dřevěné uhlí. Nikdo si nemohl upéci chléb, uvařit hrachovou polévku; muži se vlekli ažvýkali syrová pšeničná zrnka, teď jejich jedinou stravu. Hlad, omrzliny aochablost dostoupily takové míry, že ani Antonius už nedokázal povzbudit ani ty nejoptimističtější ze svých vojáků–i oni mumlali, že tady ve sněhu zahynou, že civilizaci už nikdy nespatří.

„Jenom nás už proveď tímhle průsmykem!“ zapřísahal Antonius svého arménského průvodce Cyra. „Věrně nás vedeš už po dvě nundinae–neopouštěj nás teď, Cyre, prosím tě oto!“

„Neopustím, Marku Antonie,“ sliboval muž strašlivou řečtinou. „Zítra už budou přední čtverhrany za ním apak už vím, kde sehnat dřevěné uhlí.“ Jeho snědá tvář potemněla ještě víc. „Chci tě však varovat, Marku Antonie, arménskému králi nevěř. Odjakživa udržoval vztahy se svým médským bratrem aoba dohromady nejsou nic jiného než stvůry krále Fraata. Obávám se, že tvůj trén pro ně byl až příliš lákavou kořistí.“

Tentokrát už Antonius radě naslouchal; do Artaxaty je však čekala ještě celá stovka mil pochodu análada vlegiích se zhoršovala čím dál tím víc, spěla až kodepření poslušnosti.

„Ba ke vzpouře,“ říkal Antonius Fonteiovi, když polovina vojska už byla za hřebenem adruhá ještě přecházela anebo dosud čekala na průchod průsmykem. „Neodvažuji se už mezi nimi ukázat.“

„To platí ionás ovšech,“ odpověděl Fonteius neradostně. „Sedmý den už jsou živi osyrové pšenici. Prsty na nohou jim černají aupadají, stejně tak inosy. Je to strašné! Avinu přičítají tobě, Marku–tobě ajen tobě. Nespokojenci mezi nimi vykládají, žes neměl pouštět zavazadlový trén zdohledu.“

„Nejde ani tak omě,“ řekl Antonius zachmuřeně, „děsí je bezvýsledné tažení, které jim nedovolilo předvést vbitvě, zjakého jsou těsta. Tak jak ho vidí, celé znamenalo jen prosedět stovku dní vtáboře akoukat se na město, které je jasně posílá do zadku. Táhněte, Římani! Myslíte si, že jste velikáni? Tak to tedy nejste. Já chápu…“ Nedokončil řeč, protože dovnitř vtrhnul Titius, celý vyplašený.

„Marku Antonie, ve vzduchu je vzpoura!“

„Pověz mi něco, očem ještě nevím, Titie.“

„Ne, tohle je opravdu vážné. Čeká se vnoci anebo zítra. Zahrnuje to přinejmenším šest legií.“

„Děkuji ti, Titie. Ateď běž adej si do pořádku účty anebo spočti, kolik vojákům dlužíme, anebo něco–prostě cokoli!“

Titus zmizel, neschopný přijít snějakým řešením.

„Dojde ktomu dnes vnoci,“ řekl Antonius.

„Ano, souhlasím,“ přikývl Fonteius.

„Pomůžeš mi nalehnout na meč, Gaie? Jedna znejpitomějších věcí na tom mohutném svalstvu na pažích ana hrudi je, že mě vlastně omezuje vpohybu. Já nedokážu uchopit jílec svého meče tak pevně, aby rána šla najisto adost hluboko.“

Fonteius se nepřel. „Ano,“ řekl.

Dvojice se vmalém koženém stanu choulila po celou noc, očekávala propuknutí vzpoury. Pro Antonia, itak už zničeného, to znamenalo konec odpovídající nejhoršímu tažení, jakému kdy římský vojevůdce velel od doby, kdy Carbona na kousky rozsekali germánští Kimbrové či kdy zahynula Caepionova armáda uArausia, anebo–což byla nejhrůznější představa ze všech–od chvíle, kdy Hannibal uKann rozdrtil Paulla aVarrona. Nezachová se vzpomínka na sebemenší zářivější čin, který by prosvětlil tu propast naprosté prohry! Carbonovy, Caepionovy, Paullovy aVarronovy armády alespoň zahynuly bojujíce! Zatímco jeho velearmáda nedostala vůbec příležitost předvést svou zdatnost–žádné bitvy, jen ajen nemohoucnost.

Vzpouru svým vojákům ani nedokážu vyčítat, pomyslel si Antonius, schoulený sobnaženým mečem vklíně apřipravený. Nemohoucnost, tu oni teď pociťují stejně jako já. Jak budou moci vyprávět vnukům otažení Marka Antonia do Parthské Médie, aniž si při té vzpomínce odplivnou? Otažení vyhořelém, rozkládajícím se, ožebračeném ojakoukoli slávu či význam. Miles gloriosus, to byl náš Antonius. Chvástavý vojáček. Ideální postava pro frašku. Naparující se chlubil, zahleděný do sebe ado své důležitosti. Jenže svýsledky stejně ubohými jako on sám. Jako chlap karikatura, jako voják jen špatný vtip, jako vojevůdce ubožátko. Antonius Veliký. Chacha.

Apak se najednou vřídkém vzduchu vysokohorského průsmyku celá vzpoura rozplynula, jako by se oní žádný legionář nikdy nezmínil. Ráno spatřilo muže pokračující vpřechodu apozději odpoledne už měli průsmyk za sebou. Odkudsi sebral Antonius sílu vydat se opět mezi vojáky apředstírat, že ovzpouře neslyšel ani zašeptat.

Sedmadvacet dní po zrušení tábora uFraaspy dosáhlo čtrnáct legií ahrstka kavaleristů Artaxaty, vžaludcích trošku chleba akoniny, které do nich dokázali vpravit. Průvodce Cyrus pověděl Antoniovi, kde ukořistit dostatek dřevěného uhlí kvaření.

Antonius vArtaxatě ze všeho nejdříve dal průvodci Cyrovi váček mincí adva dobré koně apobídl ho kcvalu nejrychlejší cestou vedoucí kjihu. Cyrovo poslání bylo pilné–a utajené, zejména před Artavasdem. Jeho cílem byl Egypt, kde měl požádat oaudienci ukrálovny Kleopatry; mince, které mu Antonius dal ssebou, byly raženy předchozí zimy vAntiochei aměly mu posloužit jako průkaz. Dostal pokyn poprosit ji, aby přijela do Leuké Kómé spomocí pro Antoniovy vojáky. Leuké Kómé byl nevelký přístav poblíž Bérytu vSýrii, méně navštěvované místo než přístavy jako Bérytos, Sidón nebo Joppa. Vděčný Cyrus vyrazil co nejrychleji; setrvat vArménii poté, co Římané odejdou, by se rovnalo rozsudku smrti, neboť jejich armádu provedl horami dobře, což byl pravý opak toho, co si arménský Artavasdés přál. Římané vnich měli bloudit, ztratit se, zůstat bez potravy abez paliva, dokud by iposlední znich nezahynul.

Avšak se čtrnácti legiemi, byť hluboko pod plnými stavy, utábořenými na okraji Artaxaty, neměl král Artavasdés na vybranou nic jiného, než se kAntoniovi lísat ažadonit, aby tu přezimoval. Antonius nevěřil jedinému Artavasdovu slovu asetrvat odmítl. Přiměl krále, aby mu otevřel sýpky, análežitě zásobený se za zuřících sněhových bouří vydal na pochod do Karany. Legionáři, jak se zdálo už notně otužení, se zbylých dvě stě mil vlekli sveselejší náladou, neboť už měli vnoci ohně, unichž se mohli ohřát. IvArménii byla odříví nouze, avšak Arméni vArtaxatě si netroufli protestovat, když se římští vojáci vrhli na jejich dřevníky aobsah zabavili. Pomyšlení na Armény, jak hynou zimou, Římany ani vnejmenším netrápilo. Nebyli to oni, kdo musel pochodovat sněhem ažvýkat syrovou pšenici vinou zrádcovského Východu!

Karany, odkud tažení opředchozích květnových kalendách zahájili, dosáhl Antonius vpolovině listopadu. Všichni legáti vnímali, jak je nemluvný, nesoustředěný, avšak pouze Fonteius znal pravdu otom, jak blízko měl už Antonius ksebevraždě. Stímto vědomím, avšak neochotný svěřit se Canidiovi, se Fonteius podjal úkolu přesvědčit Antonia, aby pokračovali dál na jih do Leuké Kómé. Až tam dospějí, může, pokud to bude třeba, poslat Kleopatře další zprávu.

Nejprve se však měl Antonius dozvědět to nejhorší od neoblomného Canidia. Nevycházeli spolu vždy nejpřátelštěji, neboť Canidius odhadl už na počátku tažení jeho pravděpodobný další vývoj analéhal na okamžitý ústup. Nesouhlasil ani se způsobem, jakým byl trén organizován aveden. To vše ovšem patřilo minulosti aCanidius se stím už vzájmu své vlastní budoucnosti smířil. Byla pro něho spojena sMarkem Antoniem, ať se děje, co se děje.

„Mám tady ty počty, Marku Antonie,“ říkal zasmušile. „Zpěších pomocných sborů, zhruba třiceti tisíc mužů, nepřežil nikdo. Zgalské kavalerie přežilo šest tisíc zdeseti tisíc jezdců, jsou ale bez koní. Ze šestnácti legií dvě–Statianovy–zmizely, jejich osud není známý. Dalších čtrnáct utrpělo těžké, ale ne smrtelné ztráty, většinou vinou omrzlin. Muži, kterým odpadly prsty na nohou, budou muset být propuštěni aposláni domů na vozech. Bez prstů pochodovat nemohou. Sagum zato zachránilo vojákům prsty na rukou. Všechny legie až na Statianovy byly původně na plných stavech–téměř pět tisíc vojáků avíc než tisícovka mužů nebojových jednotek. Teď mají legie méně než čtyři tisíce mužů akolem pětistovky nebojových.“ Canidius se zhluboka nadechl adíval se všude jinde, jen ne Antoniovi do tváře. „Takhle tedy vypadají ztráty. Pomocných pěšáků třicet tisíc. Pomocných kavaleristů deset tisíc, ale dvacet tisíc koní. Zlegionářů už čtrnáct tisíc nebude nikdy bojovat, ktomu dalších osm tisíc Statianových. Devět tisíc mužů nebojových jednotek. Celkem sedmdesát tisíc mužů, dvacet tisíc koní. Dvaadvacet tisíc ztoho jsou legionáři. Polovina armády, ikdyž ne větší polovina. Mrtví všichni nejsou, ale je to, jako by byli.“

„Bude vypadat líp,“ řekl Antonius arty se mu zachvěly, „když se to vyjádří jako třetina padlých, pětina vyřazených zboje. Och Canidie, ztratit takové množství mužů, aniž byla svedena jediná bitva! Ani sbitvou uKann to nemohu srovnávat.“

„Alespoň žádný znich neprošel pod jhem, Antonie. Není to žádná hanba, jde prostě okatastrofu, kde je na vině počasí.“

„Fonteius říká, že bych měl pokračovat do Leuké Kómé avyčkat tam na královnu, poslat jí případně další zprávu, pokud to bude nutné.“

„To je dobrý nápad. Jeď, Antonie.“

„Doveď tam armádu, jak nejlíp dokážeš, Canidie. Pro každého kožené nebo kožešinové ponožky, akdyž vás zastihne sněhová bouře, přečkejte ji vdobrém táboře. Myslím, že budete-li se držet podél Eufratu, bude tam trochu tepleji. Hlavně je udrž vchodu aslib jim procházku po Elysejských polích, jakmile dorazí do Leuké Komé–sluníčko, spousty jídla avšechny možné děvky, které se mi vSýrii podaří sehnat.“

Jakékoli ohledy ke koním vzaly za své už vokamžiku, kdy se cestou od horského průsmyku kArtaxatě armáda dostala kdřevěnému uhlí. ZKarany vyrážel Antonius na místním poníku, snohama visícíma téměř až na zem, vdoprovodu Fonteia, Marka Titia aAhenobarba.

Do Leuké Kómé dorazil oměsíc později amalý přístav byl ztéto událostí celý vyjevený. Kleopatra sem nedorazila, nepřišla ani žádná zpráva zEgypta. Antonius vyslal do Alexandrie Titia, žádné naděje si však nedělal; nechtěla přece, aby toto tažení vůbec započal, anebyla to žena, která odpouští. Nebude žádná pomoc, nebudou peníze kzáchraně toho, co zlegií zbývalo, azatímco on může pokládat za svou zásluhu alespoň to, že legie přivedl zpět decimované, ne však zlikvidované, jí je podobné, že bude spíš litovat ztracených pomocných sborů.

Zmocňovala se ho sklíčenost aprohlubovala se postupně vzoufalství tak černé, že se začal utíkat ke džbánu svínem, neschopný čelit pomyšlení na onen mrazivý chlad, na uhnívající prsty na nohou vojáků, na vzpouru chystanou za jedné strašlivé noci. Pronásledovaly ho vzpomínky na řady nenávistných tváří, na kavaleristy proklínající ho za ztrátu jejich milovaných koníčků, na své vlastní žalostné rozhodování, vždy chybné avždy katastrofální. On anikdo jiný nese vinu za smrt tisíců, za tolik lidského utrpení. Och, to je nesnesitelné! Opíjel se tedy až do zapomnění apít nepřestával.

Snad dvacetkrát, třicetkrát za den se vypotácel ze svého stanu, vruce vrchovatě plný pohár, dovrávoral knedalekému pobřeží azahleděl se kústí přístavu, kde nebylo vidět jedinou loď, jedinou plachtu.

„Připlula už?“ vyptával se každého, kdo byl nablízku. „Připlula už? Připlula už?“ Měli ho za blázna autíkali, kdykoli se ze stanu vynořil. Kdo to měl připlout?

Vrátil se, pil dál apak zase ven: „Už připlula? Už připlula?“

Leden vystřídal únor, iten dospěl ke konci aona stále nepřicházela ani neposlala žádnou zprávu. Neozval se Cyrus ani Titius.

Posléze už Antonia nohy neunesly; povaloval se se džbánem ve stanu asnažil se alespoň vyptávat každého, kdo vstoupil: „Už připlula?“

* * *

„Už připlula?“ zamumlal na pohybující se cíp stanové plachty začátkem března–pouhý nesmyslný blábol pro každého, kdo by už dávno nevěděl, co vlastně to chce Antonius vyslovit.

„Je tady,“ ozval se tichý hlas. „Už je tady, Antonie.“

Špinavému apáchnoucímu Antoniovi se nějak podařilo postavit; pak padl na kolena aona klesla vedle něho, přitiskla si jeho hlavu na ňadra aon plakal aplakal.

Zděsila se ho–ale ito je jen bezobsažné slůvko. Ani zdaleka nevystihuje city zmítající Kleopatřinou myslí voněch dnech, kdy oněm konečně mohla hovořit sFonteiem asAhenobarbem. Poté, co se Antonius uvzlykal až ke spánku amohl být vykoupán auložen do pohodlnější postele, než bylo jeho polní lůžko, bolestný proces vystřízlivění aodvykání vínu napínal Kleopatřin důmysl do krajnosti. Antonius nebyl dobrý pacient–s nikým nechtěl mluvit, rozezlil se, když mu odmítali podat víno, ajak se zdálo, litoval, že je Kleopatra vůbec uněho.

Takže to nevyhnutelně byli Fonteius aAhenobarbus, na koho se musela obrátit akdo sní jednali–první se snahou co nejvíce pomoci, druhý nepokoušející se zastřít svou nelibost apohrdání vůči ní. Snažila se tedy rozčlenit hrůzy, které jí líčili, do několika kategorií vnaději, že bude-li kvěcem přistupovat logicky, uvidí snad jasněji, jak Marka Antonia uzdravit. Má-li přežít, musí se podrobit léčení.

Od Fonteia uslyšela úplný příběh osudového tažení, včetně vylíčení oné noci, kdy se jediným řešením zdála sebevražda. Ovánicích, ledu asněhu po pás si nedokázala učinit žádnou představu. Sníh viděla jen za dvou zim, které strávila vŘímě, aty nebyly nijak kruté, jak ji tehdy ujišťovali; Tiber tehdy vůbec nezamrzl ařídké chumelenice působily jako kouzlo, vytvářely dokonale tichý svět vbílém převleku. Nic, jak teď usoudila, ani vzdáleně podobného ústupu od Fraaspy.

Ahenobarbus se zaměřil spíše na vykreslení drastických obrazů, hnisajících omrzlých nohou anosů, mužů žvýkajících pšeničná zrna, Antonia dovedeného kšílenství zradou kdekoho zjeho blízkosti, od spojenců až po průvodce.

„To ty jsi ktéhle katastrofě přispěla,“ říkal Ahenobarbus, „to ty ses vůbec nezamýšlela nad tím, jaké vybavení chybí ajaké měla armáda mít, například teplé odění pro legionáře.“

Co mu na to měla odpovědět? Že to nebyla její starost, že za to zcela odpovídal Antonius ajeho praefectus fabrum? Pokud by něco takového řekla, Ahenobarbus by její odpověď mohl považovat za pokus osebeobranu na Antoniův účet. Zjevně nebyl ochotný poslouchat žádnou kritiku Marka Antonia avinu hledal raději uní, jen proto, že zjejích peněz bylo tažení financováno.

Odpověděla tedy jen: „Ve chvíli, kdy Antonius dostal mé peníze, byly už všechny přípravy na tažení ukončeny. Jak by však mohl Antonius vtažení pokračovat, pokud by moje peníze nedorazily?“

„Žádné tažení by vůbec nezapočalo, královno! Antonius by dál seděl vSýrii, jen obrovsky zadlužený dodavatelům všeho možného, od drátěných košil až po metací stroje.“

„Aty bys tedy dal přednost tomu, aby raději došlo ktakovémuhle bankrotu, než aby Antonius získal peníze na zaplacení amohl své tažení uskutečnit?“

„Ano!“ vyštěkl Ahenobarbus.

„Naznačuješ snad, že ho nepovažuješ za dostatečně schopného vojevůdce?“

„Vyvoď si ztoho, co je libo, královno. Já už víc neřeknu.“ Ahenobarbus vyrazil ven, nenávist sama.

„Má snad pravdu, Fonteie?“ otázala se vlídnějšího informátora. „Je to skutečně tak, že Marcus Antonius není schopen velet velkému tažení?“

Překvapený azaskočený Fonteius vduchu proklínal Ahenobarbův popudlivý jazyk. „Ne, Veličenstvo, on pravdu nemá, ale on také neřekl přesně to, jak sis to vyložila. Pokud bys byla nedoprovázela armádu až do Zeugmatu, se záměrem jít idál, aneuplatňovala své názory na válečné radě, muži jako Ahenobarbus by neměli důvod ke kritice. On jen řekl, že zkázu tažení jsi zavinila ty, protože jsi naléhala, aby bylo podniknuto určitým způsobem–a že bez tebe by Antonius byl docela jiný člověk anepodlehl by, aniž byla svedena jediná bitva.“

„Ale to je přece nespravedlivé!“ vydechla. „Nevyvíjela jsem na Antonia žádný nátlak! Vůbec žádný!“

„Já ti věřím, paní. Ale Ahenobarbus ti neuvěří nikdy.“

Když se konečně tři nundinae poté, co přijela egyptská královna, také armáda dobelhala do Leuké Kómé, nalezla nevelký přístav ucpaný loděmi aměstečko obklopené větším počtem táborů. Kleopatra ssebou přivezla lékaře, léky, ajak se zdálo, icelou legii pekařů akuchařů, aby vojákům připravovali lepší krmi, než jakou je živili nebojoví příslušníci centurií. Ataké pohodlná lůžka ačisté měkké oblečení; zašla dokonce tak daleko, že poslala své otroky, aby změlčiny podél velké pláže vysbírali všechny ježovky, takže se všichni mohli koupat bez obav znejhorší medy pláží tohoto konce Našeho moře. Pokud se Leuké Kómé Elysejským polím přímo nerovnalo, připadalo teď průměrnému legionáři jako cosi jim velice blízkého. Nálada se zvedala, zejména utěch mužů, kteří nepřišli oprsty na nohou.

„Jsem ti velice vděčný,“ řekl jí Publius Canidius. „Moji hoši už potřebovali skutečné prázdniny atys jim umožnila, aby si je užili. Jakmile se zotaví, na všechno to utrpení zapomenou.“

„Až na ty uhnilé nosy aprsty ovšem,“ řekla Kleopatra trpce.

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

P

ortus Julius byl dokončený právě včas, aby vjeho vodách Agrippa mohl cvičit své veslaře inámořní výsadky po celou mírnou zimu, vníž se oNovém roce ujímali konzulského úřadu Lucius Gellius Poplicola aMarcus Cocceius Nerva. Jako obvykle vpodobné situaci dostal straník přednost před neutrálem; Lucius Nerva, nestranný třetí účastník jednání uzavřeného brundisijskou dohodou, prohrál ve volebním souboji sbratrem, Octavianovým přívržencem. Poplicolovi, který zjevně měl ohlídat Antoniovy zájmy doma vŘímě, byla přiřčena správa města; Octavianus přirozeně nechtěl, aby se mohl jakýmkoli způsobem hlásit kpodílu na případných vítězstvích nad Sextem Pompeiem ve jménu Antoniovy frakce, která stále ještě byla značně početná ařečná.

Dozoru nad výstavbou Portu Juliu se úspěšně zhostil Sabinus, adožadoval se proto vrchního velení na moři, jevil však sklony kjisté tvrdohlavosti, což ho vOctavianových očích diskvalifikovalo; zatímco se Agrippa činil vPortu Juliu, odebral se Octavianus se svými návrhy do senátu.

„Konzulem už jsi byl, vtomto směru jste si se Sabinem rovni,“ říkal Agrippovi, který přibyl do Říma podat hlášení osituaci, „takže senát alid římský rozhodl, že ty, anikoli Sabinus, se staneš nejvyšším velitelem na souši anejvyšším admirálem na moři. Podřízeným mně, samozřejmě.“

Dva roky správcování vZaalpské Galii adůvěra, kterou mu Octavianus ve všem jeho rozhodování projevoval, se výrazně projevily na Agrippově vývoji. Kdysi by se začervenal abránil by se, nyní se jen napřímil abylo na něm patrné potěšení. Netvářil se sice důležitě–teď stejně jako předtím–notně si však posílil sebevědomí, aniž se uněho projevila Antoniova selhání; zlenivění, chaotické ulpívání na detailech, nechuť kvyřizování korespondence–nic ztoho kMarkovi Agrippovi prostě nepatřilo! Když dostal Agrippa dopis, odpověď odcházela ihned, abyla tak jednoznačná, že ojejím smyslu nezůstával adresát vnižádných pochybách.

Vše, co Agrippa vodpověď na zprávu osvém obrovitém pověření řekl, bylo: „Jak si přeješ, Caesare.“

„Nicméně,“ pokračoval dál Octavianus, „bych tě chtěl ve vší skromnosti požádat, abys pro mne vyhledal flotilu anebo pár legií, kterým bych velel. Chci se téhle války osobně zúčastnit. Od sňatku sLivií Drusillou, jak se zdá, jsem se zcela zbavil astmatu, dokonce ivokolí koní, takže bych měl být schopný přečkat to, aniž nějak vyvolám kupu nových pověstí omé zbabělosti.“ Řečeno to bylo naprosto zběžně, avšak strnulý pohled poněkud napovídal, že je rozhodnuty nadobro smazat poskvrnu zFilipp.

„Měl jsem to tak jako tak vúmyslu, Caesare,“ usmál se Agrippa. „Jestli máš chvilku, rád bych stebou probral válečné plány.“

„Měla by utoho být Livia Drusilla.“

„Jsem pro. Je doma, anebo někde nakupuje parádu?“

Octavianova manželka měla jenom málo chybiček, avšak náklonnost khezkému ošacení knim bezpochyby patřila. Dbala na prvotřídní oblečení, měla vynikající vkus ajejí šperky, pravidelně doplňované manželem, byly předmětem závisti všech Římanek. Důvodem, proč se jinak dosti šetrný Octavianus nebránil jejím choutkám, bylo, že chtěl, aby jeho žena stála vysoko nad všemi; musí vyhlížet achovat se jako nekorunovaná královna, aby dala najevo svou nadřazenost nad ostatními ženami. Jednoho dne to bude velice důležité.

„Myslím, že je doma.“ Octavianus tleskl asloužícímu, který se objevil, nařídil, ať dojde pro paní Livii Drusillu.

Objevila se vokamžiku, oděná ve splývavé roucho sytě modré barvy, pošívané tu atam safíry, které se zablyštěly, kdykoli zachytily paprsek světla. Ijejí náhrdelník, náušnice anáramky byly posázeny safíry aperlami, ataké knoflíky, jimiž měla sepnuty rukávy, byly safírové aperlové.

Oslněný Agrippa zamžikal.

„Je to rozkošné, má milá,“ řekl Octavianus hlasem sedmdesátníka; takový účinek na něho měl její zjev.

„Ano, já prostě nechápu, proč jsou safíry vneoblibě,“ řekla ausadila se na židli. „Mně ta jejich tmavší barva připadá až něžná.“

Octavianus pokynul písařům okolkujícím snastraženýma ušima vsíni. „Běžte si na oběd, anebo spočítejte ryby vtom jediném rybníčku, který Germáni stále ještě nevybrakovali,“ řekl jim. AAgrippovi po chvíli dopověděl: „Och, nemuset tak žít za tou hradbou! Řekni mi, Agrippo, že už ji letos budu moci dát strhnout!“

„Letos určitě, Caesare.“

„Hovoř, Agrippo.“

Avšak Agrippa nejdřív ze všeho na velkém stole, sloužícím kprobírce tisíci papíry, které pilný triumvir za svého úřadování už shromáždil, rozvinul rozměrnou mapu: zobrazovala Itálii od Adriatického až kToskánskému moři, Sicílii aProvincii Africa.

„Čerstvě jsem to spočetl amůžu ti sdělit, že máme čtyři sta jedenáct lodí,“ říkal Agrippa. „Kromě sto čtyřiceti jsou všechny vPortu Juliu, nachystané apřipravené.“

„Ktomu Antoniových sto dvacet plus dvacet od Octavie dole vTarentu,“ dodával Octavianus.

„Přesně tak. Pokud tu snad byl záměr poslat je Messanskou úžinou, byly by velice zranitelné, ale my je nenecháme kúžině se přiblížit. Poplují obloukem kjihu akSicílii připlují až umysu Pachymus, poté se vydají podél břehu kseverovýchodu anapadnou Syrákúsy. Tahle flotila je Taurova, který kromě toho bude mít kdispozici čtyři legie pozemního vojska. Až obsadí Syrákúsy, má za úkol vyrazit po svazích Etny, vyčistit cestou krajinu apřitrhnout slegiemi kMessaně, kde se dá předpokládat nejsilnější odpor. Taurus však bude potřebovat podporu, jak při útoku na Syrákúsy, tak za dalšího postupu.“ Oříškové oči hluboce zapadlé pod Agrippovým výrazným čelem náhle zeleně zablýskaly. „Nejvíc ohrožená bude lodní nástraha složená ze šedesáti quinquerém vybraných tak, aby obstály vtěžké námořní bitvě. Nerad bych oně přišel, ikdyž budou sloužit hlavně jako vnadidlo. Tahle flotila popluje zPortu Julia jako posila Taurovi. Sextus Pompeius bude dělat to, co dělá vždycky–číhat vúžině. Ana tu naši návnadu se vrhne jako lev na jelena. Záměrem je upoutat Sextovu pozornost na úžinu atím ina Syrákúsy–k čemu jinému by flotila mohutných pětek mohla mířit kjihu, než aby napadla Syrákúsy? Strochou štěstí pak moje vlastní flotila, následující za léčkovým loďstvem, Sexta předhoní auMylae úspěšně vylodí legie.“

„Tu vějičkovou flotilu bych si rád vzal na povel já,“ řekl Octavianus dychtivě. „Svěř mi ji, prosím, Agrippo! Přiberu ssebou Sabina, aby neměl pocit, že ho udůležitých akcí opomíjíme.“

„Chceš-li se té návnady ujmout sám, můžeš ji mít, Caesare.“

„Zatím tedy jde ovidlicový útok odvou hrotech, namířený proti východnímu konci ostrova,“ řekla Livia Drusilla. „Agrippo, ty napadneš Messanu ze západu, zatímco Taurus kní zamíří zjihu. Ale co bude se západním koncem Sicílie?“

Na Agrippově tváři se objevil nešťastný výraz. „Obávám se, paní, že na ten budeme muset využít Marka Lepida aněkteré legie ztoho nadbytečně velkého počtu, který si nakřečkoval vProvincii Africa. ZAfriky do Lilybaea aAgrigenta je to nedlouhá plavba, kterou lépe zvládne Lepidus. Sextus má sice hlavní stan vAgrigentu, ale tam on nezůstane, když se toho bude tolik dít kolem Syrákús aMessany.“

„Já si vůbec nemyslím, že by tam zůstal, ale co tam zůstane, budou jeho kobky spenězi,“ řekla Livia Drusilla pevně. „Ať to provedeme jakkoli, nesmíme dovolit Lepidovi zmizet se Sextovými žoky peněz. Což je přesně to, co on se pokusí udělat.“

„Určitě,“ souhlasil Octavianus. „Byl naneštěstí svědkem našeho dohadování sAntoniem, takže ví až moc dobře, že hlavním cílem je právě Agrigentum. Avojensky že není tak důležité. Sexta budeme muset porazit někde vokolí Messany, kterou od Agrigenta dělí celá polovina ostrova aněkolik horských hřbetů. Já ale vAgrigentu vidím další návnadu. Lepidus si nemůže dovolit omezit svou aktivitu na západní konec Sicílie, pokud si chce uchovat svůj status triumvira adůležitého podílníka na vítězství. Takže vAgrigentu určitě nechá posádkou několik legií až do chvíle, kdy se bude moci vrátit akobky spenězi vyprázdnit. My mu vtom návratu musíme zabránit.“

„Ajak to plánuješ udělat, Caesare?“ otázal se Agrippa.

„Zatím nejsem úplně rozhodnutý. Zatím dejte na mé slovo, že nám Lepidus nevyklouzne.“

„Já ti věřím,“ řekla způsobně Livia Drusilla.

„Já též,“ prohlásil Agrippa, loajalita sama.

Agrippa nehodlal riskovat plavbu za rovnodenních bouří, takže nezahájil útok dříve než začátkem léta, poté co zAfriky obdržel zprávu, že Lepidus je připravený avypluje očervencových idách. Statilius Taurus, jehož čekala nejdelší plavba, měl vyrazit zTarenta už opatnáct dní dříve, okalendách, zatímco Octavianus, Messala Corvinus aSabinus se zPortu Julia vydali den před idami aAgrippa den po idách.

Bylo dohodnuto, že Octavianus se vylodí na Sicílii jižně od špičky italské „boty“, vTauromeniu, abude mít pod svým velením převážnou část legií; Taurus se tam kněmu má připojit, jakmile obejde Etnu. Octavianův přítel Messala Corvinus se vydá se svými legiemi napříč Lucanií do Viba aztohoto přístavu se přepraví rovněž do Tauromenia.

Což by všechno proběhlo bezchybně, kdyby se nepřihnala bouře, zcela netypická pro toto roční období, anezpůsobila Octavianově vějičkové flotile větší škody než Sextovo dorážení. Octavianus sám zůstal trčet na italské straně úžiny spolovinou svých legií; druhá polovina, která přistála vTauromeniu, vyčkávala na Taurův aOctavianův příchod. Dlouhé čekání to bylo. Ještě poté, co bouře po dvou nundinách nadobro zeslábla, trápili se Octavianus aMessala Corvinus spoškozenými loděmi pro přepravu vojska. Byla už skoro polovina srpna, když byly konečně opraveny akdyž se na celém ostrově rozhořely pozemní boje.

Lepidus nenarazil na vůbec žádné obtíže. Přistál vdohodnutý čas vLilybaeu avAgrigentu, vylodil se sdvanácti legiemi apřes hory na severu ina východě vyrazil směrem kMessaně. Tak jak Octavianus předpokládal, ponechal další čtyři legie posádkou vAgrigentu, přesvědčený, že to bude on anikdo jiný, kdo se tam vrátí avyzvedne obsah Sextových pokladních kobek.

Byl to však Agrippa, kdo se stal vítězem tohoto tažení. Jelikož Sextus Pompeius znal početní stav Taurovy tarentské flotily anadhodnotil velikost Octavianovy flotily jako návnady, soustředil všechny své lodě do úžiny, odhodlaný uhájit Messanu, atím icelý východ ostrova. Stím výsledkem, že Agrippových dvě stě jedenáct quinquerém atrirém poslalo malé Pompeiovo loďstvo před přístavem Mylae ke dnu avklidu abezpečí tam pak vylodilo čtyři legie. Nato se Agrippa obrátil kzápadu astačil obsadit celé severní pobřeží, ještě než shromáždil všechny své válečné lodě azačal snimi číhat nedaleko pobřeží uNaulochu.

Jak se zdálo, Sexta Pompeia ani vduchu nenapadlo, že by si onen opovrhovaný Octavianus troufl–a dokázal–postavit proti němu tolik lodí atak velkou armádu. Špatné zprávy následovaly jedna za druhou: Lepidus že dobyl západní konec Sicílie, Agrippa že je pánem severního pobřeží aOctavianus že se konečně přeplavil přes úžinu. Celá Sicílie se hemžila vojáky, jen málo znich však bylo Sextových. Ve strachu avzoufalství se mladší syn Pompeia Velikého rozhodl vsadit vše na velkou námořní bitvu avyplul vstříc Agrippovi.

Obě flotily se střetly uNaulochu, Sextus přesvědčený, že kromě početní převahy vládne ivětší zkušeností. Víc jak tři sta galér svynikajícími posádkami akapitány, pod jeho osobním velením–co si takový apulijský chrapoun jako Marcus Agrippa představuje, že pořídí se Sextem Pompeiem, po celých deset let na moři neporaženým? Avšak Agrippovy lodě byly mnohem útočnější ave výzbroji navíc měly typicky agrippovskou tajnou zbraň–harpax. Za její základ použil běžnou hákovací kotvici, avšak upravil ji způsobem, který umožňoval metat ji ze škorpiónů, tedy mnohem dál než vrhem zruky. Nepřátelská loď pak byla přitažena pomocí vrátku, za ustavičného ostřelování šipkami ze škorpiónů, balvany ahořícími otepmi sena. Agrippova loď zatím najížděla přídí podél boku nepřátelského plavidla tak, aby očesala jeho vesla. Poté se po můstcích zvaných corvus na jeho palubu vrhly výsadkové jednotky apobily všechny, kdo nenaskákali do moře, kde se buď utopili anebo odkud byli vyloveni už jako váleční zajatci. Pro Agrippu byly útočné zobce sice krásná věc, jenomže jen zřídka napadenou loď potopily, zpravidla se jí dařilo uniknout. Zatímco harpax, ostrouhaná vesla avýsadek bez výjimky nesly smrt.

Sextus Pompeius sledoval zkázu svých spojených loďstev se slzami řinoucími se mu po tvářích. Takřka vposlední chvíli obrátil svou vlajkovou loď kjihu aprchal, rozhodnutý, že se nedá vést vřetězech po Foru Romanu aodsoudit vtajném zasedání senátu pro velezradu jako Salvidienus. Věděl dobře, že ho jeho postavení uchrání od obvyklého osudu muže prohlášeného za hostis–za toho, jehož může zabít kdokoli, kdo ho první potká. Takového něco by ho jinak čekalo.

Skryl se vzálivu aúžinu potom přeplul za tmy, načež se vydal na východ, hodlal obeplout Peloponnésos avyhledat útočiště uMarka Antonia, který–jak věděl–se na tomto tažení nepodílel; na příhodném místě se chtěl někde zatím ukrýt, než se Antonius vrátí. Mytilény na Lesbu kdysi poskytly azyl jeho otci; byl si jistý, že totéž udělají pro syna.

Odpor pozemních sil byl zanedbatelný, zejména po třetím září, dnu, kdy Agrippa zvítězil uNaulochu. Sextovy „legie“ sestávaly zbanditů, propuštěnců aotroků, nedostatečně vycvičených apramálo udatných. Jediné, kčemu je Sextus využíval, bylo terorizování místního obyvatelstva; proti římským legiím neměly sebemenší vyhlídky obstát. Většina znich se vzdávala asnářkem prosila omilost.

Lepidus vychutnával svou převahu adával si spřechodem přes ostrov načas. Itak ale dorazil kMessaně ještě před Octavianem, který na rovném úseku pobřeží severně od Tauromenia narazil na nejrozhodnější odpor. Když Lepidus vstupoval do Messany, shledal, že se její pompeiovský správce Plinius Rufus právě vzdává Agrippovi. Urážka, jakou Lepidus nehodlal strpět. Okamžitě Pliniovi Rufovi vzkázal, že kapitulovat musí před ním ane před nějakým Agrippou, neurozenou nulou. To by Agrippovi mohlo ještě projít, nebýt toho, že kapitulaci přijal svým jménem, nikoli Octavianovým.

Když Octavianus dorazil do Agrippova tábora, zastihl ho rozpáleného vzteky: něco naprosto nebývalého! Za celá léta společného života nepamatoval Agrippu sršícího hněvem.

„Víš, co si ten cunnus dovolil?“ zaryčel Agrippa apošvihával pomyslnou oháňkou. „Prohlásil, že vítězem na Sicílii je on, ane ty, triumvir pro Řím, Itálii aostrovy! Řekl–on řekl–och, nedokážu to vůbec povědět, jakou mám zlost!“

„Pojď, zajděme za ním,“ chlácholil ho Octavianus, „vyjasníme si sním rozpory abudeme na něm chtít uspokojivou omluvu. Co tomu říkáš?“

„Mě neuspokojí nic než jeho hlava,“ zavrčel Agrippa.

Lepidus měl však daleko ksmířlivosti. Přijal Octaviana aAgrippu vnachovém paludamentu aokázalé zlaté zbroji, na pancíři vlys zobrazující Aemilia Paulla na bojišti uPydmy, po proslulém vítězství. Vpětapadesáti už Lepidus nebyl vrozkvětu sil azřetelně vnímal, že ho ti dva mladíčci začínají zastiňovat. Pro něho to znamenalo teď anebo nikdy; uchopit konečně moc, která jako by mu trvale unikala mezi prsty. Stupněm úřadu se rovnal Antoniovi iOctavianovi, přesto ho však nebere nikdo doopravdy vážně, ato je teď třeba změnit. Kdekterou „legii“ Sextova vojska, na kterou narazil, okamžitě včlenil do své vlastní armády, takže její stav teď vMessaně činil dvaadvacet legií–nepočítaje vto dvě, kterým uložil střežit Agrigentum, adalší, které ponechal jako policejní síly vAfrice. Ano, nadešel čas kčinu!

„Co ode mne chceš, Octaviane?“ otázal se nadutě.

„To, nač mám nárok,“ řekl Octavianus tiše.

„Ty nemáš nárok na nic. Sexta Pompeia jsem porazil já, ane ty anebo tví nevycválaní poskoci.“

„To je zvláštní, Lepide. Proč já si jenom myslím, že to byl Marcus Agrippa, kdo Sexta Pompeia porazil? Tím, že vsadil všechno na námořní bitvu, ukteré tys vůbec nebyl.“

„Můžeš si mít svoje moře, Octaviane, ale tenhle ostrov ne,“ řekl Lepidus anapřímil se. „Jakožto triumvir spravomocemi rovnajícími se tvým prohlašuji, že napříště bude Sicílie součástí Afriky ajá ji také zAfriky budu spravovat Afrika je moje, byla mi přiřčena tarentskou dohodou na dalších pět let. Až na to ovšem,“ ušklíbl se, „že pět let zdaleka nepostačuje. Ujímám se Afriky včetně Sicílie natrvalo.“

„Nedáš-li si pozor, Lepide, zbaví tě senát alid římský obojího.“

„Tak ať se senát alid římský se mnou pustí do války! Mám pod svým velením třicet legií. Nařizuji tobě itvým nohsledům, abyste se odebrali do Itálie, Octaviane! Ihned opusťte mou provincii!“

„Je to tvoje poslední slovo?“ otázal se Octavianus asvíral Agrippu za předloktí, aby měl jistotu, že netasí meč.

„Je.“

„Ajsi skutečně připravený vést další občanskou válku?“

„Jsem.“

„Vpřesvědčení, že tě zaštítí Marcus Antonius, až se vrátí zkrálovství Parthů, že? Ale ktomu nedojde, Lepide. Věř mi, že to on neudělá.“

„Je mi jedno, jestli to udělá, či ne. Ateď odejdi, dokud jsi naživu, Octaviane.“

„Já jsem už několik let Caesarem, zato ty jsi pořád jen–Lepidus Turpis–Lepidus Ohava.“

Octavianus se otočil aodešel znejvýstavnějšího domu vMessaně, rukou stále ještě bránil Agrippovi sáhnout po meči.

„Jak se jenom mohl opovážit, Caesare! Neříkej mi, že sním půjdeme do války!“ vyrazil Agrippa, když se konečně vyprostil zOctavianova stisku.

Octavianus vykouzlil na rtech nejkrásnější ze svých úsměvů; zraky, které na Agrippu upřel, byly zářivé, nevinné, roztomile mlaďounké.

„Můj milý Agrippo, to víš, že do války nebudeme muset, to ti slibuji.“

Víc se od něho Agrippa nedozvěděl. Octavianus jen prohlásil, že nebude žádná občanská válka, žádná bitva, žádná potyčka, žádný souboj, ba ani cvičná pranice že se nebude konat.

Nazítří na úsvitu Octavianus zmizel; když ho zoufalý Agrippa konečně nalezl, bylo po všem. Sám, jen vtóze, se Octavianus vydal do Lepidova obrovitého tábora aprošel se mezi tisícovkami vojáků, usmíval se na ně, blahopřál jim, získal si je. Odpřísáhli nejsvatěji při Matce Telluře, při Solu Indiges apři Otci Liberovi, že Caesar je jejich jediným velitelem, že Caesar je jejich miláček, jejich zlatovlasý maskot, Divi Filius.

Ještě téhož dne bylo rozpuštěno osm všelijak dohromady spráskaných legií Sexta Pompeia avpoměrně dobrém rozpoložení teď byli jejich příslušníci soustředěni pod silnou ostrahou; Lepidus jim přislíbil svobodu, ajelikož málo znali Octaviana, očekávali od něho samozřejmě totéž.

„Skončil jsi, Lepide,“ řekl Octavianus, když ohromený Lepidus vrazil do jeho stanu. „Jelikož jsi pokrevně spřízněný smým božským otcem, ušetřím tvůj život anevydám tě senátu ke stíhání za velezradu. Ale přiměji tento orgán, aby tě zbavil úřadu triumvira avšech tvých provincií. Ty se zcela stáhneš do soukromí auž nikdy ho neopustíš, nebudeš se ucházet ani oúřad censora. Můžeš si nicméně nadále ponechat úřad Pontifika Maxima. Ten se uděluje doživotně azůstane ti do konce tvých dnů. Žádám, aby ses nalodil spolu se mnou na mou loď, vysazen však budeš vCirceích, kde máš svou vilu. Do Říma už nevstoupíš zžádného důvodu, Domus Publica ti bude rovněž zapovězena.“

Lepidus naslouchal se semknutými rty ahrdlo se mu křečovitě svíralo. Nedokázal ze sebe vypravit jediné slovo odpovědi, klesl na židli azakryl si tvář cípem tógy.

Octavianus dodržel slovo. Třebaže byl senát plný Antoniových klientských přívrženců, schválil navržená opatření týkající se Lepida bez jediného zamručení. Lepidovi byl zakázán vstup do Říma abyl zbaven všech svých veřejných funkcí, poct aprovincií.

Obilí ztohoroční sklizně se prodávalo po deseti sesterciích za modius aItálie se zaradovala. Když Octavianus aAgrippa násilím vnikli do podzemních pokladnic vAgrigentu, našli vnich ohromující sumu–jedno sto deset tisíc talentů. Oddělili zní Antoniových čtyřicet procent, čtyřiačtyřicet tisíc talentů, které mu pak odeslali do Antiocheie, jakmile byla jeho athénská flotila schopna vyplout. Aby se zabránilo krádežím, byla celá částka uložena do dubových truhlic okovaných železnými pásy, každá znich byla zatlučena hřeby azapečetěna olověnou plombou nesoucí repliku Octavianovy pečeti se sfingou asnápisem IMP. GAES. DIV. FIL. TRI. Každá zlodí pak vezla šest set šedesát šest truhlic, každá truhlice obsahovala jeden šestapadesátilibrový talent.

„Tohle by mu mělo udělat radost,“ řekl Agrippa, „i když se mu asi nebude líbit, že sis ponechal těch dvacet galér od Octavie.“

„Och, ty odplují do Athén napřesrok, se dvěma tisíci vybraných vojáků na palubě asOctavií jako dárečkem navíc. Jí se po Antoniovi stýská.“

Avšak podíl Říma, teď už šedesátiprocentní, poté co Lepidus vypadl ze hry, přece jen nedospěl do státní pokladny nedotčený. Šedesát šest tisíc truhliček bylo naloženo na lodi, které měly nejprve přistát vPortu Juliu avylodit tam dvacet legií, které Octavianus vezl domů; některé měly být propuštěny, většina jich ale měla setrvat pod orly zdůvodů, které nebyly známy nikomu kromě Octaviana.

Pověst oobrovském pokladu se rychle roznesla. Představitelé legií zkonce sicilského tažení nebyli právě výkvětem ctností anehýřili také vlastenectvím. Když snimi Octavianus aAgrippa odpochodovali do Capuy aumístili je vtáboře na jejím předměstí, dostavila se kOctavianovi dvacetičlenná delegace adala se slyšet, že pokud Octavianus nevyplatí každému muži tučný bonus, dojde ke vzpouře.

Mysleli to doopravdy, to na nich Octavianus poznal. Aniž dal cokoli najevo, otázal se: „Kolik?“

„Tisíc denariů–čtyři tisíce sesterciů–pro každého,“ řekl Lucius Decidius. „Jinak začne všech dvacet legií řádit.“

„Započítali jste do toho inebojové síly?“

Znepokojení na tvářích; zjevně nikoli. Jenomže Decidiovi to myslelo rychle. „Těm po stovce denariů každému.“

„Omluv mě na chvilku, vezmu si ktomu abakus aspočítám, kolik to činí celkem,“ řekl Octavianus, zřejmě ho to nevyvedlo zmíry.

Posadil se ke stolu, slonovinové kuličky začaly na tenkých tyčkách létat sem atam rychleji, než kdokoli zneškolených zástupců legií dokázal uvěřit. Och, to je pašák, tenhle mladý Caesar!

„Znamená to patnáct tisíc sedm set čtyřicet čtyři stříbrných talentů,“ řekl opár okamžiků později. „Jinými slovy celý běžný stav římské pokladny.“

„Gerrae, to tedy né!“ vykřikl Decidius, který sice uměl číst apsát, ale spočty na tom byl beznadějně špatně. „Ty jsi podvodník alhář.“

„Ujišťuji tě, Decidie, že nejsem ani jedno, ani druhé. Říkám prostě pravdu. Abych to dokázal, dám ty peníze, až vás budu vyplácet–ano, já vás vyplatím!–do jednoho sta tisíc sáčků po tisícovce denariů pro mužstvo ado dvaceti tisíc sáčků po čtyřech stech denariů pro příslušníky nebojových jednotek. Denariů, nikoli sesterciů. Dám sáčky srovnat na nástupišti anavrhuji ti, abys vyhledal dostatečný počet legionářů, kteří umějí počítat, ati pak ověří, že každý sáček skutečně obsahuje požadovanou sumu. Ikdyž rychlejší by bylo vážit než počítat,“ dodal rezervovaně.

„Och, zapomněl jsem říct, že pro každého centuriona to budou čtyři tisíce denariů,“ dodával Decidius.

„Pozdě, Decidie! Centurioni dostanou stejně jako řadoví vojáci. Já jsem souhlasil stvým původním požadavkem aodmítám jakékoli dodatečné změny, je to jasné? Doplním ovšem ještě něco–dodatečně, neboť já jsem triumvir amám takové oprávnění–že totiž nemůžete získat tenhle bonus aobdržet ještě navíc ktomu ipozemky. Bude to vaše výsluha atou mezi námi všechno končí. Pokud nějaké příděly půdy dostanete, bude to jen otázka mé dobré vůle. Rozplýtvejte si, co bych já raději viděl ve státní pokladně, ale nechtějte nic víc, teď ani vbudoucnosti. Protože Řím už žádné takové obrovské bonusy nadále vyplácet nebude. Napříště budou legie bojovat za Řím, nikoli za nějakého vojevůdce anebo vobčanské válce. Obdrží žold, dostanou proplaceny své úspory anevelkou odměnu na odchodnou. Už žádné pozemky, nic navíc, nic, co by neschválil senát alid římský. Zřizuji stálou armádu opětadvaceti legiích, vníž budou všichni její příslušníci sloužit po dvacet let bez přerušení. Bude to životní dráha, nikoli přechodný obchod. Pochodeň třímaná ve jménu Říma, nikoli svíčka zapalovaná pro toho či onoho vojevůdce. Vyjádřil jsem se dost jasně? Pro dnešek jsme skončili, Decidie.“

Dvacítka zástupců legií mu naslouchala srostoucí hrůzou, neboť na té půvabné mladé Caesarově tváři se nyní objevilo cosi nového, už nebyla tak krásná ani tak mladistvá jako dřív. Věděli, že to, co říká, myslí vážně. Jako představitelé legií patřili ktěm nejhlučnějším anejrvavějším svého druhu, avšak iti největší rváči akřiklouni dokázali rozpoznat bouchnutí dveřmi. Jim se dneškem jedny dveře přibouchly dostatečně hlasitě. Ibudoucnost by mohla přinést vzpoury, ale Caesar svými slovy řekl, že by to znamenalo trest smrti pro všechny jejich účastníky.

„Přece nás všech sto tisíc nedokážeš dát popravit,“ vypravil ze sebe Decidius.

„Že to nedokážu?“ Octavianovy oči se rozšířily, rozzářily. „Jak dlouho byste asi zůstali naživu, kdybych pověděl třem milionům obyvatel Itálie, že je máte za rukojmí, že jim ždímáte peníze zjejich měšců? Jen kvůli tomu, že máte drátěné košile ameče? To věru není dostatečný důvod, Decidie. Kdyby se to lidé vItálii dozvěděli, roztrhají vás všech sto tisíc na kousíčky.“ Pohrdavě mávl rukou. „Zmizte, všichni! Aspočítejte si každý dobře svou odměnu, až dám na nástupiště vyrovnat ty sáčky. Abyste věděli, oč jste si řekli.“

Odešli husím pochodem, vyhlíželi zpráskaně, ale přesto odhodlaně.

„Máš zapsána jejich jména, Agrippo?“

„Všechny do jednoho. Aještě pár navíc.“

„Rozděl je od sebe azamíchej je do různých jednotek. Myslím, že nejlépe by bylo, aby každého znich potrefila nějaká nehoda, co ty na to?“

„Štěstěna je vrtkavá, Caesare, smrt vbitvě by se ovšem dala zařídit líp. Škoda, že tažení už skončila.“

„Ale kdepak!“ pravil Octavianus tím nejvlídnějším tónem. „Napřesrok se vydáme do Illyrika. Pokud bychom to neučinili, Agrippo, tamější kmeny by se spojily sBessy asDardany apřes Karnské Alpy by se nahrnuly do Italské Galie. To je ta nejpovlovnější anejschůdnější cesta do Itálie ajediným důvodem, proč ještě nebyla využita, je nedostatek jednoty mezi těmi kmeny. Které se sice romanizují, ovšem tím nesprávným způsobem. Představitelé legií tam budou hrdinně bojovat aspousta jich padne azíská vyznamenání za udatnost. Mimochodem, udělím ti námořní korunu.“ Pousmál se. „Bude ti slušet, Agrippo–samé zlato.“

„Děkuji ti, Caesare, to je od tebe velice milé. Ale jde ti tolik oto Illyricum?“

„Ne, otu vzpouru. Vzpoury musí vyjít nadobro zmódy, jinak ať se nejmenuji Caesar anejsem synem boha. Pche! Právě jsem přišel otéměř šestnáct tisíc talentů za jedno mizerné tažení, při němž se víc chlapů utopilo, než kolik jich skončilo na hrotu meče. Kdyby pro nic jiného než kvůli těm přemrštěným bonusům–občanské války prostě musí přestat. VIllyriku budou legie bojovat za Řím, ajen za Řím. Bude to řádné tažení, bez uctívání vojevůdce abez čekání, jestli dá vojákům odměny ajaké. Atřebaže se tohohle tažení sám také zúčastním, bude to tvoje kampaň, Agrippo. Jedině tobě důvěřuji.“

„Ty jsi obdivuhodný, Caesare.“

Na Octavianově tváři se objevilo nelíčené překvapení. „Proč?“ otázal se.

„Pro to, jak jsi snimi zatočil, stou bandou lumpů. Přijdou si sem ráno, aby ti vyhrožovali, aty to zatím obrátíš naruby azastrašíš je. Odcházeli dost vylekaní.“

Objevil se hřejivý úsměv, který by (jak si alespoň myslila Livia Drusilla) dokázal roztavit ibronzovou sochu. „Och, Agrippo, je to možná banda lumpů, ale jsou tak dětinští! Pokud vím, tak jen asi každý osmý legionář dovede číst apsát. Ale vbudoucnosti, až budou patřit do trvalé armády, musí být gramotní všichni–a budou muset umět také počítat. Zimní tábory se budou přímo hemžit učiteli. Kdyby měli jen trošku ponětí otom, co Řím právě stála jejich nenasytnost, uvažovali by jinak. Proto taky ta výuka začne hned teď, stěmi pytlíky.“ Lítostivě si povzdychl. „Musím si zavolat celou kohortu úředníků státní pokladny. Abudu tady sedět, Agrippo, než to všechno proběhne, přímo před mýma očima. Žádný podvod, žádná zpronevěra, žádná krádež–k ničemu takovému tu nesmí dojít.“

„Odbudeš je kistofory? VSextových pokladnicích jich byla spousta ajá si vzpomínám, jak byl kistofory vyplacený ibratr velikého Cicerona.“

„Kistofory dám roztavit azkovu se pak budou razit sestercie adenarie. Ta banda lumpů, jak jsi je pojmenoval, imuži, které zastupují, dostanou denarie, tak jak oto žádali.“ Zasnil se. „Pokouším se odhadnout, jak vysoké asi budou ty stohy pytlíků, ale imoje představivost je na tohle krátká.“

Byl už leden, když se Octavianus konečně po skončení svého úkolu vrátil do Říma. Učinil zcelé záležitosti cosi jako cirkusové představení, přiměl všech sto dvacet tisíc mužů do jednoho projít nástupištěm aobhlédnout kopce sáčků, načež pronesl projev, který se nesl spíše vduchu zesnulého Caesara než vjeho vlastním. Šíření jeho slov byla rovněž novina; on sám stál na vysokém pódiu ahovořil kcenturionům, které mu jeho agenti označili za vskutku vlivné osobnosti, zatímco vkaždé centurii další agenti opakovali doslova jeho řeč, nikoli zpapíru, nýbrž zpaměti. Agrippu to ohromilo. Byl sice oOctavianových agentech plně informovaný, neměl však až dosud představu, kolik jich doopravdy je. Vkaždé centurii bylo osmdesát vojáků advacet nebojujících pomocných sil; legie měla šedesát centurií ake zhlédnutí sáčků akvyslechnutí proslovů se zde shromáždilo dvacet legií. Dvanáct set agentů! Není divu, že Octavianus ví ovšem, očem se lze vůbec dozvědět. Tvářit se může jako Caesarův syn, ve skutečnosti se však Octavianus nepodobá nikomu, ani svému božskému otci. Představuje cosi naprosto nového, jak to už na samém počátku jeho dráhy postřehli vnímavější lidé jako například zesnulý Aulus Hirtius.

Pokud šlo oOctavianovy civilní agenty, byli to muži vjiném směru prakticky nepoužitelní–onen typ povídálků apovalečů, kterým nesmírně vyhovovalo brát nevelkou mzdu jen za to, že se potloukají po tržišti amluví amluví amluví. Pokud některý znich donesl svému nadřízenému vdlouhém, pečlivě vybudovaném řetězci řízení nějakou cennější informaci, dostal za odměnu pár denariů, ale jen pokud se prokázalo, že byla přesná. Své agenty vlegiích Octavianus odměňoval pouze za dodané informace; jejich žold hradil Řím.

Ještě než bylo shromáždění rozpuštěno, dozvěděly se legie, že propuštěni budou jen veteráni od Mutiny aod Filipp; ostatní že budou napřesrok většinou bojovat vIllyriku–a že vzpoura nebude trpěna ze žádných příčin, auž vůbec ne kvůli odměnám. Při sebemenším náznaku vzbouření budou záda obnažena pro biče apak půjdou dolů hlavy.

Agrippa posléze oslavil triumf za svá vítězství vZaalpské Galii; Calvinus, obtížený hispánskou kořistí ataké hrozivou pověstí kvůli krutosti, sjakou zatočil sbouřícími se vojáky, dal obložit odranou malou Regii, nejstarší chrám Říma, drahocennými mramory ajejí fasádu ozdobil sochami; Statilius Taurus obdržel úkol spravovat Provincii Afriku azredukovat počet jejích legií na dvě. Obilí proudilo do Itálie tak, jak mělo, ato za starou cenu apřešťastný Octavianus dal zbořit opevnění, které až dosud obklopovalo domus Liviae Drusillae. Pro germánské strážce dal postavit pohodlná kasárna na konci Palatinu, na rohu, kde se Via Triumphalis otevírala na Circus Maximus, austanovil je zvláštní osobní ostrahou. Třebaže podle zvyku kráčel za dvanácti liktory, byl isnimi vždy ještě obklopený Germány vplné zbroji. Pro Řím, nenavyklý potkávat uvnitř posvátné hranice ozbrojence jindy než vpřípadě krajního nebezpečí, to byl zcela nový pohled.

Třebaže legie náležely Římu, Germáni patřili Octavianovi ajen Octavianovi. Bylo jich šest set, tvořili cohors praetoria, oficiálně určenou kochraně magistrátů, senátorů atriumvirů, avšak žádný magistrát ani senátor si vtomto směru nedělal iluze; když šlo do tuhého, byli poslušni pouze Octaviana, jenž náhle získával zcela zvláštní postavení, jaké nikdy nemíval ani Caesar. Bohatí, mocní senátoři ajezdci si odjakživa najímali osobní stráže, byl to však vždy jen houfec bývalých gladiátorů, jenž nikdy nevyhlížel příliš vojensky. Své Germány Octavianus vybavil okázalým oděním azbrojí ajejich každodenním cvičením na Cirku Maximu zajišťoval této ostraze náležitou kondici achudině současně náramnou podívanou.

Nikdo teď už posměšně nezapískal ani nepokřikoval, když Octavianus procházel ulicemi města anebo když se objevil na Foru Romanu; to on zachránil Řím aItálii před hladem ibez pomoci Marka Antonia; oloďstvu, které od něho získal, jaksi nepadla ani zmínka. Organizaci života vItálii dostal za úkol Sabinus, který shledal, že se mu tato práce docela líbí. Spočívala ve stvrzování pozemkových odkazů, získávání půdy od různých měst amunicipií, pořizování soupisů veteránů, pěstitelů pšenice akohokoli, okom se Octavianus domníval, že má cenu či význam, ataké oprav silnic, mostů, veřejných budov, přístavů, chrámů asýpek. Sabinus měl kruce také skupinu prétorů zabývajících se stížnostními spory, kterých bylo nemálo; Římané všech tříd byli sudičský národ.

Dvacet dní po bitvě uNaulochu oslavil Octavianus sedmadvacáté narozeniny. Vsamém srdci římské politiky aválek se nacházel už celých devět let. Jako celek to bylo delší období, než jaké vŘímě strávili iCaesar anebo Sulla, kteří Řím na celá léta opouštěli. Octavianus jako by patřil kinventáři Říma. Projevovalo se to mnoha způsoby, zejména však vjeho vzezření achování. Jeho štíhlá, nevysoká postava vtóze působila vznosně adůstojně aprovázela ji jakási zvláštní aureola síly–síly toho, kdo přečkal všechna protivenství avzešel zbojů jako triumfující vítěz. Římané, od nejvýznamnějších až po ty nejbědnější, přivykli vídat ho mezi sebou apodobně jako Julius Caesar se ani Octavianus nezdráhal skýmkoli si promluvit. Ato navzdory ostraze Germánů, kteří dobře věděli, že mu nesmějí bránit, když se prodírá jejich řadami, aby si pohovořil stím či oním občanem. Třebaže jim meče vězely jenom velice volně vpochvách, naučili se skrývat svou nastraženost alámanou latinou si tu atam ivyměnili pár slov stěmi vzástupu, kdo se nepokoušeli kCaesarovi protlačit. Vyhlíželi báječně.

Kolem Nového roku, kdy se onen šťastlivec nesoucí totéž jméno jako Sextus Pompeius stal spolu sLuciem Cornificiem konzulem, začaly do Říma docházet zprávy ovelkých vítězstvích na Východě. Na Poplicolův pokyn je rozšiřovali Antoniovi agenti–že Antonius porazil Parthy, dobyl pro Řím rozsáhlá území, získal nevypověditelné poklady. Jeho přívrženci byli radostí bez sebe, odpůrce to mátlo. Octavianus, nejdůležitější zpochybovačů, vyslal na Východ zvláštní agenty, aby tam zjistili, kolik je na těchto pověstech pravdy.

Obřeznových kalendách svolal senát kzasedání, což jinak nedělával. Kdykoli se tak stalo, dostavili se senátoři do posledního muže, jednak ze zvědavosti, jednak ze vzrůstajícího respektu. Nebyl ještě přítomen; někteří senátoři ho stále ještě nazývali Octavianus, odmítali ho oslovovat Caesare, avšak jejich počet se zmenšoval. Atím, jak přežíval oněch devět nebezpečných let, přibyl iprvek obav. Pokud jeho moc ještě dále poroste aMarcus Antonius se nevrátí brzy domů, nic Octaviana nezastaví před čímkoli, čím se rozhodl stát. Odtud onen strach.

Jako triumvir pověřený správou Říma aItálie zasedl do slonovinového kurulského křesla na pódiu magistrátů včele nové Curie, kterou začal budovat jeho božský otec. Stavba to byla tak zdlouhavá, že dovršena byla až vroce porážky Sexta Pompeia. Jelikož měl imperium maius, byl nadřazený ikonzulům, jejich kurulské židle byly postaveny po obou stranách jeho křesla, opoznání vzadu.

Povstal, aby promluvil. Nedržel žádné poznámky, vzpřímený, kštici jako zlatý oblak vsíni, která už pro svou obrovitost byla dosti šerá. Světlo, které do ní pronikalo nástřešními okny vysoko nahoře, pohlcoval prostor dostatečně veliký, aby se do něho vešlo tisíc mužů ve dvou třístupňových řadách, každá po jedné straně pódia. Většina znich seděla na malých stoličkách, ti, kteří už za sebou měli magistrátní úřad, na spodním stupni, mladší magistráti na středním apedarii, kteří neměli dovoleno vsenátě hovořit, na horním. Jelikož neexistoval žádný systém stran, nebylo rozhodující, zda se senátor rozhodl zasednout nalevo či napravo od pódia, ikdyž ti, kteří náleželi ktéže frakci, zpravidla tíhli kjednomu zhloučků. Někteří znich si pořizovali těsnopisný záznam pro svůj osobní archiv, avšak šest písařů vedlo doslovný zápis pro potřebu senátu samotného; ten byl pak opsán, opatřen pečetěmi konzulů auložen varchivu sousedícím sbudovou senátu.

„Vážení konzulové, konzulárové, prétoři, exprétoři, édilové, exédilové, tribunové lidu, extribunové lidu aotcové senátoři, přicházím, abych vám podal zprávu otom, co bylo vykonáno. Lituji, že jsem ji nemohl předložit dříve, bylo však nezbytné, abych se vydal do Provincie Afriky uvést tam Tita Statilia Taura do úřadu správce azhlédnout na vlastní oči, jakou spoušť tam napáchal extriumvir Lepidus. Značnou spoušť, spočívající hlavně vnahromadění ohromujícího počtu legií, které pak použil kpokusu uchvátit moc vŘímě. Situace, sníž jsem si pak, jak víte, poradil. Avšak napříště už nesmí být žádnému promagistrátovi jakéhokoli stupně asjakýmkoli imperiem dovoleno nabírat, vyzbrojovat acvičit legie ve své provincii anebo do ní legie dovážet bez výslovného souhlasu senátu alidu římského.

Ale pojďme dále. Moje nejstarší legie, veteráni od Mutiny aod Filipp, budou propuštěny aobdrží příděly pozemků vAfrice ana Sicílii, která je zpustošena ještě víc než Provincie Africa akterá naléhavě volá po dobré správě, náležitém polním hospodářství apřičinlivých rukách. Tihle veteráni budou usídleni na pozemcích ostovce až dvou stovkách iuger půdy, na které se bude povinně pěstovat pšenice akaždý čtvrtý rok luštěniny. Staré sicilské latifundie budou všechny rozparcelovány až na jednu, která připadne imperatorovi Marku Agrippovi. Ten převezme vrchní dohled nad veteránskými pěstiteli aulehčí jim od břemene odprodávání jejich sklizně, což učiní jejich jménem aje pak spravedlivě vyplatí. Zástupci příslušných legií mé úpravy uvítali atěší se už na své propuštění.

Po jejich odchodu zbude Římu pětadvacet dobrých legií, dostatek mužů, aby se Řím dokázal vypořádat sjakýmikoli válkami, které by byl nucen vést. Zakrátko budou nasazeny vIllyriku, které si hodlám podrobit letos, napřesrok amožná ještě iběhem následujícího roku. Je nejvyšší čas, aby byli lidé vItalské Galii ochráněni před nájezdy Japodů, Delmatů adalších illyrských kmenů. Pokud by byl naživu můj božský otec, bylo by to už dávno provedeno. Takže teď tato povinnost připadá mně ajá se jí zhostím ve spojení sMarkem Agrippou. Neboť já sám nemohu anehodlám opouštět Řím na víc než několik měsíců. Dobře vládnout vyžaduje poznatky irozhodování zprvní ruky amou ruku senát alid římský poctil úkolem zajistit zde dobrou vládu.“

Octavianus sestoupil zkurulského pódia, prošel kolem dlouhé dřevěné lavice, na níž sedělo deset tribunů lidu, adošel až do středu dlaždicové podlahy. Odtamtud hovořil dál apřitom se velice zvolna otáčel, tak aby na něho všichni senátoři měli dobrý výhled amohli postupně spatřit jak jeho tvář, tak itemeno. Spolu sním pomalu kroužil ionen obláček zlatavého svitu aobléval jeho štíhlou postavu aureolou nezemské záře.

„Od dob, kdy Sextus Pompeius začal pletichařit sdovozem obilí, jsme zažívali nepokoje abouře,“ pokračoval vyrovnaným, klidným hlasem. „Státní pokladna byla prázdná, lidé hladověli, ceny všeho zboží stoupaly do takové výše, že ten, kdo neměl prostředky, nedokázal žít tak, jak by všichni Římané žít měli–důstojně astroškou přepychu. Těch, kdo si nemohli dovolit ani jednoho jediného otroka, přibývalo. Capite censi, kteří neměli vrodině nikoho, za něhož by pobírali vojenský žold, se dostávali do tak zoufalých situací, že čas od času si pro jejich bouře žádný krámek vŘímě netroufl vůbec otevřít. To nebyla jejich vina, otcové senátoři! Tím jsme byli vinni my, když jsme se nedokázali se Sextem Pompeiem náležitě vypořádat. Neměli jsme, jak všichni dobře víte, ani flotily, ani peníze na to, abychom ho potřeli. Zabralo to čtyři roky šetření auskrovňování, než jsme si zajistili potřebné loďstvo, ale vloňském roce se to konečně podařilo aMarcus Agrippa smetl Sexta Pompeia nadobro zhladiny moří.“

Jeho hlas se proměnil, zazněl teď ocelově ostře. „Zatočil jsem spozemním vojskem Sexta Pompeia stejně tvrdě, jako jsem to učinil sjeho námořníky aveslaři. Ti, kdo byli otroky, byli navráceni jejich původním majitelům spožadavkem, aby už nikdy nebyli propuštěni. Pokud se majitele nepodařilo nalézt, jelikož je Sextus Pompeius povraždil, byli tito otroci naraženi na kůl. Ano, šlo oskutečné naražení na kůl! Tyčí vraženou konečníkem do vnitřních orgánů. Propuštěnci acizinci byli zbičováni ana čelo jim byl vypálen cejch. Admirálové byli popraveni. Extriumvir Marcus Lepidus si je chtěl začlenit do svých legií, ale Řím takovou sběř nemá zapotřebí anebude ji trpět. Buď zemřeli, anebo je čeká život votroctví, jak se po právu patří.

Římští konzulové, prétoři, édilové, kvestoři avojenští tribunové mají své zcela určité povinnosti, které snaživě asúspěchem také plní. Konzulové navrhují zákony aschvalují zásadní počiny. Prétoři předsedají soudním přím, civilním itrestním. Kvestoři pečují openíze Říma, ať jsou uloženy ve státní pokladně anebo jimi disponuje některý ze správců, přístav či kdokoli jiný. Édilové se starají oŘím samotný, dohlížejí na řádné zásobování vodou, na péči ostoky, trhy, veřejné budovy achrámy. Budu všechny tyto magistráty pečlivě sledovat aočekávám od nich, že budou magistráty dobrými.“

Zuby se mu bělostně zableskly vtrochu čtveráckém úsměvu. „Vážím si samozřejmě té své pozlacené sochy postavené na Foru, na jejímž podstavci se říká, že jsem obnovil pořádek na zemi ina moři, ale ještě víc si budu cenit dobrého vládnutí. AŘím ještě také není zdaleka tak bohatý, aby mohl ze svých zdrojů hradit oslavné sochy. Utrácejte rozumně, otcové senátoři!“

Prošel sem atam po podlaze síně, poté se vrátil na své místo na pódiu azastavil se, aby–jak všichni očekávali–závěrem shrnul obsah svého projevu, ke všeobecné úlevě krátkého, třebaže dosti děsivého.

„Nakonec, ale zdaleka ne na posledním místě, otcové senátoři, se zmíním otom, co se doneslo kmému sluchu, že totiž imperator Marcus Antonius dobyl na Východě velkých vítězství, že jeho čelo je ověnčeno vavříny ajeho kořist že je nezměrná. Že pronikl do zemí parthského krále až po Fraaspu, pouhých dvě stě mil vzdálenou od Ekbatany, avšude že triumfoval. Arménie aMédie že leží ujeho nohou, jejich králové se stali jeho vazaly. Odhlasujme mu proto dvacetidenní díkůvzdání za jeho hrdinné skutky! Všichni, kdo souhlasí, řekněte ano!“

Ryčné „Ano!“ přehlušil jásot adupot; Octavianovy oči přelétly po stupních na obou stranách síně, počítal. Ano, dosud kolem sedmi set přívrženců.

„Všechny jsem je předběhl,“ vykládal Livii Drusille, když se vrátil domů, „nedal jsem těm jeho kreaturám příležitost rozhlašovat historky oAntoniových činech ze senátních lavic.“

„OAntoniově nezdaru ještě nikdo nic neví?“ otázala se.

„Zdá se, že ne. Návrhem na vyhlášení díkůvzdání jsem znemožnil jakékoli protesty.“

„Aodvrátil případné návrhy na vítězné hry anebo další oslavy, které by vešly ve všeobecnou známost, až někam dolů mezi capite censi,“ řekla spokojeně. „Skvělé, miláčku můj, skvělé!“

Přitáhl si ji na svou stranu lehátka apolíbil ji na víčka, na tváře, na rozkošná ústa. „Chci se stebou milovat,“ zamumlal jí do ouška.

„Tak pojď,“ šeptla avzala ho za ruku.

Ve vzájemném objetí přešli zLiviiny obývací komnaty do její ložničky. Teď, dokud je radostí tak rozjařený! Teď, teď! říkala si, stahovala zobou oděv arozkošnicky se protáhla na lůžku. Líbej mě na ňadra, líbej mě na bříško, líbej mě ještě níž, zahrň mě polibky, naplň mě svým semenem!

Ošest nundin později svolal Octavianus senát znovu. Přišel vyzbrojený celou horou důkazů, onichž věděl, že je nebude potřebovat, ale které chtěl mít pro všechny případy po ruce. Tentokrát zahájil oznámením, že ve státní pokladně je dostatek peněz na to, aby mohly být některé daně zrušeny adalší sníženy, apokračoval prohlášením, že náležitá republikánská vláda bude obnovena, jakmile bude skončeno tažení do Illyrika. Triumvirů už nebude zapotřebí, kandidáti na konzuly se budou moci ucházet oúřad bez schválení triumvirů, senát převezme svrchovanou vládu, opět se budou pravidelně scházet sněmy. To vše bylo přijato snadšenými výkřiky ashlučným potleskem.

„Nicméně,“ prohlásil před senátem zvučným hlasem, „ještě než skončím, musím tu projednat záležitosti Východu. To jest záležitosti imperatora Marka Antonia. Především obdržel Řím zprovincií Marka Antonia–od doby, kdy se před více než šesti lety krátce po Filippech ujal svého triumvirátu na Východě–velice málo daní apoplatků. To, že jsem já, triumvir pro Řím, Itálii aostrovy, vsoučasnosti mohl snížit některé daně adalší vůbec zrušit, je výsledkem toliko mého vlastního úsilí, bez jakéhokoli přispění anebo pomoci od Marka Antonia. Adřív než někdo na předních anebo postranních lavicích vyskočí, aby mi vykládal, že Marcus Antonius mi věnoval sto dvacet lodí na tažení proti Sextovi Pompeiovi, musím vám všem sdělit, že si dal od Říma za užití oněch lodí zaplatit. Ano, on je Římu naúčtoval! Ptáte se kolik? Čtyřiačtyřicet tisíc talentů, otcové senátoři! Sumu, která představuje čtyřicet procent částky nalezené vpodzemních pokladnicích Sexta Pompeia! Ostatních šestašedesát tisíc talentů připadlo Římu, nikoli mně. Opakuji, nikoli mně! Bylo jich použito kúhradě obrovských veřejných dluhů akregulaci zásobování pšenicí. Já jsem služebník Říma aneusiluji oto stát se jeho pánem! Pokud já od Říma získám jakoukoli odměnu, pak je pouze taková, jakou připouští současný mrav. Každá zoněch sto dvaceti lodí nás přišla na tři sta šedesát šest talentů, přitom nám je Marcus Antonius toliko zapůjčil, nikoli předal. Nová quinqueréma stojí sto talentů, my jsme však neměli na vybranou aflotilu Marka Antonia jsme si najmout museli. Ve státní pokladně žádné peníze nebyly amy jsme si nemohli dovolit oddalovat tažení proti Sextovi Pompeiovi odalší rok. Takže jsem, jménem Říma, na toto vydírání přistoupil–neboť nic jiného než vydírání to není!“

Tou dobou už to vsenátorských lavicích vřelo, ozývaly se znich výkřiky nevole ichvály, Antoniových sedm set poslušných senátorů si bylo dobře vědomo, že se dostávají do defenzivy, atím hlučnější byla jejich odezva. Octavianus sklidnou tváří vyčkával, až vřava utichne.

„Aha, adostala státní pokladna oněch šestašedesát tisíc stříbrných talentů?“ otázal se Poplicola. „Ne! Složeno do ní bylo pouhých padesát tisíc talentů! Kam se podělo zbylých šestnáct tisíc? Neskončily náhodou vtvých vlastních pokladnicích, Octaviane?“

„Neskončily,“ řekl Octavianus zdvořile. „Byly vyplaceny římským legiím, abychom předešli velice závažné vzpouře. Což je téma, které chci se členy tohoto senátu projednat při jiné příležitosti, neboť takovéto věci musí skončit. Dnes tu projednáváme správu Východu, tak jak ji provádí Marcus Antonius. Máme tu co činit spodvodným předstíráním, otcové senátoři! Spodvodem! Římští magistráti mnou počínaje nedostávají žádné zprávy oAntoniových akcích na Východě, právě tak jako nedostává státní pokladna zVýchodu žádné příspěvky!“

Odmlčel se asledoval senátorské řady, nejprve napravo, pak nalevo, očima spočinul nejdéle na antoniovcích, kteří jako by se začínali choulit do sebe. Ano, pomyslel si, už mají jasno. To se doopravdy domnívali, že na nic nepřijdu? Věřili snad, že to myslím vážně, když jsem je přiměl odhlasovat Antoniovi díkůvzdání?

„Vše na Východě je jen ajen klam, včetně ohlašovaných vítězství Marka Antonia nad Parthy! Nebyla žádná vítězství, otcové senátoři. Naprosto žádná. Namísto toho utrpěl Marcus Antonius zničující porážku. Ještě předtím, než se Marcus Antonius ujal svého triumvirátu, drželi vletním paláci krále Parthů vEkbataně sedm římských orlů, ztracených poté, co Marcus Crassus ajeho sedm legií byli zničeni uKarrh. Hanba, kterou odsuzují všichni skuteční Římané! Ztráta orla značí ztrátu celé legie, kdy nepřítel dobude aovládne bitevní pole poté, co boj skončil. Těchto sedm orlů znamenalo ostudu Říma, byť byli jedinými, které nepřítel vlastnil. Ano, užil jsem minulého času! Záměrně! Protože za oněch šest apůl roku, během nichž Marcus Antonius na Východě správcoval, do letního paláce vEkbataně přibyli další čtyři! Přišel oně Marcus Antonius! První dva náležely dvěma legiím ponechaným vSýrii Gaiem Cassiem, jemuž Antonius svěřil obranu Sýrie, zatímco sám se po parthském vpádu odebral hýřit do Athén. Co byla jeho povinnost? Nu přece zůstat vSýrii anepřítele vytlačit! Ale on to neučinil. Prchl do Athén, kde pokračoval ve svém rozmařilém životě. Jeho správce, Saxa, byl zabit. Stejně tak iSaxův bratr. Vrátil se snad Antonius, aby jejich smrt pomstil? Nikoli, nevrátil! Správcoval tomu, co mu zVýchodu zbylo, ale zAthén! Když byli Parthové konečně vyhnáni, zasloužil se oto Publius Ventidius, obyčejný mezkař! Správný chlap, vynikající vojevůdce, muž, na kterého může být Řím jen hrdý, hrdý, hrdý! Zatímco si jeho představený užíval vAthénách apodnikal tu atam výlet přes Adriatik, aby mě potýral, mě, svého kolegu, za nesplnění cílů formulovaných vnaší dohodě. Jenomže já jsem ony úkoly splnil, akdyž nastal čas, byl jsem osobně přítomen na místě samém. To, že jsem velení vmém tažení svěřil Markovi Agrippovi, bylo diktováno jen zdravým rozumem. Je mnohem lepší vojevůdce, než jsem já–i, jak mám podezření, než je Marcus Antonius! Já jsem totiž Markovi Agrippovi dal volnou ruku, zatímco Antonius spoutal Ventidia na rukou ina nohou. Dostal za úkol podržet Parthy pěkně připravené pro svého nadřízeného, až se tento jeho pán uráčí zvednout svůj svalnatý zadek zlehátka, ať to bude za pět měsíců anebo za pět let! Naštěstí pro Řím se Ventidius nedržel těchto směrnic aParthy zahnal. Nemohu se totiž zbavit dojmu, otcové senátoři, že pokud by byl Ventidius respektoval rozkazy svého nadřízeného, byl by své legie Antonius dovedl kporážce! Stejně jako teď!“

Odmlčel se, zjediného důvodu. Vychutnával si hluboké ticho mlčících sedmi set mužů, převážně antoniovců, ohromených, zvažujících, kolik toho Octavianus ví, aobávajících se dalších nadcházejících odhalení.

„Loňského května,“ Octavianus mluvil věcným tónem, „se Antonius vydal včele velké armády zKarany vMalé Arménii směrem na východ, na dlouhý pochod. Sšestnácti římskými legiemi–to je devadesát šest tisíc mužů–a spomocnými sbory jízdy apěchoty zjeho provincií–neboli sdalšími padesáti tisíci–se zastavil vArtaxatě, hlavním městě Arménie. Nato pokračoval vcestě neznámou krajinou veden několika Armény, jimž naprosto abezmezně důvěřoval. Jednou ztragických stránek tohoto příběhu, otcové senátoři, je, že se Marcus Antonius vyznačuje až zlověstnou schopností důvěřovat nesprávným lidem. Jeho poradci mohli podávat jeden protest za druhým, ale Antonius na mínění své válečné rady nedal. Věřil tam, kde důvěřovat naprosto neměl, počínaje králem Arménie až po krále Médie. Každý ztěchto dvou Artavasdů ho nejprve ukolébal do dřímoty apoté ho společně ostříhali dohola jako ovci. Naše ubohá ovečka Antonius přišel osvůj trén, vůbec největší, jaký kdy dal římský vojevůdce dohromady, apři té příležitosti iodvě dobré legie vedené Gaiem Oppiem Statianem zvýznačné bankéřské rodiny. Do Ekbatany tak putovali další dva stříbrní orli azvýšili počet těch, oněž přišel Antonius, na čtyři. Jedenáct jich teď už zdobí letní palác krále Fraata! Tragédie? Ano, samozřejmě. Avíc než to, otcové senátoři–katastrofa! Neboť kdo znepřátel se bude strachovat moci Říma, když římská vojska přicházejí osvé orly?“

Tentokrát ticho rušily tiché vzlyky; zdaleka ne všichni senátoři tento příběh znali, avětšina těch, kteří ho už slyšeli, se zatím nedozvěděla podrobnosti.

Octavianus se opět ujal slova. „Bez obléhací výbavy, která mu byla uloupena spolu se všemi dalšími zásobami, trčel Marcus Antonius marně před hradbami Fraaspy celých sto dní anebyl schopný město dobýt. Jeho spížovací oddíly byly vydány na milost anemilost číhajících Parthů vedených jistým Monaésem, Parthem, jemuž předtím Antonius bezmezně důvěřoval. Když nadešel podzim, neměl Antonius jinou volbu než ústup. Pět set mil do Artaxaty, sledován Monaésem aparthskými hordami, které opozdilce pobíjely po tisících. Šlo většinou ojeho pomocné sbory, které nedokázaly pochodovat stejným tempem jako římská legie. Římský správce, který využívá pomocných sborů, je vázán ctí chránit je stejně, jako by to byli Římané, ovšem Antonius je vědomě nechal nepříteli na pospas, jen aby zachránil své legie. Třeba bychom já anebo Marcus Agrippa vobdobné situaci jednali stejně, pochybuji však, že by někdo znás přišel otrén jen tím, že ho ponechá belhat se ostovky mil pozadu za armádou.

Ústup skončil aarmáda byla ubytována vdočasném táboře vKaraně koncem listopadu. Antonius nato uprchl do malého syrského přístavu Leuké Kómé aúkol dovést tam ivojsko, které naléhavě potřebovalo pomoc apodporu, přenechal Publiovi Canidiovi. Někteří vojáci na posledním úseku cesty zahynuli vdůsledku hrozných mrazů, mnoho jich přišlo oprsty na rukou ana nohou kvůli těžkým omrzlinám. Zjeho sto čtyřiceti pěti tisíc mužů zahynula víc než třetina, valnou většinou zpomocných sborů. Římská čest byla poskvrněna, otcové senátoři. Zmíním se jen oztrátě jednoho jediného muže, klientského krále dosazeného Markem Antoniem–Polemóna zPontu, který velkou měrou přispěl kvítězství Publia Ventidia avelkomyslně poskytl vojáky iAntoniovi, včetně své osoby. Dodám jen, že jsem jménem Říma rozhodl, aby část peněz zachráněných zpokladen Sexta Pompeia byla věnována na výkupné za krále Polemóna, jenž si nezaslouží, aby zemřel jako parthský zajatec. Státní pokladnu bude stát maličkost–dvacet talentů.“

Pláč byl teď už zřetelně slyšitelný, mnoho senátorů sedělo se záhybem tógy přetaženým přes hlavu. Černý den pro Řím.

„Řekl jsem, že Antoniova armáda naléhavě potřebovala pomoc apodporu. Akam se Antonius opomoc obrátil? Kde hledal oporu? Požádal snad vás, otcové senátoři? Požádal snad mne? Ne, nic takového neučinil! Vyslal kurýra do Egypta ke Kleopatře! Kcizince, kženě, která uctívá zvířecí božstva, Neřímance! Ano, poslal pro ni! Ainformoval snad, zatímco na ni čekal, senát alid římský otomto katastrofálním tažení? Ne, nic takového neudělal! Celé dva měsíce se opíjel do němoty, jen několikrát denně vyběhl před stan avyptával se: ‚Už připlula?‘, jako když se malý chlapeček spláčem shání po matce. ‚Já chci maminku!‘ to je vlastně to, co bez přestání opakoval, znovu aznovu. ‚Já chci maminku! Já chci maminku!‘ Hošík Marcus Antonius, triumvir pro Východ!

Aona skutečně dorazila, otcové senátoři, členové tohoto sboru. Připlula–ta Královna zvířat, přivezla jim jídlo, víno, lékaře, léčivé byliny, obvazy, exotické ovoce, veškerou hojnost Egypta! Akdyž se do Leuké Kómé přibelhali vojáci, věnovala jim veškerou péči. Nikoli jménem Říma, ale jménem Egypta! Zatímco Marcus Antonius, notně opilý, jí sbrekotem složil hlavu do klína! Ano, sbrekotem!“

Poplicola vyskočil. „To není pravda!“ rozkřikl se. „Ty lžeš, Octaviane!“

Octavianus musel vyčkat, až rozruch utichne, po rtech mu přebíhal lehounký úsměv, pouhé sluneční paprsky na vodní hladině. Tohle je začátek; ano, zcela určitě je to už začátek. Pár méně nadšených antoniovců to rozhněvalo natolik, že se právě teď rozhodovali skončit sjeho podporou. Stačila ktomu slůvka: sbrekotem.

„Máš vúmyslu předložit nějaký návrh usnesení?“ otázal se Quintus Laronius, jeden zOctavianových přívrženců.

„Nemám, Laronie,“ řekl sdůrazem Octavianus. „Přišel jsem dnes do Curie Hostilie mého božského otce jenom povědět, jak to bylo, jak to doopravdy bylo. Mnohokrát už jsem řekl–a znovu to teď opakuji!–nehodlám jít do války snikým zřímských spoluobčanů! Zžádných důvodů, tedy ani kvůli právě uvedeným skutečnostem, se nebudu zabývat ani pouhou myšlenkou na válku proti triumvirovi Marku Antoniovi! Ať se dusí ve vlastní šťávě! Ať se dál dopouští chyby za chybou, dokud tento senát nerozhodne, že podobně jako Marku Lepidovi by ijemu měly být odebrány jeho magistrátské úřady ajeho provincie. Já sám, otcové senátoři, nic takového navrhovat nebudu, ani teď, ani vbudoucnu. Pokud ovšem,“ odmlčel se, vtváři lítost, „Marcus Antonius své občanství asvou vlast neodvrhne. Obětujme Quirinovi aSolu Indiges, aby to Marcus Antonius nikdy neučinil. Rozprava se dnes konat nebude. Schůze končí.“

Sestoupil zpódia akráčel po černobílých kosočtvercích dlaždic kvelkým bronzovým vratům na opačném konci síně, kde se kolem něho semkli liktoři ajeho Germáni. Vrata nebyla zavřena; chytrá taktika–nic netušící senátoři se opomněli dožadovat, aby se tak stalo. Náhodní posluchači před nimi, návštěvníci Fora, slyšeli vše od začátku až do konce. Za hodinu už bude celý Řím vědět, že Marcus Antonius není vůbec žádný hrdina.

„Vidím už svítat naději,“ řekl Livii Drusille, Agrippovi aMaecenatovi toho dne uvečeře.

„Naději?“ otázala se ho manželka. „Naději nač?“

„Tys uhádl?“ obrátil se Octavianus na Maecenata.

„Ne, Caesare. Pomoz nám, prosím.“

„Aco ty, Agrippo?“

„Snad.“

„Ano, tys to uhádnout mohl. Tys byl se mnou uFilipp aslyšel jsi ode mne ledacos, co jsem až dosud nikomu jinému nesvěřil.“ Octavianus umlkl.

„Prosím, Caesare!“ žadonil Maecenas.

„Došlo mi to najednou, když jsem hovořil vsenátě. Vůbec to nesouviselo sprojednávaným tématem. Prozrazovat věci, které měly zůstat utajené, je náramná zábava. Já samozřejmě znám Marka Antonia po celý svůj život, kdysi jsem ho měl docela rád–myslím to docela vážně. Byl mým přesným protikladem–velký, statný, přátelský. Chlap, jakým jsem se při svém zdraví já stát nikdy nemohl. Jenže pak přišel ten zlom, to zklamání–patrně ve stejné době, kdy se totéž stalo mému božskému otci. Bylo to poté, co Antonius dal na Foru zmasakrovat osm set občanů amému božskému otci začal odlákávat legie. Taková hanba! On už se dědicem prostě stát nesměl. Nejhorší na tom bylo, že Antonius byl absolutně přesvědčený, že dědit bude, takže já jsem pro něho najednou byl ta nejhroznější rána vcelém jeho životě. Usmyslel si, že mě zničí–ale tohle všechno už znáte, takže přejdu ksoučasnosti.“

Pečlivě si vybíral olivu, strčil ji do úst, rozžvýkal aspolkl, zatímco ostatní ho pozorovali se zatajeným dechem.

„Došlo mi to ve chvíli, kdy jsem Antonia přirovnal kchlapečkovi, jenž se spláčem dožaduje matky. ‚Já chci maminku!‘ Najednou jako bych před sebou měl vidinu budoucnosti, jen matnou, spatřenou jako skrze vybroušený kousek jantaru. Celá je určována dvěma věcmi. Především tou dlouhou řadou Antoniových těžkých zklamání–od vyloučení zCaesarova dědictví až po parthské tažení. On se prostě sžádnou prohrou nedokáže vyrovnat, každá ho zdrtí. Připraví ho oschopnost jasně myslet, vžene ho do náruče těm jeho kumpánům avede ho kpitkám.“

Posadil se na lehátku zpříma, pozvedl malou, nepříliš vzhlednou ruku. „Zadruhé pak je to ta egyptská královna, Kleopatra. Od ní se všechno odvíjí, jeho osud imůj osud. Jakmile ta se před Antoniem objeví–doslova vroli matky–on vyhoví každému jejímu rozmaru, uposlechne každého jejího příkazu, splní jí sebemenší přání. Tak už to má vpovaze. Dost možná proto, že jeho skutečná matka byla také jedno takové zklamání. Kleopatra je vladařka, povahou irodem. Po smrti Diva Julia se ocitla sama, bez rady ipomoci. SAntoniem už má také svoje za sebou–on vAlexandrii prohýřil celou zimu aona mu porodila chlapce aděvče. Minulou zimu pak sním byla vAntiochei aporodila mu dalšího chlapce. Za jiných okolností bych ji prostě přiřadil kmnohým dalším Antoniovým dobytým královničkám, ale jeho chování vLeuké Kómé ukazuje, že pro něho je to někdo, bez koho se nedokáže obejít–jeho mama.“

„Acos tedy matně uviděl jakoby skrze jantar?“ otázala se Livia Drusilla srozzářenýma očima.

„Tu vazbu. Tu závislost Antonia na Kleopatře. Na Neřímance, která se určitě nespokojí srelativně podružnými dárečky, které jí Antonius až dosud věnoval–s Kyprem, Foiníkií, Kilikií Tracheiou avýsadními právy na balzám aasfalt. Vyloučil znich sice syrský Týros aSidón aKilickou Seleukeiu–důležitá překladiště, kde se opravdu točí velké peníze–ale já se nicméně do měsíce obrátím na senát se stížností na tyhle dárečky Královně zvířat–nemyslíte, že je to pro ni hezké jméno? Nadále ho asi budu trvale užívat ve spojení sAntoniovým. Budu zdůrazňovat, že jde ocizí element, to, že do svých osidel lapila iDiva Julia. Její obrovské ambice. Její nároky vůči Římu skrze jejího nejstaršího hocha, kterého označuje za Caesarova syna, zatímco celý svět ví, že je neurozeného původu, dítě kdovíjakého egyptského otroka, snímž ukájela svou sexuální nenasytnost. Uf!“

„Při Jovovi, Caesare, to je geniální!“ rozjařil se Maecenas azlomyslně si zamnul rukama. Pak se zachmuřil. „Postačí to ale?“ otázal se. „Neumím si představit, že by se Antonius zřekl svého římského občanství, nebo že by ho Kleopatra kněčemu takovému vybízela. Má pro ni přece větší cenu jako triumvir.“

„Na to ti odpovědět nedokážu, Maecenate, ta budoucnost je přece jen až příliš vmlhách. On se ostatně občanství formálně zříci vůbec nemusí. Je na nás postarat se oto, aby to vyhlíželo, že něco takového učinil.“ Octavianus shodil nohy ze zadní strany lehátka avyčkával, až na tlesknutí přiběhne sloužící azašněruje mu boty. „Zařídím, aby moji lidé začali vtomhle smyslu rozprávět,“ řekl apodával ruku Livii Drusille. „Pojď, milá moje, podíváme se na nové rybičky.“

* * *

„Och Caesare, tamhleta je jako zryzího zlata!“ vykřikla súžasem vtváři. „Bez jediné poskvrnky!“

„Samička, agravidní.“ Stiskl jí prsty. „Jakpak se asi jmenuje? Nemáš pro ni nějaké jméno?“

„Kleopatra. Aten bagoun tamhle, to je Antonius.“

Odkudsi připlula mnohem menší rybka, sametově černá, se žraločími čárami. „Ato je Kaisarión, vidíš?“ ukázal na ni Octavianus. „Prohání se tu, vidět ho skoro není, mládě ještě, ale nebezpečný.“

„Atamhleto,“ řekla Livia Drusilla azadívala se na světlounce zlatou rybu, „je imperator Caesar Divi Filius. Nejkrásnější ze všech.“

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

V

květnu dorazily do Leuké Kómé ado šetrné péče stovek Kleopatřiných otroků aotrokyň poslední zbytky Antoniovy armády. Vojáci neměli potuchy ospodních politických proudech pulzujících pod povrchem její přítomnosti vAntoniově společnosti, aproto kní pociťovali nesmírnou vděčnost. Většině obětí somrzlinami nebylo pomoci, ale část si přece jen zachovala své zčernalé prsty aegyptská medicína byla lepší než římská anebo řecká. Avšak dobrých deset tisíc legionářů se už tak jako tak nikdy nemohlo chopit meče anebo vydržet delší pochod. Antonius byl zcela vyvedený zmíry, když mu začátkem onoho měsíce jeho athénská flotila do Seleukeie Pierijské přivezla třiačtyřicet tisíc dubových truhliček (tři lodě se potopily za bouře umysu Tainaron) sjeho podílem zobsahu pokladnic Sexta Pompeia. Přijal je súlevou, neboť Kleopatra si ssebou žádné peníze nevzala azapřísahala se, že už neposkytne žádné prostředky na bezvýsledná tažení proti Parthům. Antonius proto mohl poskytnout zmrzačeným vojákům tučné penze, nalodit je na galéry vracející se do Athén, kde budou formálně propuštěni zarmády. Bojeschopnost už pro ně patřila minulosti. Nečekané fondy mu také umožnily začít verbovat do nové armády, poskládané bez přílišného vybírání izveteránů jeho prvního pokusu, jenž neslavně selhal.

„Proč to pro všechno na světě Octavianus udělal?“ otázala se ho Kleopatra.

„Udělal co, lásko moje?“

„Proč ti poslal tvůj podíl na Sextově pokladu?“

„Protože on celou svou kariéru postavil na tom, jak je spravedlivý. Vsenátu to zabírá, akčemu ostatně on má těchhle peněz zapotřebí? Je přece triumvirem vŘímě, celou státní pokladnu má plně kdispozici.“

„Ta musí být nacpaná penězi až ke stropu,“ zauvažovala.

„To jsem ijá usoudil zOctavianova průvodního listu.“

„Který jsi mi ani nedal přečíst.“

„Ty nejsi oprávněná číst ho.“

„Stím nemůžu souhlasit. Kdo ti přinesl pomoc do tohohle zapadlého hnízda? Já, ažádný Octavianus. Dej mi ho, Antonie.“

„Až řekneš prosím.“

„Ne, neřeknu! Mám právo si ho přečíst! Okamžitě mi ho dej.“

Nalil si pohár vína azhluboka se napil. „Nějak ti začínají být tvé střevíčky malé,“ řekl aodříhl si. „Co bys ráda, vojenské boty?“

„Možná,“ připustila aluskla prsty. „Jsi mým dlužníkem, Antonie, tak mi ho koukej dát.“

Zamračeně jí podal jediný list fanniovského papíru. Přečetla ho, tak jak to umíval Caesar, vjediném zátahu. „Pche,“ prskla, stočila ho ahodila do kouta stanu. „Je to vnejlepším případě polovzdělanec!“

„Spokojená, že vněm nic zajímavého nestojí?“

„Vůbec jsem si nemyslela, že by vněm něco stálo za přečtení, ale jsem ti rovna mocí, hodností ibohatstvím. Jako rovnocenný partner vnašem východním podnikání. Musím vidět všechno, zrovna tak jako se musím zúčastňovat všech vašich schůzek arad. To je něco, co chápe Canidius, ale ne takové nicky, jako jsou Titius aAhenobarbus.“

„Titia ti neberu, ale Ahenobarbus? Ten rozhodně není žádná nula. Poslyš, Kleopatro, přestaň už být tak naježená! Ukaž mým kolegům taky tu stránku, ze které tě zřejmě znám zatím jen já sám–tu laskavou, milující, ohleduplnou tvář.“

Nožkou obutou do pozlaceného sandálu zadupala na hliněnou podlahu stanu achmuřila se čím dál víc. „To je tím, že už mě to Leuké Kómé tak unavuje,“ řekla askousla si ret. „Proč se nemůžeme raději přemístit do Antiocheie, kde je kmání ubytování, které neskřípe anevrže pokaždé, když zafouká větřík?“

Antonius zamžikal „Nic tomu vlastně nebrání, to je pravda,“ řekl překvapeně. „Tak se tedy do Antiocheie přestěhujme. Tady bude Canidius moci dál pokračovat vpřípravě armády.“ Povzdychl si. „Nebude to dřív než napřesrok, než sní budu moci znovu vyrazit kFraaspě. Ta mrcha zrádná, ten Monaésés! Jeho hlavu dostanu, to přísahám.“

„Aaž budeš mít jeho hlavu, budeš míň pít?“

„Asi ano,“ řekl aodložil pohár, jako by vněm byla horká láva. „Och, copak ty mě nechápeš?“ vyrazil aroztřásl se. „Opustilo mě štěstí! Pokud jsem kdy nějaké štěstí vůbec měl. Ano, měl jsem štěstí–u Filipp. Ale jen uFilipp, jak se mi teď zdá. Předtím ani potom–štěstí žádné. Proto musím vboji sParthy pokračovat. Monaésés zmizel spolu smým štěstím stejně jako smými dvěma orly. Čtyřmi, když knim připočítáš ity dva, které už předtím sebral Pakoros. Obojí si musím vydobýt zpátky, své štěstí isvé orly.“

Jde to pořád dokola, pomyslela si, stále ty stejné řeči ojeho ztraceném štěstí aojeho triumfu uFilipp. Takhle dokolečka blábolí všichni opilci, pořád otěch samých věcech, jako by to byly kdovíjaké perly moudrosti schopné vyléčit každé neštěstí anebo zlo na světě. Dva měsíce vLeuké Kómé apořád poslouchat, jak to Antonius znovu aznovu omílá, jak se hryže do vlastního ohonu. Snad když se přesuneme jinam, do jiného prostředí, vylepší se ion. On sám nemá pro to, co ho trápí, jméno, ale já tomu říkám hluboká melancholie. Věčně je bez nálady, příliš dlouho vyspává, jako by se ani nechtěl probudit aupřít konečně oči na svůj život, třebaže tenhle jeho život zahrnuje imne. Má snad pocit, že za oné noci hrozící vzpoury měl přece jen spáchat sebevraždu? Tihle Římané jsou prazvláštní lidé–nosí si vsobě tu takzvanou čest, která je nutí nalehnout na meč. Život pro ně nemá cenu, visí na tenké nitce zvané dignitas–a smrti se Římané na rozdíl od jiných národů, včetně Egypťanů, neobávají. Takže já tuhle Antoniovu melancholii musím vyrýpnout iskořínky, jinak ho zahubí. Musím mu tu jeho dignitas vrátit. Já ho potřebuji, potřebuji ho! Celého aúplného, onoho starého Antonia. Schopného porazit Octaviana adosadit mého syna na římský trůn, který je uprázdněný už celých pět set let. Ačeká na Kaisarióna. Och, jak mi Kaisarión chybí! Pokud se teď odebereme do Antiocheie, nebude už těžké Antonia zpracovat, abychom pokračovali dál, do Alexandrie. Ajakmile bude konečně tam, určitě se zotaví.

VAntiochei je očekávala překvapení, ovšem žádné znich příjemné. Antonius tam měl nachystanou hromádku dopisů zŘíma od Poplicoly, každý na vnější straně datovaný, takže si je mohl číst po pořádku.

Líčily živě Octavianovo tažení proti Sextovi Pompeiovi, bylo znich však jasné, že Poplicolu nejvíc popuzovalo, že on sám nebyl přizvaný ktomu, co nazval zcela hladkou operací. Nedošlo podle něho ktomu, že by se Octavianus schoval vnějaké italské variantě bažin, dokonce ani za těžkých bojů ne, když se posléze vylodil vTauromeniu. Jeho sípot, jak prý vesele vykládá komukoli ochotnému mu naslouchat, od jeho sňatku zcela zmizel. Bodejť by ne, pomyslel si Antonius. Takoví dva studení čumáci se moc nezadýchají.

Rozezlil se nad zprávou oLepidově osudu; podle podmínek jejich dohody byl přece oprávněný otak závažném rozhodnutí, jako je vyloučení Lepida ze všech veřejných funkcí azprovincií, spolurozhodovat, avšak Octavianus se nijak neobtěžoval se sním spojit, spoukazem na Antoniovu izolaci vMédii. Třicet legií! Jak jen se mohlo Lepidovi podařit dát dohromady ipouhou polovinu toho počtu vzapadákově, jako je Provincie Africa? Asenát včetně jeho, Antoniových přívrženců si klidně odhlasuje poslat Lepida zŘíma do vyhnanství! Teď tam schne vté své vile vCirceích.

Došel mu ilist od Lepida samotného, plný výmluv asebelítosti. Že mu jeho manželka aBrutova sestra Junia Minor (Junia Maior byla manželkou Servilia Vatii) nebyla vždy tak docela věrná ateď, když se od něho nemůže hnout, že mu jen ztrpčuje život. Stesky, stesky, stesky. Antonia Lepidovy nářky tak unavovaly, že nedočtený list roztrhal azahodil. Octavianus měl vtomhle případě možná kus pravdy; asLepidovými vojáky si ten skrček tedy poradil obratně. Svedl to ten hoch náramně.

Octavianova verze konfliktu sLepidem zněla poněkud odlišně. Obsáhle hlavně okomentoval začleňování nepřátelských vojáků do římských legií, tak jak to provedl Lepidus sjednotkami Sexta Pompeia.

„Dospěl jsem knázoru, že je nejvyšší čas, aby bylo senátu alidu římskému nad slunce jasnější, že dny, kdy se snepřátelskými vojáky zacházelo tolerantně, jsou za námi. Shovívavost spíš škodí, než pomáhá, zejména když římští legionáři musí vedle sebe strpět přítomnost těch, proti nimž ještě minulé nundinum bojovali. Ato svědomím, že itito muži obdrží po propuštění příděl půdy, jako by byli nikdy proti Římu nepozvedli ani hrot meče. Zasadil jsem se ozměnu. Svojáky, námořníky aveslaři Sexta Pompeia se nikdo nemazlil,“ stálo vOctavianově listu. „Není římským zvykem brát zajatce, ale římským zvykem ani není dávat poraženým nepřátelům svobodu, jako by šlo oŘímany. Sextus Pompeius pár Římanů ve svých legiích aposádkách měl. Ti se stali hostes. Za jiných okolností bych je mohl prodat do otroctví, ale já jsem se namísto toho rozhodl učinit znich odstrašující příklady.

Sám Sextus Pompeius unikl, společně sLibonem advěma vrahy mého božského otce, Decimem Turulliem aCasiem Parmensem. Uprchli na Východ, takže se to nadále stane tvým problémem, nikoli mým. Podle pověstí požádali oazyl vMityléně.“

Což nebylo zdaleka všechno, co mu Octavianus sděloval. Vklidném asebejistém tónu pokračoval dál–psal to zcela nový Octavianus, vítězný, svrchovaně obdařený štěstím aplně si toho vědomý. Nebyl to dopis, jaký by Antonius mohl roztrhat anaplivat na něj.

„Touto dobou už jsi obdržel svůj podíl na obsahu pokladnic Sexta Pompeia spolu smým průvodním listem. Chci ti při této příležitosti oznámit, že tato obrovská peněžní částka proplacená ti vmincích republiky cele ruší můj závazek poslat ti dvacet tisíc vojáků. Máš samozřejmě plnou volnost přijet si je najímat do Itálie, já ale nemám ani čas, ani chuť konat tuhle špinavou práci za tebe. Ovšem už jsem vybral dva tisíce těch nejlepších mužů, kteří jsou ochotni sloužit pod tebou na Východě, aco nevidět ti je pošlu do Athén. Jelikož jsem se na vlastní oči přesvědčil, že sedmdesát tvých válečných galér už kvůli hnilobě aškeblím dosloužilo, věnuji ti sedmdesát nově postavených zmých vlastních flotil spolu sjistým počtem vynikajících válečných strojů aobléhacího zařízení, abych ti pomohl nahradit ztráty, které jsi utrpěl vMédii. Za tažení proti Sextovi Pompeiovi nebyly nikomu uděleny žádné triumfy, jelikož Sexta je třeba považovat za Římana. Sám ale vysoce oceňuji Marka Agrippu, který se ukázal skvělý jako admirál, stejně jako je skvělý vojevůdce. Lucius Cornificius, druhý konzul letošního roku, projevil jako velitel odvahu ibystrost stejně jako Sabinus, Statilius Taurus aMessala Corvinus. Sicílie se zklidnila, péče oni byla natrvalo svěřena Markovi Agrippovi, jedinému, který si na ní zachová latifundium starého typu. Taurus se odebral jako správce do Provincie Africa; odplul jsem sním do Utiky, dohlédl jsem osobně na průběh počátku jeho úředního období amohu tě ujistit, že Taurus neučiní nic, čím by překročil svůj mandát. Své mandáty ostatně nepřekročí nikdo zmagistrátů, počínaje konzuly přes prétory až po správce provincií anižší magistráty. Ařímským legiím jsem dal na vědomí, že už jim nebudou vypláceny žádné velké odměny. Napříště budou bojovat za Řím, nikoli za nějakého jedince.“

Atak dále atak podobně. Když Antonius předlouhý svitek dočetl, pohodil ho před Kleopatru. „Tohle si přečti!“ štěkl. „To štěně se považuje za vlka, dokonce za vůdce smečky.“

Zvládla to za desetinu doby, kterou potřeboval Antonius, pak list třesoucími se prsty odložila azlaté oči upřela na Antoniovu tvář. To není dobré, to není vůbec dobré! Zatímco Antonius na Východě neuspěl, Octavianus se na Západě dočkal úspěchu. Ato vůbec ne polovičatého–je to naprosté aohromující vítězství, které do státní pokladny pomohlo nasypat obrovskou sumu peněz. Znamená to, že Octavianus má prostředky, aby si mohl vybudovat čerstvé legie, zcela podle svých potřeb, avpohotovosti si bude moci udržovat iloďstvo.

„Je trpělivý,“ poznamenala. „Velice trpělivý. Šest let vyčkával, než to provedl, ale provedl to dokonale. Ten Marcus Agrippa podle mého názoru musí být mimořádný člověk.“

„Octavianus se ho drží jako klíště,“ zavrčel Antonius.

„Jsou takové řeči, že jsou to milenci.“

„Vůbec by mě to nepřekvapilo.“ Antonius trhl rameny achopil se dalšího dopisu, mnohem kratšího. „Od Furnia, zProvincie Asia.“

Ani zProvincie Asia nepřišly žádné dobré zprávy. Furnius psal, že Sextus Pompeius, Libo, Decimus Turullius aCassius Parmensis připluli koncem loňského listopadu na ostrov Lesbos anijak nezaháleli. Nesetrvali tam dlouho; už vlednu byli vEfesu apilně nabírali dobrovolníky zřad veteránů, kteří vuplynulých letech obdrželi vProvincii Asia příděl půdy. Vbřeznu už měli tři plné legie achystali se dobýt Anatolii. Vyděšený Amyntás, král Galatie, spojil síly sFurniem. Furnius sjistotou předpokládal, že vdobě, kdy tento dopis dorazí kAntoniovi, bude už válka vplném proudu.

„Tomu Sextovi Pompeiovi jsi měl už dávno sfouknout svíčku,“ řekla Kleopatra aotevřela tak starou ránu.

„Jak jsem mohl, když trvale znepokojoval Octaviana aOctavianus kvůli tomu musel dát pokoj mně?“ rozhorlil se Antonius asáhl po džbánku svínem.

„Nech toho!“ okřikla ho ostře. „Ještě sis nepřečetl poslední Poplicolův dopis. Jestli pít musíš, Antonie, tak to aspoň dělej, až budeš hotov sprací.“

Poslechl ji jako děcko. Uspokojilo ji, že její radě dává přednost před vínem. Co ale budu dělat, říkala si, až začne víno potřebovat víc než moje rady? Cosi se jí mihlo hlavou: ametyst! Ametyst má magickou moc nad vínem, brání závislosti na něm. Pověří královského klenotníka vAlexandrii, aby pro Antonia zhotovil ten nejnádhernější ametystový prsten na světě. Jakmile ho Antonius začne nosit, nutkání napít se vína překoná.

Poplicola samozřejmě od samého začátku věděl, že Antoniovo tažení proti Parthům ztroskotalo; byl to on, kdo šířil široko daleko zprávy otom, že Antonius dobyl velikého vítězství–podle zásady, že kdokoli přijde sprvní verzí událostí, uspěje. Jásavě už předtím Antoniovi popsal, jak senát acelý Řím jeho povídačce uvěřili, aposměvačně uvedl, že to byl sám Octavianus, kdo navrhl odhlasovat Antoniovi díkůvzdání za jeho „vítězství“. Nejčerstvější zjeho dopisů ovšem vyzníval zcela jinak. Jeho jádro tvořil doslovný přepis Octavianova projevu vsenátě, vněmž Antoniovo tažení označil za propastné selhání. Agenti, které Octavianus vyslal na Východ, vyslídili naprosto všechno, do nejmenších podrobností.

Antonius se svitkem pracně promumlával apo tvářích se mu začaly řinout slzy. Kleopatra ho sklesající myslí sledovala, akdyž dočetl, sama se dopisu chopila acelý ten jízlivý, politicky laděný útok si přečetla až do konce. Och, jak se Octavianus odvážil vykládat její účast na oněch událostech jako záludnost! Královna zvířat! „Já chci maminku!“ Opravdu mistrné házení bláta. Jak se po tomhle postaví Antonius zpět na nohy?

Proklínám tě, Octaviane, proklínám tě! Ať tě Sobek aTveret nasají do nozder autopí tě, rozžvýkají arozdupají!

Apak jí náhle svitlo. Nechápala, že ji to východisko nenapadlo už dřív. Antonia je třeba odstavit od té římské kojné, dovést ho kpřesvědčení, že jeho osud ajeho štěstí spočívají vEgyptě anikoli vŘímě. VAlexandrii mu vystele hnízdečko, tak útulné alíbezné, tak plné kratochvílí, že už nikdy nezatouží být někde jinde. Bude se sní muset oženit; jaké štěstí, že tak monogamní národ, jako jsou Římané, sňatky vzahraničí prostě ignoruje jako neodpovídající zákonu! Ai kdyby Antonius musel svazek sOctavií prozatím zachovat, nebude to na závadu. Ve skutečnosti jeho manželství vEgyptě bude mnohem důležitější pro ty, kteří jeho soukromým vztahům připisují význam–jeho klientským králům ivšem těm jeho princátkům.

Seděla sAntoniovou hlavou vklíně aupírala oči na bystu Caesara, onoho dokonalého partnera, oněhož byla připravena. Dílo pocházelo zAfrodisie, jejíž sochaři amalíři neměli nikoho sobě rovného. Vše na ní bylo dokonalé, od odstínu světle zlatých vlasů až po pronikavé oči, nejsvětlejší modř obkrouženou tušově černými obroučkami. Vlnu žalu, která ji zaplavila, nemilosrdně potlačila. Spokoj se stím, co máš, Kleopatro, neteskni po tom, co být mohlo.

Bude válka, musí být válka. Jediná otázka je kdy. Octavianus lže, když prohlašuje, že už žádné občanské války nebudou. Musí se sAntoniem utkat, jinak přijde ovšechno, co má. Ale zatím ještě ne, soudě podle jeho projevu vsenátě. Má vplánu vycvičit vprůběhu podrobování kmenů Illyrika své legie do krajní dokonalosti apodle jeho slov má tažení trvat až tři léta. To znamená, že máme tři roky na přípravu apak–vtrhneme na Západ, vpadneme do Itálie. Budu muset nechat Antonia, aby se vypořádal se svým parthským problémem–tak, aby to jeho legie utužilo, ale aby oně přitom nepřišel. Neboť pokud jde ovelení vojskům, není Antonius žádný Caesar. Vlastně jsem tohle odjakživa věděla, jenomže po Caesarově smrtí jsem uvěřila, že se už nikdo na světě Antoniovi nevyrovná. Ale teď, když už ho znám lépe, si také uvědomuji, že všelijaké ty drobné vady, které se na něm projevují jako na muži, ovlivňují ijeho vojevůdcovské schopnosti. Ventidius ho předčil; stejně tak, myslím, ho předčí iCanidius. Ať tedy tu skutečnou práci obstará Canidius, zatímco Antonius, který si spíš zakládá na své vnější pověsti, dál oslňuje svět iluzivními triky eskamotéra.

Nejprve tedy sňatek. Ten odbudeme, jakmile budu moci poslat pro Chaema. Pak popostrčit Canidia kzahájení první etapy toho nesmyslného tažení, dohlédnout, aby Arménie byla rozdrcena aMédie natolik zastrašena, že si netroufne ani se pohnout. Zabránit Antoniovi vútoku na království Parthů. Vynasnažím se přesvědčit ho, že dobytím Arménie aMedie Atropaténé Parthy vlastně porazil. Otupovat ho vínem, řídit věci po svém. Proč bych neměla být já schopná řídit tažení stejně dobře jako muž? Och Antonie, proč ses nedokázal vyrovnat Caesarovi? Oč snadnější by teď všechno mohlo být!

Jednoho dne, ane déle než za deset let, se Kaisarión musí stát králem Říma, protože ten, kdo je králem Říma, je ikrálem světa. Přiměju ho, aby zbořil chrámy na Kapitolu avystavěl tam svůj palác se zlatou síní, vníž bude zasedat jako nejvyšší soudce. Aegyptští „zvířecí bohové“ se stanou římskými božstvy. Jupiter Optimus Maximus se vrhne tváří na zem před Ammónem Réem. Svou povinnost vůči Egyptu jsem už splnila: mám tři syny adceru. Nil se dál bude rozvodňovat ajá budu mít čas obrátit svou pozornost kpodrobení Říma–Antonius mi vtom bude partnerem.

Antonius přestal slzet; pozvedla mu hlavu, něžně se na něho usmála aotírala mu tvář měkkým šátkem.

„Už je ti líp, lásko moje?“ zeptala se apolíbila ho na čelo.

„Je mi líp,“ řekl pokořeně.

„Vypij si pohár vína, to ti udělá dobře. Máš před sebou plno práce, zorganizovat armádu. Octaviana si vůbec nevšímej! Co ten ví oarmádách? Tisíc talentů proti jedné vepřovicové cihle, že vIllyriku ztroskotá.“

Antonius hltavě pil, dokud nebyl pohár prázdný.

„Jen si ještě nalej,“ vrkala chlácholivě.

Koncem června byli oddáni podle egyptského ritu. Antonius obdržel titul Faraončin manžel, ajak se zdálo, docela ho to potěšilo. Poté co vzdala představu, že by sní mohl střízlivý Antonius zasedat na trůně, třebaže jen jako manžel, trochu se jí ulevilo. Teprve teď si uvědomovala, jak náročné bylo udržet Antonia po jeho návratu zKarany dál od vína. Takřka bezvýsledná námaha.

Obrátila svou pozornost ke Canidiovi apřiměla Antonia pozvat ho na poradu jen jich tří, bez kohokoli dalšího. Ale zjistila si, aby tentokrát Antonius zůstal střízlivý; součástí jejích plánů nebylo předvádět míru jeho slabosti jeho velitelům, ikdyž jednoho dne ktomu bezpochyby dojde. Jediný, kdo by byl proti tak úzkému setkání mohl protestovat, Ahenobarbus, se mezitím vrátil do Bíthýnie. Byl vsoučasné době plně zaměstnaný Furniovou válkou se Sextem Pompeiem, jenž se rozhodl, že Bíthýnie by se mu výborně hodila, akul pikle, jak umíněného Ahenobarba zabít ještě dříve, než se jí zmocní. Což ovšem Ahenobarbus neměl sebeméně vúmyslu dopustit.

Dokonale předem instruovaný Kleopatrou začal Antonius poradu načrtnutím svého plánu pro nadcházející tažení, ato způsobem, který nijak neprozrazoval předchozí nácvik, jemuž ho podrobila.

„Mám kdispozici pětadvacet legií,“ vysvětloval Publiovi Canidiovi beze stopy opileckého patlání, „ovšem ty syrské jsou, jak asi víš nejlíp, značně pod stavem. Jak mnoho pod stavem? Můžeš to upřesnit, Canidie?“

„Průměrem to budou tři tisíce mužů vjedné legii. Pět kohort, ikdyž některé jich mají osm, ale jiné zase poklesly až na dvě kohorty. Označuji je všechny jako legie, celkem třináct jich je.“

„Znichž jedna, posádkou vJeruzalémě, je na plném stavu. Sedm dalších máme vMakedonii, všechny na plných stavech, atři, které zatím patří Sextovi Pompeiovi, také na plných stavech.“ Antonius se ušklíbl, na pohled to byl zase celý on. „Jak laskavé, že je za mě postavil, viďte? Do konce tohoto roku bude mrtev, proto také zahrnuji jeho aAhenobarbovy legie do celkového počtu. Nicméně se domnívám, že potřebovat budu celkem třicet legií, které ovšem nebudou všechny vplné síle anebudou mít dostatečné zkušeností. Co navrhuji, je, abychom přesunuli nejméně početné legie ze Sýrie do Makedonie ataké makedonské vojsko sem pro potřeby mého tažení.“

Canidius vyjádřil své pochyby. „Chápu tvoje důvody, Marku Antonie, ale přesto bych naléhavě doporučil ponechat jednu makedonskou legii tam, kde je. Přesuň si sem šest znich, ale žádné ze svých syrských jednotek tam neposílej. Vyčkej, až bude ukončen nábor do nových pěti legií, aty ať tam pak napochodují. Jinak souhlasím stím, že inezkušení nováčci pro Makedonii postačí–Dardanové aBessové se pořád ještě nevzpamatovali zlekcí, které jim udělili Pollio aCensorinus. Svých třicet legií mít budeš.“

„Výborně!“ řekl Antonius acítil se vtak skvělé náladě, jakou nepamatoval už celé měsíce. „Dále budu potřebovat deset tisíc jezdců, galatských athráckých. VGalii už kavaleristy získávat nemohu, tu ovládá Octavianus, aten není spolupráci nijak nakloněn. Odpírá mi poslat ty čtyři legie, knimž byl zavázán, hovňousek jeden!“

„Kolik legií povedeš na východ?“

„Třiadvacet, všechny početně úplné, samí zkušení chlapi. Jedno sto třicet osm tisíc včetně nebojových sil. Tentokrát žádné pomocné sbory, protože jsou snimi jen problémy. Jízda alespoň dokáže udržet tempo slegiemi. Abudeme udržovat čtverhrany po celou cestu, strénem uprostřed. Tam, kde bude dostatečně rovinatý terén, agmen quadratum.“

„Souhlasím, Antonie.“

„Něco ovšem bude třeba podniknout už letos, ikdyž já sám tu musím zůstat, abych si ověřil, jak to dopadá se Sextem Pompeiem. Velení bude na tobě, Canidie. Kolik legií jsi schopen postavit, aby mohly okamžitě vyrazit?“

„Sedm na plných stavech, pokud přesunu pár kohort.“

„To stačí. Nebude to dlouhé tažení–ale ať se stane cokoli, nedopusť, aby tě zima zastihla dřív, než budete vteplých ubikacích. Amyntás může dát okamžitě kdispozici dva tisíce jezdců–soudě podle jeho dopisu by už skoro měli být tady. Pokud by nedorazili, soudil bych, že si je musel ponechat kvůli střetu se Sextem.“

„Máš pravdu, Sextus dlouho nevydrží,“ řekl uspokojeně Canidius.

„Do vlastní Arménie pronikneš zKarany. Je důležité, abychom tentokrát dali arménskému Artavasdovi malou lekci. Do příštího léta nám tak alespoň pěkně uzraje.“

„Jak si přeješ, Antonie.“

Kleopatra si odkašlala; oba muži se po ní překvapeně ohlédli, zapomněli totiž na její přítomnost. Kvůli Canidiovi se snažila vyhlížet–nu, ne-li zrovna pokorně, pak alespoň přístupně, rozumně. „Doporučila bych, abychom začali budovat loďstvo,“ řekla.

Ohromený Canidius se neovládl. „Ana co?“ otázal se překvapeně. „Žádné námořní výpravy přece nechystáme.“

„Ne teď, vtom stebou souhlasím,“ přiměla se ke klidnému tónu arozladění nedala najevo. „Ale dost možná to bude nutné do budoucna. Stavba lodí zabere dost času, zejména takového počtu, jaký budeme potřebovat. Nebo lépe řečeno, jaký bychom mohli využít.“

„Využít kčemu?“ vyptával se Antonius, stejně vyvedený zmíry jako Canidius.

„Publius Canidius ještě přepis Octavianova projevu vsenátě neměl vruce, takže jemu nehodlám něco vytýkat, ale tys ho přece četl, Antonie, apodle mě je jeho smysl jasný–jednoho dne Octavianus vypluje východním směrem, aby tě rozdrtil.“

Chvíli žádný zmužů nepromluvil jediné slovo, Canidius měl pocit, že se mu žaludek kamsi propadá. Co to vlastně má ta ženská vúmyslu?

„Já jsem jeho řeč četl, Veličenstvo,“ řekl. „Poslal mi ji Pollio, snímž jsem vtrvalém písemném styku. Ale žádné hrozby pro Marka Antonia vní neshledávám, jenom kritiku, kjaké vskutku Octavianus není dostatečně kvalifikován. Jinak vlastně opakuje, že proti římskému spoluobčanovi do války nepotáhne, ajá mu věřím.“

Její tvář zkameněla. Když promluvila, mrazilo to vjejím hlase ledem. „Dovol mi, Canidie, říct, že mám vpolitice mnohem víc zkušeností než ty. Co Octavianus říká, je jedna věc. Co dělá, je něco docela jiného. Ajá tě ujišťuji, že je rozhodnuty Marka Antonia rozdrtit. Proto se připravíme, azačneme se chystat ještě letos, nikoli napřesrok či za dva roky. Zatímco se vy muži vydáte na tu vaši parthskou odyseu, já na březích Vašeho moře odvedu kus práce zajištěním stavby těch největších možných válečných lodí.“

„Měla by ses spokojit spětkami–s quinquerémami–paní!“ řekl Canidius. „Cokoli většího je až příliš pomalé anemotorné.“

„Právě quinquerémy jsem měla na mysli,“ řekla povýšeně.

Canidius si povzdychl, pleskl se dlaněmi do stehen. „Nu, vadit to podle mě nemůže.“

„Akdo je zaplatí?“ otázal se Antonius podezíravě.

„Já, samozřejmě,“ odpověděla Kleopatra. „Musíme mít alespoň pět set válečných galér apřinejmenším stejný počet transportních lodí pro pěchotu.“

„Transportních lodí pro pěchotu?“ vydechl Canidius. „Kčemu?“

„Řekla bych, že zjejich názvu to vyplývá dostatečně jasně.“

Canidius už už otvíral ústa kodpovědi, pak je ale zavřel, pokývl hlavou aodešel.

„Tys ho dočista vyvedla zmíry,“ řekl Antonius.

„To vidím, jenom nevím čím.“

„On tě nezná, milá moje,“ reagoval Antonius trochu unaveně.

„Jsi snad proti tomu?“ otázala se, zuby zaťaté.

Malá rudá očka se doširoka rozevřela. „Já? Edepol, ne! Jsou to tvoje peníze, Kleopatro. Utrácej si je, jak chceš.“

„Tak se radši napij!“ odsekla, akdyž se opět ovládla, věnovala mu ten nejkouzelnější úsměv. „Já se dokonce projednou napiji stebou. Můj správce mi říkal, že víno, které zakoupil od starého Asandra, toho vinaře, je mimořádně dobré. Víš otom, že Asander je vlastně zkomolený Alexander čili Alexandros?“

„Není to ten nejchytřejší pokus, jak změnit téma, ale ať je po tvém.“ Ironicky se usmál. „Apokud si snad hodláš přihnout, budeš pít sama.“

„Jak prosím?“

„Já už jsem ztoho venku, svínem jsem skončil.“

Hleděla na něho sotevřenými ústy. „Cože?“

„Slyšelas mě, Kleopatro. Kzbláznění tě sice miluju, ale to sis doopravdy myslela, že nepostřehnu, jak mě hodláš udržovat trvale opilého?“ Povzdychl si, předklonil se azvážněl. „Ikdyž si sama myslíš, že chápeš, čím moje armáda musela vMédii projít, nevíš nic. Nevíš ani, čím jsem prošel já. Na to bys musela skutečně být přímo utoho. Já jako velitel své armády jsem ji nedokázal ochránit, protože jsem do nepřátelské země vrazil jako rozzuřený kanec. Uvěřil jsem našeptávání parthského agenta anedal jsem na varování mých legátů. Julius Caesar mi odjakživa vytýkal unáhlenost aměl plnou pravdu. Nezdar mého médského tažení je jen ajen moje vina ajá to vím. Nejsem žádný prosťáček ani chlap beznadějně závislý na víně. To jen ty si myslíš, že to tak je! Já jsem prostě musel zahladit vzpomínku na chyby napáchané vMédii tím, že jsem se opíjel až kzapomnění! Já už jsem prostě takový! Ateď–nu, už je to za mnou. Znovu ti říkám, že tě miluju víc než svůj život. Nikdy tě milovat nepřestanu. Jenomže ty nemiluješ mne, přes všechny tvé protesty, ty máš hlavu plnou plánů aintrik, jak pro Kaisarióna zajistit–jen bohové vědí, co vlastně. Celý Východ? Nebo icelý Západ ktomu? Má snad kralovat Římu? Nepřestáváš otom snít, viď? Nakládáš své vlastní ambice na ještě dětská ramena toho chudáka chlapce–“

„Ale já tě miluju!“ překřikla ho. „Ani na okamžik si nesmíš myslet, že to tak není, Antonie! AKaisarión–Kaisarión…“ Slova se jí zadrhla vhrdle, tohoto nového Antonia se natolik zděsila, že se jí nedostávalo argumentů.

Vzal jí ruce do dlaní ahladil je. „To je vpořádku, Kleopatro. Já tě chápu,“ šeptal něžně. Vočích měl slzy, brada se mu třásla. „Ajá, chudák, zkrátka udělám všechno, co budeš chtít. To už je osud každého chlapa, který je zamilovaný do despotické ženské. Dej mi jen možnost, abych to dělal ve střízlivém stavu.“ Slzy byly pryč, zasmál se. „Což neznamená, že se znova nedám do pití! Tenhle svůj sklon khédonismu překonat nedokážu, ale přepadá mě to jen občas. Kdykoli je mě nejvíc zapotřebí, jsem vždycky připravený astřízlivý–ať je to kvůli tobě, kvůli Ahenobarbovi nebo Poplicolovi–anebo kvůli Octavii.“

Zamžikala, zavrtěla hlavou. „Překvapil jsi mě,“ řekla. „Čeho dalšího sis ještě všiml?“

„To je moje tajemství. Planka jsem určil správcem Sýrie,“ odváděl řeč jinam. „Sosius se chce už vrátit domů. ATitius pluje smou syrskou flotilou sprokonzulským imperiem do Milétu. Má tam jednat se Sextem Pompeiem.“ Zasmál se. „Vidíš, lásko moje, ty máš vlastně vždycky pravdu. To loďstvo potřebuju už teď!“

„Jaké rozkazy Titus dostal?“ otázala se podezíravě.

„Přivézt Sexta sem ke mně, do Antiocheie.“

„Kslavnostní popravě?“

„To je zvláštní, jak vy, východní monarchové, milujete popravy! Ty jsi celá žhavá do budování loďstva. Co když,“ řekl poťouchle Antonius, „budu Sexta potřebovat jako admirála? Lepšího sotva najdeš.“

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

„M

ám pro tebe úkol, milá moje,“ řekl Octavianus své sestře uvečeře.

Zarazila se, vruce drobnou jehněčí kotletu, jejíž tenká, ale chutná kůrčička byla hojně kořeněná pepřem ahořčičným semenem. Jeho slova ji vyrušila ze zamyšlení, přemítala právě otom, jak se změnilo menu Octavianových večeří od chvíle, kdy se oženil sLivií Drusillou. Ta nejlákavější, nejlahodnější kuchyně! Apřesto dobře věděla, že nic tu nepřijde nazmar, vše je pod dohledem, od kuchařova neslýchaného platu až po peníze vynakládané na maso akoření; Livia Drusilla chodila na trh osobně atvrdě smlouvala. Navíc se nikdy nestalo, aby se kuchař vymluvil na bolesti hlavy anebo vynášel nějaké dobroty svým vlastním strávníkům; Livia Drusilla ho hlídala jako ostříž.

„Úkol, Caesare?“ otázala se Octavia aopatrně ukusovala více masa než kůrčičky, aby jí déle vydržela.

„Ano. Jak by se ti líbilo udělat si výlet do Athén anavštívit tam manžela?“

Octavia se rozzářila. „Och Caesare, to ano, prosím tě oto!“

„Myslel jsem si, že nebudeš proti.“ Mrkl na Maecenata. „Popluješ sposláním, které ty můžeš vyřídit líp než kdokoli jiný.“

Svraštila čelo. „Sposláním? Je spojeno snějakým pověřením?“

„Někdy to tak bývá,“ říkal Octavianus svážnou tváří.

„Aco mám udělat?“

„Předat Antoniovi dva tisíce vybraných vojáků–těch nejlepších znejlepších–a ktomu sedmdesát nových válečných lodí, jedno mimořádně velké beranidlo, tři menší, dvě stě ballist, dvě stě velkých katapultů advě stě škorpiónů.“

„Bohové! Atomu všemu mám já velet?“ vyptávala se aoči jí jiskřily.

„Nic na světě by mě tak nepotěšilo jako vidět tě takhle šťastnou, ale velet tomu nebudeš. Gaius Fonteius už touží vrátit se kAntoniovi, takže velení nad vojáky převezme on,“ řekl Octavianus achroupal celerový stonek. „Ale ode mne budeš moci předat Antoniovi dopis.“

„Bude mít ztěch darů jistě radost.“

„Zdaleka ne takovou jako ztvé návštěvy,“ pohrozil prstem Octavianus. Přelétl zrakem zOctavie klehátku, okteré se dělili Maecenas sAgrippou. Na Agrippovi na okamžik ulpěl lítostivým pohledem. Nestávalo se často, že by mi moje záměry nevycházely, jenomže tenhle se mi dokonale nevyvedl, říkal si. Kde jen jsem udělal chybu?

Vše vyplynulo zAgrippova mládeneckého stavu. Livia Drusilla usoudila, že je načase stím něco udělat. Pokud se jí snad zazdál pohled, jímž ji Agrippa sleduje, až příliš zanícený, nechala si to moudře pro sebe, pouze Octavianovi sdělila, že snad je načase, aby se Agrippa oženil. Octavianus nepojal sebemenší podezření, nechal si její poznámku projít hlavou adospěl knázoru, že Livia Drusilla má jako obvykle pravdu. Teď, kdy už měl Agrippa bohatství, pozemky ipostavení, by ho sotva mohl starostlivý otec nevěsty považovat za lovce věna. Byl kromě toho ipřitažlivá osobnost. Jen málo žen mezi patnácti apadesáti si vAgrippově přítomnosti trochu nezaflirtovalo anebo aspoň nepředlo jako koťátko. Zatímco on, žel, to ani nepostřehl. Žádné povrchní řeči, jen pár společenských zdvořilostí, ničeho víc se od Agrippy nedočkaly. Ženy upadaly do mdlob, on zíval–anebo ještě hůř, vytratil se zmístnosti.

Když se Octavianus nad jeho mládeneckým stavem pozastavil, Agrippa zamžikal aznejistěl.

„Chceš mi naznačit, že bych se měl oženit?“ otázal se.

„Vlastně ano. Ty jsi hned po mně nejdůležitější muž vŘímě, ale žiješ přitom jako nějaký poustevník zVýchodu. Místo postele polní lehátko, namísto kloudné tógy jen samá zbroj, ani služku žádnou nemáš,“ vypočítával Octavianus. „Když na tebe přijdou chutě,“ uchichtl se ostýchavě Octavianus, „smlsneš si na nějaké té kypré děvečce, jakou si samozřejmě domů natrvalo přivést nemůžeš. Netvrdím, že si tyhle nanynky musíš navždycky odříct, chápeš? Říkám jen tolik, že by ses měl oženit.“

„Mě stejně žádná chtít nebude,“ řekl Agrippa zhurta.

„Och, to se velice mýlíš! Můj milý Agrippo, ty máš všechno, jsi pohledný, bohatý amáš ivysoké postavení. Vždyť ty jsi konzulár!“

„Ano, ale původ nemám, Caesare, takže nepomýšlím na žádnou ztěch namyšlených Claudií, Aemilií, Sempronií či Domitií. Pokud by ikývly, bylo by to jen kvůli mému přátelství stebou. Představa manželky, která na mě shlíží svrchu, mě neláká.“

„Tak se rozhlédni oněco níž, ale ne omoc,“ vemlouval se mu Octavianus. „Mám pro tebe přímo ideální nevěstu.“

Agrippa se na Octaviana podezíravě zadíval. „Není tohle dílo Livie Drusilly?“

„Ne, čestné slovo, že ne! Je to jen ajen můj nápad.“

„Koho tedy máš na mysli?“

Octavianus se zhluboka nadechl. „Attikovu dceru,“ prohlásil striumfálním výrazem. „Byla by dokonalá, Agrippo, doopravdy! Není ze senátorských kruhů, ale jen proto, že její tata si vydělává nesenátorským způsobem. Je pokrevně spřízněná sCaecilii Metelly, takže urozenost jí nechybí. Aje to budoucí dědička jednoho znejvětších majetků vŘímě!“

„Na mě je moc mladá. Víš vůbec, jak vypadá?“

„Bylo jí sedmnáct, skoro osmnáct jí je, aano, viděl jsem ji. Spíše pohledná než krásná, má hezkou postavu, ajak se dá od Attikovy dcery čekat, mimořádně vzdělaná.“

„Raději si čte nebo chodí po nákupech?“

„Čtenářka je to.“

Drsná tvář trochu zjihla. „Nu, aspoň něco. Světlovláska, nebo černovláska?“

„Něco mezi tím.“

„Och.“

„Agrippo, kdybych já měl vrodině dívku na vdávání, tak bys ji dostal ismým požehnáním!“ zvolal Octavianus apozvedl ruce nad hlavu.

„To bys udělal? To bys doopravdy udělal, Caesare?“

„To se ví, že bych to udělal! Jelikož takovou nevěstu nemám–co bude, vezmeš si Caecilii Attiku nebo ne?“

„Netroufl bych si ojejí ruku požádat.“

„To za tebe udělám já. Vezmeš si ji?!“

„Nezdá se, že bych měl na vybranou, takže–ano, vezmu si ji.“

Tak se istalo, aniž Octavianus vzal dostatečně na vědomí, jak silně se ženich od počátku zdráhá. Agrippa byl už ve třinácti hotový člověk; vsedmadvaceti cele vězel vonom světě, sjehož realitou tak rád experimentoval. Pokud se nepohyboval vOctavianově společnosti–a do jisté míry ive společnosti Livie Drusilly–byl zarputilý, zamlklý, ustavičně ve střehu. Osvatbě se vše zdálo být dokonalé, neboť nevěsta stejně jako všechny její přítelkyně byla do onoho veleslavného anedosažitelného Marka Vipsania Agrippy celá pryč.

Od sňatku uplynul sotva měsíc avysoká štíhlá lilie (jak ji Livia Drusilla pojmenovala) jako by povadla auschla. Všechny své strasti vyvzlykala do chápavého ouška Livie Drusilly ata je obratem pošeptala do ucha Octavianovi.

„Je to katastrofa!“ naříkala. „Chudinka Attica se domnívá, že on oni vlastně vůbec nestojí–on sní nepromluví ani slovíčko! Ajeho představa milování je–je–prosím tě za prominutí, lásko moje, že se musím vyjadřovat tak vulgárně–prostě sní nakládá jako hřebec sklisnou! On ji hryže do šíje a–a–nu, ostatek ponechávám na tvé představivosti. Naštěstí,“ pokračovala chmurným hlasem, „se takovýmhle manželským radovánkám neoddává příliš často.“

Tuhle stránku Agrippovy osobnosti, sníž se Octavianus až dosud neseznámil, ani netoužil blíže poznat. Začervenal se abyl by dal všechno za to, aby teď právě neseděl vedle své manželky. Dobře si byl vědom, že ijeho vlastní milostné praktiky by vlecčems unesly doučování, věděl už ale také, že skutečné vzrušení nachází Livia Drusilla vpodílu na moci aže tedy může zůstat klidný. Škoda že se tyto sklony neprojevují iuAttiky–ta ovšem za sebou nemá šest let manželství sClaudiem Neronem, jaká by dívčí snění překovala vocelovou ženskou cílevědomost.

„Pak musíme jen doufat, že ji Agrippa přivede do jiného stavu,“ řekl. „Upne se pak svým zájmem na dítě.“

„Dítě není žádná náhrada za uspokojivého manžela,“ pravila Livia Drusilla, sama až krajně uspokojená. Zamračila se. „Potíž je vtom, že ona neváhá se stím svěřovat.“

„Co tím máš na mysli? Že Agrippovy manželské záležitosti vejdou vširší známost?“

„Kdyby to bylo takhle jednoduché, tolik by mě to netrápilo. Ne, ona se stěmi svými trampotami obrací na svého někdejšího učitele, Attikova propuštěnce Quinta Caecilia Epirota. Říkala, že je to ten nejslušnější muž, jakého kdy poznala.“

„Epirota? To jméno znám!“ zvolal Octavianus. „Vynikající vědec. Podle Maecenata je to svrchovaný odborník na Vergilia.“

„Hmmm… Je to určitě tak, jak říkáš, Caesare, ale pochybuji, že by jí poskytoval nějakou poetickou útěchu. Och, ctnostná ona určitě je! Ale jak dlouho jí to vydrží, pokud Agrippu odvedeš do Illyrika?“

„To je vlůně bohů, má milá, ajá osobně nehodlám do Agrippova manželství strkat nos. Musíme doufat, že tu brzy bude dítě aže ji plně zaměstná.“ Povzdychl si. „Takhle mladá žena možná pro Agrippu nebyla ta nejvhodnější. Neměl jsem mu spíš doporučit Scribonii?“

Tak či onak, ve chvíli, kdy se uOctaviana uvečeře sešli Octavia sMaecenatem ajeho Terentií aAgrippa sAttikou, věděla už celá římská smetánka, že Agrippovo manželství se nějak nevyvedlo. Při pohledu na Agrippovu bezútěšnou tvář zatoužil mu jeho nejdávnější přítel věnovat pár konejšivých slov, nedokázal to však. Zaznamenal alespoň, že Attica je těhotná. Adostatečně se zmužil, aby mezi čtyřma očima Attikovi naznačil, že by měl svého milovaného propuštěnce Epirota držet co nejdál od své milované dcery. Ženy, které rády čtou, říkal si, jsou zrovna tak zranitelné jako ženy, které rády nakupují.

Domů do paláce na Carinách Octavia téměř hopkala radostí, jak byla šťastná. Konečně zase uvidí Antonia! Dva roky už uplynuly od chvíle, kdy se sní na Korkýře rozloučil; holčička Antonia Minor, které se říkalo Tonilla, už běhá avesele žvatlá. Rozkošné děvčátko státovými tmavě rusými vlásky anačervenalýma očkama, naštěstí však nikoli sjeho bradou ani–alespoň dosud–s jeho nosem. Antonia byla spíše po mamince, kdežto Tonilla byla celý tatínek. Zadrž, Octavie, dost! Přestaň teď myslet na děti apomysli raději na manžela, kterého už brzy opět uvidíš. Taková radost! Takové potěšení! Rozběhla se vyhledat svou švadlenu, velice šikovnou ženu, která si považovala svého postavení vantoniovské domácnosti abyla kromě toho Octavii nesmírně oddaná.

Byly právě hluboce zabrané do úvah, co ze svého šatníku by si Octavia měla vzít ssebou do Athén akolik nových rouch si má pořídit, aby se manželovi líbila, když jí přišel správce oznámit, že je tu návštěva. Přišel Gaius Fonteius Capito.

Setkala se sním už, blíž ho však nepoznala; sešli se za její poslední plavby sAntoniem, avšak kvůli mořské nemoci se tehdy musela zdržovat vkajutě apotom jejich cesta náhle skončila na Korkýře. Pozdravila tedy vysokého, pohledného abezchybně oděného Fonteia poněkud zdrženlivě, neboť neměla tušení, proč přichází.

„Imperator Caesar rozhodl, že ty ajá máme společně odvézt jeho dary Marku Antoniovi do Athén,“ řekl aneučinil pokus posadit se, „takže jsem si pomyslel, že bych tě měl navštívit azeptat se, nepotřebuješ-li kolem té plavby něco zařídit anebo vzít ssebou něco do Athén–nějaké vybavení možná, nebo snad trvanlivé potraviny?“

Její oči, napadalo ho, když sledoval proměny vjejich výrazu, stíhající jedna druhou, jsou ty nejkrásnější, jaké jsem kdy spatřil, třebaže to není jejich prazvláštní barva, která tak upoutává; je to spíš jejich sladkost, ta všeobjímající láska vnich. Jak jen ji dokáže Antonius tak klamat? Kdyby náležela mně, navěky bych jí zůstal oddaný. Adalší nesrovnalost: jak tohle může být sestra Octavianova? Aještě cosi: jak může milovat Antonia iOctaviana?

„Děkuji ti, Gaie Fonteie,“ řekla už súsměvem, „opravdu mě teď nic nenapadá, leda snad,“ vyhlížela ustrašeně, „moře samo, atohle zařídit je nad síly kohokoli.“

Zasmál se, pozvedl její ruku alehounce ji políbil. „Udělám všechno, co je vmých silách, paní! Otec Neptunus iLares Permarini, ochránci mořských plaveb, budou zahrnuti oběťmi, aby moře bylo klidné, větry příznivé anaše plavba rychlá akrátká.“

Nato odešel aOctavia se za ním zahleděla svědomím pocitu úlevy. Ušlechtilý člověk! Pokud se věcí ujme on, všechno půjde hladce, bez ohledu na to, jak se bude chovat moře.

Zachovalo se přesně tak, jak si během svých obětí vyprosil Fonteius; iobeplutí mysu Tainaron se obešlo bez nesnází anebezpečí. Jenomže zatímco Octavia viděla vjeho péči jen ajen snahu ojejí blaho, Fonteius si byl vědom onoho kousku sobectví ve svých nadějích; přál si užívat společnosti této rozkošné ženy po celou dobu plavby, takže žádná mořská nemoc! Anenašel na ní jedinou chybičku, až po samo přistání vPeiraeu. Byla milá, duchaplná, krásně se sní hovořilo, ani známky po nějaké přepjatosti anebo po postojích, jakým on říkával „římská matróna“–prostě božská! Není divu, že Octavianus kjejí poctě stavěl sochy, není divu, že iprostí lidé si jí vážili, uctívali ji amilovali! Ony dvě nundiny, které mezi Tarentem aAthénami strávil spolu sní, si zachová vpaměti po celý zbytek života. Láska? Je to snad láska? Snad, měl však pocit, že vní není nic zoněch nižších pudů, jaké měl soním slovem spojené ve vztahu mezi mužem aženou. Kdyby před ním stanula uprostřed noci adožadovala se milostného aktu, neodmítl by ji, jenomže ona se neobjevila; Octaviino místo bylo kdesi výše, byla právě tak ženou jako bohyní.

Nejhorší ovšem bylo to, co věděl: že Antonius ji vAthénách očekávat nebude, že vězí vpevném sevření královny Kleopatry vAntiochei. Věděl to iOctaviin bratr.

„Svěřil jsem ti svou sestru do péče, Gaie Fonteie,“ řekl Octavianus ještě předtím, než jejich kavalkáda vyrazila zCapuy do Tarenta, „protože se domnívám, že ty jsi důvěryhodnější než ostatek Antoniových kreatur, avěřím, že jsi čestný muž. Tvým hlavním úkolem samozřejmě zůstává doprovodit tyto vojenské součásti avybavení kAntoniovi, chci tě však požádat ještě oněco, budeš-li ktomu ochoten.“

Byla to typicky octavianovská obmyslná poklona–je pro něho jednou zAntoniových „kreatur“–avšak Fonteia se nedotkla, protože vytušil, že je to pouhý úvod kčemusi mnohem důležitějšímu, co má Octavianus na srdci. Aco vzápětí následovalo.

„Ty víš dobře, co teď Antonius provádí, ským to provádí, kde to provádí aasi také proč to provádí,“ načal Octavianus řečnicky. „Moje sestra naneštěstí nemá potuchy, co se vAntiochei děje, ajá jsem ji otom nezpravil, jelikož není vyloučeno, že Antonius prostě–eh–nemá co dělat, tak to dělá sKleopatrou. Dost možná, že ve chvíli, kdy se dozví, že Octavia je vAthénách, se kmé sestře vrátí. Osobně otom pochybuji, ale vzít vúvahu to musím. Chci tě požádat, abys vpřípadě, že Antonius do Athén nepřijede, tam sOctavií setrval vúzkém styku. Pokud skutečně nepřijede, Fonteie, bude chudinka Octavie potřebovat přítele. Zjištění, že Antoniova nevěra je tak vážná, ji zdrtí. Důvěřuji ti, že se nestaneš ničím víc než přítelem, ale oto věrnějším. Má sestra je součástí štěstí Říma, cosi jako Vestina Panna. Pokud se vAntoniovi zklame, musí se opět vrátit domů, nikoli však jako odvržená. Chápeš mě?“

„Plně tě chápu, Caesare,“ řekl bez váhání Fonteius. „Athény nesmí opustit, dokud nepozbude veškeré naděje.“

Při vzpomínce na onen rozhovor Fonteius pocítil, jak se mu svírá srdce. Znal teď už tu ženu mnohem lépe než tehdy ashledával, že mu na jejím osudu zoufale záleží.

Nu, už jsme vŘecku; jeho oběti teď musí patřit řeckým božstvům–matce Demeter, její znásilněné dceři Persefoně, Poseidonovi hlubin aHéře vládkyni. Pošlete Antonia do Athén, ať přetrhá ta pouta sKleopatrou! Kterak dokáže dát přednost té hubené ošklivé trpaslici před krásnou Octavií? To nemůže, to přece nemůže!

Octavia při zprávě, že Antonius je vAntiochei, nedala najevo zklamání, doslechla se však už toho dost ostrašlivém tažení kFraaspě, aby pochopila, že vdaném okamžiku asi dává přednost přítomnosti uarmády. Napsala mu tedy okamžitě osvém příjezdu do Athén aotom, co ssebou přivezla, od vojáků až po beranidla ametací stroje. Dopis oplýval novinkami oAntoniových dětech, odalších členech jejího dětského společenství, orodině audálostech vŘímě aobsahoval ibezelstný návrh, že pokud by Antonius nemohl přijet do Athén, uvítal by možná, kdyby se ona vydala do Antiocheie.

Vdobě, která uplynula mezi jeho odesláním aAntoniovou odpovědí–celý jeden měsíc–si musela protrpět obnovování všemožných přátelství zčasů svého předchozího pobytu. Většinou šlo ovíceméně neškodné známosti, když ale správce oznamoval, že se na návštěvu dostavila Perdita, Octavii pokleslo srdce. Tato postarší římská matróna byla manželkou obchodníka aplutokrata, nesmírně bohatá aaž nebezpečně vlezlá. Perdita, Záhubná, byla přezdívka, kterou se okázale vychloubala; neznamenala, že by ona sama propadla zatracení, nýbrž že se pásla na zkáze druhých. Perdita byla ničitelka, posel zlých zpráv.

„Och ty má chudinko, ty má chudinečko!“ rozplývala se, když vplula do salonu oděná vprůsvitné říze nejmódnější barvy, fuchsiové červeně, ověšená spoustou náhrdelníků, náramků anáušnic, které na ní vyzváněly jako vězeňské okovy.

„Jsem ráda, že tě opět vidím, Perdito,“ odříkávala Octavia mechanicky amusela strpět polibky na obě tváře aobouruční stisky rukou.

„Myslím, že je to veliká hanba, adoufám, že mu to taky povíš, až ho uvidíš!“ halasila Perdita ausazovala se vkřesílku.

„Co je hanba?“ otázala se Octavia.

„Nu přece ta nestoudná Antoniova pletka sKleopatrou!“

Octaviiny rty se protáhly vúsměvu. „Je skutečně nestoudná?“ zeptala se.

„Drahá, on se sní přece oženil!“

„Skutečně?“

„Samozřejmě že ano. Brali se vAntiochei, jen co tam dorazili zLeuké Kómé.“

„Ajak ty to víš?“

„Peregrinovi otom psali Gnaeus Cinna, Scaurus, Titius iPoplicola,“ vykládala Perdita; Peregrinus byl její manžel. „Je to naprostá pravda. Loni mu porodila dalšího syna.“

Perdita setrvala celou půlhodinu usazená vkřesle, navzdory tomu, že se hostitelka neměla ktomu, aby jí nabídla cokoli kobčerstvení. Během této doby vychrlila celou historii, jak ji znala, od Antoniova několikaměsíčního zpitého čekání na Kleopatru až po veškeré podrobnosti ojejich svatbě. Něco ztoho už Octavia znala, nikoli ovšem vPerditině barvitém podání. Pozorně ji vyslechla apři první příležitosti povstala, aby učinila nepříjemné scéně konec. Přes její rty nepřešla jediná zmínka omužích, kteří si hledají milenky, když se načas vzdálí od svých manželek, ani žádná jiná poznámka, která by mohla přiživit Perditiny další verze, až bude líčit události tohoto dopoledne jinde. Ta ženština ovšem bude určitě lhát, jenomže ti, jimž nepravdy předestře, se nedočkají jejich potvrzení, až se sejdou sOctavií. Která poté, co Perdita odchřestila aodcinkala do slunka Attiky, zamkla na celou hodinu dveře svého salonku pro kohokoli včetně služebnictva. Kleopatra, královna Egypta. To proto mluvil její bratr oKleopatře tak sžíravě, dokonce iuvečeře? Co všechno otom vědí ostatní, když ona se nedozvěděla prakticky nic? Odětech, které její manžel sKleopatrou zplodil, věděla, včetně onoho chlapce narozeného loňského roku, ty ji však nijak nehnětly; usoudila prostě, že egyptská královna je plodná žena, která stejně jako ona sama se nechrání před otěhotněním. Měla představu ženy, která vášnivě azcelého srdce milovala Diva Julia ahledala útěchu ujeho synovce, který jí měl zajistit další potomky kzajištění trůnu ivnásledující generaci. Ani ve snu Octavii nenapadlo, že by se Antonius nespustil sjinými; takovou už měl povahu, ajak by ji dokázal změnit?

Jenomže Perdita hovořila onehynoucí lásce! Och, ta zloba anenávist zní přímo čišely, tak proč jí vůbec věřit? Avšak parazit už pronikl pod Octaviinu kůži aprohlodával si cestu dál kjejímu srdci, kjejím nadějím, kjejím snům. Nedalo se popřít, že její manžel hledal pomoc uKleopatry, ani to, že dosud spočívá vobjetí té pověstné vladařky. Ale ne. Vokamžiku, kdy se dozví, že ona, Octavia, je vAthénách, pošle Kleopatru zpátky do Egypta asám přijede do Athén. Byla otom přesvědčená, byla si tím dokonce jistá.

Přesto se během oné hodiny, kdy přecházela salonem sem atam, dál potýkala soním Perditiným červíkem zarývajícím se jí do nitra, nepřestávala bojovat onávrat ksoudnosti, utíkat se ke svým nemalým zdrojům zdravého rozumu. Neboť že by se Antonius zamiloval do ženy proslulé hlavně tím, že svedla Diva Julia–intelektuála, estéta, člověka vybíravého asvýjimečným vkusem–to prostě nedávalo smysl. On aAntonius, to je jako oheň avoda, tak se to přece říká, ikdyž ani to není dost přesné rozlišení. Neodpovídalo by srovnání mezi Divem Juliem aAntoniem spíše rozdílu mezi rubínem ačerveným skleněným korálkem? Ne, ne, proč vůbec maří čas vymýšlením prázdných metafor? Jediné, co mají Divus Julius aAntonius společného, je juliovská krev apodle toho, co říkal bratříček Caesar, toto jediné Kleopatru přimělo zajímat se oAntonia. Už kdysi, jak jí bratr prozradil, se kvůli juliovské krvi ucházela ioOctavianovu přízeň; její děti juliovskou krev potřebují. Nabídka spát svládnoucí královnou scílem zajistit jí potomky musela Antoniovi nesmírně zalichotit, atakhle také Octavia na tuto záležitost pohlížela, když se oní poprvé dozvěděla. Ale láska? To ne, nikdy! Vyloučená věc!

Když se později uní zastavil na pravidelnou krátkou návštěvu Fonteius, zastihl ji skleslou, skruhy pod nádhernýma očima, jen sprchavým úsměvem na rtech asbezcílně tápajícíma rukama. Rozhodl se hovořit bez obalu.

„Kdopak ti zase něco napovídal?“ udeřil na ni.

Sžalostným pohledem se zachvěla. „To je to na mně tak vidět?“ otázala se.

„Pro jiného ne, pro mě ano. Tvůj bratr mě pověřil péčí otvé blaho ajá jsem si ten úkol vzal ksrdci. Tak kdo to byl?“

„Perdita.“

„Hnusná ženská! Co ti vyzvonila?“

„Nic vlastně, co bych už nevěděla, kromě toho sňatku ovšem.“

„Asi nejde oto, co ti řekla, ale jak ti to pověděla, viď?“

„Ano.“

Odvážil se vzít ty opuštěné ruce do dlaní, třít palcem jejich hřbety vgestu, které si bylo možno vyložit jako útěšné–anebo láskyplné. „Dobře mě poslouchej, Octavie,“ prohlásil sveškerou vážností. „Nemysli, prosím tě oto, na nejhorší. Bylo by naprosto předčasné, kdybys už teď chtěla ty–anebo kdokoli jiný–činit nějaké závěry. Jsem Antoniův dobrý přítel, znám ho přece. Snad ne tak dobře jako ty, jeho manželka, ale zato zjiných stránek. Dost možná, že ten egyptský sňatek považoval za cosi nezbytného pro své vládnutí jako triumvir Východu. Tebe to nemůže nijak ovlivnit–ty jsi jeho zákonitá manželka. Tenhle nic neříkající svazek je jen ukázkou jeho trampot na Východě, kde nic nevychází tak, jak si představoval. Řekl bych, že je to způsob, jakým chtěl postavit hráz tomu přívalu zklamání, jež ho postihlo.“ Pustil jí ruce dříve, než by si mohla jeho dotyk uvědomit jako příliš důvěrný. „Rozumíš mi?“

Zjevně se jí ulevilo, napětí vtváři ustoupilo. „Ano, Fonteie, chápu to. Aze srdce ti děkuji.“

„Propříště nebudeš pro Perditu doma. Protože ona okamžitě přiběhne, jakmile Peregrinus zase obdrží nějaké psaní od některého ze svých kumpánů! Jenže ty ji nepřijmeš. Slíbíš mi to?“

„Slibuju,“ usmála se.

„Ajá pro tebe mám dobrou zprávu. Dnes odpoledne se hraje Král Oidipus. Nechám tě chvilku, aby ses mohla naparádit, apak se půjdeme podívat, zač ti herci stojí. Říká se, že jsou báječní.“

Měsíc poté, co její dopis odešel do Antiocheie, obdržela na něj Octavia odpověď.

Co děláš vAthénách bez oněch dvaceti tisíc mužů, které mi dluží tvůj bratr? Já se tu chystám na nové tažení do Parthské Médie, zoufale potřebuji dobré římské vojáky, aOctavianus má tu drzost poslat mi jich pouhé dva tisíce! To už je příliš, Octavie, příliš! Octavianus moc dobře ví, že já sám se teď nemůžu vydat do Itálie anaverbovat si vojáky osobně, asoučástí naší dohody bylo, že mi obstará čtyři legie. Legie, které nutně potřebuju.

Anamísto toho dostanu od tebe upovídaný dopis, samý žvást odětičkách, otomhle aotamhletom–myslíš si, že mě vtomto okamžiku takového něco může zajímat? Mě teď zajímají jiné věci, jako porušení dohody zOctavianovy strany. Měl poslat čtyři legie, ne čtyři kohorty! Ato ty nejlepší znejlepších! Aopravdu se tvůj bratříček domnívá, že je mi kněčemu obrovité beranidlo, když tady sedím na dohled od libanonských cedrů?

Mor na něho ana všechny, co kněmu patří!

Dopis odložila. Zalil ji studený pot. Ani slůvko olásce, žádná něžnost, nic ojejím příjezdu kromě osočování Caesara.

„Ani mi nenaznačil, co chce, abych udělala stěmi muži astěmi zásobami, které jsem ssebou přivezla,“ stěžovala si Fonteiovi.

Tvář mu ztuhla, kůže ho pálila jako ošlehnutá prachem za písečné bouře. Upíraly se na něho veliké oči, tak průzračné, že se zdály být okny do Octaviiných nejsoukromějších myšlenek, zalité slzami, onichž ani nevěděla, že jí začínají stékat po lících. Fonteius sáhl do záhybu tógy pro šátek apodal jí ho.

„Neber si to tak zle, Octavie,“ řekl astěží ovládal hlas. „Dvě věci mě nad tím dopisem napadly. Především to, že ukazuje Antonia zté stránky, kterou jsme uněho už oba dobře poznali–rozzlobeného, netrpělivého, vzdorovitého. Jako bych ho slyšel aviděl, jak dupe sem atam po místnosti, stypickou počáteční reakcí na to, co on chápe jako urážku od Caesara. Ty jsi pouhým prostředníkem, poslem špatných zpráv, kterého on zabije, jen aby ulevil svému hněvu. Důležitá je však ta druhá věc. Myslím, že tam uněho seděla sama Kleopatra, že poslouchala, dělala si poznámky aosobně pak tuhle odpověď nadiktovala. Pokud by odpovídal Antonius, alespoň by naznačil, co se má podniknout stím, co je koneckonců příspěvek kjeho válečnému vybavení, se zásobami, metacími stroji isvojáky, což všechno on teď naléhavě potřebuje. Zatímco Kleopatru, teprve začátečníka ve vojenských věcech, ani nenapadlo obtěžovat se snějakými pokyny. To psala ona, nikoli Antonius.“

Nabídl jí řešení, které mělo něco do sebe. Octavia si osušila slzy, vysmrkala se, shrůzou se pak podívala na Fonteiův zmáčený šátek ausmála se. „Musí se vyprat,“ řekla. „Děkuji ti, drahý Fonteie. Ale co mám teď udělat?“

„Jít se mnou na představení Aristofanových Oblaků apak Antoniovi napsat, jako kdyby tenhle dopis vůbec nebyl odeslán. Zeptat se ho, co si přeje učinit sCaesarovými dary.“

„Azeptat se, kdy hodlá přijet do Athén? To také mohu?“

„Zcela určitě. On musí přijet.“

Uběhl další měsíc tragédií, komedií, přednášek, vycházek, všemožných zábav, jaké si Fonteius dokázal vymyslet, aby své drahé ztrápené duši pomohl přečkat čas, než přijde Antoniova odpověď. Pozoruhodné bylo, že ani Perditě se nedařilo stvořit nějaký ten skandálek kvůli tomu, jak Fonteius pilně obskakuje sestru imperatora Caesara! Nikdo prostě nehodlal–anebo nemohl–uvěřit, že by Octavia byla zrodu nevěrných manželek. Fonteius byl jejím strážcem; Caesar ztoho nečinil žádné tajemství azajistil si, aby jeho přání vešlo ve známost ivdalekých Athénách.

Kdekdo zato teď hovořil oAntoniově pokračující vášni kženě, již Octavianus pojmenoval Královna zvířat. Fonteius sám shledal, že je lapený jako ve vidlici; zpoloviny toužil postavit se na Antoniovu obranu, avšak druhá jeho polovina, hluboce nyní už zamilovaná do Octavie, sledovala jen její blaho.

Antoniův dopis nepředstavoval takový otřes jako předchozí list.

Vrať se do Říma, Octavie! Nemám vdohledné době vAthénách nic na práci, takže je zbytečné, abys tam na mě čekala, když máš být namísto toho vŘímě apečovat oděti. Opakuji ještě jednou, vrať se do Říma.

Pokud jde omuže azásoby, odešli lodě ihned do Antiocheie. Fonteius může, anebo nemusí připlout snimi, to záleží na něm. Podle toho, co jsem slyšel, ho budeš potřebovat spíš ty než já.

Zakazuji ti, aby ses ty sama do Antiocheie vydávala, je to jasné? Odpluješ do Říma, nikoli do Antiocheie!

Neprolila jedinou slzu, snad vlivem té hrozné rány; sama Octavia si tím nebyla jistá. Bolest to byla úděsná, avšak žila nějak svým vlastním životem, jakoby nezávisle na ní, Octavii, sestře imperatora Caesara amanželce Marka Antonia. Rvala ji amučila, Octavia celá zprahla jejím žárem, jediné, co jí nepřestávalo tanout na mysli, byly jeho dvě holčičky. Jako by se vznášely vjakémsi černém prostoru kdesi za jejími zraky. Antonia, vytáhlá, spískově světlými vlásky; mama Atia říkala, že je věrným obrazem Julie, tety Diva Julia amanželky Gaia Maria. Bylo jí teď pět let aprocházela právě „hodným“ údobím, které jí patrně dlouho nevydrží. Zatímco rusovláska Tonilla snačervenalýma očkama byla svéhlavička, netrpělivá, neústupná, vášnivá. Antonia se na svého tatu sotva dokázala upamatovat, zatímco Tonilla ho nikdy nespatřila.

„Ty jsi celý tatínek!“ naříkala babička Atia, když jí došla trpělivost nad jedním Tonilliným výbuchem vzteku či výlevem citů.

„Ty jsi celý tatínek,“ šeptávala Octavia snesmírnou něhou, neboť ten malý vulkán právě proto měla ještě raději.

Ateď, uvědomovala si, tohle všechno patří minulosti. Nadešel onen den, který kdysi předvídala; od nynějška ho bude po celý zbytek života nadále milovat, ale žít bude muset bez něho. Ať je to cokoli, co ho váže ke královně Egypta, musí to být pouto velice silné, snad nerozlomitelné. Apřesto–přesto všechno–kdesi vhloubi duše Octavia tušila, že to jejich spojení není veskrze šťastné, že se proti němu Antonius vzpouzí, že ho zpola nenávidí. Se mnou, říkala si, ho provázel mír aspokojenost. SKleopatrou nezná nic než nejistotu azmatky. Ona ho rozněcuje, popouzí, trápí.

„Takovýhle sňatek ho přivede až kšílenství,“ řekla Fonteiovi, jemuž itento dopis dala přečíst.

„Nepochybně ano,“ přikývl Fonteius, když přemohl zadrhnuté hrdlo. „Chudák Antonius! Kleopatra si ho přetvoří podle svých představ.“

„Aco si ona tedy představuje?“ otázala se Octavia. Vypadala jako štvanec.

„Rád bych to věděl, ale netuším.“

„Proč se tedy se mnou nerozvedl?“

Fonteius se zarazil, dokonce jako by se sám nad sebou zamrzel. „Edepol! Proč mě tohle vlastně nenapadlo už dřív? Ano, proč on se stebou nerozvedl? Jeho dopis téměř volá po tom, aby to udělal.“

„Tak uvažuj, Fonteie. Tohle určitě budeš vědět. Ať je to cokoli, musí to být politické důvody.“

„Tenhle druhý dopis už tě nepřekvapil, viď? Ty jsi čekala, že vněm bude to, co tam stojí.“

„Ano, ano! Ale proč tedy nesáhl krozvodu?“ naléhala.

„Myslím, že to znamená, že dosud tak docela za sebou nespálil mosty,“ říkal Fonteius zvolna. „Pořád vsobě má ještě potřebu připadat si jako Říman sřímskou manželkou. Ty pro něho představuješ ochranu, Octavie. Možná se také tím, že se stebou nerozvádí, snaží zajistit si jistou nezávislost. Ta žena do něho zaťala drápky vokamžiku jeho nejhlubšího zoufalství, kdy by se oútěchu uchýlil ke komukoli nablízku–tedy kní.“

„To ona věděla.“

„Ano, to je zřejmé.“

„Ale proč, Fonteie? Co Kleopatra od něho může očekávat?“

„Území. Moc. Je to východní mocnářka, pravnučka Mithridata Velikého. Nejsou to Ptolemaiovci, co by ji vnitřně pohánělo, ti už otupěli, po celé generace se zabývali víc tím, jak připravit jeden druhého otrůn, než aby dokázali pohlédnout dále kupředu. Kleopatra lační po výbojích–má mithridatské aseleukovské chutě.“

„Čím to, že toho oní tolik víš?“ vyptávala se Octavia zvědavě.

„Mluvil jsem spár lidmi, když jsem pobýval vAlexandrii avAntiochei.“

„Aco sis oní pomyslel, když ses sní setkal osobně?“

„Hlavně dvě věci, spíš než všechno ostatní. Především, že je přímo posedlá svým synkem, kterého měla sDivem Juliem. Zadruhé, že je trochu jako Thetis–že se dokáže proměnit vcokoli, co považuje za potřebné kdosažení svých cílů.“

„Ve žraloka, vsépii–ostatek jsem zapomněla, vím jen, že Péleus si ji nedal vzít, ať se stala čímkoli.“ Zachvěla se. „Chudák Antonius! Ion je rozhodnutý lpět na ní za každou cenu.“

Rozhodl se změnit téma, třebaže ho nenapadalo nic, čím by ji povzbudil. „Pojedeš tedy domů?“ otázal se.

„Ach jistě. Nerada bych tě zneužívala, ale mohl bys mi vyhledat nějakou loď?“

„Mám lepší řešení,“ řekl slehkostí. „Tvůj bratr mi uložil, abych pečoval otvé blaho, což znamená, že popluji stebou.“

Úleva, ne-li radost; Fonteius sledoval uvolnění vjejí tváři anesmírně zatoužil, aby on, Gaius Fonteius Capito, dokázal Octavii přesvědčit, aby ho milovala. Nemalý počet žen se mu už svěřil, že milovat by ho dokázaly, advě manželky tak bezpochyby učinily, jenomže to byly pouhé bezvýznamné osůbky. Ateď, dlouho poté, co by ještě něco takového předpokládal, konečně nalezl ženu svého srdce asvých snů. Ona ovšem miluje jiného amilovat ho bude inadále. Tak jako on bude provždy milovat ji.

„Žijeme vprazvláštním světě,“ řekl adokázal se pousmát. „Dokázala bys dnes odpoledne zhlédnout představení Trojanky? Já vím, že je to až příliš žhavé téma–o ženách, které ztratily své manžely–ale Euripides je skutečný mistr aobsazení je skvělé. Démétrios zKorintu hraje Hekabé, Doriskos vystupuje jako Andromaché aAristogenés představuje–a podle toho, co se říká, je vté roli nedostižný–Helenu. Půjdeš?“

„Ano, ráda,“ řekla ausmívala se na něho iočima. „Co znamenají mé trampoty ve srovnání sjejich bědami? Já mám alespoň domov, děti, svou svobodu. Udělá mi jen dobře zhlédnout to trápení Trojanek, zejména když jsem tu hru ještě neviděla. Slyšela jsem, že je srdceryvná, tak se alespoň budu moci rozplakat pro cizí žal.“

Nad sestřiným žalem se rozplakal také Octavianus, když oměsíc později Octavia dorazila do Říma. Bylo září aOctavianus byl nachystaný knalodění na své první tažení proti kmenům vIllyriku. Setřel slzy, oba dopisy, které mu Fonteius přinesl, hodil na stůl achvíli trvalo, než se opět ovládl. Když nad pohnutím zvítězil, zaskřípěl zuby hněvem, ne však hněvem vůči Fonteiovi.

„Děkuji ti, žes mě přišel navštívit ještě předtím, než se setkám sOctavií,“ řekl apodával mu ruku. „Zhostil ses svého úkolu se ctí abyl jsi laskavý kmé sestře, ajá nemusím čekat, až mi to ona sama řekne. Je–je ztoho velice sklíčená?“

„Ne, Caesare, to ona nemá vpovaze. Antoniovo chování ji sice zdrtilo, ale nepoddala se tomu.“

Úsudek, snímž Octavianus nemohl než souhlasit, jakmile se sní uviděl.

„Musíš se přestěhovat sem ažít tu se mnou,“ řekl aobjal ji kolem ramen. „Děti přiveď samozřejmě ssebou. Livii Drusille moc záleží na tom, abys měla nějakou společnost, ana Cariny je odtud příliš daleko.“

„Ne, Caesare, to nemohu,“ řekla Octavia pevně. „Jsem Antoniova žena abudu žít vjeho domě, dokud mě odtamtud nevykáže. Prosím tě, vůbec na mě vtomhle směru nenaléhej ani nepros! Své rozhodnutí nezměním.“

Spovzdychem ji usadil do křesla asám si kní také přitáhl židli, vzal ji za obě ruce. „Octavie, on už se ktobě domů nevrátí.“

„To já vím, Gajíčku, ale na tom nesejde. Pořád ještě jsem jeho žena, což znamená, že ode mne očekává, že se budu starat ojeho děti aojeho dům, jak to musí dělat každá žena, jejíž manžel je vcizině.“

„Aco peníze? On se přece otebe postarat nedokáže.“

„Mám své vlastní peníze.“

Pobouřilo ho to, třebaže se jeho hněv soustředil na Antoniovu citovou otrlost. „Tvé peníze patří tobě, Octavie! Přiměju senát, aby ti vyhradil dostatečné fondy zAntoniových náležitostí ke krytí nákladů na jeho nemovitosti vŘímě. Ataké na jeho vily.“

„Ne, nic takového nedělej, prosím tě! Povedu pečlivé účty otom, co vynaložím, aaž se vrátí domů, může mi výlohy splatit.“

„Octavie, on se domů nevrátí!“

„To nemůžeš sjistotou říct, Caesare. Nechci tvrdit, že chápu mužské vášně, ale Antonia já znám. Tahle Egypťanka může být jen další Glafyrou nebo třeba další Fulvií. On se žen nasytí, poté co začnou být příliš neodbytné.“

„Nasytil se itebe, má drahá.“

„Ne, to ne,“ bránila se bojovně. „Jsem jeho manželka, se mnou se nerozvedl.“

„To jen pro klid mezi senátory zjeho tábora. Nikdo totiž nemůže prohlásit, že Antonius je trvale ve spárech egyptské královny, dokud se nerozvedl stebou, svou skutečnou manželkou.“

„Že to nikdo nemůže prohlásit? Ale prosím tě, Caesare! Chceš říct, že ty to nemůžeš prohlásit! Já nejsem slepá! To tobě jde oto, aby Antonius vyhlížel jako vlastizrádce–pro tvoje vlastní cíle, ne kvůli mně.“

„Věř si tomu, jestli to potřebuješ, ale pravda to není.“

„Tady zůstanu,“ řekla jen.

Octavianus odešel, ale nebyl příliš překvapený nebo podrážděný; znal ji tak, jak ji dokázal poznávat mladší bratříček. Za sestrou očtyři roky starší chodíval jako na vodítku, skryté myšlenky ji slýchal vyslovovat nahlas, naslouchal dívčímu švitoření spřítelkyněmi abyl svědkem jejích pubertálních snů apoblouznění. Marcus Antonius se otaková vzplanutí zasloužil ještě mnohem dříve, než byla dostatečně stará na to, aby ho mohla milovat jako žena. Když ojejí ruku požádal Marcellus, odevzdala se svému osudu bez jediného povzdechu protestu, neboť znala svou povinnost aani ve snu ji nenapadla myšlenka na sňatek sMarkem Antoniem. Byl tehdy natolik polapený ve Fulviiných osidlech, že se vnímavá osmnáctiletá Octavia vzdala všech nadějí na něho–pokud snad kdy nějaké vůbec tajně hýčkala.

„Tak ona se sem nechce přistěhovat?“ vyptávala se Livia Drusilla, když se vrátil.

„Ne.“

Livia Drusilla mlaskla jazykem. „Cc! To je škoda.“

Rozesmál se, pohladil ji něžně po tváři. „Nesmysl! Vždyť ty jsi docela ráda. Dětičky tě moc neuchvacují, ženo, anavíc dobře víš, že ty její rozmazlované aneukázněné děti by se nám rozlezly všude tady, kdyby tu bydlely, ať bychom je ubytovali kdekoli.“

Zachichotala se. „Máš vlastně pravdu! Ikdyž, Caesare, to nejsem já, kdo vybočuje zřady–je to Octavia. Děti jsou požehnání ai já bych byla šťastná, kdybych přišla do jiného stavu. Ale ve srovnání sOctavií mi ikočičí máma připadá jako zlá macecha. Byla jsem dost překvapená, že Octavia svolila vydat se do Athén bez nich.“

„Jela tam bez dětí, protože–abych se přidržel toho tvého kočičího příměru–ví, že Antonius je kocour aže kdětem má stejný vztah jako ty. Chudák Octavia!“

„Litovat ji je určitě důvod, Caesare, to bezesporu, ale nezapomínej, že je lepší, když ta bolest přišla teď, než aby ji stihla později.“

KAPITOLA DVACÁTÁ

Z

atímco Publius Canidius se svými sedmi legiemi vtrhl do Arménie apilně se tam oháněl, Antonius setrvával vSýrii, údajně aby dozíral na válku proti Sextovi Pompeiovi vProvincii Asia aorganizoval armádu pro své příští tažení do Médské Parthie. Nic víc než výmluva; celý rok mu totiž trvalo, než pomalu asobtížemi definitivně vybředl zpustošivých následků, které na něm zanechalo víno. Sýrii zatím spravoval strýc Plancus, synovec Titius pak Antonia zastoupil včele armády táhnoucí do Efesu, aby pomohla Furniovi, Ahenobarbovi agalatskému Amyntovi udolat Sexta Pompeia. Byl to Titius, kdo ho ve fryžském Midaeu zahnal do slepé uličky, aTitius ho také eskortoval na asijské pobřeží uMilétu. Atam byl Sextus Pompeius na Titiův rozkaz popraven–čin, který Antonius rozhořčeně odsoudil. Strýce Planka obvinil, že ktomu Titia navedl, avšak Plancus tvrdošíjně trval na svém, že rozkaz, ato tajný, přišel od Antonia, aten ať si nese odpovědnost. To tedy ne! burácel Antonius.

Čí to byla vina, se neměl nikdy nikdo dozvědět, Antoniovi však ztéto kratičké války vyplynul přece jen nějaký prospěch. Podědil tak tři dobré legie znuděných veteránů adva skvělé římské námořní velitele vosobách Decima Turullia aCassia Parmense, posledních dvou vrahů Diva Julia, kteří až dosud zůstávali naživu. Poté, co Antoniovi nabídli své služby aAntonius je přijal, odeslal mu Octavianus téměř hysterický list.

„Pokud bych ještě potřeboval nějaký důkaz, že ses podílel na spiknutí kzavraždění mého božského otce, Antonie, pak je to tohle,“ konstatoval Octavianus svým pečlivým drobným písmem. „Ze všech nectných, zrádcovských anechutných činů tvé hnusné životní dráhy je tenhle nejhorší. Svědomím, že ti dva muži jsou vrahové, jsi je přijal do svého žoldu, namísto abys je dal veřejně popravit. Nezasluhuješ si zastávat žádný římský veřejný úřad, ani ten poslední znich. Za to budeš platit, Antonie, to přísahám při Divu Juliovi. Zaplatíš za to.“

„Apodílel ses na tom spiknutí?“ uhodila na něj Kleopatra.

Antonius se zatvářil dotčeně. „Ne, samozřejmě, že nepodílel! Při Jovovi, ale je to už deset let, co byl Caesar zavražděn, takže posuď sama, čemu asi tak mám vsoučasnosti dát přednost–dvěma popraveným údajným vrahům, anebo dvěma živým římským admirálům? Není to těžká volba.“

„Ano, tuhle tvou logiku chápu. Ale přece jen…“

„Přece jen co?“

„Přece jen si pořád nejsem tak docela jistá, jestli mám věřit tomu tvému popírání účasti na Caesarově zavraždění.“

„Nu, na tom, čemu věříš anebo nevěříš, mně koneckonců nesejde. Proč ty se vlastně nesebereš aneodjedeš domů do Alexandrie anevládneš tam pro změnu zase jednou sama? Já bych si tu alespoň vklidu mohl dokončit všechny své válečné přípravy.“

Kleopatra se zařídila podle Antoniova návrhu. Po jednom nundinu už plul Filopatór do Alexandrie sfaraonem na palubě. Její ochota ponechat ho vAntiochei samotného svědčila ojejí důvěře, že už se plně zotavil ze zpustošení, jaké napáchalo víno na jeho těle, aco bylo důležitější, ina jeho mysli. Je to opravdu mimořádný mužský! Každý jiný chlap jeho věku by byl takové hýření odnesl nejedním šrámem na své tělesné podstatě, ne tak Marcus Antonius. Zdatný stejně jako kdy předtím azcela určitě schopný vést to své žertovné tažení. Jenomže tentokrát nepotáhne kFraaspě, tím si mohla být jista. Bez nepřítomného Canidia, který by ji jinak bezpochyby podpořil, to sice nebylo nic snadného, celé měsíce však vytrvale obrušovala Antoniovy ctižádosti adávala jim zcela odlišnou podobu. Ani pohledem nebo slovem ovšem nenaznačila, že by Antonius měl obrátit zraky na západ, kŘímu. Zdůrazňovala jen, že Octavianus se teď surčitostí vrhne na Východ, poté co porazil Sexta Pompeia, jehož poprava byla jejím dílem. Tučný úplatek Luciovi Munatiovi Plankovi, další synovi jeho sestry Titiovi, aSextův osud byl zpečetěn.

Teď, kdy Lepida přiměli odebrat se na odpočinek aSextus Pompeius nadobro zmizel, zdůrazňovala, není už nikdo, kdo by Octavianovi dokázal zabránit ovládnout celý svět–kromě Antonia, ovšem. Nebylo tak nesnadné přesvědčit Antonia, že Octavianus svět dobýt chce, zejména poté, co pro své záměry nalezla nečekaného spojence. Jako by jeho nos měl zázračnou schopnost vyčenichat mezírku vzniklou vAntoniově okolí, objevil se vAntiochei Quintus Dellius, aby zaujal místo uprázdněné Gaiem Fonteiem. Nešetřil pomluvami oněm. Prohlašoval, že je to nyní pouhý Octaviin otrok, zamilovaný blázen, všem pro smích. Dellius sice postrádal Fonteiovu rovnou páteř aslušnost anepředstavoval za něj tedy skutečnou náhradu, byl však na prodej–a je třeba říci, že jakmile jednou římský aristokrat prodal své služby, koupený věrně zůstával. Jako by to byla věc cti, byť cti poněkud pokřivené. Takže Kleopatra ho koupila.

Nasadila Dellia do oné skuliny, která zůstala po Fonteiovi. Znovu se stal Antoniovým ambasadorem. Záležitost Ventidia aSamosaty zatím vAntoniově mysli ustoupila do pozadí, nepřipadala mu už jako tak hrozný zločin. Antonius totiž postrádal Fonteia ijako společníka, takže Dellius byl náhražka, třebaže až běda nesrovnatelná. Kdyby byl vSýrii Ahenobarbus, vše by asi probíhalo jinak, jenomže Ahenobarbus měl napilno vBíthýnii. Nic nestálo Delliovi vcestě. Ani Kleopatře.

Vdané chvíli plnil Dellius úkol, jehož náplň stanovila Kleopatra. Ve dvou, on sKleopatrou, jim nedalo moc práce přesvědčit Antonia, že jde oposlání vysoce důležité. Dellius se měl odebrat jakožto Antoniův velvyslanec ke dvoru médského Artavasda anavrhnout tam uzavření spojenectví mezi Římem aMédií, směřující proti parthským zájmům. Vlastní velká Médie, jejímž hlavním městem byla Fraaspa, patřila parthskému králi. Artavasdés vládl mnohem menší Médii Atropaténé, zemi sdrsnějším podnebím. Až na nedlouhou hranici sArménií sousedil na všech stranách skrálovstvím Parthů, stál tedy před nesnadnou volbou. Pud sebezáchovy mu velel nepodnikat nic, čím by podráždil krále Parthů, zatímco tužby ho vedly khladovému pošilhávání po velké Médii. Ještě na počátku onoho Antoniova katastrofálního tažení si byli on ijeho arménský jmenovec jisti, že Řím je neporazitelný, ovšem ve chvíli, kdy se Antonius musel zArtaxaty dát na onen strašlivý ústup, smýšleli už oba Artavasdové jinak.

Vysláním Dellia kmédskému Artavasdovi se Kleopatra pokoušela upéci jakousi alianci, která by tohoto krále přiměla zachovat klid, zatímco země jeho arménského jmenovce bude obsazována Římem. To mělo být umožněno díky rozbrojům na dvoře krále Fraata, kde proti němu právě intrikovali princové zvedlejší arsakovské větve. Bez ohledu na to, kolik příbuzných se Fraatovi podaří pobít, uvažovala Kleopatra, zbude vždycky někdo, kdo se přikrčí natolik, že ho král přehlédne až do doby, kdy už bude pozdě.

Přimět Antonia, aby se smířil se skutečností, že parthských zmatků nebude moci využít kdalšímu pokusu dobýt Fraaspu, bylo mnohem těžší. Dosáhla toho posléze tím, že mu vytrvale připomínala otázku financování. Oněch čtyřiačtyřicet tisíc talentů, které mu poslal Octavianus, brzy pohltily válečné náklady–výplata části legií, vyzbrojování dalších, nákup potravin, které měli legionáři zvlášť voblibě, od chleba až po hrachovou kaši, stejně tak jako výlohy na obstarání koní, mul, stanů–ona tisíc ajedna nezbytnost spojená sválkou. Akdykoli vojevůdce, aťsi jakékoli národnosti, začal vyzbrojovat novou armádu, byli to kdovíproč vždy dodavatelé, kteří stanovovali ceny, takže za všechny dodávky musel vojevůdce platit přemrštěné účty. Ajelikož Kleopatra na parthská tažení inadále odmítala čímkoli přispět aAntoniovi už nezbývala žádná území, která by jí mohl postoupit výměnou za její zlato, byl lapený do její pečlivě nastražené pasti.

„Spokoj se přece stím, že dobudeš celou Arménii!“ říkala. „Ajestli se Delliovi podaří sjednat smédským Artavasdem spojeneckou smlouvu, vyzní tvoje tažení jako obrovský úspěch, jako něco, co můžeš vsenátě rozhlašovat tak silným hlasem, že se rozezvučí samy jeho krovy. Ty si ale nesmíš dovolit přijít odalší trén ani odalší prsty svých vojáků, což znamená žádné pochody do neznáma, daleko od římských provincií, odkud by ti mohla přijít rychlá pomoc. Tohle tažení má posloužit jen kprocvičení tvých ostřílenějších chlapů akzocelení nováčků. Budeš je potřebovat, až budeš muset čelit Octavianovi, na to nesmíš ani na okamžik zapomínat.“

Vzal si to ksrdci, otom neměla pochyb, takže ho mohla nechat vtrhnout do Arménie, aniž sama musela zůstávat vSýrii.

Ještě jedna věc ji nabádala knávratu domů–dopis od nejvyššího komořího Apollodóra. Třebaže neobsahoval žádné podrobnosti, naznačoval, že sKaisariónem začínají být obtíže.

Och Alexandrie, Alexandrie! Jak půvabné jí to město připadalo po špinavých uličkách achudinských čtvrtích Antiocheie! Jistě, vchatrčích tu žily stejné spousty chudých jako vAntiochei–ba víc, jelikož iměsto bylo mnohem větší–avšak ulice tu byly široké, provzdušněné, avzduch to byl sladký, čerstvý, suchý, ani příliš horký vlétě, ani příliš studený vzimě. Ity chudinské čtvrti byly nové; Julius Caesar ajeho makedonští protivníci před čtrnácti lety prakticky srovnali město se zemí aji to přimělo Alexandrii přestavět. Caesar po ní chtěl, aby zvýšila počet veřejných kašen adopřála lidem bezplatné lázně. To ovšem neudělala–a proč také? Pokud sama připlouvala do Velkého přístavu, vyloďoval se přímo vKrálovském okrsku, apokud přijížděla po souši, volila Kanópskou cestu. Žádný ztěchto směrů ji nenutil nořit se do špíny Rhákotidy, aco oko nevidí, toho srdce neželí. Mor zredukoval populaci Alexandrie ze tří milionů na jediný milion, to ovšem platilo před šesti lety. Kde se vzal, tu se vzal další milion obyvatel, povětšině díky porodnosti, jen zmenší části vlivem imigrace. Žádným rodilým Egypťanům sice nebylo dovoleno žít vAlexandrii, byla tu však spousta míšenců pocházejících ze svazků schudými Řeky. Tvořili velkou služebnickou třídu lidí svobodných, kteří se však přesto nestávali alexandrijskými občany, ikdyž na ni kdysi Caesar tolik naléhal, aby občanství udělila všem obyvatelům města.

Na molu vKrálovském přístavu už ji očekával Apollodóros, nikoli však, jak její nedočkavé oči zjistily, její nejstarší syn. Záře vnich pohasla, podala však Apollodórovi ruku kpolíbení, poté co se zdvihl ze země, abez námitek se dala odvést stranou, když zjeho výrazu postřehla, že jí chce bezprostředně po jejím příjezdu předat jakousi důležitou zprávu.

„Oč jde, Apollodóre?“

„OKaisarióna,“ řekl.

„Co udělal?“

„Nic–zatím. Jde oto, co udělat hodlá.“

„To ho nedokážete spolu se Sósigenem zvládnout?“

„Snažíme se, Ísido Znovuvtělená, ale je to čím dál tím těžší.“ Rozpačitě si odkašlal. „Sestoupily mu už varlata, Veličenstvo, apovažuje se za muže.“

Stanula na místě, velké oči upřela na svého nejvěrnějšího služebníka. „Ale–ale vždyť mu přece ještě není ani třináct!“

„Třináct mu bude za tři měsíce, Veličenstvo, aroste jako zvody. Měří už čtyři apůl stopy. Mutuje ataké postavu už má spíš mužskou než dětskou.“

„Bohové, Apollodóre! Ne, víc už mi neříkej, prosím! Ale když už jsem vyzbrojena touhle informací, bude asi lepší, když si na to vytvořím svůj vlastní názor.“ Vykročila opět. „Kde je? Proč mi nepřišel naproti?“

„Je uprostřed prací na návrhu nové legislativy, který by chtěl dokončit ještě před tvým příjezdem.“

„Návrhu nové legislativy?“

„Ano. On ti otom všechno poví sám, Dcero Réova, asi ještě dřív, než budeš mít čas otevřít sama ústa.“

Navzdory předběžnému varování připravil Kleopatru první pohled na jejího syna odech. Za rok její nepřítomnosti se změnil zdítěte vmládence, avšak bez nepříjemných projevů, jimiž chlapci zpravidla trpí. Pleť měl čistou aosmahlou, hustou kštici zlatých vlasů zastřiženou nakrátko, nikoli dlouhou, jak to dospívající hoši mívají voblibě, ajak už řekl Apollodóros, bylo to spíš mužské tělo. Už! Ty můj synáčku, ty můj krásný chlapečku, co jen se to stebou stalo? Navždycky jsem tě už ztratila, srdce mi to zlomilo. Itvoje oči jsou jiné–tak vážné asebejisté, tak–neuhýbající.

Všechny tyto znaky však nebyly ničím proti tomu, jak nesmírně se podobal otci. Před ní tu stál Caesar jako mladý muž, Caesar, jak musel vypadat, když ještě nosil laenu aapex Flamina Dialis, římského zvláštního kněze Jova Nejlepšího Největšího. Musel tehdy přijít Sulla na Caesarovy devatenácté narozeniny, aby mládenec mohl být posléze zproštěn toho nenáviděného kněžství. Teď tu stojí Caesar, jak mohl vyhlížet, kdyby se mu Gaius Marius nepokusil zmařit jeho vojenskou kariéru. Podlouhlá tvář, tupý nos, živá ústa svrásečkami úsměvu vkoutcích–Kaisarióne, Kaisarióne, ještě ne! Já ještě nejsem hotova spřípravami!

Několika kroky přešel rozlehlou prostoru mezi svým pracovním stolem amístem, kde Kleopatra stála, tvář jako proměněnou, vjedné ruce objemný svitek, druhou jí napřahoval vstříc.

„Mama, jsem rád, že tě zase vidím,“ řekl hlubokým hlasem.

„Opouštěla jsem chlapce amám před sebou muže,“ vypravila ze sebe.

Podával jí svinuté papyry. „Právě jsem to dokončil,“ řekl, „ale ty si to všechno samozřejmě budeš muset přečíst, dřív než ty zákony vyhlásím.“

Svitek byl těžký; podívala se na něj, pak na syna. „Apolíbení nedostanu?“ otázala se.

Letmo ji zobnul na jednu tvář, pak zjevně usoudil, že to nestačí, apolíbil ji ina druhou. „Tak! Ateď už čti, mama, prosím tě!“

Bylo načase chopit se otěží. „Až později, Kaisarióne, až si na to najdu chvilku. Nejdřív se půjdu podívat na tvé bratříčky ana sestřičku. Pak bych se chtěla zase jednou vklidu navečeřet na souši. Apoté, na schůzce stebou, Apollodórem aSósigenem, mi budeš moci povědět ovšem, co jsi tu sepsal.“

Někdejší Kaisarión by určitě odmlouval, tenhle nový nic takového neučinil. Pokrčil rameny, svitek si opět vzal. „Vlastně to tak bude lepší. Ještě na tom budu trochu pracovat, zatímco ty budeš zaneprázdněná.“

„Kvečeři doufám přijdeš!“

„Já zásadně nevečeřím–nač přidělávat kuchařům práci spřípravou kdovíjakých lahůdek, kterým já stejně neholduji? Vezmu si namísto toho čerstvý chléb solejem, trochu salátu, rybu nebo jehněčí asním si to při práci.“

„Idnes, když jsem se právě vrátila domů?“

Vzářivě modrých očích zajiskřilo. Pousmál se. „Já jsem asi protivný, viď? Tak dobrá, kvečeři přijdu.“ Akráčel ke svému stolu, papyrus už cestou rozvinutý. Ještě když po pamětí tápal rukou po židli, skláněl nad něj hlavu.

Nohy, které ji nesly do dětského pokoje, jako by patřily docela jiné ženě, kdesi mimo ni, avšak konečně bylo vše opět normální, přirozené. Eirás aCharmian se kní rozběhly, objaly ji azulíbaly, pak poodstoupily asledovaly, jak si jejich paní užívá pohledu na své tři mladší děti. Ptolemaios Alexandros Hélios aKleopatra Seléné si společně hráli se skládankou, obrázkem květin, trávníku amotýlů namalovaným na tenké prkénko, které mistr řezbář lupenkovou pilkou rozřezal na dílky nepravidelného tvaru. Dvojče Hélios právě bušilo dětským kladívkem do dílku, který zjevně nezapadal do mezery, zatímco ho jeho sestřička Seléné vztekle sledovala. Pak kladívko bratrovi vyrvala zruky apraštila ho sním do hlavičky. Hélios se rozbrečel, Seléné vypískla radostí; za malou chvilku už zase společně pilně pracovali na skládance.

„To kladívko je zkorku,“ šeptla Eirás.

Byli rozkošní. Už jim bylo pět let anavzájem se tak lišili, že by vnich nikdo nehledal dvojčátka. Hélios byl zlatovlasý, se světlýma očima ipletí, jeho půvab byl spíše východního než římského typu; nebylo těžké si představit, že až dospěje, bude mít orlí nos avýrazné lícní kostí. Seléné měla husté, kudrnaté černé vlásky amezi dlouhými černými řasami velké oči jantarové barvy; už teď bylo zřejmé, že až vyroste, bude krásná svým vlastním, zcela ojedinělým způsobem. Žádný znich vničem nepřipomínal Antonia anebo jejich matku. Spojení dvou rozdílných tělesných aduševních dispozic dalo vzniknout dětem tvářností mnohem přitažlivějším než kterýkoli zjejich rodičů.

Maličký Ptolemaios Filadelfos byl naproti tomu celý Marcus Antonius: robustní, podsaditý, rusý snarudlými zornicemi, snosem pokoušejícím se přes malá plná ústa dotknout brady. Narodil se předloňského roku vříjnu podle římského kalendáře, takže mu bylo osmnáct měsíců.

„Typické nejmladší dítě,“ zamumlala Charmian. „Nepokouší se mluvit, třebaže už rázuje jako jeho tatínek.“

„Typické?“ vyptávala se Kleopatra achovala zmítající se tělíčko vsevření, které se Ptolemaiovi Filadelfovi zjevně příliš nezamlouvalo.

„Ti nejmladší často nic nepovídají, protože to za ně všechno odmluví jejich starší sourozenci. On jenom žvatlá, ale oni mu rozumějí.“

„Och.“ Postavila Filadelfa rychle na zem, poté co jí zaryl mléčné zoubky do ruky. Bolestivě jí zatřepala. „Opravdu celý tatínek, viďte? Umíněný. Eirás, dej mu udvorního klenotníka udělat ametystový nárameček. Chrání proti vínu.“

„On si ho strhne, Veličenstvo.“

„Tak nějaký těsně přiléhající náhrdelník nebo takového něco–je mi jedno co, jen když bude na těle nosit ametyst.“

„Nosí ho Antonius?“ otázala se Eirás.

„Teď už ano,“ řekla Kleopatra zasmušile.

Zdětského pokoje se vdoprovodu Eirás aCharmiany odebrala do své lázně. VŘímě, jak věděla, kolovaly ojejí lázni fantastické historky–že se koupe vosličím mléce, že má vanu orozměru kapřího rybníku, že vní je osvěžující miniaturní vodopádek, že teplotu vody zkouší nejdříve ponořením otrokyně. Žádný ztěch klepů, které měly svůj původ vjejím někdejším pobytu vŘímě, neodpovídal skutečnosti. Ivana, kterou po bitvě uFarsálu nalezl Julius Caesar ve stanu Lentula Crura, byla mnohem přepychovější. Ta Kleopatřina byla běžné velikosti, vytesaná zneleštěné červené žuly. Plnily ji otrokyně donášející amfory obyčejné vody, zčásti horké, zčásti studené. Dělo se tak podle ustáleného předpisu, takže teplota koupele se zřídkakdy odchylovala od normálu.

„Hraje si někdy Kaisarión se svými bratříčky ase sestřičkou?“ vyptávala se Charmian, která jí masírovala záda asplachovala jí je vodou.

„Ne, Veličenstvo,“ povzdychla si Charmian. „Rád je má, ale nezajímají ho.“

„Na tom není nic divného,“ řekla Eirás, která připravovala vonnou mast. „Věkový odstup je pro něho příliš velký, než aby mohlo dojít kdůvěrnějšímu sblížení, ataké se sním nikdy nejednalo jako sdítětem. Takový už je osud faraonů.“

„To je pravda.“

Postřeh, který se jen dále potvrdil uvečeře, jíž se Kaisarión sice zúčastnil fyzicky, ale nepřítomen duchem; ten dlel kdesi jinde. Pokud před něj položili jídlo, snědl je, ale vždy jen ty neprostší pokrmy. Služebnictvo už zřejmě mělo své pokyny, co mu předkládat. Ryby jedl, vzal si ijehněčí, ale drůbežího, mladého krokodýlího ani jiného masa se netkl. Hlavní část jeho večeře tvořil křehoučký chléb, tak bílý, jak ho jen pekaři dokázali upéci, namáčený voleji–a při snídani do medu, jak se svěřil matce.

„Můj otec taky jedl prostě,“ reagoval na Kleopatřinu káravou připomínku, že by měl mít pestřejší jídelníček, „a nijak mu to neublížilo, či snad ano?“

„Neublížilo,“ připustila avzdala to.

Zasedání své rady svolávala do síně zvlášť ktomu určené, svelkým mramorovým stolem, uněhož mohla na jednom konci zasedat spolu sKaisariónem apo jehož každé straně bylo místo pro další čtyři muže; protilehlý konec byl vždy ponecháván prázdný jako čestné místo pro Amona Réa, který se ovšem nikdy nedostavoval. Dnes tu seděl Apollodóros naproti Sósigenovi aChaemovi. Královna zaujala své místo abyla dotčená, že tu nikde nevidí Kaisarióna. Než stačila utrousit káravou poznámku, objevil se ve dveřích snáručí plnou dokumentů. Ozval se hlasitý povzdech; Kaisarión zamířil kmístu Ammóna Réa aposadil se tam.

„Posaď se na židli, která je ti vyhrazena, Kaisarióne,“ řekla Kleopatra.

„Toto je moje židle.“

„Náleží Ammónu Réovi, ani faraon není Ammónem Réem.“

„Uzavřel jsem sAmmónem Réem dohodu, že ho budu zastupovat na všech zasedáních rady,“ řekl mládenec bez známky znepokojení. „Nemá smysl, abych seděl na židli, zníž nevidím právě do té tváře, kterou potřebuji vidět nejvíc, faraone–do tvé.“

„Vládneme společně, měli bychom proto společně izasedat.“

„To bychom mohli, kdybych byl pouhým tvým papouškem, faraone. Ale když jsem se teď stal mužem, nehodlám být pouhým tvým papouškem. Pokud to budu považovat za nutné, mohu stebou třeba inesouhlasit. Skláním se před tvým věkem apřed tvými zkušenostmi, ale ty se musíš sklonit přede mnou jako před prvním faraonem naší společné vlády. Jako mužský faraon mám právo posledního slova.“

Po jeho nevzrušených slovech se rozhostilo ticho. Chaem, Sósigenés aApollodóros hleděli upřeně do desky stolu před sebou, Kleopatra se přes celou jeho délku zadívala na svého odbojného syna. Tohle je cele její dílo. Ona ho přece pozvedla na trůn, dala ho pomazat aprohlásit egyptským faraonem akrálem Alexandrie. Ateď nevěděla, co si počít, znejistěla, zda se proti tomuto náhle tak cizímu člověku může dostatečně vzepřít, aby obhájila své právo být prvním zfaraonů. Och, kéž tohle není začátek války mezi panujícími Ptolemaiovci, pomyslela si! Kéž to není naplnění pohádky oOtesánkovi Ptolemaiovi amatce Kleopatře! Nevidím na něm ale ani stopu po nějaké chtivosti nebo krutosti. Je Caesar, nikoli Ptolemaiovec! Což ovšem znamená, že se mi nepodrobí, že se považuje za moudřejšího, než jsem já, přes všechny ty řeči o„věku azkušenostech“. Musím povolit, musím ustoupit.

„Tvé zdůvodnění se přijímá, faraone,“ řekla bez náznaku hněvu. „Já budu zasedat na tomto konci stolu, ty na protějším.“ Nevědomky si přejela rukou po spodní části hrdla, kde, jak zjistila vlázni, se jí objevila jakási malá zduřenina. „Je něco, co by sis přál projednat, pokud jde otvé vedení státních záležitostí vmé nepřítomnosti?“

„Nikoli, všechno probíhalo hladce. Rozhodoval jsem pře avykonával spravedlnost, aniž jsem se musel odvolávat na předchozí kauzy, anikdo mé rozsudky nenapadl. Egyptská státní pokladna je řádně vedena, stejně tak jako státní pokladna Alexandrie. Ponechal jsem na správci protokolu aostatních magistrátech Alexandrie provádění nezbytných úprav budov náležejících městu aodůvodněných oprav různých chrámů aokrsků na březích Nilu, tak jak byly vyžádány.“ Jeho tvář se proměnila, ožila. „Pokud nemáš žádné dotazy aneslyšela jsi žádné stížnosti na mé počínání, mohu tě požádat, abys vyslechla mé plány, pokud jde obudoucnost Egypta aAlexandrie?“

„Až dosud jsem žádné stížnosti neslyšela,“ řekla obezřetně Kleopatra. „Můžeš se ujmout slova, Ptolemaie Caesare.“

Odložil složky svitků na stůl azačal hovořit, aniž se do nich podíval. Vmístnosti se zešeřilo, chýlilo se kvečeru, ale šípy světla tančící na částečkách prachu dosud pokmitávaly vsouladu spohybem palmových větví venku, jimiž se prodíraly.

Apak jeden zpaprsků, stálejší než ostatní, ozářil disk Ammóna Réa vzadu na stěně, nad Kaisariónovou hlavou. Chaemova tvář se rázem proměnila, kamsi se zahleděl, přiškrceně zamumlal cosi, čemu nebylo rozumět, achvějící se ruce položil na stůl. Snad to bylo slábnoucím světlem, že jeho pokožka jako by zešedla, to Kleopatra nevěděla surčitostí, vytušila zato, že ať měl právě jakékoli vidění, jí ho nesdělí. Byla to tedy vize neblahá.

„Začnu sAlexandrií,“ spustil Kaisarión. „Je tu zapotřebí celé řady změn–okamžitých změn. Musíme se napříště řídit římskou praxí bezplatných přídělů obilí pro chudé. Po ověření majetkových poměrů každého jedince, samozřejmě. Aještě pokud jde ozrno–jeho cena vletech, kdy se Nil nerozvodní, nebude smět kolísat vzávislosti na nákupech ze zámoří. Zvýšené náklady budou uhrazovány zalexandrijské pokladny. Tyhle zákony se ovšem budou vztahovat pouze na takové množství obilí, jaké malá rodina spotřebuje během jednoho měsíce–to znamená na jeden medimnus. Každý Alexandrijec, který si koupí víc než jeden medimnus na měsíc, zaplatí za to současnou tržní cenu pšenice.“

Odmlčel se, pozvedl hlavu, vyzývavě se rozhlédl, nikdo však nepromluvil. „Ti obyvatelé Alexandrie, kteří dosud nemají alexandrijské občanství, ho neprodleně obdrží. Vztahuje se to na všechny svobodné muže včetně propuštěnců. Poté pořídíme seznamy všech občanů austavíme potřebné úřady kvydávání poukázek na obilí, ať bezplatné, nebo na onen jeden zlevněný medimnus měsíčně. Všechny městské úřady, od nejvyššího mluvčího níže, budou obsazovány tím nejspravedlivějším způsobem–svobodnou volbou–a to pouze na jeden rok. Ucházet se oně bude moci jakýkoli občan, ať půjde oMakedonce, Řeka, Žida, metoika anebo egyptského míšence, abudou přijaty zákony trestající uplácení při volbách stejně tak jako braní úplatků vdobě výkonu úřadu.“

Nová odmlka, provázená hlubokým tichem. Kaisarión vní tušil náznak, že opozice, až se projeví, bude nesmiřitelná.

„Konečně,“ oznámil, „postavím na každé hlavní křižovatce mramorovou kašnu. Bude mít několik hubic pro odběr vody aprostornou nádrž na praní prádla. Kočistě osob postavím veřejné lázně vkaždé změstských částí svýjimkou čtvrti Beta, kde už vKrálovském okrsku potřebné zařízení je.“

Nastal čas proměnit ze zmuže zpět vchlapce. Rozzářenýma očima se rozhlédl kolem stolu. „Tak co!“ rozesmál se. „Nezní to všechno nádherně?“

„Nádherně to opravdu zní,“ řekla Kleopatra, „jenže je to zjevně neuskutečnitelné.“

„Proč?“

„Protože si Alexandrie tvůj program nemůže dovolit.“

„Odkdy je demokratická forma vlády nákladnější než banda doživotně ustanovených Makedonců, kteří mají až příliš na zřeteli vystýlání vlastních hnízdeček, než aby vynakládali peníze změstské pokladny tam, kde by měly být vynaloženy? Proč by se měla jejich přepychová hnízda hradit zveřejných prostředků? Aproč musí být mladík kastrován, aby mohl zaujmout vyšší úřady ukrále akrálovny? Eunuchové? Vtomto našem věku? Vždyť je to něco neslýchaného!“

„Nevypověditelného,“ řekl Chaem akoutky úst mu pocukávaly při pohledu na děs vApollodórově tváři. Neboť Apollodóros byl eunuch.

„Aodkdy je všeobecné volební právo nákladnější než právo vyhrazené?“ útočil Kaisarión dál. „Zřízení volebního aparátu bude něco stát, to je pravda. Ibezplatné příděly obilí nás budou něco stát. Něco budou stát isubvencované prodeje obilí. Také kašny alázně budou stát peníze. Ale pokud sundáme ty vystýlače hnízdeček zjejich nejvyšších bidýlek vkurníku adocílíme, aby všichni občané platili všechny své daně, namísto toho, aby se nad někým přimhuřovalo oko, myslím, že se peníze najdou.“

„Och, přestaň se už chovat jako malé dítě!“ řekla Kleopatra unaveně. „To, že ty si můžeš dovolit rozhazovat své velké kapesné, ještě neznamená, že rozumíš vysokým financím! Ze se peníze najdou–pche! Ty jsi pořád ještě dítě amáš dětinské představy otom, jak to ve světě chodí.“

Slunná nálada byla rázem tatam; na Kaisariónově tváři se objevil dotčený výraz. „Já nejsem žádné dítě!“ řekl se zaťatými zuby, hlasem mrazivým jako zima vŘímě. „Víš, zač jsem to své velké kapesné utrácel? Použil jsem ho na mzdy tuctu účetních aúředníků! Najal jsem si je před devíti měsíci, aby prověřili příjmy avýdaje Alexandrie. Naše makedonské úřednictvo, od Vykladače až po celou tu byrokracii složenou ze samých synovců abratranců, je zkorumpované! Prohnilé!“ Rukou, na níž se karmínovým zášlehem blýskl rubínový prsten, rozhrnul svitky po stole. „Tady to všechno máte, všechny ty zpronevěry, podvody, zlodějny! Když jsem měl tyhle údaje konečně pohromadě, bylo mi hanba nazývat se králem Alexandrie!“

Kdyby ticho mohlo křičet, pak tato chvíle právě nastala. Zčásti byla Kleopatra unesena velkolepostí synkova rozletu, její druhé poloviny se však zmocňoval takový vztek, až jí pravá dlaň zasvrběla nutkáním vrazit tomu klukovi pohlavek. Jak jen se mohl opovážit! Ale jak úžasné je to, že se opovážil! Jak mu teď odpovědět?

Nelehký okamžik pomohl na chvíli odsunout Sósigenés. „Rád bych věděl, faraone, kdo ti tyhle myšlenky vnukl? Ode mne je zcela určitě nemáš, ajá odmítám uvěřit, že by ti vyskočily zčela vplné zbroji jako Athéna. Takže odkud se vlastně berou?“

Už když otázku kladl, byl si Sósigenés vědom svíravého pocitu vhrudi, ostnu čiré bolesti nad Kaisariónovým ztraceným dětstvím. Vždy mě naplňovalo úžasem, že mohu být svědkem rozvoje takovéhoto génia, říkal si, neboť genialita je uněho, právě tak jako ujeho otce, nesporná.

Znamenalo to však současně, že hoch oskutečné dětství přišel. Už jako děcko chované vnáruči mluvil ve vybroušených větách. Nikomu nemohlo ujít, jak mocná mysl se vmalém Kaisariónovi skrývá. Jeho otec se otom kupodivu nikdy ani slovem nezmínil, dokonce se zdálo, že to ani nevnímá. Snad měl oči zastřené vzpomínkami na své vlastní časné roky. Jaký asi byl Julius Caesar ve dvanácti letech? Jak sním jednala jeho matka? Určitě ne tak, jak Kleopatra nakládala sKaisariónem, stačil Sósigenés usoudit vonom zlomku času, kdy vyčkával na Kaisariónovu odpověď. Kleopatra považuje svého synka za boha, takže rozměr jeho intelektu ji vjejích pošetilých představách pouze utvrzuje. Och, kéž by Kaisarión byl jen otrošku… obyčejnější!

Dobře si ještě Sósigenés pamatoval, jak Kleopatru přesvědčoval, že má nechat pětiletého hocha hrát si sněkterými dětmi vysoce postavených Makedonců, jako byli správce protokolu anebo nejvyšší účetní. Tihle chlapci se však od Kaisarióna vbázni odtahovali, anebo ho naopak mlátili akopali azasypávali ho nevybíravými posměšky. Což on všechno snášel bez protestů astížností, se stejnou umíněností udolat je posléze, jako je dnes odhodlán vypořádat se sneduhy Alexandrie. Když ale Kleopatra viděla, jak se kněmu chovají, všem dětem, děvčatům stejně jako chlapcům, veškeré styky sjejím synem zapověděla. Napříště, rozhodla, si Kaisarión bude muset vystačit sám, jen se svou vlastní společností. Tehdy se Sósigenés objevil skříženeckým štěnětem. Zděšená Kleopatra by byla už už dala toho živého, střapatého tvorečka utopit. Vpravý čas se však objevil Kaisarión, pejska postřehl arázem zněho byl obyčejný pětiletý kluk. Srozesmátou tváří popadl zmítající se klubíčko do náruče. Do Kaisariónova života tak vkročil Fido. Chlapec si byl přitom vědom, že matce se Fido protiví, takže před ní musel tajit, jak moc mu na pejskovi záleží. Opět cosi nenormálního. Zase byl Kaisarión tlačen kjednání dospělého. Vjeho kůži vězí letitý ustaraný chlap, zatímco chlapcem mu nikdy nebylo dopřáno být, leda vtajných okamžicích prožitých daleko od jeho matky aod trůnů, které sní sdílí jako na roveň jí postavený. Na roveň? Ne, to ne, absolutně ne! Kaisarión svou matku předčí ve všech směrech, avtom vězí ta tragédie.

Mládenec na otázku odpověděl ajakoby kouzlem se zněho opět stal hošík sradostnou tváří.

„Šli jsme sFidem vpaláci na půdu lovit myši–jsou tam obrovské krysy, Sósigene! Některé jsou skoro tak velké jako Fido, na mou čest! Papír jim zřejmě chutná nejvíc, protože tam prožraly už celé hromady starých listin–některé ztěch rozhlodaných sahaly nazpět až někam do doby Ptolemaia Druhého! Před řadou měsíců tam nicméně Fido vyhrabal skříňku, kterou se jim prokousat nepovedlo–malachitovou, vykládanou lapisem. Nádhernou! Když jsem ji otevřel, zjistil jsem, že vní jsou všechny listiny, které kdysi sepsal můj otec za svého pobytu vEgyptě. Určené tobě, mama! Žádné milostné dopisy, jen samé pokyny. Tys je nikdy nečetla?“

Splanoucím ruměncem si Kleopatra připamatovala onu cestu na oslíku, kdy ji Caesar vyvedl na projížďku troskami zničené Alexandrie avštěpoval jí do hlavy, co je třeba udělat avjakém pořadí. Zajistit obydlí pro prosté lidi, to ze všeho nejdřív–pak že teprve mohou přijít na řadu chrámy aveřejné budovy. Och, ty jeho zdánlivě nekonečné přednášky! Jak se jí tehdy protivily, když to, po čem nejvíc hladověla, byla láska! Nezáživné výklady otom, co ajak musí uskutečnit, od udělení občanství všem obyvatelům až po bezplatné příděly pšenice pro chudé. Všechny tyhle rady později pominula–kromě jediné: udělení občanství Židům ametoikům za to, že Caesarovi pomohli zadržet Alexandrijce až do doby, než dorazily jeho legie. Měla zprvu vúmyslu někdy později se kjeho doporučením vrátit. Zabránilo jí vtom však jednak její božství, jednak jeho zavraždění. Po Caesarově smrti začala na jeho reformy pohlížet jako na bezpředmětné. On je přece zkusil zavést vŘímě, aprávě za tuhle troufalost ho zabili! Atak všechny Caesarovy rozbory apokyny avysvětlivky knim naskládala do oné malachitové skříňky apředala ji palácovému správci, aby ji uložil někam zdohledu, kde by sešla zmysli.

Nepočítala ovšem smalým všetečkou akrysařícím psíkem. Och, jakou škodu Fidův nález natropil! Teď se iKaisarión nakazil chorobou svého otce, rozhodl se přetvářet věci natolik posvěcené staletími, že ani ti, jimž by reformy nejvíc prospěly, ožádnou podobnou změnu nestojí. Proč jsem jen tenkrát raději ten stůžek papyrů nehodila rovnou do ohně? Dnes by už můj syn neobjevil vpodstřeší nic jiného než krysy.

„Ano, četla jsem je,“ řekla.

„Tak proč jsi podle nich nejednala?“

„Protože Alexandrie má svůj vlastní mos maiorum, Kaisarióne. Své vlastní zvyky atradice. Vládcové, ať jde oměsto, ozemi, nebo oříši, nejsou povinni podporovat chudinu, která představuje chorobu, jakou dokáže vyléčit jenom hladomor. Římané své chudé nazývají proletarii což znamená, že nevlastní absolutně nic, co by své zemi mohli věnovat, kromě svých dětí–neplynou od nich žádné daně, nic státu prospěšného. Jenomže Římané kromě toho vyznávají také tradici dobročinnosti, aprávě kvůli ní své chudé sytí na státní útraty. VAlexandrii žádný takový zvyk neexistuje, nemají ho ani jinde. Ajistě, vtom stebou plně souhlasím, naši magistráti skutečně jsou zkorumpovaní, jenže Makedonci jsou tady původními osadníky acítí se oprávněni těšit se požitkům plynoucím zúřadů, které zastávají. Pokus se je těchto úřadů zbavit abudeš na kousíčky rozsápán na agoře–nikoli Makedonci, nýbrž chudinou. Alexandrijské občanství je příliš cenná věc, nelze jím plýtvat na těch, kteří si je nezasluhují. Apokud jde ovolby–je to fraška.“

„Chtěl bych, aby ses mohla slyšet! Co slovo, to hroší sračičky.“

„Nebuď vulgární, faraone!“

Jeho tváří přelétal jeden výraz za druhým, jako záškuby na koňské srsti, nejprve dětské–zlost, zklamání, vzdor–zvolna se však měnily vdospělé–skálopevné odhodlání, ledový klid. „Já si to prosadím,“ řekl. „Dřív nebo později bude po mém. Můžeš mě vtom ještě na chvíli zbrzdit, protože za tebou se vydá dostatečný počet alexandrijských občanů, aby mi to zatím překazili. Já nejsem žádný hlupák, faraone, vnímám míru odporu, který se proti mým reformám zdvihne. Ale ony nastanou! Aaž přijdou, zdaleka se neomezí jenom na Alexandrii. Jsme faraony nad zemí tisíc mil dlouhou, svýjimkou Ta-še nanejvýše deset mil širokou, zemí, vníž zatím žádní svobodní občané vůbec nežijí. Ale jsou naši, tak jako je naše ta země, kterou obdělávají, avše, co zní sklízejí. Apokud jde openíze? Máme jich tolik, že je nikdy nedokážeme utratit. Nečinně zahálejí vpodzemí, pouhý kousek od Memfidy. Využiju jich tedy ke zlepšení údělu egyptského lidu.“

„Ten ti ale nepoděkuje,“ řekla asevřela rty.

„Aproč by také měl? Po právu jsou to jeho peníze, ne nás dvou.“

„My dva,“ odsekávala každé jednotlivé slovo, „jsme Nil. Jsme syn adcera Ammón Réovy, znovuvtělení Ísidy aHóra, vládci dvou paní, zemí egyptských, Horní aDolní, páni Rákosu aVčely. Naším posláním je být plodní, přinášet prospěch stejně tak vysoce jakož inízce postaveným. Faraon je božstvo na zemi, jemuž je souzeno nikdy nezahynout. Tvůj otec musel zemřít, aby svého božství dosáhl, zatímco ty, Kaisarióne, jsi bohem od samého početí. Ty musíš uvěřit.“

Sebral svitky apovstal. „Děkuji ti, žes mě vyslechla, faraone.“

„Dej mi ty své papyry! Chci si je přečíst!“

Zasmál se tomu. „Nemyslím,“ řekl aodešel.

„Nu, alespoň teď víme, na čem jsme akde jsme,“ podotkla Kleopatra ostatním. „Na samém okraji srázu.“

„On se změní, až dospěje,“ utěšoval ji Sósigenés.

„Ano, určitě,“ řekl Apollodóros.

Chaem nepromluvil.

„Aty souhlasíš, Chaeme?“ otázala se ho. „Anebo ti tvé vidění napovědělo, že Kaisarión se už nezmění?“

„Moje vidění nedávalo žádný smysl,“ šeptl Chaem. „Bylo nezřetelné, zmatené–opravdu, faraone, nic nenaznačovalo.“

„Vím určitě, že tobě ano, jenže ty mi to nepovíš, viď?“

„Říkám znova, že povědět není co.“

Odcházel těžkým krokem poznamenaným stářím, ajakmile se ocitl zdohledu azdoslechu, rozplakal se.

Kleopatra povečeřela ve svých komnatách, své dvě komorné si však nepovolala; byl to dlouhý den aCharmian iEirás musely být zcela vyčerpané. Obsluhovala ji mladší dívka–Makedonka, samozřejmě–a Kleopatra si jen tu atam bez chuti uždíbla zdoneseného jídla; pak jí komorná pomohla svléci roucha auložit se. Vkruzích těch, kdo byli majetní aměli hojnost služebnictva, nebylo zvykem brát si na noc něco na sebe. Ti, kdo spali oblečení, byli buď prudérní jako Terentia, manželka zesnulého Cicerona, anebo neměli dostatek služebnictva, které by pravidelně pralo ložní prádlo. To, že tomu teď věnovala vmyšlenkách vůbec čas, měl na svědomí Antonius; ten se kženám, které chodily spát vrouše, choval přezíravě apověděl jí také proč, adokonce ike kterým. Octavia, která byla spíše cudná než stydlivá, neměla nic proti tomu laskat se nahá, jak oní prozradil, ale jakmile bylo po milování, oblékala si ihned košili. Její omluvou (jak se alespoň její vysvětlení Antoniovi jevilo) pro to bylo, že některé zdětí by ji vnoci mohlo naléhavě potřebovat, aona nechtěla dovolit služce, která by ji přišla vzbudit, zahlédnout její neoděné tělo. Ikdyž, podle Antonia, tělo měla rozkošné.

Poté, co toto téma vduchu vyčerpala, přešla Kleopatra kjiným okolnostem Antoniova vztahu kOctavii–myslet na cokoli jiného, jen ať se nemusí vracet ktomu dnešku!

Odmítal se sOctavii rozvést, zatvrzele se vzpíral, kdykoli se ho Kleopatra pokusila přesvědčit, že rozvod bude nejlepší alternativou. Je teď přece její manžel; jeho římské manželství postrádá jakýkoli účel. Jenomže vprůběhu jejího naléhání vyšlo najevo, že Antonius kOctavii dosud lne, anejen proto, že je matkou dvou jeho dětí. Obě to jsou holky, takže–z Kleopatřina hlediska alespoň–k ničemu. Nikoli však pro Antonia. Jak se zdá, plánuje už jejich sňatky, třebaže Antonii je teprve pět let aTonille nejsou ještě ani dva roky. Pro sňatek sAntonií si zvolil Ahenobarbova syna Lucia, opartnerovi pro Tonillu se dosud definitivně nerozhodl. Jako kdyby na kterékoli zjeho dcer vůbec záleželo! Jak jen ho vytrhnout ztěch jeho římských vazeb? Kčemu jsou dobré manželovi faraona aotčímovi faraona? Kčemu má římskou manželku, třebaže jde oOctavianovu sestru?

Pro Kleopatru bylo toto lpění na Octavii signálem, že Antonius stále ještě doufá vnějaké urovnání vztahů sOctavianem, které by oběma znich dovolilo ujmout se svého podílu na římském impériu. Jako kdyby ta hranice na řece Drině oddělující Západ od Východu opravdu byla jakýmsi trvalým plůtkem, přes nějž na sebe budou moci Antonius aOctavianus jako dva psi vrčet acenit zuby, aniž kdy dojde ke skutečné rvačce. Och, proč Antonius nedokáže pochopit, že takovéhle uspořádání nemůže natrvalo vydržet? Ona to dobře ví, aví to iOctavianus. Její agenti vŘímě ji zahrnují historkami, kterými se ji vřímských aitalských očích snaží Octavianus snížit. Nazývá ji Královnou zvířat, barvitě líčí vnejhorším světle její lázeň, její soukromý život, tvrdí, že Antonia zpracovává idrogami avínem. Že si zněho dělá pouhého poskoka. Agenti se také netají tím, že až dosud padají Octavianovy pokusy oočernění Antonia na neplodnou půdu; nikdo jim nevěří–zatím. Sedm set jeho senátorů mu zůstává věrných, jejich náklonnost kAntoniovi je ještě více rozněcována nenávistí kOctavianovi. Nevelká prasklina vpevné hradbě jejich oddanosti se sice objevila poté, co vyšla najevo pravda oparthském tažení, opustila ho však pouhá hrstka. Většina se přiklonila knázoru, že ke katastrofě na Východě nedošlo Antoniovým zaviněním; připustit si něco takového by znamenalo uznat, že pravdu má Octavianus, ato učinit nedokázali.

Antonius… Zahajuje právě tažení proti arménskému Artavasdovi–ona mu musí prostě povolit porazit ho. Ale dřív, než dostane nápad jít dál avydat se iproti Artavasdovi vMédii Atropaténé, musí Quintus Dellius dojednat takovou spojeneckou smlouvu, jakou žádný římský vojevůdce včetně Antonia prostě nebude moci odmítnout. Ikdyž ovšem některé body této dohody nebudou moci mít psanou podobu, ba nesmí se je dozvědět ani sám Antonius; budou to ujednání mezi Egyptem aMédií, podle nichž bude moci médský Artavasdés–poté, co Řím bude dobyt avčleněn do nové egyptské říše–udeřit na krále Parthů plnou silou čtyřiceti nebo padesáti římských legií azískat pro sebe trůn, po němž nade všechno baží. Kleopatřiným požadavkem za tuto perspektivu byl prozatímní mír, mír, který musí vydržet až do doby, kdy bude Kaisarión dostatečně vyzrálý, aby mohl pokračovat votcových šlépějích.

Tak! Přece jen se to jméno vetřelo anedá se obejít. Pokud události tohoto dne, prvního dne po jejím návratu do Alexandrie, mohou sloužit jako důkaz Kaisariónovy výjimečnosti, lze předpokládat, že zněho vyroste stejný vojenský génius, jakým byl jeho otec. Otcova přání jsou mu hnací silou ajeho otec byl přece zavražděný pouhé tři dny před zamýšleným zahájením pětiletého tažení proti Parthům. Kaisarión by se mohl rozhodnout dobýt vše východně od Eufratu, ajakmile by zvítězil, vládl by celku sahajícímu od Oceanu Atlantiku až po onen oceán oblévající vzadu Indii. Království mnohem většímu, než byla říše Alexandra Velikého na svém vrcholu. Ajeho armáda by se nevzpouzela pochodovat dál na východ, ani by nebyla soustava jeho satrapií ohrožována vzbouřeneckými vojevůdci usilujícími rozbít jeho impérium aurvat si ho po kouscích pro sebe. Protože jeho vojevůdci by byli jeho bratři ajeho bratranci zAntoniova manželství sFulvií. Pokrevně svázaní, jednotní, nerozdělení.

Nic ztoho se jí nejevilo nemožné. Aby tento plán nesl ovoce, je nutné pouze železné odhodlání na její straně, ato ona má. Kdyby jí její poradci nebyli tolik oddáni, snad by se některý znich odvážil zeptat, co se stouto křehkou stavbou zpřání asnů stane, jestliže se ukáže, že její syn otcova vojenského génia nezdědil. Takovou otázku by ovšem smetla ze stolu. Kaisarión je stejně vynikající, jako byl jeho otec, stejně nadaný, podobný si sním jako příslovečné dva hrášky vjednom lusku. Je to Juliovec, polovinu krve má po Caesarovi. Jen se podívejte, co Octavianus, smenší dávkou juliovské krve než má Kaisarión, dokázal ve svých osmnácti, devatenácti, dvaceti letech! Ujal se svého dědictví, dvakrát pochodoval na Řím, přinutil senát, aby ho zvolil prvním konzulem. Jako pouhý mladík. Vedle Kaisarióna ovšem Octavianus bledne vbezvýznamný stín.

Jak jen ale Kaisarióna odvrátit od onoho idealismu, oněmž dobře věděla, že by ho určitě dokázal zmírnit Caesarův pragmatismus? Caesarovy někdejší plány, co udělat pro dobro Alexandrie aEgypta, byly pouze jeho experimentováním, chtěl tyto pokusy Egyptu vnutit prostřednictvím svého vlivu na jeho vládkyni Kleopatru. Pomýšlel na to, jak na úspěchy svých programů uplatněných vjejím království poukáže, až jednou bude tytéž reformy prosazovat vŘímě, soustavněji, než mu zatím čas dovolil. Jeho osamocení způsobilo ijeho pád; nepodařilo se mu nalézt partnery, kteří by uvěřili jeho myšlenkám. Nenajde je ani Kaisarión. Takže snahu ouplatnění oněch záměrů mu bude třeba nějak vymluvit.

Vstala zlůžka aprošla až do skvostně zdobené svatyňky přiléhající kjejím komnatám, kde stály podoby Ptaha, Hóra, Ísidy, Osírida, Sechmety, Hathóry, Anúbise, Monceva, Thovta atuctu dalších. Některé skutečně měly zvířecí hlavy, jiné nikoli. Vesměs šlo oodezvy života na řece, nepříliš odlišné od římských numin aživelných sil. Měly spíše blíž knim než kobdobným řeckým božstvům, která nebyla nic jiného než obřími podobami lidí. Nepocítili ostatně vprůběhu staletí posléze iŘímané potřebu dopřát některým ze svých božstev tvář?

Pozlacená místnost byla celá lemovaná těmito sochami, zdobenými tak živě, že jejich barvy zářily do tmy ive slabém světle nočních kahanů. Vsamém jejím středu byl rozprostřený koberec zPersepole; Kleopatra na něj poklekla, vztažené paže položené před sebou.

„Otče můj, Ammóne Ré, moji božští bratři asestry, pokorně vás žádám, abyste svému synovi abratrovi Ptolemaiovi Caesarovi, který je faraonem, dopřáli osvícení. Snažně vás prosím, poskytněte mně, která je jeho pozemskou matkou, dalších deset let, kterých je mi třeba, abych ho dovedla kplné slávě, jakou ho obmýšlíte. Svůj vlastní život vám nabízím jako záruku ase vší naléhavostí se ucházím ovaši pomoc vmém těžkém úkolu.“

Domodlila se, setrvala však tváří kzemi, atak upadla do spánku, zněhož se probrala teprve súsvitem asvýchodem slunečního disku. Vkřeči, zmatená, ztuhlá.

Cestou zpátky na lůžko, ve spěchu, aby se nepotkala se sloužícími nastupujícími po ránu na svá místa, míjela své velké zrcadlo zleštěného stříbra anajednou se zastavila. Zahleděla se na ženu, kterou zobrazovalo. Stále stejně hubeňoučká, stejně malá, stejně nehezká. Na těle neměla ani chloupek; všechny byly pečlivě vytrhány. Vyhlížela spíše jako dítě než jako žena, krom tváře ovšem. Ta se proměnila, prodloužila se, jaksi ztvrdla, třebaže po vráskách na ní nebylo stopy. Tvář čtyřiatřicetileté ženy, svelkýma zlatožlutýma očima zastřenýma steskem. Světlo sílilo; nehýbala se, prohlížela svůj odraz. Ne, zdaleka ne tělo dítěte! Tři těhotenství, jedno sdvojčaty, proměnilo kůži na jejím břiše vpomačkaný pergamen, příliš volný, zvrásnělý, zahnědlý.

Proč jen mě Antonius vlastně miluje? ptala se ohromeně svého obrazu. Aproč nedokážu já milovat jeho?

Uprostřed dopoledne šla vyhledat Kaisarióna, rozhodnutá vyřešit si to sním. Podle svého zvyku si po ránu seběhl dolů do zátoky zaplavat aseděl tam teď na skále, vyhlížel přímo jako model pro Feidia anebo Práxitela. Neměl na sobě nic než bederní roušku, dosud natolik mokrou, aby jeho matka pochopila, že je už opravdu mužem. Zděsila se toho poznání, nepatřila však ktěm, kteří se poddávají pocitům, atak se šla posadit na sousedící skalku, odkud mu mohla vidět do tváře. Čím dál tím výrazněji Caesarovy tváře.

„Nepřišla jsem tě peskovat ani na tebe dorážet, ani tě kritizovat.“

Vzářivém úsměvu odhalil pravidelné bělostné zuby. „Nemyslel jsem, že bys něco takového měla vúmyslu, mama. Tak co tě sem přivedlo?“

„Řekla bych, že určitá žádost.“

„Přednes ji tedy.“

„Poskytni mi čas, Kaisarióne,“ pronesla co nejsladčeji. „Budu ho potřebovat, amám ho před sebou mnohem míň než ty. Ačas ty mi dlužíš.“

„Čas na co?“ otázal se ostražitě.

„Abych náš lid tady vAlexandrii avcelém Egyptě připravila na ony změny.“

Nespokojeně se zachmuřil, ale mlčel. Spěchala dál.

„Nebudu tě přesvědčovat, že ještě nežiješ dostatečně dlouho na to, abys mohl nasbírat dostatek poznatků zjednání slidmi, ať jsou to poddaní, či tvoji partneři–to bys stejně odmítl. Ale můj věk amé zkušenosti musíš pokládat alespoň za důvod, abys mě teď chvíli poslouchal! Věř mi, synku, že lidi je kpřijetí změn nutno vychovat. Nemůžeš vydávat faraonské edikty, které pro lidi budou představovat převratné změny, aneočekávat proti nim žádný odpor. Obdivuji důkladnost, sjakou jsi ten průzkum provedl, apřipouštím, že vmnohém máš pravdu. Ale to, co ty ajá uznáváme za pravdu, nemusí být tak zřejmé ostatním. Běžní lidé, imakedonští aristokraté, mají své ustálené způsoby. Změnám se brání stejně, jako se mula vzpouzí, když má být vedena za ohlávku. Svět těch mužů ažen je velice omezený–jen málokdo znich cestuje, akdyž už, pak se nevydávají dál než do delty anebo do Théb na prázdniny, pokud na to ovšem mají. Správce protokolu se zAlexandrie ještě nikdy nevypravil dál než do Pelúsia, takže jak myslíš, že se jemu jeví svět? Co jemu asi je do nějaké Memfidy, neřku-li do Říma? Ajestliže to platí oněm, jak asi podle tebe uvažují lidé níže postavení?“

Tvářil se sice vzdorovitě, ale jeho oči znejistěly. „Pokud chudina dostane obilí zdarma, mama, nedovedu si představit, že by se proti tomu vzpouzela.“

„Vtom stebou souhlasím, aproto také doporučuji, abys právě stímhle započal. Avšak jen ne přes noc, prosím tě! Věnuj příští rok práci na tom, co by tvůj otec označil za logistiku, dej to všechno na papír apak to znovu předlož radě. Uděláš to tak?“

Bezplatné příděly obilí byly zjevně na prvém místě jeho priorit; to odhadla správně. „Tak dlouho to trvat nebude,“ řekl. „Jen měsíc nebo dva.“

„Ivelkému Caesarovi zabrala příprava legislativy celé roky,“ namítla. „Nemůžeš si nadbíhat zkratkami, Kaisarióne. Promysli každou změnu do všech podrobností, pečlivě, perfektně. Vezmi si za příklad svého bratránka Octaviana–to je skutečný perfekcionista, ajá nejsem tak zaslepená, abych to nepřipustila! Máš před sebou tolik času, synku. Dělej věci postupně, prosím. Hovoř slidmi dlouho, než přistoupíš kčinům–na změny musí být všichni dobře připraveni, aby neměli pocit, že na ně byly uvaleny bez varování. Prosím tě oto.“

Napětí vjeho tváři povolilo; usmíval se už. „Dobrá, mama, budu ztoho vycházet.“

„Tvé slovo na to, Kaisarióne?“

„Mé čestné slovo.“ Hlasitě se rozesmál, byl to jasný, příjemný zvuk. „Alespoň že jsi po mně nechtěla, abych na to přísahal při bozích.“

„Věříš na naše božstva natolik, abys považoval přísahu složenou vjejich jméně za posvátnou, závaznou až do smrti?“

„Och, to jistě.“

„Nu, já tě ovšem pokládám za muže, který ví, zač platí jeho slovo–za muže, kterého není třeba svazovat přísahami.“

Seskočil ze skály dolů, sklonil se kmatce, objal ji apolíbil. „Och, děkuji ti, mama, moc ti děkuji! Udělám to, jak jsi řekla.“

Atohle, pomyslela si, když ho sledovala přeskakovat zbalvanu na balvan sladností tanečníka, je ten pravý způsob, jak sním jednat Nabídnout mu zlomeček toho, co požaduje, apřesvědčit ho, že je to až dost. Alespoň jednou jsem se zachovala moudře, neomylně jsem našla správnou cestu.

Oměsíc později si Kleopatra uvědomila, že si nepřestává přejíždět rukou hrdlo aohmatávat onu zduřeninu. Nevnímala ji jako nějakou bulku, ani na pohled tak nevypadala, když si však tohoto jejího nového návyku povšimla Eirás, naléhala, aby její paní povolala lékaře.

„Ale žádného úlisného řeckého mastičkáře! Pošli pro Hapdefana,“ řekla Eirás. „Myslím to vážně, Kleopatro! Jestli to neuděláš ty, dám ho zavolat já.“

Čas byl kHapdefanovi laskavý; vyhlížel stejně jako tehdy, kdy doprovázel Caesara zEgypta přes Malou Asii, Afriku aHispánii až do Říma abedlivým okem dozíral na Caesarovu „epilepsii“, která, jak rozpoznal, Caesara postihovala jen tehdy, když delší dobu zapomněl něco pojíst–cosi, kčemu měl jeho mazaný anejednoduchý pacient značné sklony. Po Caesarově smrti se na Kaisariónově lodi vrátil do vlasti, kde pak po jednom roku působení ve funkci královského lékaře vAlexandrii získal svolení vrátit se do Ptahova okrsku vMemfidě. Řád lékařů spadal pod ochranu Ptahovy manželky Sechmet. Jeho členové si holili hlavy dohola, nosili bílé lněné roucho shorním okrajem těsně pod bradavkami avolně splývající pod kolena amuseli zachovávat celibát. Cestováním si rozšířil rozhled jako muž ilékař; byl nyní uznáván za nejlepšího diagnostika vcelém Egyptě.

Kleopatru nejprve pečlivě prohlédl, přezkoušel její puls, čichl kjejímu dechu, prozkoumal kostru, požádal ji, aby předpažila asledoval, jak dokáže kráčet po rovné čáře. Teprve pak pokročil kvlastnímu problému aprohmatal ji důkladně od čelistí přes krk až po spodek hrdla.

„Ano, faraone, je to zduřenina, ne bulka,“ konstatoval. „Její příčina není opouzdřena jako cysta–okraje plynule přecházejí do okolní nenaběhlé tkáně. Vídal jsem takové otoky dost často ulidí, kteří žijí vEgyptě uřeky, jen zřídka však vAlexandrii, vdeltě avPelúsiu. Říká se tomu struma.“

„Je to zhoubné?“ otázala se, vústech jí vyschlo.

„Ne, Veličenstvo. Čímž není řečeno, že to nemůže narůstat. Většina strum se zvětšuje, ale jen zvolna, vprůběhu let. Tvoje je čerstvá, takže je tu vždycky možnost, že ten růst bude rychlejší. Pokud by ktomu došlo, pak ti začnou vystupovat oči zdůlků jako užáby. Ne, ne, jen žádnou paniku! Pochybuji, že by zrovna tahle struma vedla kvystouplým očím, ale lékař, který nevaruje pacienta před všemi možnými eventualitami, nectí lékařskou vědu. Ty ale nejsi tak docela bez dalších symptomů, Veličenstvo. Neznatelně se ti třesou ruce atvé srdíčko bije trochu rychleji. Chci, aby ti každé ráno, ještě než vstaneš zlůžka, Eirás nahmatala puls,“–věnoval Eirás iCharmianě svůj nejsladší úsměv–„protože Charmian má sklon vidět věci příliš dramaticky. Po měsíci už bude Eirás znát, jak rychle ti srdce bije, abude schopná to sledovat. Tvoje srdíčko je totiž vhrudi upoutáno žilami naplněnými krví, proto je lze také sledovat pohmatem na zápěstí, kde se puls projevuje. Kdyby tyto žíly neexistovaly, bloudilo by srdce tělem stejně, jak se to Řekové domnívají oděloze.“

„Je nějaký lektvar, který bych mohla užívat? Božstvo, kterému bych mohla obětovat?“

„Ne, faraone.“ Odmlčel se, pak si zdvořile odkašlal. „Co tvé nálady, Veličenstvo? Nejsi nervóznější, než jsi bývala? Nerozčílí tě snáz imaličkosti?“

„Ano, Hapdefane, ale to jen proto, že jsem vposledních dvou letech měla nelehký život.“

„Snad,“ připustil jen, padl do kleku apozpátku se po kolenou apo rukou vzdálil zmístnosti.

„Je to úleva dozvědět se, že to není nic doopravdy zhoubného,“ řekla Kleopatra Eirás aCharmianě.

„To jistě, ale jestli to poroste, pokazí ti to postavu,“ řekla Eirás.

„Že si radši neukousneš jazyk!“ vykřikla Charmian avztekle se na Eirás vrhla.

„To jsem neřekla jen tak, ty stará panno pitomá! Nenosíš vhlavě nic než starosti oto, jak vypadáš ajak ti utíkají vyhlídky, že si ještě najdeš nějakého manžela, avůbec nemyslíš na to, že na něco takového se musí královna včas připravit, než ktomu dojde. To jsi celá ty.“

Charmian jen cosi zadrmolila, neschopná vypravit ze sebe náležitá slova odvety, zatímco Kleopatra se rozesmála, první projev opravdového veselí od chvíle, kdy se vrátila domů.

„No tak, no tak!“ tišila je, když byla opět schopna slova. „Je vám čtyřiatřicet, ane čtrnáct, aobě jste staré panny.“ Úsměv vystřídala zasmušilá tvář. „Připravila jsem vás omládí aomožnost provdat se, to já dobře vím. Ským vy vůbec přijdete do styku? Leda seunuchy astarci, kteří mi slouží.“

Charmian už zapomněla na utrpěnou urážku azachichotala se. „Slyšela jsem, že Kaisarión onehdy horlil proti eunuchům.“

„Jak ses to doslechla?“

„Spíš jak takovou věc nevyslechnout. Apollodóros je ztoho celý pryč.“

„Och, ten kluk zatracená!“

KAPITOLA DVACÁTÁ PRVNÍ

A

rménský král Artavasdés neměl sebemenší vyhlídky, že by mohl porazit obrovskou armádu, kterou proti němu Antonius přivedl. Neprodal však svou kůži lacino, aposkytl tak Antoniovi příležitost svést pár pěkných bitev, vnichž se osmělili jeho nezkušení nováčci azkušení bojovníci se vypracovali kvrcholné dokonalosti. Teď, kdy už se Antonius vína ani nedotkl, se mu vrátila schopnost velet vboji, atím iplná sebedůvěra. Kleopatra měla pravdu, jeho skutečným nepřítelem bylo víno. Střízlivý azdravý jako ryba si nyní vskrytu přiznával, že náležitý postup vpředloňském roce by byl setrvat se zbytky armády vKaraně atam jim dopravit Kleopatřinu pomoc; on namísto toho na vojáky uvalil další pětisetmílový pochod, aniž se jim dostalo jakéhokoli ulehčení. Ale co bylo, bylo. Nemá smysl vracet se neustále do minulosti, říkal si Antonius, plný nových sil.

Titius správcoval namísto Furina vProvincii Asia aPlancus zůstal vSýrii, zato se ktažení připojil Ahenobarbus aAntoniovou pravou rukou byl jako vždy věrný Canidius. Vbezpečí definitivně dobyté Arménie, sarmádou utábořenou vplném pohodlí avdobré náladě se začal Antonius zabývat plány na další výpad proti druhému Artavasdovi. Na vpád avítězství byl do zimy ještě dostatek času; ke zhroucení Arménie azajetí jejího krále došlo už začátkem července.

Apak, ještě než stačil vyrazit na pochod do Médie Atropaténé, objevil se vArtaxatě Quintus Dellius vdoprovodu obrovské karavany, sníž připutoval osobně král Médie Atropaténé Artavasdés spolu se svým harémem, dětmi, nábytkem, pozoruhodným počtem pokladů adarů včetně stovky obrovitých médských koní ataké scelou Antoniovou ztracenou výzbrojí metacích strojů adalší válečnou technikou.

Hned vprvním okamžiku, kdy spatřil Antonia, se Dellius hrdě vytasil snávrhem smlouvy, který měl projednaný smédským králem Artavasdem.

Antonius se zarazil, neboť vněm viditelně narůstal hněv. „Kdo ti dal právo vyjednávat cokoliv mým jménem?“ uhodil na Dellia.

Faunskou tvář zbrázdily vrásky ohromení. „Ty sám! Na to se přece musíš upamatovat! Tys souhlasil skrálovnou Kleopatrou, že nejlepším způsobem, jak se vypořádat sMédií Atropaténé, bude přivést Artavasda na stranu Říma. Tak ses rozhodl, přesně takhle, na to přísahám!“

Cosi vjeho postoji Antonia zviklalo, zmocnil se ho zmatek. „Na to, že bych byl kdy dal takovýhle příkaz, se vůbec nepamatuji,“ zamumlal.

„Byl jsi tenkrát nemocný,“ řekl Dellius aotíral si pot zčela. „Tím to asi bude, protože jsi to opravdu nařídil.“

„Ano, nemocný jsem byl, na to se pamatuji. Co proběhlo vMédii?“

„Přesvědčil jsem krále Artavasda, že spolupráce sŘímem je pro něho jediná cesta. Jeho vztahy skrálem Parthů se zhoršily od chvíle, kdy se Monaésés odebral do Ekbatany avyzvonil Fraatovi, že se Médové zmocnili celého tvého trénu–Monaésés totiž očekával, že zté kořistí obdrží také díl. Navíc je teď Fraatés ohrožován rivaly, kteří po přeslici pocházejí zmédské krve. Médský Artavasdés záhy pochopil, že Arménii ty snadno dobudeš, pokud by jí on nepřispěchal na pomoc. Jenže to on vzhledem ksituaci ve své vlastní zemi právě udělat nemohl. Atak jsem do něho mluvil amluvil, až jsem ho konečně přesvědčil, že nejlepší alternativou pro něho bude, když jeho království uzavře sŘímem spojenectví.“

Antoniův hněv pohasínal; nějaké vzpomínky se mu už začínaly vybavovat. Tohle je na pováženou–ba přímo děsivé. Kolik dalších takových rozhodnutí, rozkazů arozhovorů mu takhle vymizelo zpaměti?

„Takže podrobnosti, Dellie.“

„Artavasdés se sem odebral osobně. Aby zdůraznil upřímnost svých snah, přivedl ssebou isvé ženy aděti. Pokud bys souhlasil, chtěl by nabídnout svou čtyřletou dcerku Iotapé za nevěstu pro tvého egyptského syna Ptolemaia Alexandra Hélia. Dalších pět dětí včetně syna, kterého má se svou hlavní ženou, ti poskytne jako rukojmí. Veze spoustu darů, od médských koní až po zlaté pruty avšelijaké drahokamy zjeho království–lapisy lazuli, tyrkysy, jaspisy, karneoly akřišťály. Amezi dary jsou také všechny tvé metací stroje aválečné vybavení, dokonce ito osmdesátistopové beranidlo.“

„Takže všechno, oč jsme přišli, byly dvě legie ajejich orlové,“ řekl Antonius nezúčastněným tónem.

„Ne, ty orly vezeme také ssebou. Jak se zdá, neposlal je Artavasdés hned tehdy do Ekbatany apozději, když už by to byl měl udělat, poštval Monaésés Fraata proti němu.“

Antoniova nálada se lepšila, uchechtl se. „Tak tomuhle náš milý Octavianus moc rád nebude. Co ten nadělal vŘímě povyku kvůli mým čtyřem ztraceným orlům.“

Schůzka smédským Artavasdem Antonia mimořádně povzbudila. Bez velkých připomínek abez jakýchkoli sporů byly podmínky smlouvy, tak jak je předjednal Dellius, potvrzeny adohoda byla opatřena pečetěmi Říma aMédie Atropaténé. Stalo se tak poté, co si Antonius důkladně prohlédl dary naložené na padesáti vozech–zlato, drahokamy, truhlice sparthskými zlatými mincemi, několik kazet svynikajícími šperky. Nic však Antonia nevzrušilo tolik jako stovka mohutných koní, dostatečně vysokých asilných, aby unesli váhu katafraktaria. Metací stroje aostatní válečná technika byly rozděleny na dvě poloviny, jedna měla později sCanidiem putovat do Karany, druhá do Sýrie. Canidius měl střetinou armády přezimovat vArtaxatě, dřív než se odebere do tábora vKaraně.

Antonius usedl, aby napsal Kleopatře do Alexandrie.

Velice tě postrádám, ženuško moje, anemohu se dočkat, až tě zase uvidím. Nejdřív se ale vydám do Říma oslavit tam svůj triumf. Och, té kořisti! Tolik, kolik získal Pompeius Magnus, když porazil Mithridata. Tahle východní království přímo tonou ve zlatě ave špercích, třebaže se vnich nenajdou sochy hodné Feidia anebo jiného zŘeků. Šest stop vysoká Anaitina socha zmasivního zlata poputuje do Říma do chrámu Jova Nejlepšího Největšího, ato je pouhá částečka arménské kořisti.

Potěším tě zprávou, že Dellius dojednal tu smlouvu, na kterou tys tak naléhala–ano, Řím aMédie Atropaténé jsou od nynějška spojenci. Arménský Artavasdés je mým zajatcem abude veden vmém triumfálním průvodu. Je to už dlouho, co triumfující vojevůdce předvedl skutečného monarchu tak vysokého rodu. Řím bude žasnout.

Do srpnových kalend zbývá už pouhých patnáct dnů ajá zanedlouho vyrazím na zpáteční cestu do Říma. Jakmile bude po triumfu, vypluji do Alexandrie, bez ohledu na zimní moře. Musím zařizovat ještě spoustu věcí, včetně umístění velké posádky vArtaxatě. Tam zanechám Canidia atřetinu svého vojska. Se druhými dvěma třetinami se dám na pochod zpátky do Sýrie anechám je utábořit vsousedství Antiocheie aDamašku. Devatenáctá legie popluje se mnou do Říma, aby na mém triumfu představovala mou armádu, skopími aodznaky ověnčenými vavříny. Ano, byl jsem na bitevním poli uNaxuany pozdraven jako imperátor.

Daří se mi dobře, trápí mě jen podivné výpadky paměti. Věřila bys, že si vůbec nevzpomínám, že bych byl vyslal Dellia za médským Artavasdem? Musím se spolehnout na tebe, že mi potvrdíš idalší věci, až se mi takhle připomenou.

Posílám ti tisíceré polibky, královno moje, atoužím sevřít toho svého vrabečka opět vnáruči. Jsi vpořádku? Aco Kaisarión? Co naše vlastní děti? Napiš mi do Antiocheie, bude na to ještě dost času, protože tenhle dopis odesílám po rychlém kurýrovi. Miluju tě.

Canidius nijak nelitoval vyhlídky na zimu strávenou vArtaxatě, neboť si vytvořil úzký vztah kjisté Arménce. Byla to žena spřízněná trochu skrálovskou rodinou, hovořila plynně řecky, byla velice sečtělá, aač už nebyla vprvním rozpuku mládí, byla půvabná. Jeho římská manželka nepocházela znijak významných kruhů, sotva trochu četla ajako společnice byla téměř kničemu. Klymené proto Canidiovi připadala přímo jako dar arménských bohů, které právě porazil–pro něho jako stvořená.

Antonius se svými dvěma třetinami armády pochodoval přes Karanu do Sýrie. Ahenobarbus ho doprovázel až po Syrskou bránu vpohoří Amanu aodbočil pak do své provincie Bithýnie. Dál do Antiocheie pokračovali vjeho doprovodu už jen Dellius, Cinna, Scaurus avnuk zahynuvšího Crassa.

Ucíle čekal Antonia dopis od Kleopatry.

Přísahal jsi mi, že se ze svého arménského tažení vrátíš ke mně do Alexandrie, spolu skořistí. Přísahal jsi mi, že svou kořist předvedeš vAlexandrii. Jediné slovo nepadlo otriumfu vŘímě, třebaže ti vtom asi dost dobře nemohu zabránit, jestli to považuješ za nutné. Ale přísahal jsi, že Alexandrie bude předcházet před Římem aže svou kořist věnuješ mně jako královně afaraonovi. Čím jsi zavázán Římu aOctavianovi, pověz? On proti tobě nepřestává intrikovat, apokud jde omne, já jsem pro něho Královna zvířat, nepřítelkyně Říma. Dennodenně to opakuje, každým dnem jsou na mě Římané víc avíc rozezleni. Nic jsem jim neudělala, ale když posloucháš Octaviana, myslel bys, že jsem Médeia iMedúsa dohromady. Aty se teď vracíš do Říma akOctavii, aby ses tam lísal kbratrovi své ženy. Atu svou těžce zaslouženou kořist chceš opravdu věnovat národu, který ji použije, aby mě svrhl?

Opravdu si myslím, že jsi snad musel zešílet, Antonie, když mhouříš oči nad urážkami, jimiž mě Octavianus aŘím nepřestává zahrnovat, akdyž se chceš vlichotit nepřátelům Egypta tím, že vtom římském hadím hnízdě hodláš vévodit vtriumfálním průvodu. Cožpak jsi docela pozbyl mužnou čest, když opouštíš mne, svou nejloajálnější spojenkyni, přítelkyni–a manželku!–pro lidi, kteří se posmívají tobě stejně jako mně, kdo tě označují za mou loutku, kdo věří, že jsem tě navlékla do ženského prádla aparády, dřív než ses směl odít do pancíře? Říkají otobě, že jsi Achilleus vharému krále Lykoméda, snamalovanou tvářičkou asukně že ti jen jen vlajou. Opravdu toužíš předvádět se před lidmi, kteří otobě za tvými zády vykládají takovéhle věci?

Přísahal jsi, že přijedeš do Alexandrie, ajá teď od tebe vyžaduji splnění té přísahy, manželi. Občané Alexandrie alid Egypta už Antonia spatřili, to ano, nikoli však jako mého manžela. Opustila jsem své království, abych se za tebou vydala do Sýrie, ssebou jsem přivezla celou flotilu spomocí pro tvé římské vojáky. Dovolíš, abych ti připomněla, že jsem to byla já, kdo hradil náklady na tenhle skutek milosrdenství?

Och, Antonie, neopouštěj mě! Neopovrhuj mnou, tak jako jsi už opovrhl tolika ženami. Říkal jsi mi, že mě miluješ, pak ses se mnou ioženil. Mam snad já, faraon akrálovna, být odvržena?

Antonius pustil dopis ztřesoucích se rukou, jako by byl rozžhavený doběla. Kakofonie zvuků zvenčí, halas Antiocheie věnující se svým každodenním záležitostem proudila do jeho pracovny okny sokenicemi dokořán. Vyděšený aohromený zíral na jasný obdélník světla vyplňující jeden zokenních otvorů, zmrazen naráz až do morku kostí navzdory vedru syrského léta.

Odpřísáhl jsem něco takového? Odpřísáhl jsem to? Proč by to tvrdila, kdyby tomu tak nebylo? Och, co se to jen stalo smou pamětí? Proměnila se snad má mysl vcosi podobného onomu alpskému proděravělému sýru? Připadá mi tak jasná ajasná teď taky je, to surčitostí vím. Jsem to už zase já. Ano, došlo koněm dvěma výpadkům, okterých zatím vím, vLeuké Kómé avAntiochei, když jsem se zotavoval po účincích vína. Do tohoto období, ajen do něho, ty mezery spadají. Co jsem to jen dělal, co všechno jsem komu řekl? Kčemu ještě jsem se mohl zavázat přísahou?

Vstal azačal přecházet sem atam, zmalomyslněl, nebylo komu se svěřit stím pocitem bezmoci, požalovat mohl pouze sám sobě. Vonom bouřlivém přívalu znovunalezené sebedůvěry, když se povznesl nad melancholii ivztek, pochopil náhle snaprostou jasností, kudy má vést jeho cesta, jak znovu získat plnou prestiž vŘímě. Egypt? Alexandrie? Čím jiným mu byly než cizí zemí, které vládne cizí královna? Ano, miluje ji–miluje ji natolik, že se sní oženil, ale tím se ještě nestal Egypťanem ani Alexandrijcem. Ajak si připustil vArtaxatě, pořád tu snad byla ještě možnost rozpory sOctavianem nějak urovnat. Ahenobarbus iCanidius oba věřili, že to splnitelné je. Ahenobarbus se Kleopatřiným historkám oOctavianově usilovném skandalizování nepřestával pošklebovat. Kdyby tomu tak bylo, ptal se, proč potom sedm set ztisícovky římských senátorů stále zůstává kAntoniovi loajálních? Proč kAntoniovi ještě pořád tak silně lnou plutokraté ipodnikatelé zřad jezdců? Pravda, jeho úspěchy na Východě se rodí jenom pozvolna, ale jsou už prokazatelné amají nesmírně blahodárný účinek na římský obchod. Do státní pokladny začínají proudit finance; konečně jsou řádně placeny tributy adaně. Tolik aspoň Ahenobarbus, za Canidiova souhlasného přikyvování.

Teď tady, vAntiochei, neměl nikoho, kdo by mu vrátil jistotu; jen Dellia askupinku mladíčků, vnuků avšelijakých prasynovců kdysi slavných, ale dávno mrtvých mužů. Aje nějaké spolehnutí na Dellia? Nepřicházelo mu na mysl nic, co by Delliovo jednání vsouvislosti stouto záležitostí zpochybňovalo. Jde ale ochlapa ve vleku jeho vlastních zájmů, bez morálních zábran, jakmile ho někdo smrtelně urazí, tak jako tomu bylo vpřípadě Ventidia aSamosaty. Přesto ale… tohle přece sonou událostí nijak nesouvisí. Kdyby tu tak jen byl Plancus! Ten se však odebral do Provincie Asia na návštěvu kTitiovi. Dellius alespoň ví otom, že mě už jeden výpadek paměti postihl. Mohl by si vybavit idalší.

„Složil jsem nějakou přísahu, že kořist ze svého tažení odvezu do Alexandrie?“ vyptával se Dellia ochvilku později.

Jelikož iDellius obdržel od Kleopatry dopis, věděl přesně, co odpovědět. „Ano, Marku Antonie, složils,“ zalhal.

„Pak ale, usamého Jova, Dellie, proč ses mi otom nezmínil už vArtaxatě anebo za našeho pochodu na jih?“

Dellius omluvně zakašlal. „Až do chvíle, kdy jsme dorazili kAmanu, jsem se nepohyboval ve tvé společnosti. Gnaeus Ahenobarbus mě nesnáší.“

„Aza Amanem?“

„Přiznávám, že mi to uniklo zpaměti.“

„Takže tobě taky, co?“

„Stává se to nám všem.“

„Takže tu přísahu jsem složil?“

„Ano.“

„Ujakých božstev jsem přísahal?“

„Byli to Tellus, Sol Indiges aLiber Pater.“

Antonius zasténal. „Ale jak to, že je Kleopatra vůbec znala?“

„Nemám představu, Antonie, leda to, že byla po několik let Caesarovou ženou, latinsky že hovoří jako rodilá Římanka aže také nějakou dobu žila vŘímě. Měla určitě dostatek příležitostí poznat, ukterých božstev Římané přísahají.“

„Takže jsem zavázán. Strašlivě zavázán.“

„Obávám se, že ano.“

„Aco otom mám povědět ostatním?“

„Nic,“ řekl důrazně Dellius. „Devatenáctou usídli vdobrém táboře vDamašku–je tam báječné podnebí–a svým legátům řekni, že se do Říma vrátíš přes Alexandrii. Že postrádáš svou manželku aže jí chceš předvést svou kořist.“

„To je ale pouhý odklad anadto lež.“

„Věř mi, Marku Antonie, je to jediné východisko. Až přibudeš do Alexandrie, budeš mít na vybranou tucet důvodů, proč svůj triumf nebudeš moci oslavit vŘímě–chorobu, různé vojenské krize.“

„Proč jen jsem to odpřisáhl?“ zvolal Antonius, pěstí zaťaté.

„Protože tě oto Kleopatra požádala atys nebyl ve stavu, kdy bys jí to mohl odepřít.“ Tak! pomyslel si Dellius, alespoň trochu ti to mohu splatit, ty harpyje egyptská.

Antonius si povzdychl, pleskl se dlaněmi do kolen. „Mám-li odjet do Alexandrie, bude nejlíp, když se vydám na cestu ještě dřív, než se vrátí Plancus. Ten by se mě vyptával mnohem podrobněji než ti mládenci Cinna aScaurus.“

„Po souši?“

„Scelou tou kořistí? Nemám na vybranou. Vstříc mi může vyrazit jeruzalémská legie aposkytnout mi ozbrojený doprovod.“ Antonius se zle usmál. „Budu si tak alespoň moci zaskočit za Herodem azjistit, co se tam vlastně děje.“

Znamenalo to urazit deset mil během každého zářijového dne, pod palčivým syrským sluncem, od něhož nebude úlevy až do konce října amožná ještě déle. Mnohamílová karavana vozů se jen zvolna sunula zAntiocheie na jih apřes řeku Eleutheros přešla na území, které nyní vlastnila Kleopatra. Cesta byla dlouhá přes osm set mil azabrala jim téměř dva apůl měsíce. Antonius vytrvale držel krok strénem, vsedle ipěšky, nezahálel však tak docela; vydával se postupně za všemi vládci asprávci území, která míjel, iza těmi alexandrijskými úředníky, které do svých teritorií dosadila Kleopatra. Zamotal tak poněkud hlavu těm, kteří jeho odyseu zpovzdáli tajně sledovali. Zdálo se, jako by svou pouť využíval jako zástěrku kprověrce jižní Sýrie. Ethnarchové Sidónu aTýru si mu postěžovali, že jsou nyní zcela obklíčeni egyptskými državami; Kleopatra že nechala na všech cestách vedoucích ktěmto dvěma velkým empóriím zřídit celnice azdaňuje veškeré zboží, které od nich putuje do cizích krajů po souši.

Nabatejský král Malchus mu vyjel vstříc až do Akkó Ptolemais atrpce žehral na Kleopatřinu exploataci těžby asfaltu, kterou jí Antonius obdaroval.

„Je mi jedno, že ta ženská je tvoje manželka, Marku Antonie,“ vyrazil soptící Malchus, „to, co provádí, je opovrženíhodné! Když zjistila, že náklady na těžbu jsou takové, že zisk je jen minimální, měla tu troufalost prodat mi těžbu zpátky, aza dvě stě talentů ročně! Což má ode mne za úkol vybírat Herodes! Och, ne ovšem pro sebe–jejím jménem. To je ohavnost, sprostota!“

„Aco čekáš, že já stím provedu?“ otázal se Antonius snepříjemným vědomím, že stím nemůže udělat zhola nic.

„Jsi přece její manžel–a římský triumvir! Nařiď jí, ať mi má naleziště zase vrátí, bezúplatně! Nabataei náleží už odnepaměti.“

„Lituji, ale vtomhle ti nepomohu,“ řekl Antonius. „Oblast těžby asfaltu už nespadá pod římskou správu.“

Druhého aktéra této historie si Antonius dal předvolat do Ioppy. Heroda stihl stejný osud; mohl získat své balzámové zahrady zpět–za dvě stě talentů ročně–pokud ovšem vybere oněch dalších dvě stě talentů od krále Malcha.

„Je to nechutné!“ rozkřikl se na Antonia. „Nechutné! Ta ženská by měla být zbičována! Jsi její manžel–tak ji zbičuj!“

„Pokud bys byl jejím manželem ty, Herode, tak bys ji nepochybně dal zbičovat,“ říkal Antonius unesen obdivem ke Kleopatře za to, jak umně udržuje vzájemné nepřátelství mezi Herodem aMalchem ve varu. „Lituji, ale Římané své manželky nebičují. Amně si nestěžuj. Já jsem jerišské balzámové zahrady postoupil královně Kleopatře, takže na ni se obracej, nikoli na mě.“

„To všechno ty ženské!“ ulevil si rozzuřený Herodes.

„To mě přivádí ktrochu jiným věcem než kbalzámu,“ řekl Antonius tónem římského správce, „třebaže ity mají co činit se ženami. Jak jsem zjistil, jmenoval jsi bezprostředně po nástupu na trůn veleknězem Židů Sádokitu Ananiela. Avšak tvoje tchyně, královna Alexandra, ten úřad chtěla pro svého syna, šestnáctiletého Aristobúla. Je to tak?“

„Ano!“ syknul Herodes popuzeně. „Akdopak je nejlepší přítelkyní královny Alexandry? Nu přece Kleopatra! Ty dvě se proti mně spikly, protože si byly vědomy, že jsem až příliš krátce na trůně, než abych provedl to, co bych udělal ze všeho nejraději–dát královnu Alexandru, tu vlezlou starou mrchu, zabít! Och, jak ta si pospíšila přilepit se na Kleopatru! Jako na záruku toho svého nastavovaného živobytí! Ale řekni sám–šestnáctiletý velekněz? To je přece směšnost! Kromě toho on není vůbec Sádokita, ale Hasmoneovec. Tohle byl jen Alexandřin první krůček vtě její mazané hře, jak mě připravit otrůn vAristobúlův prospěch.“ Herodes doširoka rozpřáhl ruce. „Jinak, Marku Antonie, jsem dělal všechno možné, jen abych si příbuzné mé manželky usmířil.“

„Ale tchyninu přání ses nakonec stejně podrobil, jak jsem slyšel.“

„Ano, ano, loni jsem Aristobúla povýšil na velekněze! Ne že by si tím on anebo jeho matka nějak pomohli.“ Herodes nasadil výraz nespravedlivě odsouzeného vězně. „Alexandra sKleopatrou zosnovaly takovou pletichu, podle níž mělo Aristobúlovu životu jakoby hrozit nebezpečí–taková pitomost! Měl uprchnout zJeruzaléma azJudeje auchýlit se do Egypta. Odtamtud se měl po čase vrátit včele armády apřipravit mě otrůn–o trůn, který jsi mi daroval ty.“

„Něco už jsem otom slyšel,“ pravil Antonius obezřetně.

„Nu, tohle má daleko kpravdě. Mladý Aristobúlos dokonce sradostí přijal mé pozvání na výlet shostinou.“ Herodes si povzdychl, nasadil zkormoucenou tvář. „Sešla se celá rodina včetně Alexandry, její dcery amé manželky, našich čtyř malých synků, mé vlastní milované matky–radostné setkání to bylo, otom tě mohu ujistit. Vybrali jsme krásné místo, kde se říčka rozšiřuje ve velikou tůň, místy dost hlubokou, ale nijak nebezpečnou, pokud koupající se zrovna nehazarduje. Aristobúlos žel hazardoval–chtěl si zaplavat, což neuměl.“ Tělnatá ramena se pozvedla aopět klesla. „Musím ještě něco dodávat? Zřejmě spadl do nějaké jámy, protože zčistajasna byla nad hladinou už vidět jen jeho hlava akřičel opomoc. Několik strážců skočilo do vody, aby ho zachránili, ale bylo už pozdě. Utopil se.“

Antonius historku vduchu zvažoval, věděl, že na ni bude tázán, až dorazí ke Kleopatře. Byl přesvědčený, že Herodes jistě to utonutí „nešťastnou náhodou“ nějak zinscenoval, ale chyběl otom jakýkoli důkaz–všem bohům za to buďtež díky. Ty ženské, pravda! Cesta na jih mu odhalovala další adalší stránky Kleopatřiny osobnosti, nikoli jako ženy, ale jako vladařky–lačnící po expanzi, chtivé nadvlády, obratně zasévající nešváry mezi svými nepřáteli, neváhající spřátelit se sovdovělou královnou, jejíž manžel asynové válčili sŘímem. Ajak chytře zpracovávala jeho, Antonia, jen aby dosáhla svých cílů.

„Nevidím, jak by utonutí nešťastnou náhodou mohlo být tvým dílem, Herode, zejména, jak říkáš, když se odehrálo před očima chlapcovy matky acelé rodiny.“

„Kleopatra mě chtěla postavit před soud apopravit, že?“

„Rozmrzelá byla, to je pravda. Ještě že jsme se my dva–eh–v Láodikei tehdy minuli. Pokud bychom se byli setkali tam, byl bych možná jednal jinak. Ale takhle neshledávám žádné důkazy, které by svědčily otom, že máš cokoli ztoho na svědomí. Ostatně obsazování úřadu velekněze je vtvé pravomoci. Můžeš do něho dosadit, koho chceš. Ale chtěl bych tě požádat, abys nikoho neustanovoval doživotně.“

„Výtečně!“ rozzářil se Herodes. „Nejen to, zajdu ještě dál. Ponechám si posvátná regália ve své úschově aveleknězi je budu jen půjčovat vtěch případech, kdy mojžíšské zákony vyžadují, aby si je oblékl. Říká se onich, že mají magickou moc, takže bych nechtěl, aby vnich chodil mezi lid apopouzel ho proti mně. Přísahám ti, Antonie, že já se svého trůnu nevzdám! Až uvidíš Kleopatru, vyřiď jí to.“

„Za sebe tě mohu ujistit, že Řím vJudeji žádné hasmoneovské povstání nepřipustí,“ řekl Antonius. „Shasmoneovským královským rodem byly odjakživa jen potíže, na to se můžeš zeptat kohokoli, od nebožtíka Aula Gabinia až po dnešek.“

Karavana pokračovala dál vcestě, pro Antonia obzvlášť náročné poté, co minuli Gazu. Od tohoto místa bylo třeba odbočit do vnitrozemí apostupovat vyprahlou krajinou, kde napájení stovek volků bylo spojeno sotřesnými obtížemi. To, že se nedalo pokračovat podél pobřeží, způsobovala nilská delta, stopadesátimílový vějíř neschůdných močálů atoků, přes něž nevedly žádné cesty. Jediný přístup kAlexandrii po souši byl až jižně od Memfidy, od vrcholu trojúhelníku delty, odtud pak severně podél kanópského ramene Nilu.

Koncem listopadu dospěla výprava posléze kcíli. Do největšího města světa vstupoval Antonius Sluneční bránou uvýchodního konce Kanópské třídy, kde se kolony vozů ujala celá horda štěbetajících úředníků azavedla je do rozlehlých stájí při jezeru Mareotis. Antonius sám pokračoval koňmo do Královského okrsku. Jeruzalémská legie se zatím už vydala na zpáteční pochod do Judeje; Antoniovi nezbylo než důvěřovat, že strach zKleopatry odvrátí nenechavé prsty od pokladů, které každý zvozů obsahoval.

Nevyšla mu vústrety ke Sluneční bráně, což nepochybně znamenalo, že se hněvá. Jediná osoba na světě, která má víc agentů než Octavianus, je Kleopatra, říkal si Antonius, když se blížil khlavnímu paláci. Ví bezpochyby okaždém mém kroku aovšem, co jsem dělal.

„Zdravím tě, Apollodóre, ty bezkulko stará,“ řekl, když se objevil nejvyšší komoří, „kdepak máš své Nejmrzutější Veličenstvo?“

„Je ve svém salonku, Marku Antonie. Jsem velmi rád, že tě opět vidím!“

Antonius se pousmál, pláštěnku odhodil na zem avydal se čelit lvici rovnou vjejím doupěti.

„Co to mělo znamenat? Jak to, že mé satrapy podrobuješ výslechům anařizuješ jim, jak se mají chovat na územích, po kterých Římu už vůbec nic není?“ vybuchla.

„To je mi pěkné uvítání!“ řekl azprudka dosedl na nejbližší židli. „Já splním svou povinnost–celou svou kořist přivezu podle své přísahy tobě do Alexandrie–a všechno, čeho se mi za mou snahu anámahu dostane, jsou nehorázné otázky! Já tě varuju, Kleopatro, začínáš zacházet až příliš daleko. Na každé zosmi set mil té cesty jsem byl bez ustání svědkem nejrůznějších tvých machinací, toho, jak vládneš národům, které nejsou Egypťany. Ty popravuješ, ty uvězňuješ, stavíš mýta kvýběru daní, kněmuž nejsi oprávněna, popouzíš panovníky jednoho proti druhému, zaséváš rozbroje–není načase, aby sis uvědomila, že ty potřebuješ mě mnohem víc, než já potřebuju tebe?“

Kleopatra ztuhla, očima jí kmitl strach; dlouhou chvíli mlčela, hledala smířlivý tón, kterým by ho uchlácholila.

„Jsem střízlivý,“ řekl ještě dřív, než se stačila vzchopit kodpovědi, „a střízlivý azotavený Marcus Antonius ani zdaleka není ten přikrčený chudáček, jaký se zněho stává, když jeho schopnost myslet přemůže víno. Od chvíle, kdy jsme se naposledy viděli, ho přes mé rty nepřešla jediná kapka. Svedl jsem stím zákeřným nepřítelem úspěšnou válku. Má sebedůvěra se mi už zase vrátila. Ashledávám řadu důvodů, proč musím jako triumvir anejvyšší představitel Říma pro Východ zdejší počiny Egypta zásadně odmítnout. Pleteš se do záležitostí římských držav, klientských králů vřímských službách. Naparuješ se div ne jako nějaký trpasličí Zeus, vystupuješ, jako kdybys za sebou měla čtvrtmilionové vojsko ajako by ses genialitou rovnala Juliu Caesarovi na samém vrcholu jeho slávy.“ Nabral dech, oči se mu rozhořely hněvem. „Zatímco pravda je taková, že beze mne nejsi nic. Armádu nemáš žádnou. Génius věru také nejsi. Nevidím dokonce žádný velký rozdíl mezi tebou ajudským Herodem. Jeden jako druhý jste draví, lační, úskoční jako krysa. Až na to, že právě teď, Kleopatro, ve mně vzbuzuje skoro víc sympatií arespektu spíše Herodes než ty. Herodes se aspoň neostýchá dát najevo, že není nic víc než barbar, nezahaluje se do žádných převleků. Zatímco ty se jeden den namaskuješ za svůdkyni, druhý za bohyni spásy anato se projevíš jako tyran, nenasyta, zlodějka. Apak–hleďme!–si pro změnu zase nasadíš nějakou tu vlídnější škrabošku. Ale stímhle je konec, teď ahned–slyšíš?“

Konečně jí bleskl hlavou postoj, který jí připadl nejvhodnější: lítost. Mlčenlivé slzičky se jí koulely dolů po tvářích, krásné malé ručky úpěnlivě sepjaté.

Posměšně zahlaholil, znělo to od srdce. „Ale ne, Kleopatro! To tě nenapadlo nic lepšího než slzy? Já jsem před tebou měl už čtyři manželky, takže slzy pro mě nejsou ničím novým. Ta nejúčinnější ženská zbraň, vtlouká se vám odmalička do hlavy! Nu, na střízlivého Marka Antonia nemají větší účinek než voda odkapávající na kus žuly–pokud se má jejich účinek nějak projevit, trvá to tisíce let, ato je omnoho delší doba, než jaká je dána ibohyním na zemi. Ber na vědomí, že balzámové zahrady vrátíš bezúplatně Herodovi aasfaltová ložiska bezúplatně Malchovi. Zrušíš mýtné brány před Týrem aSidónem atvoji správci vúzemích, která jsem ti prodal, přestanou uplatňovat egyptské zákony. Dostalo se jim už pokynu, že nemají právo vykonávat popravy anebo udělovat tresty vězení, pokud usoudu není přísedící římský prefekt. Tak jako všichni ostatní klientští králové budeš platit tribut Římu aomezíš napříště své aktivity jen na území Egypta. Je to jasné, paní?“

Plakat přestala, zmocňoval se jí vztek. Ale před tímto Markem Antoniem ho najevo dát nemohla.

„Copak se to děje? Snažíš se snad vymyslet, jak mě přimět, abych si dal pohár vína?“ ušklíbl se spocitem, že teď, kdy našel odvahu se Kleopatře vzepřít, dokázal by dobýt celý svět. „Přemlouvej si mě, jak chceš, má milá, máš to marné. Mám ucpané uši stejně jako Odysseova posádka, takže ten tvůj Sirénin zpěv neslyším. Ani kdyby ses chtěla proměnit vsamu Kirké, nepovede se ti začarovat mě znovu včuníka tupě chlemtajícího ty patoky ztvé kuchyně.“

„Jsem ráda, že tě zase vidím,“ zašeptala konečně vodpověď ahněv se kamsi vytratil. „Já tě miluju, Antonie. Moc tě miluju. Amáš pravdu, skutečně jsem překročila některé své pravomoci. Udělám všechno, jak si přeješ, to ti slavnostně přísahám.“

„Kdo je ti svědkem? Tellus, Sol Indiges aLiber Pater?“

„Ne, Isis truchlící nad svým mrtvým Osíridem.“

Rozpřáhl ruce. „Tak mě pojď políbit.“

Vstala, aby ho uposlechla, ale dřív než došla kAntoniově židli, vrazil dovnitř Kaisarión.

„Marku Antonie!“ křičel mládenec achytil ho do náruče, právě když se Antonius zvedl. „Och Marku Antonie, to je báječné! Nikdo mi nepověděl, že jsi tu, až teprve Apollodóros, kterého jsem potkal vsíni.“

Antonius si Kaisarióna podržel na délku paží od sebe aohromeně si ho prohlížel. „Při Jovovi, ty jsi celý Caesar!“ řekl apolíbil Kaisarióna na obě tváře. „Auž je ztebe chlap.“

„Jsem rád, že alespoň někdo to uzná. Moje matka si to odmítá připustit.“

„Nu, matky nerady vidí své syny dospívat. Musíš jim to odpustit, Kaisarióne. Jsi ve svém živlu, jak vidím. Věnuješ se teď už víc vladaření?“

„Otrochu víc, to ano. Pracuji právě na logistice bezplatného výdeje obilí alexandrijské chudině. Pak přijde na řadu prodej subvencovaného modimnu jednou měsíčně pro všechny ostatní.“

„To je skvělé! Musíš mi to předvést.“

Aspolečně odcházeli, takřka stejně velcí, otolik Kaisarión povyrostl. Nebude mít nikdy herkulovskou postavu jako Antonius, ale přeroste ho, pomyslela si osamocená Kleopatra, když jí mizeli zdohledu.

Přešla koknu, vhlavě zmatek, před očima moře–Jejich moře. AJejich mořem by izůstalo, kdyby to záleželo na jejím manželovi. Teď už chápala, že postupovala až příliš rychle; vycházela zpředpokladu, že se Antonius opět uchýlí kpoháru. Jenomže tu není sebemenší náznak, že by vínu mohl znovu podlehnout. Pokud by se na vlastní oči nedopátral kroků, které podnikala vjižní Sýrii, bylo snazší ho obelstít; ale takhle ho její akce rozlítily, nasadily ostruhy jeho mužské potřebě být dominantní složkou vmanželství. Ten kluzký červ Herodes! Co jen Antoniovi napovídal, že ho to tak rozhořčilo? Aco Malchus ata dvě foinícká města? Zprávy, které jí její agenti zasílali, nebyly dost přesné, nikdo znich se přece slovem nezmínil oAntoniových příkazech postihujících její majetky ani neodhalil obsah jeho jednání sMalchem, Herodem, oSidónu anebo Týru.

Och, on má naprostou pravdu! Bez něho nejsem ničím. Bez armády, beze stopy vladařské či vojenské geniality. Víc než kdy předtím jí docházelo, že jejím prvořadým–a možná jediným–úkolem je vymanit Antonia zjeho vazeb kŘímu. Vtěch je původ všeho.

Já přece nejsem netvor, říkala si vduchu azačala přecházet místností sem atam–v žádné ztěch podob, které vypočítal, že na sebe beru. Jsem vladařka, které osud vpravý čas dopřál možnost, aby se zasadila oplnou autonomii aoznovuzískání ztracených egyptských území, aby se stala velkou postavou na světové scéně. Moje ctižádost dokonce ani není sobecká! Vztahuje se cele kmému synkovi. Caesarovu synovi. Dědici netoliko Caesarova jména, jak je to nesmazatelně vtěleno už vjeho titulu: Ptolemaios XV. Caesar; faraon akrál. On toto poslání naplnit musí, ale zatím je ještě příliš brzy! Ještě deset let za něj budu muset bojovat, ochránit jeho ajeho budoucnost–nemám času nazbyt, nemohu ho mařit láskou kjiným lidem, klidem, jako je Marcus Antonius. Marcus Antonius to vnímá; ty dlouhé měsíce naší odluky rozlomily okovy, kterými jsem si ho ksobě připoutala jako řetězem. Co si teď počít? Co si jen počít?

Když se kní Antonius opět vrátil, vdobré náladě, rozpálený, dychtící odebrat se už na lůžko, měla osměru dalšího svého úsilí jasno. Antonia je teď třeba zpracovávat slovně, přimět ho, aby pochopil, že Octavianus nikdy nepřipustí, aby se nepopiratelným Prvním mužem Říma stal Marcus Antonius. Takže nač ještě inadále lnout kŘímu? Musí ho přesvědčit–střízlivého aplně se ovládajícího–že jedinou cestou, jak kdy může vládnout Římu, je zaútočit na samu hlavní překážku, na Octaviana.

Jejím prvním počinem bylo uspořádat Antoniovi slavnostní pochod Alexandrií, natolik podobný triumfu, jak daleko si jen troufla zajít. Nebylo to nic těžkého, jelikož jediným společensky přijatelným Římanem, kterého si Antonius ssebou přivedl jako svůj doprovod, byl Quintus Dellius, aten už od ní dostal příkaz narušit Antoniovu duševní rovnováhu avymluvit mu tu jeho představu jakéhosi triumfu po římsku. Vždyť ssebou koneckonců nemá žádné legie, ba ani jedinou kohortu římských vojáků. Nebudou žádné vozy sživými výjevy, rozhodla, jen velké plošinové povozy tažené ověnčenými volky ana nich na umně zbudovaných podstavcích bude vystaveno to či ono zukořistěných pokladů. Antonius nepojede vničem, co by připomínalo starobylý čtyřkolý vozík římského triumfátora; pancíř, který na sobě bude mít, bude faraonský. Nebude tam ani otrok, který by mu podle římského zvyku nad hlavou sice držel vavřínový věnec, ale do ucha mu trvale šeptal, že není nic než smrtelník. Žádné vavříny dokonce se vprůvodu vůbec nevyskytnou. Vysvětlila mu, že pravé vavříny vEgyptě ani nerostou. Největší bitvu musela sAntoniem svést oto, aby arménský král Artavasdés byl ukut do zlatých řetězů aveden za oslem jako zajatec. Za římského triumfu byli zajatci dostatečně vysokého postavení oděni vplné královské nádheře akráčeli vprůvodu, jako by byli volnými lidmi. Antonius posléze ina řetězy kývl, pomyslel si, že se tak alespoň zmenší podobnost sřímským obyčejem. Sčím ovšem nepočítal, byl Quintus Dellius, jemuž Kleopatra uložila napsat Poplicolovi do Říma popouzející dopis.

Jaký skandál, Lucie! Královna zvířat konečně dosáhla svého. Namísto vŘímě triumfoval Marcus Antonius vAlexandrii! Och, nějaké rozdíly by tu byly, nic ale, očem by stál© za to psát. Spíš se tu musím zmínit oshodách. Třebaže Antonius tvrdí, že jeho kořist je větší, než jakou dobyl Pompeius Magnus na Mithridatovi, pravda je taková, že ačkoli je skutečně veliká, tolik ohromující zase není. Itak ale náleží Římu, ane Antoniovi, jenž na závěr toho svého průvodu širokými alexandrijskými ulicemi za ohlušujícího jásotu tisíců atisíců hrdel vstoupil do Serapidova chrámu acelou kořist věnoval–Serapidovi! Ano, zůstane vAlexandrii jako majetek jejich královny achlapeckého krále. Mimochodem, Poplicolo, Kaisarión je přímo zosobněný Caesar Divus Julius, takže nechci ani pomyslet na to, co by se mohlo stát Octavianovi, pokud by někdy Kaisarióna zahlédli vItálii, neřku-li vŘímě.

Mnohé věci svědčily oruce Královny zvířat vcelé té záležitosti. Arménský král Artavasdés byl vprůvodu veden vřetězech, dokážeš si to představit? Poté, když už průvod skončil, nebyl zardoušen, nýbrž uvězněn. Což vůbec neodpovídá římským zvykům. Antonius neřekl otěch řetězech ani oušetření jeho života jediné slovo. Je to její šašek, Poplicolo, její naprostý otrok. Napadá mě jen, že ona ho něčím omamuje, že jí její kněží připravují lektvary, onichž ty ajá jako prostoduší Římané nemáme vůbec ponětí.

Ponechávám na tvém rozhodnutí, nakolik by se tohle všechno mělo rozhlásit–obávám se, že Octavianus by to vzal velice vážně, až do té míry, že by svému kolegovi triumvirovi mohl vyhlásit válku.

Tak, pomyslel si Dellius odkládaje rákosové pero, tohle by mělo Poplicolu ponouknout, aby roznášel dál alespoň část obsahu dopisu–nepochybně prosákne až kOctavianovi. Dopis mu dává do ruky zbraně, přesto Antonia ospravedlňuje. Jestli Kleopatra usiluje oválku, pak kválce posléze dojde. Ale měla by to být válka, která vítěznému Antoniovi dovolí uchovat si své římské postavení abez nesnází se stát jediným vládcem Říma. Apokud jde oegyptskou královnu–ta upadne vzapomenutí. Dobře přece vím, že kjejímu otrokovi má Antonius daleko. Ten je pořád docela svůj.

Dellius nebyl nadaný takovým ostrovtipem, aby dokázal odhalit ony nejtajnější Kleopatřiny záměry, ani aby uměl změřit hlubiny Octavianovy osobnosti. Jako placený služebník Dvojí koruny prostě konal, co mu bylo uloženo, apříliš se nevyptával.

Ještě než se mu podařilo vyhledat kurýra aloď, aby onen krátký list mohl odeslat do Říma Poplicolovi, připsal ještě vzrušený dodatek.

Och, Poplicolo, je to čím dál tím horší! Dočista obluzený Antonius se právě zúčastnil ceremonie valexandrijském gymnasiu, které je od přestavby Alexandrie větší než agora, takže se tu konají veřejná shromáždění. Uvnitř bylo zbudováno obrovské pódium spěti stupňovitě umístěnými trůny. Na nejvyšším jeden trůn. Ostupeň níže jeden trůn. Ještě odalší stupeň pod ním tři dětské trůny.

Na nejvyšším seděl Kaisarión, oděn vúplné faraonské regálie. Já už jsem je vídal často, ale tobě je alespoň krátce vylíčím: na hlavě cosi červenobílého, velice těžkého–říká se tomu Dvojí koruna. Bílá zřasená suknice, kolem krku veliký zlatý náhrdelník posetý drahokamy adosahující až na ramena, široký zlatý pás, rovněž posázený drahokamy, spousta náramků na zápěstích ina kotnících, prsteny na rukou ina nohou. Henou potřené dlaně. Henou potřená ichodidla. Udivující.

Faraonka Kleopatra seděla ostupeň níže. Tytéž regálie, až na to, že její oděv byl zhotoven ze zlatohlavu akryl jí iňadra. Odalší stupeň níže seděly její tři děti, které porodila Antoniovi. Ptolemaios Alexandros Hélios byl oblečen do úboru krále Parthů–s tiárou, zlatými kruhy na krku, vnařasené košili pošité drahokamy avsuknici. Jeho sestra Kleopatra Seléné na sobě měla něco napůl faraonského, napůl řeckého; seděla uprostřed. Apo jejím druhém boku seděl chlapeček, ani ne tříletý, ustrojený jako makedonský král–na hlavě purpurový klobouk sširokou střechou ovázaný diadémem, ktomu purpurová chlamys, purpurová tunika, purpurové boty.

Zástupy byly obrovské, gymnasium bylo až přeplněné; říká se oněm, že pojme sto tisíc lidí, ale já otom dost pochybuji, neboť přece znám Circus Maximus. Postavili tam itribuny, ale kvůli závodům atletů jimi zase prorazili průchody. Kleopatra ajejí čtyři děti zprvu stály upaty pódia, načež dovnitř nevjel nikdo jiný než Marcus Antonius na nádherném médském koni, šedém grošáku sčerným čenichem, černou hřívou ačerným ocasem. Postroj byl zpurpurem obarvené kůže, se zlatými přezkami atřásněmi. Antonius sesedl akráčel kpódiu. Na sobě měl purpurovou tuniku apurpurovou pláštěnku, avšak přinejmenším jeho zlatá zbroj byla římského typu. Podotýkám, že já jako jeho legát jsem mu seděl nablízku, takže jsem na celý průběh dobře viděl. Antonius chopil Kaisarióna za ruku, vedl ho vzhůru po stupních pódia až knejvyššímu ztrůnu ana něj ho usadil. Dav to pozdravil bouřlivým jásotem. Jakmile byl chlapec na trůně, políbil ho Antonius na obě tváře, vztyčil se azaburácel, že jménem Říma prohlašuje Kaisarióna králem králů, vládcem světa. Zástupy přímo šílely. Poté zavedl Kleopatru na nižší trůn arovněž ji na něj usadil. Nato byla prohlášena královnou králů, vládkyní Egypta, Sýrie, ostrovů vEgejském moři, Kréty, Rhodu, vší Kilikie aKappadokie. Alexandros Hélios (se svou ještě dětskou snoubenkou dřepící na stupni vedle něho) byl ustanoven králem Východu–všech zemí východně od Eufratu avšeho území jižně od Kavkazu. Kleopatra Seléné byla označena za královnu Kyrénaiky aKypru amalý Ptolemaios Filadelfos byl prohlášen králem Makedonie, Řecka, Thrákie azemí kolem Euxinského moře. Zmínil jsem se už oÉpeiru? Iten on obdržel.

Po celou tuto dobu se Antonius tvářil naprosto vážně, jako by doopravdy věřil vto, co právě koná, třebaže mně později řekl, že tak činil prostě proto, aby udělal konec Kleopatřinu věčnému naléhání. Jelikož valná část uvedených zemí náleží Římu anebo Parthům, bylo dost matoucí sledovat, jak je těchto pět osob uváděno jako monarchové vzemích, kterým vůbec nevládnou–a vládnout ani nemohou.

Och, ale za jak skvělou podívanou to považovali Alexandrijci! Zřídkakdy jsem slyšel tak nadšený jásot. Poté, co korunovační obřad skončil, sešlo všech pět čerstvých monarchů zpódia anastoupilo na jakýsi vůz, pouhou plošinu na kolech aspěti trůny. Poznamenávám, že Egypt musí přímo tonout ve zlatě, neboť všech deset trůnů onoho dne bylo zmasivního zlata, byly poseté tolika drahokamy, že jiskřily ablyštěly se víc než římská děvka skleněnými korály. Vůz tažený deseti bílými médskými koňmi–div že se pod takovou zátěží vpostraňcích neuškrtili–slavnostně projel nejprve Královskou třídou, poté celou Kanópskou třídou až posléze zastavil uSarápea, kde velekněz, muž jménem Chaem, celebroval jakýsi náboženský obřad. Lid pak byl pohoštěn na deseti tisících obrovských stolech, div že nepraskajících pod tíhou jídla–cosi, co se tu ještě nikdy nekonalo. Jak jsem se doslechl, bylo to uspořádáno na Antoniovu žádost. Rvačky ustolů předčily iscény zřímských veřejných hodů.

Obě tyto události–Antoniův „triumf“ aobdarování Kleopatry ajejích dětí jednotlivými částmi světa–mě zcela vyvedly zmíry, Poplicolo. Tuhle druhou bych mohl klidně nazvat orgie rozdávání. Chudák Antonius. Dokonale už uvízl vosidlech té ženské, to přísahám.

Ponechávám opět jen na tobě, co ztoho se rozhodneš sdělit dál, ovšem Octavianus otom samozřejmě získá zprávy od svých vlastních špehů, takže se nedomnívám, že bys to mohl nadlouho zamlčovat. Apokud se takto předem dozvídáš, jak se věci mají, může se to pro tebe stát jistou výhodou vboji.

Dopis odešel do Říma. Dellius se usadil vpříjemném malém paláci vKrálovském okrsku, aby tu sAntoniem, Kleopatrou asjejími dětmi strávil zimu.

Antonius sKaisariónem uzavřeli pevné přátelství avšeho se účastnili společně, ať šlo olov na krokodýly ahrochy na Nilu, bojová cvičení, nebo závody na válečných vozících či plavání vmoři. Třebaže se oto Kleopatra pokoušela, nepodařilo se jí Antonia zlákat kpopíjení vína; odmítal si vína byť jen usrknout aotevřeně prohlašoval, že jakmile by ho okusil, skončilo by to opět pitkami. Že jí nedůvěřoval abyl si vědom jejích záměrů, bylo zřejmé iztoho, jak čichal kpoháru, aby se ujistil, že vněm je skutečně voda.

Kaisarión to všechno vnímal atrápil se tím. Jediný znich byl schopný chápat obě strany. Jeho matka, jak věděl, dělala vše, aby prosadila nikoli své, ale Kaisariónovy cíle, zatímco Antonius, který ji velice miloval, tvrdošíjně vzdoroval jejím pokusům odpoutat ho od Říma. Problém je vtom, říkal si mládenec, že já si vůbec nejsem jistý, že bych oto, co pro mě chce matka, vůbec stál. Na rozdíl od svého otce iod své matky nevnímal Kaisarión žádné osudové poslání. To, co dosud poznal ve svém vlastním světě, napovídalo, že vAlexandrii avEgyptě je pro něho tolik práce, že dokončit ji nestihne, ani kdyby žil do sta let. Jakýmsi zvláštním způsobem se tak podobal spíše Octavianovi než Caesarovi, neboť všechno, co započal, toužil dovést do naprosté dokonalosti, až po tu poslední podrobnost, abránil se představě, že by měl na svá bedra přijmout nějaké další úkoly, které by mu nevyhnutelně znemožnily dělat věci důkladně. Jeho matka tento jeho odpor nesdílela–jak by také mohla? Narodila se avyrůstala vhnízdě zmijí podobných Ptolemaiu Aulétovi ajejí koncepcí vládnutí bylo přenechat nimravou každodenní administrativu druhým. Tito druzí pak zahrnovali jak uspěvší patolízaly, tak iskutečné talenty.

Kaisarión dobře věděl, včem spočívají matčina omezení. Věděl také, proč se tak usilovně pokouší zbavit Antonia jeho římskosti, jeho nezávislosti, vlastního úsudku. Ji nedokáže uspokojit nic jiného než naprostá světovláda, aproto vŘímu spatřuje svého nepřítele. Právem. Moc tak pevně ukotvená, jako je ta římská, se jí nepodrobí bez války. Och, kdyby jen byl starší! Pak by se mohl Kleopatře vzepřít jako skutečně rovný partner adát jí nekompromisně najevo, že to, oč ona pro něho usiluje, není totéž, co chce on sám. Takto jí zatím nepověděl nic osvých vlastních pocitech apotřebách, věděl, že by nad nimi mávla rukou jako nad pouhými klukovskými sny. Jenomže on už není žádný chlapec, nikdy ani skutečným chlapcem nebyl! Díky vysoké inteligenci zděděné po otci asvému královskému postavení lapal už od časného dětství po každičkém útržku vědění, jako když vyhladovělý pes olizuje kaluž krve–z žádného jiného důvodu než proto, že toužil učit se. Každý fakt byl zaznamenaný auložený do paměti, aby se mohl vpřípadě potřeby okamžitě opět vybavit, aaž bude nastřádaný dostatek poznatků kdanému tématu, také analyzovaný. Ale moc? Ta ho nelákala anebyl si ani jist, zda vlastně totéž neplatilo iojeho otci. Občas se ho zmocňovalo podezření, že tomu skutečně bylo tak. Caesar se povznesl do olympských výšin jen proto, že nepovznést se by pro něho znamenalo vyhnanství avymazání veškerých záznamů oněm vřímských análech. Avšak na životě nijak houževnatě nelpěl, to Kaisarión nějak vycítil. Takový byl můj tata, kterého jsem si už jako batole zapamatoval tak živě, že jeho tvář ajeho vysoká statná postava mi co chvíli vyvstanou živě před očima. Můj tata, kterého tak zoufale postrádám. Antonius je skvělý muž, ale Caesar to není. Potřeboval bych, aby tu byl můj tata, aby mi radil, ato, žel, možné není.

Osmělil se, vyhledal Kleopatru apokusil se jí vypovědět, co cítí. Dopadlo to však, jak očekával. Zasmála se, štípla ho do tváře, sláskou ho zlíbala ařekla mu, ať se jde proběhnout adělat to, co by chlapci vjeho věku měli dělat. Hluboce ho tím zasáhla, zůstal osamělý, bez kohokoli, komu by se mohl svěřit, atak se začal matce myšlenkově ještě více vzdalovat avyhýbat se společným večeřím. Na to, že by se mohl obrátit na Antonia, ani nepomyslel. Pohlížel na něho jako na Kleopatřinu lapenou kořist, nepředpokládal, že by Antoniova reakce mohla být odlišná od její. Jeho absence uvečeří se množily ivzávislosti na tom, jak se Kleopatra čím dál tím víc mračila na manžela, kněmuž se chovala, jak alespoň Kaisariónovi připadalo, spíše jako ksynovi než jako kpartnerovi ve svých počinech.

Byly však iradostnější dny, někdy idelší období. Vlednu dala královna vytáhnout Filopatóra zpřístřešku avypluli po Nilu kprvnímu kataraktu, třebaže kinspekci nilometru ještě nenastal čas. Pro Kaisarióna to byl nádherný výlet. Podnikl tuto cestu už jednou, avšak tehdy byl ještě malý. Teď už dospěl natolik, že dokázal zážitky vnímat do všech podrobností, od svého božství až po prostotu života na březích mohutné řeky. Všechna fakta si ukládal do paměti. Jednou, až se stane skutečným faraonem, zajistí všem těmhle lidem otrochu snadnější život Na jeho naléhání se zastavili vKoptu aodtud putovali po souši karavanní stezkou až do Myosu Hormos vArabském zálivu. Kaisarión by se vydal ještě dále, do Bereníké, až hluboko dole směrem koceánskému ústí zálivu, ale to Kleopatra odmítla. ZMyos Hormos izBereníké vyplouvala egyptská loďstva do Indie aTaprobané, sem se navracela snákladem koření, pepře, oceánských perel, safírů arubínů. Zde také měly svůj přístav flotily vydávající se kAfrickému rohu; odkud přivážely slonovinu, skořici, myrhu akadidla zafrického pobřeží. Vybrané flotily sem dovážely zlato ašperky oklikou posílané kZálivu po souši zEtiopie azNúbie. Využít řeky se nedalo, terén tu byl příliš hornatý aNil bouřil četnými peřejemi.

Na zpáteční cestě, kdy už splývali sproudem, učinili zastávku vMemfidě, kde navštívili Ptahův okrsek akde jim také ukázali tunely, které se klikatily avětvily směrem kpyramidovým polím avedly posléze ikpodzemním pokladnicím. Kaisarión ani Antonius je dosud nespatřili, avšak Chaem jako jejich průvodce dbal přísně na to, aby se Antonius nedozvěděl, kudy ajak knim dospět. Vedli ho se zavázanýma očima–připadalo mu to nejprve jako zábavná hra, až do chvíle, kdy mu oči opět odkryli amohl pohlédnout na bohatství Egypta. Pro Kaisarióna to znamenalo otřes ještě mnohem větší. Až dosud si nedokázal učinit představu, jak obrovský poklad to vlastně je, apo celý zbytek cesty pak nepřestával hloubat omatčině skouposti. Mohla by si přece dovolit nakrmit celou Alexandrii až kprasknutí, aona přesto žehrá na jeho ubohoučké bezplatné dávky obilí!

„Já ji naprosto nechápu,“ svěřil se polohlasem Antoniovi, když Filopatór vplouval do Královského přístavu.

Čemuž se Antonius bouřlivě rozchechtal.

KAPITOLA DVACÁTÁ DRUHÁ

T

ři roky mělo trvat dobývání Illyrika, avšak první znich, onen, vněmž se Antonius měl stát prvním konzulem, byl nejtěžší, jednoduše proto, že ho celý zabralo ověřování, jaký postup voné oblasti bude nejúčelnější. Jako ukaždého Octavianova počinu bylo vše naplánováno tak pečlivě, jak toho jen lze uvojenské akce docílit. Správce Italské Galie vdobě illyrského tažení Gaius Antistius Vetus dostal za úkol vypořádat se sneklidnými kmeny žijícími vúdolí Salassiů na severozápadní hranici. Třebaže odtamtud kIllyriku bylo několik set mil, nechtěl Octavianus vystavit žádnou část Italské Galie na milost barbarským kmenům, aSalassiové stále ještě představovali svízelné sousedy.

Illyrské válčiště se členilo na tři samostatná bojiště: jedno na moři, dvě na souši.

Menodorus, který už byl opět vpřízni, byl pověřen velením adriatických flotil. Jeho úkolem bylo vyčistit ostrovy upobřeží Istrie aDalmácie avymést zmoře liburnské piráty. Statilius Taurus se stal velitelem skupiny legátů, kteří měli postupovat východně od Aquileie průsmykem pod horou Ocra dál kměstu Emona aposléze až khornímu toku řeky Savus. Tam sídlili Tauriskové ajejich spojenci, kteří nepřestávali přepadat Aquileiu aTergeste. Agrippa měl zaútočit směrem na jihovýchod od Tergeste do území Delmatů ana město Senia; tam měl velení převzít Octavianus, zamířit na východ, překročit pohoří asestoupit křece Kolapis. Jakmile dosáhne jejích břehů, dá se na pochod kSiscii na soutoku Kolapis aSavu. Toto území bylo nejdivočejší anejméně známé.

Snotným předstihem před zahájením tažení se již začalo sdůkladnou propagandou, neboť podrobení Illyrika bylo součástí Octavianova plánu, jak objasnit lidu Itálie aŘíma, že on, pouze on, pečuje ojejich bezpečí stejnou měrou, jakou se stará iojejich blahobyt. Jakmile bude Italská Galie zbavena všech hrozeb zvenčí, celý bok italské „nohy“ se stane stejně bezpečný jako její ostatní části.

Správu Říma–za blahovolného souhlasu konzulů–přenechal Octavianus Maecenatovi, přeplavil se zAncony do Tergeste aodtamtud se vydal po souši kAgrippovým legiím, aby se knim připojil jako jejich nominální vrchní velitel. Illyricum na něho mohutně zapůsobilo. Třebaže husté lesy pro něho neznamenaly nic nového, zdejší zalesnění, jak cítil, mělo blíž spíše kneproniknutelným listnatým hvozdům Germánie než kčemukoli, sčím bylo možno se setkat vItálii anebo vjiných civilizovaných krajích. Vlhké, ponuré, nepředstavitelně neprostupné stromoví se táhlo donekonečna akrabatá půda pod klenbou jeho korun byla natolik zbavena světla, že na ní rostlo jen kapradí ahouby. Obyvatelé, vtěchto místech Japodové, lovili jelení zvěř, medvědy, vlky, zubry adivoké kočky, zčásti pro potravu, zčásti aby ochránili své chudičké vesničky. Toliko na několika málo světlinách obdělávali půdu, na níž pěstovali proso ašpaldu, ze kterých připravovali světlý chléb. Ženy sice tu atam držely ipár slepic, avšak strava tu byla jednotvárná anijak výživná. Obchod provozovaný vjediném empóriu vzemi, Nauportu, spočíval vmedvědích kůžích, kožešinách azlatě vyrýžovaném zpísku řek Korkoras aKolapis.

Agrippu zastihl vAvendu, které se při pohledu na postupující legie ana množství tak mocné dobývací techniky, vzdalo.

Avendo mělo být posledním městem, které dobyli bez boje; když legie započaly spřechodem hřbetů pohoří Capella, dostaly se do pralesa stak hustým křovinatým podrostem, že postupovat znamenalo doslova si cestu prosekat.

„Není divu,“ řekl Octavianus Agrippovi, „že izemě od Itálie mnohem vzdálenější, než je Illyricum, už byly zpacifikovány, zatímco Illyricum zůstává nepodrobené. Myslím, že imůj božský otec by se těchto hrozných míst zalekl.“ Zachvěl se. „Pochodujeme také–pokud se toho slova dá užít–za jistého rizika přepadů. Ten podrost naprosto znemožňuje rozpoznat možné léčky nastražené před námi.“

„To je pravda,“ řekl Agrippa avyčkával, co Caesar navrhne.

„Nepomohlo by, kdybychom vyslali pár kohort na vrcholky kopců po obou stranách naší trasy? Odtamtud by měly možnost odhalit útočníky při jejich přechodu mýtinami.“

„Taktika na jedničku, Caesare,“ pochválil ho Agrippa.

Octavianus se pousmál. „Nemyslel sis, že bych se na ni někdy vzmohl, viď?“

„Tebe já nikdy nepodceňuji, Caesare. Vtobě se totiž skrývá až příliš mnoho překvapení.“

Boční zajištění předsunutými kohortami na návrších podél pochodové trasy zmařilo několik pokusů opřepad ze zálohy; padlo Terpo, před nimi leželo Metulum. Bylo to největší sídlo vcelé této oblasti, sdobře opevněnou dřevěnou citadelou na vrcholku dvě stě stop vysokého ostrohu. Brány zavřené, osazenstvo vzdorovité.

„Myslíš, že ji dokážeš dobýt?“ otázal se Agrippa Octaviana.

„To nevím, vím ale, že to dokážeš ty.“

„To ne, já tu nebudu. Taurus je totiž na vážkách–má pokračovat dál na východ, anebo se pustit kseveru, do Panonie?“

„Řím potřebuje mít zajištěný jak východ, tak isever, takže by ses tam měl vydat, Agrippo, arozhodnout za něj. Ale budeš mi tu chybět.“

Octavianus si Metulum důkladně obhlédl arozhodl se, že nejlepší formou útoku bude navršit ze dna údolí umělý pahorek až ktrámovým hradbám odvě stě stop výše. Legionáři vesele kopali avršili kamenitou zeminu do potřebné výše. Jenomže Metulané, kteří před lety ukořistili na Aulu Gabiniovi obléhací stroje azákopnické nářadí, okamžitě využili vynikajících římských rýčů alopat kpoddolování pahorku; protkaný chodbami se zčásti sesypal. Octavianus zbudoval nový, nikoli však jako násep opřený ometulský sráz. Tyčil se teď volně vprostoru, na všech stranách zapažený silnými fošnami. Ženisté legií, schopní vyrobit svýma rukama první poslední, už začali mezi skalními útesy aoběma římskými pahorky stavět dřevěné lešení. Až konstrukce dosáhne úrovně hradeb, povedou kopevnění zkaždého pahorku dva prkenné mosty. Oba můstky budou dostatečně široké, aby vojákům dovolily udeřit vosmistupu avést útok velkou početní silou.

Agrippa se vrátil právě včas, aby se stal svědkem nadcházející zteče hradeb Metula. Zamyšleně si obléhací stavbu prohlížel.

„Avaricum vmalém, ataky odost křehčí,“ řekl.

Octavianus byl celý skleslý. „Takže jsem to nepřipravil dobře? Tohle jsme nepotřebovali? Och Marku, neplýtvejme životy vojáků! Jestli to není vpořádku, dej to strhnout, prosím! Ty vymyslíš něco lepšího.“

„Ne, ne, je to docela vpořádku,“ ujišťoval ho Agrippa. „Avaricum bylo město shradbami typu murus gallicus avýstavba plošiny zklád trvala iDivu Juliovi celý měsíc. Tohle by mělo být na Metulum až dost.“

Pro Octaviana bylo toto illyrské tažení vmnohém velice důležité, ato nejen pokud šlo ojeho politický význam. Od Filipp uplynulo už osm let, přesto ho však lidé–navzdory jeho střetu se Sextem Pompeiem–stále ještě měli za zbabělce, který se neodvažuje postavit tváří vtvář nepřátelským vojákům. Jeho astma už pominulo, neobával se, že by ho mohlo znovu postihnout, zejména ne vpodmínkách vlhkých hvozdů. Věřil, že ho uzdravil sňatek sLivií Drusillou, neboť se pamatoval, jak lékař jeho božského otce Egypťan Hapdefane prohlásil, že nejlepším receptem na léčbu je šťastný rodinný život.

Tady vIllyriku si potřeboval vydobýt zcela nový věhlas–pověst chrabrého vojáka. Nejen vojevůdce, ale muže, který bojuje vprvních řadách smečem ase štítem vruce, stejným způsobem, jak to osvědčil při mnoha příležitostech jeho božský otec. Někde bylo třeba najít si možnost stát se oním vojákem vprvní linii, až dosud však shledáním neuspěl. Čin to musí být spontánní adramatický, viditelný pro všechny, kdo budou bojovat vjeho blízkosti–cosi vskutku pozoruhodného, co bude stát za vyprávění předávané od jedné legie kdruhé. Pokud by se to podařilo, zbaví se konečně onoho stigmatu od Filipp. Ajizvy zbitvy bude moci stavět na odiv, tak aby je všichni měli na očích.

Příležitost se naskytla, když byl na úsvitu onoho dne po Agrippově návratu zahájen útok na Metulum. Vzoufalé snaze zbavit se římského obležení se Metulané uprostřed noci nepozorovaně prokopali ven zcitadely aobjevili se uzákladů lešení. Nařezali hlavní nosné trámy, ne však úplně; ke zřícení mostů došlo až poté, co se na ně nahrnuli útočící legionáři.

Tři ze čtyř mostů nevydržely aprolomily se. Vojáci se po celých tuctech řítili na dno údolí. Šťastnou náhodou byl Octavianus poblíž zbylého přemostění. Když už jeho vojáci zakolísali adávali se na ústup, chopil se Octavianus štítu, tasil meč avyrazil do jejich přední řady, napůl už na druhé straně mostu.

„Kupředu, chlapi!“ křikl. „Caesar je tu svámi, dokážete to!“

Pohled na něho dokázal zázrak. Sjásotem aválečným pokřikem vzývajícím Marta Invicta asOctavianem včele se legionáři vyřítili po mostě vpřed. Téměř uspěli. Avšak těsně uhradby most spraskotem povolil; Octavianus avojáci bezprostředně za ním padali do hlubiny.

Umřít tu přece nesmím! blesklo Octavianovi hlavou, ai nadále to zůstávala mysl chladně uvažující. Ještě za pádu zplošiny se mu podařilo zachytit zlomené vzpěry adržet se za ni tak dlouho, než spatřil další trámec pod sebou, atak postupně překonat celých dvě stě stop dělících ho ode dna údolí. Paži měl jako vyvrácenou zkloubů, ruce apředloktí se mu ježily třískami jako dikobrazími ostny avjednom okamžiku ucítil strašný úder do pravého kolena, když však posléze dopadl na mechovitou půdu, zčásti zavalen trámovím, byl naživu.

Nejbližší vojáci začali okamžitě haldu dřeva zběsile rozebírat akřičet na ostatní vyděšené druhy, že byl zraněn Caesar, že však nezahynul. Když ho posléze zhromady vytáhli, tak šetrně vůči jeho pravé noze, jak jen bylo možné, dorazil na místo Agrippa, bledý jako křída.

Octavianus vzhlédl ke kruhu tváří nad sebou, bolestí téměř bez sebe, umínil si však nepoddat se jí adát své odhodlání také najevo.

„Co je zas tohle?“ utrhl se. „Co děláš tady, Agrippo? Postav další mosty, ať už tu mizernou díru dobudeme!“

Octavianovy obavy znařčení ze zbabělosti nebyly pro Agrippu novinkou. Ušklíbl se. „Jedeme dál, hoši,“ zaburácel. „Caesar je vážně zraněn, ale my máme rozkaz dobýt Metulum! Do toho, chlapi!“

Pro Octaviana už bitva skončila; uložili ho na nosítka aodnášeli do felčarova stanu, jenž byl už tak plný raněných, že leželi poskládáni všude kolem něho. Někteří znich byli až děsivě tiší, jiní sténali, křičeli, naříkali. Když vojáci sOctavianem na nosítkách chtěli raněné odsunout stranou, tak aby se mu dostalo okamžité pozornosti, Octavianus je zarazil.

„Ne!“ sykl. „Okamžitě mě položte na zem! Počkám, až felčar rozhodne, že je na mě řada sošetřením.“

Aodmítl své rozhodnutí změnit.

Kdosi mu pevně obvázal koleno, aby zastavil krvácení, načež Octavianus zůstal ležet ačekal, zatímco se ho vojáci snažili alespoň dotknout pro štěstí, ati, kterým zbýval dostatek sil, se kněmu připlazili atiskli mu ruku.

Neznamenalo to ovšem, že by se mu, když na něho přišla řada, věnoval jen nějaký felčarův pomocník. Ujal se ho hlavní lékař Publius Cornelius aosobně mu prohlížel koleno, zatímco kdosi zjeho podřízených začal Octavianovi vytahovat třísky zrukou azpředloktí.

Když Octavianovi sňali provizorní obvaz, Cornelius zamručel. „To je ošklivá rána, Caesare,“ řekl ašetrně její okolí prohmatával. „Máš roztříštěnou čéšku, na několika místech její štěpiny prorazily kůži. Naštěstí nebyla porušená žádná zhlavních cév, ale je tu spousta drobného krvácení. Budu ti muset vytahat ty úlomky–dost bolestivé to bude.“

„Jen je vytahej, Cornelie,“ ušklíbl se Octavianus vědom si toho, že všichni do jednoho, kdo právě byli přítomni ve velkém stanu, ho napjatě pozorují anaslouchají mu. „Kdybych moc ječel, tak si na mě sedni.“

Kde sebral sílu vydržet následující hodinu, sám nevěděl; zatímco se Cornelius zabýval jeho kolenem, sám rozmlouval sostatními raněnými, žertoval snimi, nedal najevo nic ze svého trápení. Vlastně je celá tahle zkušenost, až na tu bolest ovšem, přímo fascinující, říkal si. Kolikpak velitelů se kdy přišlo do felčarovu stanu podívat na to, co válka dokáže? napadalo ho. To, co jsem tu dnes uviděl, je dalším důvodem, proč–až se stanu nesporným Prvním mužem Říma–udělám všechno pro to, abych vyloučil vyhlašování válek pro válku samu, válek nemajících jiný důvod než zajistit nějakému správci provincie po skončení jeho úřadu triumf. Moje legie zaujmou svá místa vposádkách, nebudou nikam vpadat. Bojovat budou jen tehdy, nebude-li vyhnutí. Tihle chlapi jsou nepředstavitelně stateční anezasluhují si zbytečně trpět. Můj plán na dobytí Metula byl ubohoučký, nepočítal jsem vůbec stím, že nepřítel bude mít dostatek důvtipu, aby udělal to, co udělal. Takže jsem za nešiku. Při tom všem ale za šťastného nešiku. Jelikož jsem vdůsledku své nešikovnosti sám utrpěl vážné zranění, nebudou mi ji moji vojáci přičítat ktíži.

„Tobě nezbude, než to odtroubit avrátit se zpátky do Říma,“ řekl Agrippa, poté co Metulum kapitulovalo.

Můstky byly rychle postaveny znovu, na bytelnějších opěrách, akromě toho knim byly rozestavěny stráže, aby žádný metulský zákopník nemohl svou akci zopakovat. Sama skutečnost, že Caesar byl vážně zraněn, muže vybičovala kzuřivému úsilí proniknout za hradbu, do Metula. Město vzápětí vyhořelo do základů, poté co některé zjeho obyvatel zachvátila panika. Žádná kořist tedy, žádní zajatci, které by bylo možno prodat do otroctví.

„Obávám se, že máš pravdu,“ vypravil ze sebe Octavianus. Bolesti teď byly horší než bezprostředně po úrazu. Popotáhl si přikrývku, oči hluboko zapadlé vdůlcích. „Budeš teď muset pokračovat beze mne, Agrippo.“ Mdle se pousmál. „Na překážku vúspěšném tažení ti to nebude, to já vím! Dokonce se ti bude bojovat líp.“

„Jen si, prosím tě, nic nevyčítej, Caesare.“ Agrippa se zachmuřil. „Cornelius mi řekl, že se mu to koleno zdá zanícené. Chtěl, abych tě přemluvil, abys vypil odvar zmakovic, tím by se ti trochu ulevilo od bolesti.“

„Až budu odsud pryč, tak možná, ale až do té doby nemůžu. Makového odvaru je málo pro prosté legionáře, aněkteří zkoušejí mnohem víc než já.“ Octavianus se ušklíbl, převrátil se na polním lůžku. „Jestli mám těm řečem oFilippech udělat konec, tak to musím vydržet.“

„Jen abys to taky přežil, Caesare.“

„Och, neboj se, přežiju!“

Celých pět nundin trvalo, než Octaviana upoutaného na nosítka dopravili do Tergeste, adalší tři zabrala cesta přes Anconu do Říma. Přidala se infekce, takže Apeniny překročil vdeliriu, avšak felčarský pomocník, který ho doprovázel, vzniklý absces nařízl avyčistil, takže ve chvíli, kdy Octaviana vnášeli do jeho domova, se už cítil líp.

Livia Drusilla ho zasypala polibky, zmáčela slzami apak prohlásila, že spát bude někde jinde, dokud Octavianus nebude zcela mimo nebezpečí.

„Ne,“ prohlásil rezolutně, „to ne! Jediné, co mě drželo při životě, bylo pomyšlení na to, jak zase budu ležet stebou vnašem společném lůžku.“

Stejně potěšená jako vylekaná souhlasila Livia Drusilla, že bude spát sním, pokud mu ovšem nad poraněným kolenem felčar upraví proutěný chránič.

„Caecilius Antiphanes už si bude vědět rady, jak to vyléčit,“ řekla.

„Na Caecilia Antiphana já seru!“ zavrčel Octavianus azle se po ní podíval. „Jestli jsem se na tomhle tažení oněčem poučil, moje milá, pak je to poznatek, že naši armádní ranhojiči jsou neskonale schopnější než všichni řečtí lékaři vŘímě dohromady. Publius Cornelius mi nabídl služby Gaia Licinia, aGaius Licinius mě bude ošetřovat inadále, je to jasné?“

„Ano, Caesare.“

Ať už to bylo péčí Gaia Licinia, anebo tím, že ve svých devětadvaceti letech měl Octavianus mnohem pevnější kořínek, než míval ve dvaceti, jakmile se opět ocitl ve své vlastní posteli asLivií Drusillou po boku, rychle se uzdravoval. Když se poprvé vydal ven asešel až dolů na Forum, belhal se ještě odvou holích, ale odvě nundinae později už si hbitě vykračoval sjedinou, kterou také brzy odložil.

Lidé ho sjásotem pozdravovali; nikdo, ani ti nejzarytější zAntoniových senátorů, už neřekl oFilippech ani slovo. Koleno (náramně vhodné místo pro zlověstně vyhlížející zranění, jak shledal) mohl teď, kdy už na něm nemusel nosit žádný obvaz, klidně vystavovat všem na odiv–jako zdroj lítostných vzdechů aulekaných výkřiků. Ijizvy na jeho rukou apředloktích byly působivé, jelikož některé ze zabodnutých třísek byly notně veliké. Jeho udatnost teď už byla nade vše zjevná.

Bezprostředně po jeho zotavení přišla zpráva, že vSiscii, kam Agrippa dorazil ajíž dobyl, došlo kproblémům. Ponechal vní posádku ajejím velením pověřil Fufia Gemina, avšak poté na ni plnou silou znovu zaútočili Japodové. Octavianus sAgrippou se vydali posádce na pomoc, jen aby posléze zjistili, že Fufius Geminus si se vzbouřenci ibez jejich přispění mezitím poradil sám. Atak mohly na Nový rok proběhnout všechny obřady tak, jak byly plánovány; Octavianus se stal prvním konzulem aAgrippa, ač konzulár, převzal úřad kurulského édila.

Vjistém smyslu začal rok jeho největší slávy, neboť Agrippa se pustil do velkorysé přestavby zásobování Říma vodou ajeho stok. Aqua Marcia byla zcela rekonstruovaná aAqua Julia byla prodloužena tak, aby zvětšila přívod vody na Quirinál aViminál, odkázané až dosud jen na místní prameny. Už to bylo bezesporu obdivuhodné dílo, přesto však bylo téměř zanedbatelné ve srovnání stím, jak Agrippa naložil srozměrnými římskými kloakami. Umožnila mu to jejich soustava skládající se ze tří klenutých podzemních stok; měla trojí vyústění, jedno bezprostředně pod Trigariem Tiberu, kde ještě byla řeka čistá adalo se vní plavat, druhé uřímského přístavu atřetí, nejmohutnější, až uDřevěného mostu, kde vytékala Cloaca Maxima. Kdysi jejím korytem tekla říčka Spinon asvětlost stoky byla tak velká, že do ní bylo možno vplout na člunu. Celý Řím se obdivoval Agrippovým průzkumům podnikaným ve veslici, při kterých mapoval podzemní systém azjišťoval, kde je stěny stok třeba vyztužit anebo přezdít. Nedojde už ktomu, sliboval Agrippa, že by se voda ve stokách vracela, kdykoli se Otec Tiber rozvodní. Co víc, tento obdivuhodný muž prohlásil, že se nemíní vzdát dohledu nad stokami apřívodem vody ani poté, co skončí období jeho úřadu; co živ bude, nespustí Marcus Agrippa zočí vodárenské akanalizační společnosti, které už tak dlouho tyranizují Řím, ajako pes bude hlídat před jejich vraty. Pouze Octavianus dosáhl alespoň poloviny Agrippovy popularity mezi lidmi. Poté, co Agrippa zkrotil vodárenské astokařské podnikatele, vymetl zŘíma všechny kouzelníky, proroky, věštce amastičkáře. Oprášil městské etalony měr avah apřinutil veškeré prodavače všeho možného, aby se jimi řídili, načež se vrhl na stavitele. Nějaký čas se pokoušel omezit výšku všech insul na sto stop, avšak tento úkol, jak se záhy přesvědčil, byl inad síly Marka Agrippy. Co mohl dokázat–a také dokázal–bylo, že zajistil, aby přípojné trubky krozvodu vody byly náležitého rozměru–konec rozmařilému plýtvání vodou vpřepychových obydlích na Palatinu ana Carinách!

„Ohromuje mě,“ svěřovala se Livia Drusilla svému manželovi, „jak Agrippa tohle všechno dokáže zvládnout apřitom ještě stačí řídit tažení vIllyriku! Až do letoška jsem se domnívala, že jsi ten nejneúnavnější pracovník vŘímě, ale přesto všechno, jak moc tě mám ráda, Caesare, musím říct, že Agrippa toho zvládá víc.“

Octavianus si ji přitiskl ksobě apolíbil ji na čelo. „Vůbec se mě tím nemůžeš dotknout, meum mel, protože já vím, proč tomu tak je. Kdyby měl Agrippa doma ženu tak milou, jako jsi ty, nepotřeboval by pracovat takhle tvrdě. Tak jak to je, hledá si jakýkoli důvod, aby nemusel trávit čas sAttikou.“

„Máš pravdu,“ řekla posmutněle. „Můžeme stím něco udělat?“

„Naprosto nic.“

„Jediným řešením by byl rozvod.“

„To si musí rozhodnout jedině on sám.“

Apak se Livii Drusille svět naráz překotil vzhůru nohama, způsobem, jaký ona ani Octavianus naprosto nepředpokládali. Ve věku pouhých padesáti let zemřel Tiberius Claudius Nero, tak náhle, že zůstalo na jeho správci, aby ho nalezl mrtvého, zhrouceného nad stolem, uněhož seděl. Podle poslední vůle, kterou Octavianus otevřel, odkázal Tiberius Nero veškerý svůj majetek svému staršímu synovi Tiberiovi, ani slovem se však nezmínil, co se má stát smladšími chlapci. Mladému Tiberiovi bylo osm; Drusus, narozený až po matčině sňatku sOctavianem, právě dovršil pátý rok.

„Myslím, má drahá, že si je musíme vzít ksobě,“ řekl Octavianus dosud otřesené Livii Drusille.

„To ne, Caesare!“ vyrazila. „Oba byli vychováváni ktomu, aby tě nenáviděli! Ani mě asi nemají rádi, pokud si to dovedu představit–vůbec se snimi přece nestýkám! Och ne, prosím tě, tohle mi nedělej! Nedělej to ani sobě!“

Nu, oLivii Drusille si Octavianus vtomto směru nikdy nedělal žádné iluze. Aťsi sebevíc tvrdila opak, mateřského vní bylo pramálo. Její děti jako by pro ni vůbec neexistovaly, takřka na ně nepomyslela, akdyž se jí někdo vyptával, jak často je vídá, vytasila se sNeronovou zápovědí–není vítána. Občas ho až udivovalo, jak zoufale usiluje, aby sním otěhotněla, ale její neplodnost ho nezarmucovala. Ajaké štěstí! Bohové mu teď dávají syny Livie Drusilly. Ikdyby jeho malá Julia neměla mít vbudoucnu synka, budou tu přesto dědici jeho jména.

„Bude to tak, jak říkám,“ řekl tónem, zněhož jí bylo jasné, že neustoupí. „Ti chudáci chlapci nemají nikoho kromě–och, kromě kdoví zjakého kolena vzdálených bratranců asestřenic. Ani Claudiové Neronové ani Liviové Drusové nejsou příliš šťastné rody. Ty jsi matka těchhle dětí. Lidé budou očekávat, že se jich ujmeme.“

„Já to ale nechci, Caesare.“

„To já vím. Nicméně už se tak stalo. Poslal jsem pro ně abudou tady každým okamžikem. Burgundinus pro ně připravuje náležité ubytování–obývací pokoj, dvě ložničky, školní pokojík avyhrazenou zahradu. Myslím, že ty místnosti patřily mladému Hortensiovi. Zítra jim já osobně koupím pedagoga, zatímco Burgundinus zajde do Neronova domu aposbírá tam jejich věci. Určitě tam budou mít nějaké hračky, snimiž by se neradi loučili. Nepřevezmu ale jejich dosavadního pedagoga, ikdyby kněmu měli sebelepší vztah. Chci je odnaučit jakékoli nenávisti knám, ato půjde líp pod dohledem někoho nového.“

„Proč je nemůžeme raději odvést ke Scribonii akmalé Julii?“

„Protože to je domácnost žen, na něž ty děti nejsou zvyklé. Nero nestrpěl ve svém domě žádnou ženskou, ani pradlenu ne,“ řekl Octavianus. Chtěl ji políbit, ale ona uhnula hlavou. „Nezlob, milá moje, prosím tě. Přijmi přeci svůj osud důstojně, tak jak se na Caesarovu ženu sluší.“

Myšlenky jí letěly hlavou jako ozávod, jak jen ty jeho předstihnout! Je to prazvláštní, jak se srdcem upnul na její synky! Neboť tak tomu je, to už je zřejmé. Atak–milovala ho achápala, že na něm závisí její budoucnost–pokrčila rameny, usmála se asama ze své vůle ho políbila.

„Předpokládám, že je nebudu muset vídat nijak často,“ řekla.

„Tak často, jak se sluší na dobrou římskou matku. Pokud budu mimo Řím, budu očekávat, že vůči nim zaujmeš moje místo.“

Když chlapci přišli, byli upjatí, ale neplakali. Žádné zčervenalé oči, které by svědčily otom, že už by se vyvzlykali dosucha. Žádný znich si svou matku nepamatoval, žádný se nikdy nesetkal se svým nevlastním otcem, ani na Foru ne. Nero je držel doma pod přísným dohledem.

Tiberius byl černovlasý ačernooký, měl olivově snědou pleť apravidelné rysy; na svůj věk byl vysoký, ale až zoufale vyhublý. Jako kdyby, pomyslel si Octavianus, nedostal vůbec příležitost proběhnout se. Drusus byl rozkošný aOctavianovi rázem přirostl ksrdci, asi proto, že si byl podobný se svou matkou, jen oči měl ještě modřejší. Záplava černých kudrn, plná pusinka, vysoko posazené lícní kosti. Podobně jako Tiberius byl ion vytáhlý ahubený–copak svým dětem Nero nikdy nedopřál trošku pohybu, aby zesílily?

„Je mi líto, že váš tata umřel,“ oslovil je Octavianus svážnou tváří.

„Mně ne,“ řekl Tiberius.

„Mně taky ne,“ připojil se Drusus.

„Tady je vaše mama, chlapci,“ oznamoval Octavianus, poněkud vrozpacích.

Oba se uklonili, hltali ji očima.

Tiberiovi tenhle muž atahle žena připadali docela přátelští, vyzařovala znich pohoda, vůbec nebyli takoví, jak si je představoval po všech těch letech, kdy musel poslouchat, sjakým odporem onich hovoří jeho otec. Kdyby byl Nero laskavý apřístupný, byl by asi tenhle starší zchlapců jeho pocity přejal, vstřebal by je do sebe; takhle mu ale vždy byly cizí. Rozbolavěný zkrutých výprasků, zdonucení skrývající jak slzy, tak pocit křivdy, si Tiberius mnohokrát přál vysvobození znadvlády toho hrozného otce, muže, jenž pil příliš mnoho vína azapomínal, že byl kdysi také malý kluk. Teď konomu osvobození došlo, ikdyž voněch několika málo hodinách, které uplynuly od nálezu Neronova mrtvého těla, zachvátily Tiberia obavy, že se jen dostane zbláta do louže. Octavianus se mu však zalíbil, snad pro svou světlou pleť avlasy, poklidné šedé oči.

„Budete mít své vlastní pokojíky,“ usmál se konečně Octavianus, „a krásnou zahradu na hraní. Učit se samozřejmě budete muset, ale chtěl bych, abyste měli dost času se taky proběhnout. Až budete starší, vezmu vás ssebou, až pojedu někam na cesty–je důležité, abyste taky poznávali svět. Chcete?“

„Ano,“ řekl Tiberius.

„Ty máš takovou smutnou tvářičku,“ řekla Livia Drusilla soucitně apřitáhla si ho blíž. „Jestlipak se někdy taky dovedeš usmát, Tiberie?“

„Ne,“ řekl. Její vůně mu připadala až neskutečně krásná, její oblost ho nesmírně blažila. Přitiskl se jí hlavou kňadrům, aby ji co nejvíc vnímal, aby nasál tu vůni květů.

Řada byla na Drusovi, který na Octaviana zíral, jako by to byla jasná socha zryzího zlata. Octavianus si kněmu dřepl, pohladil ho po tvářičce, povzdychl si azamžikal, aby setřel slzy. „Druse, miláčku,“ řekl, poklekl avzal dítě do náruče. „Ať je ti tu snámi dobře!“

„Teď zase já, Caesare,“ řekla Livia Drusilla, ale Tiberia nepouštěla. „Pojď ke mně, Druse, ať si tě taky můžu pochovat.“

Ale Drusus se přivinul kOctavianovi aodmítal se ho pustit.

Uvečeře si novopečení rodiče sohromením, avšak isúlevou mohli ujasnit alespoň některé příčiny, proč chlapci navzdory pobytu uNerona do sebe nevstřebali jeho zášť vůči nim. Byla to jen bezděčná, avšak otřesná podřeknutí; svědčila odětství vovzduší přezíravosti, studeném aneosobním, někdy až nesnesitelném. Jejich pedagogem se stal ten vůbec nejlevnější zučitelů na Stichově seznamu, takže žádný zhochů dosud neuměl dobře číst ani psát. Netloukl je sice, měl však nařízeno veškeré jejich prohřešky hlásit otci, jenž si pak výprasky přímo užíval. Čím byl Tiberius Nero opilejší, tím bylo bití horší. Hračky neměli vůbec žádné, Octavianovi nad tím až vyhrkly slzy; přepečlivá matka ho vdětství hračkami přímo zahrnovala ave Philippově domácnosti se mu dostávalo jen toho nejlepšího.

Octavianus, oněmž leckdo prohlašoval, že je to studený čumák, měl navzdory tomu pozoruhodný povahový rys, jistou něžnost, která vycházela najevo, kdykoli se setkával sdětmi. Neminul den, pokud byl přítomen vŘímě, aby si alespoň na pár chvil nezašel za malou Julií, okouzlující holčičkou, teď už šestiletou. Ai když nijak netesknil po synech–to by bylo neřímské–bažil po dětské společnosti. Bylo to něco, co měl společného se svou sestrou, do jejíhož velkého dětského pokoje strýček Caesar tak často vpadl sradostnou tváří, sveselým vyprávěním, plným nových anových nápadů na všelijaké hry. Když teď nad večeří sledoval své pastorky, znovu si říkal, jaké má vlastně štěstí. Tiberius zjevně tíhl kLivii Drusille, kterou někdejší odmítavý postoj kjejímu prvorozenému synovi už zřejmě opouštěl. Och, ale tenhle maličký Drusus! Každý máme jednoho, pomyslel si Octavianus asrdce se mu div nerozskočilo štěstím.

Isamotná večeře byla pro oba chlapce téměř div, na předložené pokrmy se přímo vrhli anevědomky tak prozrazovali, jak skoupý byl Nero, pokud jde okvalitu iporce jídla, jakými je odbýval. Livia Drusilla je musela až napomenout, aby se nepřejedli, aOctavianus jim poradil, že nejlepší je uždíbnout si kousek ztohohle apak zase kousek zonoho. Víčka se jim naštěstí začala klížit ještě předtím, než na stůl přišly sladkosti; odnesli je do jejich komůrek, Octavianus Drusa aBurgundinus Tiberia, uložili je na kypré matračky apečlivě je zachumlali pod péřové přikrývky–vládla pořád ještě drsná zima.

„Takže jak se cítíš teď, ženo moje?“ otázal se Octavianus Livie Drusilly, když se také chystali ulehnout do společného lůžka.

Stiskla mu pevně ruku. „Líp–och, omoc líp! Stydím se, že jsem se víc nesnažila je vídat, ale vůbec jsem nevěřila, že by tou Neronovou nenávistí knám nenasákli. Jak uboze on snimi nakládal! Caesare, vždyť jsou to patriciové! Měl dostatek možností, jak znich vychovat naše nesmiřitelné nepřátele, aco on dokázal? Bitím vnich vzbudil nenávist ksobě. Nedbal vůbec ojejich potřeby–nechával je ohladu, ignoroval je. Jsem ráda, že umřel aže se onaše chlapce budeme moci náležitě postarat my.“

„Zítra mám provést pohřební obřady.“

Položila si jeho dlaň na ňadro. „Och, bozi, na to jsem nevzpomněla! Tiberius aDrusus se asi pohřbu také budou muset zúčastnit, ne?“

„Obávám se že ano. Eulogii proslovím zroster.“

„Neměla by Octavia nějaké černé dětské tógy?“

Octavianus se zasmál. „Mít je asi bude. Vkaždém případě tam pošlu Burgundina, aby se jí zeptal. Pokud se uní dvě nenajdou, rovnou je pak koupí vPortiku Margaritariu.“

Přitulila se kněmu, políbila ho na tvář. „Ty musíš mít přímo Juliovo štěstí, Caesare! Kdo by se kdy nadál, že nám naši chlapci takhle spadnou do klína? Dneškem jsme pro tvoji věc získali dva důležité spojence.“

Den po pohřbu zavedl Octavianus oba chlapce za jejich bratranci asestřenicemi. Octavia, která se pohřbu zúčastnila, se už nemohla dočkat, až je uvítá vrodinném kruhu.

Gaius Scribonius Curio, skoro šestnáctiletý, na prahu formálního mužství, měl už brzy dětské křídlo paláce opustit, aby se zněho stal contubernalis. Pihovatý mládenec srusou kšticí se chtěl stát kadetem uMarka Antonia, avšak Antonius ho odmítl. Měl se tedy odebrat kAgrippovi. Staršímu ze dvou synků, které měl Antonius sFulvií, Antyllovi, bylo jedenáct ataké už zmíral touhou po vojenské dráze. Druhý, Iullus, byl osmiletý. Oba to byli pohlední chlapci, Antyllus rovněž skaštanovou čupřinou po otci, Iullus se naopak spíše podobal své matce hnědovlásce. Jedině vtakovém domově, jaký Octavia udržovala, se je mohlo podařit súspěchem vést avychovávat, neboť oba byli prudcí, zbrklí arvaví. Octaviina jemná, ale pevná ruka je udržovala, jak ona sama se smíchem říkala, „v rámci gens humana“.

Její vlastní dcerce Marcelle bylo třináct, menstruovala už aslibovala vyrůst do mimořádné krásy. Černovláska po otci měla osobité povahové rysy, ráda si zaflirtovala, ráda komandovala, ráda se vytahovala. Jedenáctiletý Marcellus byl další hezký brunet. Se svým rostencem Antyllem se navzájem nemohli vystát aco chvíli se servali; ničím je Octavia nedokázala přimět květší snášenlivosti, atak, kdykoli byl strýček Caesar ve městě, býval povolán, aby jim uštědřil pár švihů pravítkem přes dlaně. Vduchu si Octavianus říkal, že Marcellus je ztěch dvou přece jen ten milejší, jelikož byl dost klidná povaha apředčil Antylla ichytrostí. Cellině, Octaviině dcerce, kterou měla sMarcellem, bylo osm; modrooká, zlatovlasá. Byla velice podobná malé Julii, která byla pravidelnou návštěvnicí vdětském křídle, jelikož Octavia aScribonia byly dobré přítelkyně. Antonia, pětiletá, měla pískově plavé vlásky azelené oči–žádná krasavice to však nebyla, jelikož zdědila Antoniův nos ibradu. Trošičku hrdopyška, už teď malinko povýšená, takže své zaslíbení Ahenobarbovu synovi Luciovi považovala za cosi pod svou úroveň. To už se opravdu nenašel nikdo lepší? stěžovala si často. Tonilla, nejmladší ze všech dětí, měla kaštanové vlásky aočka jantarové barvy, její rysy však naštěstí byly spíše juliovské než antoniovské. Povahově to už byl rázný, inteligentní aimpulzivní tvoreček.

Iullus aCellina se věkem téměř shodovali sTiberiem, zatímco Antonii aDrusovi mělo být oběma co nevidět šest let.

Bez ohledu na to, jaké všelijaké pletky asváry mezi touto drobotinou propukaly, když byla Octavia zdohledu, byly všechny děti způsobné aveselé. Brzy se ukázalo, že Drusovi se tříletá Tonilla zalíbila mnohem víc než ukňouraná Antonia; okamžitě ji přijal pod svá ochranná křídla azabral si ji pro sebe. Tiberius se dostal do nesnadnější situace. Ukazovalo se, že je ostýchavý, dosti nejistý anedokáže navazovat rozhovor. Cellina, nejvstřícnější dítě zmarcellovského rodu, se sním však spřátelila, zjevně vycítila jeho plachost, zatímco Iullus, když shledal, že Tiberius neví pranic ojízdě na koni, šermu dětským mečem ani odějinách římských válek, kněmu zaujal zjevně pohrdavý postoj.

„Co myslíte, bude se vám na návštěvách utety Octavie líbit?“ otázal se Octavianus, když chlapce vedl zpátky domů přes Forum Romanum, kde ze všech stran pršely pozdravy akde ho co chvíli někdo zastavil, aby ho ocosi požádal anebo mu sdělil nějaký politický klípek. Chlapci byli oslněni, nejen touto svou vůbec první návštěvou ve městě, ale také Octavianovým doprovodem: dvanácti liktory agermánskou tělesnou stráží. Přes výpady proti Octavianovi apřes jeho osočování, které po léta museli od otce poslouchat, bylo jim po této jediné procházce jasné, že Octavianus–Caesar, jak se mu učili říkat–je muž mnohem významnější, než byl Nero.

Jejich novým pedagogem byl svobodný muž, Burgundinův synovec jménem Gaius Julius Cimbricus. Jako všichni potomci Divem Juliem milovaného Burgunda byl ion neobyčejně velké asvalnaté postavy, světlovlasý, splnou okrouhlou tváří, tupým nosem ableděmodrýma očima. Šel teď snimi, ukazoval jim to iono, věci, okterých se domníval, že by měly zaujmout pozornost chlapců. Milého měl vsobě mnoho, zato nic, čeho by se bylo třeba obávat. Neměl se vbudoucnu omezovat jen na výuku vučebně, povede ijejich tělesná cvičení na zahradě, aaž nastane čas, zasvětí je ido vojenských cviků, takže až chlapci dovrší dvanáctý rok věku, nebudou nastupovat vojenský výcvik na Martově poli tak docela nepřipraveni.

„Tak co říkáte, bude se vám utety Octavie na návštěvách líbit?“ opakoval Octavianus otázku.

„Ano, Caesare,“ řekl Tiberius.

„Určitě,“ zajásal Drusus.

„ACimbricus se vám taky bude líbit?“

„Ano,“ odpověděli sborem.

„Nepřeháněj to stou tvou plachostí, Tiberie. Ostatně až si zvykneš na nový život, ona tě přejde.“ Octavianus se na pastorka spiklenecky usmál. „Iullus se rád vytahuje aje to trochu rváč, ale kosti ty máš pořádné, ajen co se ti trochu víc obalí masem, tak ho zlískáš.“

Byla to velmi lákavá představa; Tiberius vzhlédl kOctavianovi avzmohl se na první úsměv.

„Zato ty, panáčku,“ říkal Octavianus Drusovi, „ty se vůbec nestydíš. Jak se mi zdá, líbila se ti Tonilla víc než Antonia, ale doufám, že si později budete rozumět isMarcellem, třebaže je trochu starší než ty.“

Livia Drusilla se schlapci rozloučila polibkem aposlala je sCimbrikem do učebny.

„Mám skvělý nápad, Caesare!“ zvolala, jakmile spolu osaměli.

„Copak?“ otázal se Octavianus ostražitě.

„Mám dáreček pro Marka Agrippu! Dokonce hned dvojnásobný dárek.“

„Agrippa není na dárky, má milá.“

„Ano, ano, to já vím! Ale přece by nějaké dostávat měl–zůstane ti tak alespoň inadále zavázán, až se léta překulí.“

„On si nikdy žádné takové pouto nepřipustí, jeho city vyplývají jen ztoho, kým je ačím je.“

„Ano, ano, ano! Ale nebyla by to pro něho přece jen velkolepá partie oženit se sMarcellou?“

„Je jí teprve třináct, Livie Drusillo.“

„Je jí třináct, ale rozumu má na třicet. Aza čtyři roky jí bude sedmnáct–bude zralá na vdávání. Čím dál tím míň předních rodin dodržuje prastarý obyčej držet děvčata doma až do osmnácti.“

„Budu otom určitě uvažovat.“

„Apak je tu Agrippova dcerka Vipsanie. Vím otom, že až starý Atticus umře, zdědí po něm všechno Attica, ale taky jsem slyšela, že vpřípadě Attičiny smrti bude podle Attikovy závěti dědicem Agrippa,“ chrlila Livia Drusilla. „Tím je to děvčátko mimořádně žádoucí, ajelikož je Tiberiovo dědictví tak nepatrné, myslím, že by se měl oženit sVipsanií.“

„Jemu je osm ají ještě nebyly ani tři.“

„Och, při všech bozích, Caesare, netvař se, jako bys mi nerozuměl! Já přece moc dobře vím, kolik jim je, ale pod čepec dorostou dřív, než stačíš vyslovit Alammelech!“

„Alammelech?“ otázal se akoutky jeho úst sebou poškubávaly.

„To je řeka vSýrii.“

„Já vím, jenom jsem netušil, že to víš ity.“

„Ale jdi, ty jeden, skoč radši do Tiberu!“

Zatímco doma bylo pro Octaviana stále radostněji, jeho veřejná apolitická činnost zatím valné ovoce nenesla. Ať Octavianovi agenti šířili oMarku Antoniovi pomluv sebevíc, ať oněm šeptem roznášeli jeden nactiutrhačný výmysl za druhým, nedařilo se jim zviklat oněch sedm set věrných senátorů vjejich přesvědčení, že právě Antonius je tím, za kým je třeba jít. Antoniovi stoupenci totiž skutečně věřili, že se jim jejich vůdce brzy navrátí do Říma–že se přece vrátit musí, když už kvůli ničemu jinému, pak oslavit triumf za svá vítězství vArménii. Vdopisech zArtaxaty se pochlubil obrovskou kořistí, od šest stop vysokých soch zmasivního zlata až po truhlice plné parthských zlatých mincí astovky talentů surových lapis lazuli akřišťálu. Ssebou má přivést Devatenáctou legii apožádal již údajně Octaviana, aby mu vyhledal pozemky, které její vojáci na odchodnou dostanou.

Pokud by Antoniův vliv nesahal dál než po senát, dal by se zlomit, avšak icelá první adruhá majetková třída, tisícovky mužů tak či onak zainteresovaných vpodnikání aobchodě, přísahaly na Antoniovo skvělé vedení, na jeho poctivost avojenského génia. Co bylo horšího–tributy zVýchodu začínaly proudit do státní pokladny stále hojněji. Výběrčí daní, publikáni, aplutokrati všeho druhu bzučeli kolem Provincie Asia akolem Bíthýnie jako včely kolem květů ronících nektar, ateď se ještě navíc zdálo, že státní pokladna nevídaně zbohatne, až do ní přibude iohlášená kořist. Anaitina socha zmasivního zlata má být Antoniovým darem chrámu Jova Nejlepšího Největšího, ale většina ostatních uměleckých děl stejně tak jako šperky bude rozprodána. Vojevůdce, jeho legáti ajeho legie obdrží zprodeje své zákonité podíly, zbytek však připadne pokladně. Třebaže uplynula už léta od doby, kdy Antonius vŘímě pobýval déle než pár dní–a od jeho poslední návštěvy uplynuly už celé čtyři roky–jeho popularita ulidí, na nichž záleželo, přetrvávala. Že by je zajímalo nějaké Illyricum? Kdežpak! Nekynuly tam žádné obchodní příležitosti ajen málokdo ztěch, kdo si žili vŘímě avily měli porůznu vCampanii avEtrurii, se trápil starostí, jestli bude Aquileia vypálena do základů anebo Mediolanum srovnáno se zemí.

Jediné, co se Octavianovi povedlo, bylo se jménem Kleopatra obeznámit celou Itálii, od těch nejpřednějších až po nejnižší. Oní si už kdekdo myslel to nejhorší; potíž tkvěla vtom, že se nedařilo je přesvědčit, že na Antonia má Kleopatra rozhodující vliv. Kdyby nebyla nevraživost mezi Octavianem aAntoniem tak známou věcí, byl by snad Octavianus tuto její nadvládu dokázal doložit, jenomže každý, kdo měl Antonia voblibě, Octavianova tvrzení prostě odmítal jako součást jejich vzájemného sočení.

Apak do Říma dorazil Gaius Cornelius Gallus. Třebaže býval Octavianovým dobrým přítelem, vyprosil si od něho tento nuzující se básník svojáckou duší souhlas, aby mohl nastoupit službu jako jeden zAntoniových legátů, ovšem až ve chvíli, kdy už nestihl ústup od Fraaspy. Zatímco se Antonius opíjel, protloukal se Gallus jakž takž vSýrii avyužíval času alespoň ktomu, aby psal půvabné lyrické ódy vpindarovském stylu atu atam také dopisy Octavianovi. Hořekoval vnich nad tím, že jeho měšec není těžší, avytrvával dál vSýrii, dokud se Antonius konečně nezbavil následků pití anevydal se na pochod do Arménie. Ke Kleopatře hořel Gallus zatvrzelou záští; nikdo se nezaradoval víc než on, když se konečně vrátila do Egypta aponechala Antonia, aby se obešel bez ní.

Dovršil čtyřiatřicátý rok, když si teď vyžádal přijetí usvého někdejšího druha Octaviana. Byl obdařený půvabem napovídajícím až jakousi krutost–dojem, který tkvěl spíše vjeho fyziognomii než vpovahových rysech. Proslul už svými milostnými elegiemi Amores abyl důvěrným přítelem Vergilia, snímž ho pojil ipůvod; oba pocházeli zItalské Galie. Nepatřil tedy kpatricijským Corneliům.

„Doufám, že mi budeš moci půjčit nějaké peníze, Caesare,“ řekl, když se chopil poháru vína, který mu Octavianus podával. Vomluvném úsměvu mu vkoutečcích nádherných šedých očí naskočily vějířky drobných vrásek. „Víš, já nechodím žebrat,“ pokračoval. „Jenom jsem utratil všechno, co jsem měl, za co nejrychlejší přeplavbu zAlexandrie do Říma, protože mi bylo jasné, že snástupem zimy budou zprávy otom, co se událo vAlexandrii, docházet do Říma opožděně.“

Octavianus svraštil čelo. „VAlexandrii? Co tys tam dělal?“

„Pokoušel jsem se vymámit od Antonia aod té otřesné svině Kleopatry svá náležitá procenta zarménské kořisti.“ Pokrčil rameny. „Marně. Anikdo zostatních nepochodí líp.“

„Poslední zpráva, kterou jsem slyšel,“ řekl Octavianus ausazoval se do křesla, „říká, že Antonius se potuluje po jižní Sýrii–což by znamenalo, že se za Kleopatrou nevydal.“

„To je mlžení,“ zachmuřil se Gallus. „VŘímě zřejmě ještě nikdo neví, že Antonius celou kořist zArménie až do posledního sestercie odvezl do Alexandrie. Tam pak uspořádal triumfální průvod kpovyražení jejích obyvatel–a také jejich královny, trůnící na tribuně na rohu Královské aKanópské třídy.“ Nadechl se, zhluboka se napil. „Apo triumfu věnoval všechno Serapidovi–svůj podíl, podíly svých legátů, podíly legií, ba ito, co patřilo římské státní pokladně. Načež Kleopatra odmítla proplatit jakékoli náležitosti armádě, třebaže ji nakonec Antonius umluvil, že alespoň vojákům se zaplatit musí. Muži jako já upadli vtakové opovržení, že jsme nebyli na tuhle podívanou vůbec pozváni.“

„Bozi!“ hlesl Octavianus, do hloubi duše otřesený. „On že se opovážil rozdávat ztoho, co nebylo jeho?“

„Jistě. Armáda podle mého určitě vyplacena bude, ale státní pokladna nedostane nic. Ipo triumfu jsem Alexandrii ještě jakž takž snášel, když ale Antonius podstoupil ito, čemu Dellius říká orgie rozdávání zmocnila se mě naráz taková touha po Římu, že jsem se musel vydat domů, ikdyž pořád ještě bez podílů.“

„Orgie rozdávání?“

„Nu, taková veleceremonie vjejich novém gymnasiu! Antonius jakožto představitel Říma veřejně prohlásil Ptolemaia Caesara králem králů avládcem světa! Kleopatra pak byla vyhlášena královnou králů ajejí tři děti, které má sAntoniem, tímto způsobem obdržely většinu Afriky, království Parthů, Anatolii, Thrákii, Řecko, Makedonii avšechny ostrovy ve východní části Našeho moře. Dost zvláštní, co?“

Octavianus seděl spootevřenými ústy, oči dokořán. „To je neuvěřitelné!“

„To možná ano, ale přesto je to skutečnost. Je to fakt, Caesare, fakt!“

„Podal Antonius svým legátům vtomto směru nějaké vysvětlení?“

„To ano, ovšem podivné. Co všechno otom ví Dellius, je mi nejasné–on má jakési mimořádné postavení. My ostatní–vesměs nižší legáti–jsme se dozvěděli jen to, že se zapřísáhl odevzdat veškerou kořist Kleopatře, že to byla otázka jeho cti.“

„Aco čest Říma?“

„Ta vtom jaksi nefigurovala.“

Vprůběhu další hodiny si Octavianus od Galia vyposlechl popis celé události, včetně všech detailních postřehů, jakými básník vidí svět. Hladina ve džbánu notně klesla, avšak Octavianus nelitoval ani vína, ani značné sumy, kterou hodlal Gallovi vyplatit za to, že tyto informace mohl získat přede všemi ostatními lidmi vŘímě. Tahle znalost přestavuje přímo pohádkový poklad! Letošní zima nastala velice záhy atrvala dlouho; není tedy divu, že uteklo tolik času, než sem zpráva dorazila. Triumf iorgie rozdávání proběhly vprosinci ateď už je duben. Gallus nicméně varoval, že má všechny důvody věřit, že Dellius průběh zimy istěmito novinkami vylíčil vdopise Poplicolovi již před dvěma měsíci aže list odeslal lodí, které se podařilo vpořádku doplout.

Nakonec zbývala ještě jedna podivná okolnost, kterou bylo třeba blíže objasnit. Octavianus se naklonil kupředu, lokty opřené ostůl, bradu vdlaních. „Ptolemaios Caesar byl vyhlášen za vládce vyššího než jeho matka?“

„Kaisarión mu říkají. Ano, byl.“

„Proč?“

„Och, ta ženská se vněm vidí! Ve srovnání sním jí na synech, které má sAntoniem, vůbec nesejde. Všechno jen pro Kaisarióna.“

„Aje to syn mého božského otce, Galle?“

„Bezpochyby,“ řekl surčitostí Gallus. „Ve všech směrech je to podobizna Diva Julia. Nejsem tak starý, abych pamatoval Diva Julia zmladších let, ale Kaisarión vyhlíží přesně tak, jak musel Divus Julius vypadat vjeho věku.“

„To jest?“

„Ve třinácti. Včervnu mu bude čtrnáct.“

Octavianovo napětí povolilo. „Takže je to ještě dítě.“

„Och ne, naprosto ne! Je už vpokročilé pubertě, Caesare–má hluboký hlas, vzezření dospělého muže. Jak jsem slyšel, je velice bystrý anadaný. Mezi ním ajeho matkou existují nějaké podstatné rozbroje, jak aspoň tvrdí Dellius.“

„Ah!“ Octavianus povstal anapřáhl ke Gallovi paži, stiskl mu ruku avřele mu jí potřásl. „Nedokážu ti vůbec vypovědět, jak vděčný ti jsem za tvé snažení, takže za sebe nechám hovořit něco hmatatelnějšího. Zajdi si opříštím nundinu do Oppiovy banky anajdeš tam hezký dárek. Navíc, jelikož jsem teď opatrovníkem majetku mých pastorků, mohu ti na příštích deset let nabídnout užívání Neronova domu jen za formální nájemné.“

„Aslužbu vIllyriku?“ otázal se vojácký básník dychtivě.

„Samozřejmě. Kořisti tam mnoho nebude, ale dobře si tam zaválčíš.“

Dveře se za ním zabouchly aGaius Cornelius Gallus se přímo vznášel několik stop nad dlážděním, když se ubíral kVergiliovu domu; Octavianus zůstal stát uprostřed pracovny asnažil se uspořádat onen zlatodůl informací vtakovém pořadí, aby je mohl náležitě zhodnotit. To, že se Antonius mohl dopustit něčeho tak stupidního, ho zcela vyvedlo zrovnováhy aprovždy to pro něho mělo zůstat nejvíce matoucím prvkem celé záležitosti. Zmocňovalo se ho podezření, že na tohle proč se odpovědi nikdy nedočká. Že se zapřísáhl? To přece nedává žádný smysl! Jelikož Octavianus své vlastní propagandě nikdy neuvěřil, byl nyní téměř na rozpacích, co si ztoho vybrat. Téměř. Možná že ta harpyje Antonia něčím omámila, třebaže Octavianus byl až do této chvíle skeptický, pokud jde olektvary schopné přemoci nejpodstatnější zásady, jaké člověk vyznává. Aco by mohlo být pro Římana podstatnějšího než Řím sám? Antonius zřejmě složil kořist náležející Římu do Kleopatřina klína, aniž předem zvážil, zda se mu podaří přesvědčit ji, aby římské armádě odevzdala její náležitý podíl. Musel snad poté před ní padnout na kolena, než ji přemluvil, aby vyplatila alespoň řadové vojáky? Och, Antonie, Antonie! Jak jen jsi mohl? Co tomu řekne moje sestřička? Něco tak ostudného!

Nicméně tu bylo cosi ještě důležitějšího než všechno ostatní dohromady: Ptolemaios Caesar. Kaisarión. Kleopatra se pro Octaviana rázem stávala pochopitelnější, když teď věděl, jak moc na svém nejstarším synovi lpí. Byl to pro něho otřes uslyšet, že je ten chlapec věrným obrazem svého otce, až po jeho časné dospívání, po jeho nadání. Za dva měsíce mu bude čtrnáct, pouhé dva roky mu zbývají do věku oné caesarovské odvahy, caesarovské bystrozrakosti. Nikdo nevěděl lépe než Octavianus, co dokáže juliovská krev; on sám přece sáhl po moci vosmnácti. Auspěl! Tenhle chlapec má přitom tolik výhod–navykl si už moci využívat, má dostatečně silnou vůli, aby se dokázal střetnout ismatkou, latinsky hovoří nepochybně stejně dokonale jako ona, takže by byl schopný oklamat Řím natolik, že by ho mohl považovat za skutečného Římana.

Ještě než Octavianus otevřel dveře své pracovny avydal se vyhledat Livii Drusillu, měl už priority utříděny. Aona, chytré děvče, poté udeřila hřebík rovnou na hlavičku.

„Ať podnikneš cokoli, Caesare, ty prostě nesmíš připustit, aby Itálie anebo Řím na tomhle klukovi spočinuly očima!“ zvolala se zaťatými pěstmi. „Čiší zněho zkáza.“

„Stím já souhlasím, jenomže jak tomu mám zabránit?“

„Všemi způsoby, jaké se ti nabízejí. Hlavně apředevším je třeba udržet Antonia na Východě, dokud vŘímě nebude tvoje svrchovanost neotřesitelná. Protože kdyby se sem on vydal, určitě vezme Kaisarióna ssebou. Je to pro něho ten nejlogičtější krok. Ajestli je jeho matka tomu chlapci tolik oddána, nebude mít nic proti tomu, aby sama zůstala vEgyptě. Její syn je přece králem králů. Och, až všichni ti antoniovští senátoři ajezdci spatří pokrevního syna Diva Julia, padnou na zadek! Nebude jim vadit, že je to míšenec aže to ani není římský občan, to víš stejně dobře jako já. Proto musíš Antonia na Východě udržet za každou cenu!“

„Nu, dá se začít stím alexandrijským triumfem spolu sorgiemi rozdávání. Obrovské štěstí je, že vCorneliovi Gallovi mám nezpochybnitelného svědka.“

Znervózněla. „Jen jestli vytrvá na tvé straně! Už před dvěma lety tě přece opustil apřešel kAntoniovi.“

„Ktomu ho dohnala ctižádost anouze. Vrátil se rozhořčený ajá jsem mu velice dobře zaplatil. Navíc se teď může starat oNelsonův dům aužívat ho. Já myslím, že Gallus dobře ví, kde se pro něho peče nejlepší chleba.“

„Svoláš samozřejmě kzasedání senát.“

„Jistěže.“

„Adáš pokyny Maecenatovi asvým agentům po celé Itálii, aby roznesli zprávy otom, co Antonius provedl?“

„To se bez říkání rozumí samo sebou. Tenhle můj mlýn na pomluvy rozemele Kleopatru na prach.“

„Aco ten chlapec? Je nějaký způsob, jak bychom mohli zpochybnit ijeho?“

„Do Alexandrie občas zajíždí Oppius. To, že ho Kleopatra odmítá přijímat, už tak známé není. Přiměju Oppia, aby sepsal oKaisariónovi pamflet vtom smyslu, že mému božskému otci není vžádném směru podobný.“

„Aže je to ve skutečnosti dítě egyptského otroka.“

Zasmál se. „Možná jsem měl onapsání toho pamfletu požádat tebe.“

„Udělala bych to, kdybych se byla někdy do Alexandrie podívala.“ Sevřela ruce na Octavianově paži azatřásla jí. „Och Caesare, ještě nikdy jsme nečelili většímu nebezpečí!“

„Netrap si stím svou půvabnou hlavičku, má milá. Já jsem přece syn Diva Julia! Žádný druhý takový nebude.“

Zvěsti otriumfu aorgiích rozdávání otřásly celým Římem; jen málokdo jim zprvu uvěřil, avšak postupně se po Corneliovi Gallovi vraceli zAlexandrie idalší adocházely dopisy pozdržené zimními bouřemi na moři. Tři stovky antoniovských senátorů opustily jeho šik azaujaly postavení neutrálů ana půdě senátu propukly bouře srážek aosočování. Iobchodníci zřad jezdců dezertovali po stovkách. Nebylo jich však dost. Pořád jich ještě nebylo dost.

Pokud by si Octavianus zvolil za terč své kampaně přímo Antonia, byl by možná dosáhl ivětšího vítězství, jenomže na to on byl až příliš chytrý. Veškeré ostny zaměřil proti královně Kleopatře, neboť svou další cestu viděl jasně: pokud dojde kválce, neměla by to být válka sMarkem Antoniem. Bojovalo by se vní proti zahraničnímu nepříteli–Egyptu. Často už zatoužil po někom takovém, jako je Kleopatra, skrze něhož by mohl Antonia rozdrtit, aniž by vyvolal dojem, že skutečným cílem útoku je Antonius. Tím, že Kleopatra přijala kořist náležející Římu aže Antonia přiměla, aby ji ajejí děti korunoval na vládce světa, objevila se jako nepřítel Říma.

„Jenomže pořád jich ještě není dost,“ řekl sklesle Agrippovi.

„Já bych řekl, že tohle byla jen první hrst kamínků ztoho, co se nakonec stane lavinou aco rozeštve celý Východ,“ utěšoval ho Agrippa. „Buď trpělivý, Caesare! Uvidíš, že uspěješ.“

Gnaeus Domitius Ahenobarbus aGaius Sosius dorazili do Říma včervnu; oba se měli stát konzuly pro příští rok, cosi jako malé vítězství Marka Antonia, jehož byli stoupenci. Třebaže kdekdo věděl, že volby jsou dílem machinací, oba vzbuzovali náležité pozdvižení, když se promenovali ve speciálně nabělených tógách aucházeli se ohlasy.

Ahenobarbovým prvním pověřením bylo přečíst vsenátě dopis od Marka Antonia, kčemuž přistoupil poté, co byla vrata senátní síně otevřena dokořán; důležité bylo, aby si co nejvíc návštěvníků Fora vyslechlo, co má Antonius na srdci.

Dopis byl–s přihlédnutím kautorovi–neobyčejně dlouhý, takže Octaviana (i další, znichž někteří mu nebyli vždy příznivě nakloněni) napadlo, že pisatel měl zřejmě někoho ku pomoci. Vyslechnut musel být pochopitelně celý, což ovšem vyvolávalo vlnu pospávání. Jelikož si Ahenobarbus sám už nad dopisem svou porci podřimování odbyl, byl si této tendence vědom avěděl, jak se sní vypořádat. Četl dopis již mnohokrát aoznačil si vněm pasáže, které musí posluchači vnímat vbdělém stavu. Oddrnčel proto monotónně ty jeho částí, které byly nedůležité anebo pouze jinými slovy opakovaly, co již bylo řečeno (což bylo velkým nedostatkem listu), zatímco každý důležitý odstavec avizoval zaburácením, které celým senátem trhlo, ahlasem proslulým svou silou dočetl příslušnou pasáž až do konce. Nato se navrátil kpoklidnému odříkávání akaždý si mohl dopřát další chvilku pokojné dřímoty. Jak antoniovci, tak octavianovci byli za tuto techniku přednesu Ahenobarbovi natolik vděční, že si díky ní získal nemálo přátel.

Octavianus seděl ve svém slonovinovém kurulském křesílku vpopředí kurulského pódia adělal co mohl, aby neusínal, ovšem pokud si zdříml celý senát, měl pocit, že pospávat může bez nebezpečí ion. Budova nebyla příliš větraná, ledaže zadul prudký vichr apronikl dovnitř podstřešními okenními otvory vbočních stěnách, jenže venku dnes nezafoukal ani větříček; bylo časné léto. Bdění měl nicméně usnadněné; měl toho spoustu kpřemýšlení achrápání kolem ho nijak nerušilo. Jemu připadal jako nejpozoruhodnější sám začátek dopisu, později tak proslulého.

„Východu,“ psal Antonius (či Kleopatra?), „je naprosto cizí římské mos maiorum, proto ho Římané také nedokážou pochopit. Naše civilizace je zcelého světa nejvyvinutější; svobodně si volíme magistráty, kteří nám vládnou, ato, aby se nezačali považovat za nepostradatelné, si zajišťujeme tím, že období jejich úřadu je omezeno na jeden rok. Jen vdobách velkého vnitřního ohrožení se uchylujeme kdlouhodobější, diktátorské formě vlády, jako je tomu vsoučasnosti, kdy máme tři–omlouvám se, otcové senátoři, dva–triumviry, aby dozírali na činnost konzulů, prétorů, édilů akvestorů, třebaže ne na tribuny lidu.

Řídíme se zákony, jejichž uplatňování se děje spravedlivě anestranně–,“ chechtot se rozlehl všemi lavicemi po obou stranách síně; Ahenobarbus vyčkal, až se rozruch utišil, apak pokračoval, jako by nebyl vůbec přerušen.

„–a pokud jde ovynášené tresty, civilizovaně. Za žádný zločin nikoho nezavíráme do vězení. Menší prohřešky se řeší pokutami, závažné–až po velezradu avčetně jí–konfiskací majetku avyhnanstvím do určené vzdálenosti od Říma.“

Ahenobarbus dopodrobna popisoval soudní systém, třídy občanů, členění římských vládních orgánů na exekutivní azákonodárné apostavení žen vřímském světě.

„Otcové senátoři, právě jsem podrobně probral mos maiorum atím izpůsob, jakým Říman nahlíží na svět,“ pokračoval.

„Pokuste se teď, dokážete-li to, představit si římského správce sprokonzulárním imperiem, jenž se ujímá svého úřadu vněkteré zvýchodních provincií, jako jsou Kilikie, Sýrie či Pontus. Vychází zpředpokladu, že jeho province smýšlí římsky, apokud vynáší rozsudky anebo vydává edikty, myslí po římsku.“

„Jenomže!“ zaburácel po odmlce Ahenobarbus, „Východ není římský! Východ římsky nesmýšlí! Nikde, například, kromě Říma, není chudina vyživována na státní útraty. Chudí jsou na Východě považovaní za přítěž, apokud si nemohou dovolit kupovat chléb, jsou ponechaní ohladu. Muži iženy jsou uvrhováni do otřesných žalářů, mnohdy pro přestupky, pro něž by Říman považoval za přiměřený trest pokutu vzanedbatelné výši. Ti, kdo jsou umoci, si počínají, jak jim je libo, neboť zákonů je málo, apokud vůbec existují, jsou uplatňovány nestejně, podle majetkového nebo společenského postavení obviněných–“

„To samé se děje vŘímě!“ zaječel Messala Corvinus. „Když se Marcus Cacus ze Subury převleče za ženskou aláká zákazníky před chrámem Venuše Eruciny, slízne za to talent pokuty, zatímco Luciovi Corneliovi Patriciovi to projde jen tak–a ještě si přitom uVenuše Eruciny užije!“

Senát se otřásl smíchem; Ahenobarbus čekal, nedokázal zakrýt své vlastní veselí.

„Popravy jsou na denním pořádku. Ženy nemají nárok ani na občanství, ani na peníze. Nemohou dědit, ato, co si vydělají, musí být proplaceno jejich manželům. Manžel se snimi rozvést může, žena smanželem ne. Úřední funkce sice mohou být obsazovány ivolbou, zpravidla ovšem se do nich lidé jen dosazují anejběžnější vůbec je držení funkce vrodině. Daně se vybírají zcela odlišným způsobem než vŘímě, vkaždé obci avkaždém státě platí jiný daňový systém.“

Octavianovi se klížila víčka; Antonius (anebo snad Kleopatra) se zjevně zabral do nějaké drobnokresby. Chrápání sílilo, Ahenobarbus už text opět pouze odemílal.

„Řím nemůže Východu vládnout přímo!“ rozkřikl se náhle. „Vládnout je třeba prostřednictvím klientských králů! Co je lepší, otcové senátoři? Římský správce vynucující si dodržování římských zákonů od lidí, kteří je nechápou, ženoucí se do válek, které místním lidem nepřinášejí žádný prospěch, avystýlající si své vlastní hnízdečko–anebo klientský král, který prosazuje zákony jeho lidu srozumitelné ajenž nadto žádné války zahajovat nesmí? Řím od Východu potřebuje tributy, jednoduché apřehledné. Znovu aznovu se nade vši pochybnost prokázalo, že tributy vpodobě peněz plynou hladčeji zklientských království než od římských správců. Klientští králové vědí, jak peníze zlidí ždímat, klientští králové neprovokují žádná vzbouření.“

Aznovu tiché brblání; Octavianus zívl, až mu oči zaslzely, apřiměl se kmyšlenkové gymnastice–začal promýšlet, jak dále očernit Kleopatřinu pověst. Byl vnejlepším, když Ahenobarbus začal opět hřímat.

„Pokusy zajistit si Východ rozmístěním trvalých římských posádek jsou idiotské! Tihle vojáci se všichni asimilují, otcové senátoři! Vzpomeňte jen, jak to dopadlo se čtyřmi gabiniovskými legiemi ponechanými posádkou vAlexandrii kdispozici tamějšímu králi Ptolemaiovi Aulétovi! Když jim nebožtík Marcus Calpurnius Bibulus dal rozkaz knávratu do Sýrie, odepřeli mu poslušnost. Jeho dva starší synové, kteří na svou ochranu měli pouze liktory, na splnění příkazu trvali. Výsledkem bylo, že je gabiniovci zavraždili, zavraždili děti vysokého římského správce! Královna Kleopatra se zachovala příkladně, vůdce vzpoury dala popravit avšechny čtyři legie odeslala zpátky do Sýrie–“

„Jen to dopověz!“ vskočil mu do řeči pohrdavě Maecenas. „Čtyři legie mají dohromady dvě stě čtyřicet centurionů. Jak už řekl Marcus Antonius, centurioni představují důstojníky legie. Divus Julius, jak se říká, oplakal smrt každého centuriona, ale nad mrtvým legátem slzu neuronil. Aco udělala Kleopatra? Nu, deset nejneschopnějších hlav se sice skulilo na popravišti, ale ostatních dvě stě třicet centurionů nikdy do Sýrie neodeslala! Ponechala si je vEgyptě na posílení své vlastní armády!“

„To je lež!“ zahulákal Poplicola. „Okamžitě to odvolej, ty pasáku jeden navoněná!“

„Ticho,“ řekl Octavianus unaveným hlasem.

Senát ztichl.

„Některé země jsou dostatečně romanizované anebo helénizované na to, aby vnich mohla být nastolena přímá římská vláda amohly být osazeny římskými posádkami. Je to Makedonie včetně Řecka apříbřežní Thrákie, Bíthýnie aProvincie Asia. Nikde jinde to možné není. Nikde! Kilikie se nikdy nechovala jako provincie, stejně tak jako Sýrie. Aúzemí, jako je Kappadokie aGalatie, jsme se vůbec nepokusili vtělit do provincií–a neměli bychom to ani zkoušet! Když byl Pontus podřízen Bíthýnii, bylo jeho řízení leda pro smích. Kolikrát za své období se správce Bíthýnie do Pontu vůbec dostal? Jednou, dvakrát, pokud se tak vůbec stalo!“

Teď to přijde, pomyslel si Octavianus anapřímil se. Teď uslyšíme Antoniovy výmluvy za to, co tam natropil.

„Vůbec se neomlouvám za svá rozhodnutí zde na Východě,“ říkal Ahenobarbus Antoniovým jménem, „neboť jsou to rozhodnutí zcela správná. Převedl jsem některé državy, které až dosud spadaly pod přímé řízení Římem, do správy nových klientských králů aposílil jsem současně autoritu těchto králů, kteří tam odevždy panovali. Ještě než složím svůj současný triumvirát, dokončím tuto práci tím, že předám celou Anatolii vyjma Provincie Asia aBíthýnie klientským králům astejně tak icelou Sýrii. Budou řízeny schopnými muži, čestnými azcela oddanými Římu, jejich svrchovanému vládci.“

Ahenobarbus se zhluboka nadechl apokračoval. „Egypt,“ řekl anechal to slovo odeznít do naprostého ticha, „je sŘímem spojený hlouběji než kterékoli východní království. Mám tím na mysli, že je to blízký bratranec Říma, až příliš svázaný sosudem Říma, než aby se pro něj mohl stát jakýmkoli nebezpečím. Egypt si neudržuje žádnou stálou armádu anechová plány na žádné výboje. Území, která jsem jménem Říma Egyptu postoupil, jsou vjeho péči lépe spravována, jelikož všechna po celá staletí Egyptu náležela. Král Ptolemaios Caesar akrálovna Kleopatra vtěchto zemích usilovně obnovují stabilní vlády avtomto období nebudou Římu odváděny žádné poplatky, tyto tributy však budou vdohledné době znovu obnoveny.“

„Jaká to útěcha,“ řekl Messala Corvinus.

Auž přijde závěr, pomyslel si Octavianus. Bude krátký, bohům buďte díky. Ahenobarbus to čte dobře, ale žádný dopis nedokáže nahradit osobně přednesený projev. Zejména kdybychom si mohli poslechnout přímo Antonia, který je tak dobrým řečníkem.

„Vše, co Řím od Východu ve skutečnosti očekává,“ zaburácel Ahenobarbus, „je obchod atributy! Má rozhodnutí nám zajistí obojí.“

Posadil se za jásotu apotlesku, třebaže tři sta senátorů, kteří od Antonia po zprávě oalexandrijském triumfu aoorgiích rozdávání odpadli, zůstalo zticha. Nadobro oně Antonius přišel díky poslednímu odstavci dopisu, který všichni skuteční Římané vnímali jako důkaz, že je Antonius vKleopatřině moci. Nevyžadovalo přílišnou představivost domyslet si, že to, co zbývá zAnatolie aze Sýrie, Římu sebere onen báječný blízký bratranec Egypt.

Octavianus povstal, levičkou sevřel nařasení tógy na levém rameni azvolna popošel kmístu, kam dopadala stužka světla pronikající malým otvorem ve střeše. Jakmile se tam zastavil, rozzářily se jeho plavé vlasy slunečním jasem, akamkoli se onen paprsek posunoval, tam ho následoval ion. Nikdo kromě Agrippy nevěděl, že díru ve střeše dal Octavianus udělat záměrně.

„Jak udivující dokument,“ řekl poté, co skončil pozdravný potlesk. „Marcus Antonius, ta proslulá autorita na téma Východu! Na Východě přímo domovem, jsem vpokušení říct. Dokonce by se to tak dalo chápat doslova, vzhledem ktomu, jak nesmírně mu lahodí polehávání na pohovkách avychutnávání hroznů–po bobulkách ivtekuté podobě–jak mu lahodí spoře oděné tanečnice, jak mu lahodí všechno, co je egyptské. Ale možná, že se mýlím, protože já nejsem odborník na Východ. Ehm–počkejme… Kolik let už uplynulo od Filipp, od té bitvy, po níž se Antonius odebral na Východ? Devět roků, tak nějak… Za celou tu dobu jen třikrát navštívil Itálii, nakrátko, pouze při dvou těchto letmých návštěvách se vypravil ido Říma. Jen jednou se zdržel vŘímě oněco déle. To bylo před čtyřmi lety, po Tarentu–určitě se rozpomenete, otcové senátoři! Při opětném návratu na Východ tehdy na Korkýře zapudil mou sestru, svou manželku. Byla ve vysokém stupni těhotenství, ale domů ji musel doprovodit laskavý Gaius Fonteius.

Nu dobrá, po devíti letech už se zMarka Antonia musel stát skutečný odborník na Východ, to připouštím. Po čtyři roky ztéto doby nechával svou římskou manželku doma, zatímco své druhé manželky, Královny zvířat, se držel jako klíště, jako by bez ní vůbec nemohl být. Vtom spolku Antoniových klientských králů jí ovšem náleží jakési čestné místo, protože ona alespoň prokázala nějakou sílu, nějakou rozhodnost. Totéž se, žel, nedá říci oostatku těch jeho klientských králů–je na ně dost truchlivý pohled. Úředníček Amyntás, lupič Tarcondimotus, primitiv Herodes, Antoniův zeťáček Pýthodóros, úlisný Řek, další zbanditů Kleón, patolízal Polemón, Archeláos Sisenés, synáček jeho milenky–och takhle bych mohl pokračovat dál adál!“

„Kdybys radši byl dál adál odsud, Octaviane!“ vřískl Poplicola.

„Caesare! Já jsem Caesar. Ano, je to divná společnost. Pravda je, že konečně začaly přicházet tributy zProvincie Asia, zBíthýnie azřímské Sýrie, ale kde zůstaly poplatky od té prapodivné party Antoniových klientských králů? Azejména od toho skvoucího drahokamu, Královny zvířat? Téměř by se dalo soudit, že své peníze vynakládá na všelijaké lektvary, kterými napájí Antonia, neboť si nedovedu představit, že při zdravých smyslech by Antonius mohl věnovat římskou válečnou kořist Egyptu darem. Aže by dokázal darovat celý svět synovi, kterého Královna zvířat měla skdovíjakým otrokem.“

Neozval se ani hlásek; Octavianus se odmlčel, pokročil do náležitého osvětlení atrpělivě vyčkával na jakoukoli námitku. Neozvala se. Takže dál, klegiím akjeho vlastnímu řešení takzvané „asimilace“–rotaci legií ležících posádkou vprovinciích zjedné země do druhé.

„Nehodlám vás tu trápit zbytek dne, kolegové senátoři, takže na závěr jen kladu otázku: pokud se legie Marka Antonia–jeho legie–asimilovaly, proč očekává ode mne, že pro jeho vojáky po odchodu zlegií najdu půdu kosídlení tady vItálii? Představuji si, že by byli mnohem spokojenější, kdyby jim vyhledal pozemky někde vSýrii. Anebo vEgyptě, kde, jak se zdá, sám hodlá setrvat nadobro.“

Poprvé od chvíle, kdy před deseti lety poprvé vstoupil na půdu senátu, sklidil Octavianus upřímný potlesk; zatleskali mu iněkteří ze čtyř set Antoniových stoupenců, zatímco jeho vlastní přívrženci atři stovky neutrálů bouřlivě jásali vestoje. Anikdo, ani sám Ahenobarbus, se neodvážil zapískat anebo zaprotestovat. Na to tentokrát ťal Octavianus až příliš do živého.

Senát opustil zavěšený do Gaia Fonteia, jenž se okvětnových kalendách stal consulem suffectem. Svůj vlastní konzulský úřad složil Octavianus již druhého ledna, napodobil tak Antoniovo rozhodnutí zpředchozího roku. Vúřadu zastupujících konzulů se ještě mělo vystřídat několik mužů, avšak Fonteius setrvával ve své funkci až do konce roku–pocta vskutku mimořádná. Konzulát se proměnil vjakýsi dáreček od triumvira.

Jako by četl Octavianovy myšlenky, Fonteius si povzdychl ařekl: „Škoda, že teď máme každoročně tolik konzulů. Dovedeš si snad představit Cicerona, jak abdikuje, aby se na řadu dostal ještě někdo další?“

„Anebo třeba Diva Julia,“ ušklíbl se Octavianus. „Souhlasím stebou, třebaže se to týká imé vlastní abdikace. Ale to, že se konzuly může stát víc mužů, odvádí trochu pozornost od toho prodlouženého triumvirátu.“

„Nemůžeš být alespoň obviňován, že lačníš po moci.“

„Přitom dokud jsem triumvirem, moc mám.“

„Co podnikneš, až termín triumvirátu vyprší?“

„To nastane na konci tohoto roku. Nu, udělám něco, co podle mého neučiní Antonius–přestanu toho titulu užívat apřemístím si kurulské křesílko dolů na první stupeň. Moje auctoritas idignitas jsou do té míry nezpochybnitelné, že nějaký ten titul bez problémů oželím.“ Bystře na Fonteia pohlédl. „Kam máš namířeno?“

„Nahoru na Cariny, navštívit Octavii,“ odpověděl Fonteius uvolněně.

„Půjdu tedy stebou, nemáš-li nic proti tomu.“

„Bude mi potěšením, Caesare.“

Vprůchodu Forem jim překážely obvyklé zástupy Octavianových příznivců, když však pokynul čtyřiadvaceti liktorům, kteří společně tvořili jeho aFonteiův doprovod, aby jim dál razili cestu davem, akdyž se před nimi iza nimi pevně semkli germánští strážci, mohli přidat do kroku.

Když míjeli rezidenci, vníž na Veliích sídlil Rex Sacrorum, ozval se Fonteius znovu. „Vrátí se podle tvého názoru, Caesare, Antonius vůbec ještě někdy do Říma?“

„Ty myslíš na Octavii,“ řekl Octavianus, dobře si vědom, co kní Fonteius cítí.

„To ano, ale mám na mysli iněco víc. Cožpak on nevnímá, že tu čím dál tím rychleji ztrácí půdu pod nohama? Znám senátory, kterým se udělalo doslova špatně, když se dozvěděli oalexandrijském triumfu aorgiích rozdávání.“

„Už to zkrátka není ten starý Antonius, toť vše.“

„Aty tomu opravdu věříš, když říkáš, že ho Kleopatra zcela ovládá?“

„Přiznávám, že zprvu to byl politický argument, ale zdá se, jako by tu přání bylo otcem myšlenky. Jeho jednání si lze stěží vysvětlit jinak, než že jím Kleopatra vládne, ale za nic na světě nedokážu pochopit, odkud by se tahle její moc nad ním mohla brát. Já jsem ze všeho nejvíc asi realista, takže mám sklon považovat taková vysvětlení, jako jsou nějaké zázračné nápoje, za nemyslitelná.“ Pousmál se. „Odborník na záležitosti Východu ovšem nejsem, takže takové lektvary třeba existovat mohou.“

„Začalo to za jeho poslední cesty odtud, ne-li ještě dřív,“ říkal Fonteius. „Vyléval si přede mnou za jedné bouřlivé noci na Korkýře srdce–požaloval si, jak je osamělý, jak neví, kudy kam, posteskl si na to, že ho opustila štěstěna. Už tenkrát vněm podle mě hlodaly myšlenky na Kleopatru, ale nebylo to ještě nic nebezpečného.“ Opovržlivě si odfrkl. „Mazaná ženská, tahle egyptská královna! Neměl jsem ji rád. Aona zase neměla vlásce mě. Římané oní mluví jako oharpyji, ale já vní vidím spíš sirénu–má ten nejkrásnější hlas. Dokáže sním očarovat smysly, člověk by uvěřil všemu, co ona říká.“

„To je zajímavé,“ řekl zamyšleně Octavianus. „Víš otom, že dala razit mince, na nichž jsou oba jejich portréty, každý na jedné straně?“

„Společně?“

„Přesně tak, společně.“

„Potom je ale dočista ztracený.“

„To si myslím ijá. Ale jak otom mám přesvědčit všechny ty zpitomělé senátory? Já potřebuji důkazy, Fonteie, důkazy!“

ČÁST V.

Válka

32-30 PŘ. N. L.

KAPITOLA DVACÁTÁ TŘETÍ

„‚T

voje návrhy zákonů pořád ještě nebyly schváleny,‘“ předčítala Kleopatra nahlas dopis od Ahenobarba. „Uhodil jsem sice na senát hned vokamžiku, kdy jsem se stal prvním konzulem, ale Octavianus má ochočeného tribuna lidu Marka Nonia Balba, zté nepřístojné rodiny zPicena, aten vytrvale vetuje všechno, co se pro tebe pokouším udělat. Když pak oúnorových kalendách ode mne fasces převzal Sosius, předložil ihned návrh, aby bylo vzneseno obvinění zcenzury proti Octavianovi, kterého obvinil zblokace tvých východních reforem. Co bylo dál? Můžeš třikrát hádat: Nonius návrh vetoval.‘“ Odložila dopis na stůl, zlatavé oči upřela na Antonia soním ledovým, leč dravým svitem napovídajícím, že lvice hodlá skočit. „Jediný způsob, jakým si můžeš své postavení vŘímě znovu vydobýt, je vydat se na pochod proti Octavianovi.“

„Pokud bych to udělal, stanu se útočníkem vobčanské válce. Byl bych prohlášen za vlastizrádce aoznačen jako hostis.“

„To jsou řeči! Udělal to Sulla. Udělal to iCaesar. Oba skončili jako vládci Říma. Co to vlastně je, to hostis, když to pořádně rozebereš? Dosti bezzubé prohlášení opostavení mimo zákon.“

„Sulla iCaesar vládli nezákonně, jako diktátoři.“

„Jak člověk vládne, na tom nezáleží, Antonie,“ odsekla.

„Já jsem se diktatury veřejně odřekl,“ namítl Antonius zarytě.

„Tak ji můžeš zase uzákonit, až Octaviana porazíš! Jen jako dočasné opatření, můj milý,“ řekla vemlouvavě. „Och, snad přece chápeš, Antonie, že nebude-li tomuhle Octavianovu odporu učiněna přítrž, pak on navrhne, aby tvé kroky na Východě byly anulovány–a jemu se žádný hrdinný tribun neodváží jeho návrhy vetovat! Apoté už může začít dosazovat do všech království na Východě své vlastní klienty.“ Nadechla se, oči jí plály. „Navrhne také, aby Egypt byl anektován Římem jako jeho provincie.“

„Toho se neopováží! Ajá nepřipustím, aby má opatření byla jen tak odsouvána stranou,“ procedil Antonius skrze zuby.

„Měl by ses vydat do Říma osobně, abys tam antoniovcům trochu narovnal páteře–nějak se jim začínají ohýbat,“ špičkovala, „a na cestu by sis pro jistotu ssebou měl vzít iarmádu.“

„Octavianus se nakonec sesype. Nemůže přece vetovat donekonečna.“

Do Antoniova hlasu se vetřel dostatečný přídech pochyb, aby Kleopatře napověděl, že je to ona, kdo vtomto ostrém sporu začíná mít převahu. Plán přemluvit Antonia kotevřené invazi do Itálie už opustila; byl sice schopný považovat za svého nepřítele Octaviana, nikdy však, jak se ukazovalo, Řím. Alexandrie iEgypt mu sice přirostly ksrdci, avšak spíše vedle Říma než namísto něho. Nu, budiž. Na motivaci koneckonců tolik nezáleží, pokud se Antonius posléze rozhodne vyrazit na pochod. Pokud by to neučinil, stala by se ona vskutku naprostou nickou, jak ji nazval. Její agenti vŘímě hlásili, že Octavianus usadil všechny své veterány na dobrých pozemcích vItálii avItalské Galii aže se těší přízni většiny obyvatel Itálie. Senát však stále ještě nedokáže ovlivňovat jinak než tribunským vetem; při čtyřech stech loajálních antoniovských senátorech atřech stech neutrálních má nad ním Antonius dosud většinu. Postačí to ale?

„Tak dobrá,“ řekl Antonius opár dní později, dohnán ktomu jejím neustálým dorážením, „přesunu své armády asvé flotily blíž kItálii. Do Efesu.“ Zamračeně na ni pohlédl. „To jest, pokud na to budu mít peníze. Je to tvoje válka, faraone, takže financovat ji budeš ty.“

„Platit budu ráda–za předpokladu, že se budu podílet na velení. Chci být přítomna na každém zasedání válečné rady, chci tam mít právo hlasu, chci vní mít naprosto stejné postavení, jaké máš ty. To znamená, že můj názor bude mít větší váhu než názor kohokoli zŘímanů kromě tebe.“

Dolehla na něho nesmírná únava; kčemu ty věčné podmínky? Cožpak se nikdy nezbaví Kleopatry dominatrix? Dokáže přece být tak úchvatná, tak milá, tak vynikající společnice! Ale pokaždé, kdy už se začal domnívat, že vní tyhle rysy převážily, pozdvihla saň tu ohyzdnější hlavu. Po moci žíznila víc než kterýkoli zmužů, které vživotě poznal, od Caesara až po Cassia. Ato vše kvůli Caesarovu synovi! Nade všechno pomyšlení nadanému, apřesto, jak vycítil, po moci nijak nebažícímu. Co bude, až Kaisarión tuto svou Kleopatrou vymodelovanou sudbu odmítne přijmout? Ta žena neví osvém chlapci nic, naprosto nic.

Nic neví ani oŘímanech, třebaže dva znich poznala z nejdůvěrnější blízkosti. Ovšem ani Caesar, ani Antonius nepředstavovali typické muže Říma, jak shledá, bude-li trvat na svém rovném podílu na velení. Jeho smysl pro poctivé vztahy mu říkal, že nárok na něj má, když se rozhodla tažení financovat, jenomže žádný zjeho druhů stakovouto výsadou souhlasit nebude. Užuž otvíral ústa, aby jí pověděl, kčemu nevyhnutelně dojde, ale pak je zavřel amlčel. Tvář jí ztvrdla jako křemen, její výraz napovídal, že žádné námitky nechce slyšet; vjejích očích se začínaly stahovat temné mraky. Pokud by se jí pokoušel vysvětlit, co bude tato zkušenost obnášet, vedlo by to jen kdalší zbezpočtu hádek. Existoval kdy smrtelník schopný zvládnout panovačnou ženskou obdařenou takřka bezmeznou mocí? Antonius otom pochyboval. Snad nebožtík Caesar, jenomže ten ji poznal ještě jako mladičkou azískal nad ní převahu, jakou ona neuměla zmoci. Teď, omnoho let později, dosáhla pevnosti žuly. Aco bylo horšího–jeho, Antonia, zastihla vsamém nadiru, na samém dně jeho existence, zpitého do němoty, avyložila si tuto epizodu po svém, jako projev slabosti. Ano, dokázal ji zakřiknout připomínkou, že kdosažení jejích cílů jí chybí armáda iloďstvo, ale už ráno dorážela nanovo atrýzeň věčného popichování pokračovala.

Jsem chycen jako vpavučině, říkal si, vsíti, kterou spřádá ona azníž není úniku, aniž se vzdám své vlastní touhy po moci. Oba chceme do jisté míry totéž: zničit Octaviana. Jenomže ona by ráda šla ještě dál, snažila by se zničit iŘím sám. Ato jí nedovolím, ikdyž se jí vtéhle chvíli postavit nemohu. Chce to čas, musí to vypadat, jako že dostane vše, co požaduje. Včetně společného velení.

„Souhlasím,“ řekl aznělo to rezolutně. Ať je všechno po jejím–zatím. Však ji zkušenost naučí, že hlavní stan Římanů pro ni nebude mít nic než pohrdání. Jenomže–může jí pohrdat ion sám? On, jenž sní žije, spí sní vjednom lůžku, může on jí pohrdat? Ito ukáže až čas.

„Chceš rovný podíl na velení,“ řekl. „Chceš mít ve válečné radě stejné postavení jako já.“ Zalykl se, ale vzlyk potlačil. „Souhlasím,“ opakoval tiše aspálil tak za sebou veškeré mosty. Ať je všechno tak, jak to Kleopatra požaduje; snad pak bude mít on konečně pokoj.

Vzápětí sedl, začal psát list Ahenobarbovi, užívaje už neplatného titulu triumviry avněm uvedl, co všechno od senátu alidu římského požaduje: svrchovanou moc nad Východem, který má být zcela vyvázán ze senátorského dozoru; právo stanovovat tributy podle své úvahy; právo ustanovovat klientské krále; mít vrchní velení nad jakýmikoli legiemi, které by Řím vyslal na východ od řeky Driny; ratifikaci všech rozhodnutí, která na Východě učinil akterá senátu předložil; aještě jednu ratifikaci–přidělení území aschválení titulů, které on udělil králi Ptolemaiovi Caesarovi, královně Kleopatře, králi Ptolemaiovi Alexandru Héliovi, královně Kleopatře Seléně akráli Ptolemaiovi Filadelfovi.

„Ustanovil jsem krále Ptolemaia Caesara králem králů avládcem světa. Vtom mi nikdo odporovat nesmí. Připomínám navíc senátu alidu římskému, že král Ptolemaios Caesar je synem Diva Julia ajeho zákonným dědicem. Chci, aby to bylo formálně uznáno.“

Kleopatra byla unesena; ošklivá hlava saně byla vmžiku tatam. „Och, ty můj nejmilejší Antonie, rozklepou se jim kolena!“

„Ne, ti se ztoho přímo podělají, ty má krasavice. Aty mi teď dej tisíc polibků.“

Dala mu je vášnivě, rozpálená vítězoslávou. Teď to tedy začne! Antonius se vydává do války; jeho dopis senátu představuje ultimátum.

Do Říma putovaly ve spěchu dva dokumenty: dopis azávěť Marka Antonia. Závěť uložil Gaius Sosius uVestiných Panen, strážkyň všech posledních vůlí římských občanů; závěť muže byla posvátná, otevírána byla až po jeho smrti avestálky je střežily prý již od časů římských králů. Když však Ahenobarbus rozlomil pečeť na Antoniově dopisu azačetl se do něho, upustil náhle svitek, jako by byl rozžhavený doběla. Uplynula dlouhá chvíle, než ho dokázal bez jediného hlesnutí podat Sosiovi.

„Bohové!“ šeptl Sosius poté, co ho pustil zruky ion. „Zešílel snad? Žádný Říman není oprávněn ani kpolovině toho, co tu stojí! Caesarův levoboček že se má stát králem Říma? Tohle on má na mysli, Gnaee, přesně to. AKleopatra že má vládnout jménem toho bastarda? Och, on se musel dočista zbláznit!“

„Buď to–anebo je trvale omámený kouzelnými lektvary.“ Na Ahenobarbově tváři se objevil rozhodný výraz. „Tohle předčítat nebudu, Gaie. To prostě nemůžu. Dopis spálím apronesu namísto toho řeč. UJova! Jak by tohle nahrálo Octavianovi! Celý senát by měl rázem na své straně, ani prstem by přitom nemusel hnout.“

„Anedomníváš se,“ ptal se váhavě Sosius, „že právě tohle měl Antonius vúmyslu? To je přece vyhlášení války.“

„Řím nemůže žádnou občanskou válku potřebovat,“ řekl Ahenobarbus znaveně, „i když Kleopatře, předpokládám, by se zamlouvala. Copak to pořád ještě nechápeš? Tohle vůbec nepsal Antonius, psala to Kleopatra.“

Sosius seděl, celý se roztřásl. „Co budeme dělat, Ahenobarbe?“

„Jak už jsem řekl. Dopis spálíme ajá před ty dědky vsenátě předstoupím snejlepší řečí, jakou jsem kdy pronesl. Nikdo se nesmí dozvědět, jak dokonale má Kleopatra Antonia vhrstí.“

„Hájit Antonia až po jílec meče, to ano. Ale jak ho jen vyprostit zKleopatřina zajetí? Je příliš daleko–och, ten prokletý Východ! Je to jako když se pokoušíš dostihnout duhu. Ještě před dvěma lety všechno vypadalo, jako by se vracela ta stará prosperita–výběrčí daní iobchodníci se jen tetelili radostí. Ale vposledních měsících si všímám změn,“ říkal Sosisus. „Antoniovi klientští králové se začínají činit ařímský obchod vytlačují. Aje to už osmnáct měsíců, co do státní pokladny naposledy přišel nějaký tribut zVýchodu.“

„Kleopatra,“ prohlásil zasmušile Ahenobarbus. „Za tím vším je Kleopatra. Jestli Antonia nedokážeme od té ženské odtrhnout, jsme ztraceni.“

„Zrovna tak jako on.“

Okolo letního slunovratu přesunul Antonius celé své válečné soustrojí zKarany aSýrie kEfesu. Jízda, legie, obléhací vybavení atrén se zvolna sunuly napříč střední Anatolií, až posléze podél zátočin řeky Maeandru dorazily kEfesu, kde se vojenské tábory roztáhly kolem půvabného městečka tak daleko, že ani nejostřejší oko nedohlédlo jejich konce. Vroucí změť mužů, zvířat amateriálu jako by zvolna vychládala, zatímco se místní obchodníci adrobní sedláci snažili, seč mohli, aby alespoň něco vyzískali na katastrofě, jakou armádní tábory představovaly. Úrodná půda, na které až dosud rostla pšenice apásly se ovce, byla rozdupána na neplodný prach anebo bláto, podle toho, jaké právě zavládlo počasí, zatímco Antoniovi mladší legáti, nepříliš vnímaví anepříliš ohleduplní, situaci dále vyostřovali tím, že odmítali skýmkoli zmístních obyvatel jednat. Loupeže aznásilnění se množila závratnou měrou; stejně tak vodvetu přibývalo vražd, přepadů aaktivního ipasivního odporu vůči přivandrovalcům. Ceny letěly vzhůru. Šířila se úplavice. To vše představovalo některé zpříčin, proč–za časů, které teď už patřily minulosti–si římský správce mohl přijít na pěkné peníze jen tím, že městu pohrozil utábořením svých legií, pokud mu jeho představitelé nevyplatí výpalné ve výši od stovky do tisíce talentů. Vyděšené sídlo sehnalo první poslední, jen aby se ztéto hrozby vykoupilo.

Antonius sKleopatrou připluli na Filopatórovi, který za obdivných výkřiků diváků zakotvil vEfesu. Tam Antonius zanechal loď imanželku apřesedl na menší loď směřující do Athén; potřebuje tam ukončit jistou záležitost, oznámil. Jak Kleopatra shledala, nedařilo se jí už tohoto střízlivého Antonia zvládat tak, jak to dokázala ještě vAlexandrii. Efesos byl jednoznačně římským územím aona nebyla jeho vládkyní onic víc než její předci. Neexistovala tu žádná tradice klanění před Egyptem. Kdykoli se vydala ze správcova paláce na inspekci města anebo některého zvojenských táborů, stíhali ji muži nevraživým pohledem, jako by pro ně už sama její přítomnost představovala hlubokou urážku. Anemohla je za jejich neomalené chování ani trestat. Publius Canidius byl sice odedávna jejím přítelem, ale ostatní legáti, jichž bylo vEfesu bezpočet, na ni pohlíželi jako na jakousi nehoráznost, ba pouhý vtip. VProvincii Asia na kolena nikdo padat nebude!

Pronásledovala ji mrzutá nálada už ode dne, kdy Filopatór vyplouval zAlexandrie aKaisarión jí ztropil nemilou akrajně nevítanou scénu. Opět byl ponechán doma, aby vládl Egyptu, ocož nestál. Příčina střetu ale ne tkvěla vtom, že by snad prahnul po tom táhnout smatkou asotčímem do války–šlo osám důvod jejich odchodu.

„Mama,“ vyhrkl, „to je šílenství! Copak to nechápeš? Vždyť vy se chystáte čelit moci samotného Říma! Já vím, že Marcus Antonius je veliký vojevůdce aže má obrovskou armádu, ale ikdyby byly do boje nasazeny všechny její prostředky, Řím porazit nelze. Trvalo mu půl druhého století, než se mu podařilo rozdrtit Kartágo, ale Kartágo posléze rozdrceno bylo–a to tak strašlivě, že už nikdy opět nepovstalo! Řím je trpělivý, ale nebude mu trvat žádných sto padesát let, než rozdrtí Egypt aAntoniův Východ. Prosím tě, naléhavě tě prosím, neposkytuj Caesarovi Octavianovi žádnou záminku vyrazit východním směrem! On si určitě vyloží Antoniovo soustředění veškerých sil vEfesu, tak vzdáleném od všech ohnisek nepokojů, jako vyhlášení války Prosím, prosím tě, mama, nedělej to!“

„To je hloupost, Kaisarióne,“ chlácholila ho apřecházela přitom zmístnosti do místnosti, dohlížela na balení. „Antonia nelze porazit na souši ani na moři, oto jsem se postarala já, tím jak bohatě jsem mu vybavila válečnou pokladnu. Pokud bychom otáleli, Octavianus by jen dál sílil.“

Stál vedle své nedávno dokončené bysty, kterou jeho matka dala zhotovit Dórotheovi zAfrodisiaty, abezděčně jí tak poskytl srovnání. Bystu polychromoval Choirilos, vystihl každičký odstín pleti ivlasů askvěle vyvedl ioči. Plastika vyhlížela nesmírně živě, jen otevřít rty apromluvit, avšak vporovnání sreálnou tváří stojící vedle ní, vášnivou arozohněnou, jako by se ztrácela.

„Mama,“ naléhal dál, „Octavianus ještě ani nezačal čerpat ze svých zdrojů. Atřebaže mám Antonia velice rád, nevyrovná se Agrippovi na souši ani na moři. Octavianus možná bude formálně včele hlavního stanu, ale vedení války přenechá Agrippovi. Varuji tě, všechno se točí kolem Agrippy! Je úžasný! Po mém otci Řím ještě nikoho takového nezrodil.“

„Ale prosím tě, Kaisarióne! Já už to tvoje věčné dorážení přestávám brát na vědomí.“ Kleopatra se odmlčela, vruce jeden zAntoniových oblíbených plášťů. „Co on je zač, ten Agrippa? Nikdo anic. Že se vyrovná Antoniovi? To určitě ne.“

„Tak alespoň ty zůstaň vAlexandrii,“ žadonil chlapec.

Udiveně na něho pohlédla. „Jak si to představuješ? Já to celé financuji, což znamená, že jsem vtomhle tažení Antoniovým společníkem. Domníváš se snad, že ve vedení války jsem nějaký nováček?“

„Ano, to si myslím. Jedinou zkušenost sis odbyla, když jsi seděla na hoře Kasion ačekala na Achillea ajeho armádu. To můj otec tě tenkrát vytáhl zbryndy, ane nějaký tvůj vojenský talent, který prostě postrádáš. Pokud budeš Marka Antonia doprovázet, pomyslí si jeho římští druzi, že je pod tvým vlivem, abudou tě nenávidět. Římané nejsou zvyklí na cizince ve svém hlavním stanu. Nejsem žádný hlupák, mama. Dobře vím, co se říká vŘímě otobě aoAntoniovi.“

Ztuhla. „Aco se onás vŘímě říká?“

„Že ty jsi kouzelnice, že jsi Antonia očarovala, že je to tvoje hračka, tvoje loutka. Že ho ženeš do střetu se senátem alidem římským. Že kdyby nebyl tvým manželem, nic ztoho, co už se událo, by se vůbec nestalo,“ vypočítával statečně Kaisarión. „Nazývají tě Královnou zvířat asoudí, že duší tohohle všeho jsi ty, nikoli Antonius.“

„Zacházíš příliš daleko,“ řekla Kleopatra mrazivým hlasem.

„Ne, nezašel jsem ani trochu daleko, jestliže jsem ti ten záměr zatím nevymluvil. Zejména tvou osobní účast. Má nejdražší anejmilejší maminečko, ty jednáš, jako kdyby Řím byl pouhý Mithridates Veliký. Řím neuvažuje–a nikdy uvažovat nebude–východním způsobem. Jde mu ojediné, onadvládu nad Východem vzájmu vlastního přežití.“

Zkoumavě se na syna zahleděla, přelétala po něm očima, hledala cestu, jak dál. Když se rozhodla, řekla chlácholivě: „Kaisarióne, není ti ještě ani patnáct. Ano, připouštím, že už jsi muž. Přesto všechno ale muž velice mladý avelice nezkušený. Vládni moudře Egyptu ajá ti přiřknu další pravomoci, jakmile se sAntoniem vrátíme svavříny vítězství.“

Hoch další boj vzdal. Hleděl na ni očima plnýma slz, pak zavrtěl hlavou aodešel zmístnosti.

„Hloupoučký chlapec,“ řekla Kleopatra Eirás aCharmianě.

„Krásný chlapec,“ povzdychla si Charmian.

„Vůbec ne chlapec avůbec ne hloupý,“ řekla chmurně Eirás. „Ty si neuvědomuješ, Kleopatro, že on má prorocký dar. Měla bys vnímat to, co říká, ane jeho názory odmítat.“

Eirásina slova jí zněla vuších, ještě když vyplouvala na Filopatórovi. Právě ta–spíše než to, co vyhrkl Kaisarión–byla příčinou jejího truchlivého rozpoložení. Postoj Antoniových druhů vEfesu vůči ní její špatnou náladu jen zhoršil. Byla však samovládkyně, atak všechno vedlo pouze ktomu, že zaujala postoj ještě povýšenější, ještě příkřejší, ještě zpupnější.

Na nezamýšleném přistání lodi na Samu nenesl Antonius žádnou vinu; objevila se vní velká trhlina, jejíž opravu nebylo možno odložit až do Athén, aSamos byl na jejich trase nejbližším ostrovem.

Samos si za svůj hlavní stan zvolil cech dionýsovských umělců. Zatímco Antonius na ostrově vyčkával, až bude loď znovu schopná plavby, napadlo ho, že by se zase jednou mohl podívat, co je nového vonom světě kouzelníků, tanečnic, akrobatů, zrůdiček ahudebníků, kteří tu trávili čas vrozkošných příbytcích, než budou opět pozváni kvystoupení na nějaké slavnosti. Žádná zatím není na obzoru, sdělil mu představený uměleckého sdružení Kallimáchos, poté co Antoniovi předvedl nádherný trik, při němž se brouci lezoucí po zemi rázem proměnili vtřepotající se motýlky.

„Rozhodli jsme se nicméně uspořádat dnes navečer veselici na tvou počest. Přijdeš mezi nás?“

Samozřejmě, že přijde! Ani potřeba napít se, kterou už tak dlouho přemáhal, nebyla ničím ve srovnání sjeho touhou po rozjaření ve společnosti vybraných komediantů. Problém tkvěl vtom, jak si záhy uvědomil, že střízlivost mu požitek zpředstavení notně kazila. Zkusil to sjedním pohárem vína, ale posléze se zcela opil.

Co se odehrávalo vprůběhu dní následujících po jeho rozhodnutí, si později nedokázal vybavit. Pravda je, že spřibývajícími lety víno stále víc působilo na jeho paměť. Až teprve jeho sekretáři Luciliovi se podařilo přimět ho knávratu do neutěšeného světa střízlivosti–a to jedinou prostou větičkou: „Královna na tohle určitě přijde.“

„Och, při Diovi!“ zasténal Antonius. „Cacat!“

Loď byla opravena už před řadou nundin, jak zjistil, když ho Lucilius ajeho osobní sloužící napůl dovlekli, napůl donesli na palubu, vrávorajícího aroztřeseného. Vypil toho skutečně tak moc? Anebo ho teď víno zmáhá rychleji? Vnásledné kocovině ho přepadl nový děs, že se konečně dostavují následky prohýřených let. Tytam byly dny, kdy zvedal kovadliny. Dovršil jedenapadesátý rok života ajeho svaly, když si je ohmatával, už nebyly ochotné se náležitě vyboulit. Jednapadesát! Věk ctihodného konzulára. AOctavianovi je teprve třicet, až koncem září mu bude jedenatřicet! Co je horšího, ivšichni Octavianovi nejlepší vojevůdci jsou mladí, zatímco jeho vlastní se velice podobají jemu samému, šedivějí. Canidiovi je šedesát pryč! Och, kam jen se ten čas poděl? Udělalo se mu nevolno, musel se rychle uchýlit kzábradlí azvracel.

Jeho komorník mu přinesl vodu knapití, houbou mu otíral rty abradu. „Je ti něco, domine?“

„Ano,“ řekl Antonius azachvěl se. „Je mi moc let.“

Když však jeho loď uvazovali na kotvišti vPeiraeu, vrátilo se Antoniovi něco zonoho fyzického zdraví, jaké se mu vuplynulém roce obnovilo, ikdyž náladu měl nadále nevalnou.

„Kde je moje žena Octavia?“ udeřil na správce vpaláci.

Muž se zatvářil nechápavě–ne, udiveně. „To už je přece několik let, co tu paní Octavia přebývala, Marku Antonie.“

„Co tím chceš říct, několik let? Měla by být tady, spolu sdvaceti tisíci vojáků od svého bratra.“

„Mohu jen opakovat, domine, že tu není. Avblízkosti Athén netáboří ani žádní vojáci. Pokud Octavianus nějaké vojáky vyslal, museli zřejmě odejít do Makedonie nebo se přeplavit do Provincie Asia.“

Zvolna se rozpomínal; ano, je to vskutku už pět let, co Octavia přišla se čtyřmi kohortami vojáků, nikoli se čtyřmi legiemi. Apřece jí nařídil, aby vojenskou zásilku od Octaviana poslala dál do Antiocheie asama se vrátila domů. Pět let! Je to skutečně už tak dlouho? Ne, snad jsou to jen čtyři roky. Anebo tři?

„Jsem zŘíma pryč už moc dlouho,“ přiznal Luciliovi, když si sedal za stůl.

„Naposledy to bylo Tarentum, před šesti lety,“ řekl Lucilius od svého stolu.

„Takže to jsou čtyři roky, co Octavia přišla do Athén.“

„Ano.“

„Poznamenej si dopis, Lucilie… Octavii, od Marka Antonia. Tímto se stebou rozvádím. Odejdi zmého domu vŘímě apřestaň užívat všech mých vil vItálii. Nevrátím ti tvoje věno aodmítám podporovat jak tebe, tak své římské potomky. Přijmi to jako závazné akonečné rozhodnutí.“

Lucilius psal, oči upřené na papír. Och, moje drahá paní! Tímto dopisem je pro Antonia zmařena veškerá naděje na záchranu… Pozvedl hlavu, vstal apoložil dopis před Antonia. Jednou zjeho vynikajících vlastností byl rukopis tak úhledný, že si nevyžadoval přepis profesionálním písařem.

Antonius list přelétl očima, pak ho složil. „Vosk, Lucilie.“

Pro všechny formální dokumenty byla běžná červená barva. Lucilius tyčinku podržel nad plamenem lampičky tak obratně, že se nezabarvila kouřem, aspootočením ji odtáhl, jakmile se na její špičce utvořila kapka vosku velikosti denaria. Antonius na ni přiložil svůj pečetní prsten apřitlačil. Herkules, obkroužený písmeny IMP. M. ANT. TRI.

„Doprav ho na nejbližší loď odplouvající do Říma,“ nařídil Antonius úsečně, „a mně vyhledej loď do Efesu. Moje záležitost vAthénách je zcela ukončena.“ Pousmál se. „Nikdy vlastně neexistovala.“

Vlastně ani neexistuje žádný určitý okamžik, který bych dokázal označit za spálení všech římských mostů za sebou, přemítal Antonius za zpáteční plavby zPeiraea; snad jen tolik, že všechno se datuje od chvíle, kdy se dozvěděl, že odpřísáhl odevzdat sebe sama isvou kořist Kleopatře aAlexandrii. Nijak se nedařilo jeho lásce kOctavii ani jeho římským záležitostem, zatímco vztah ke Kleopatře ho cele pohltil. Proč, na to si sám nedokázal odpovědět. Věděl jen tolik, že Kleopatra tkví vsamém středu jeho bytí, že jí neumí odříci naprosto nic, ani když jsou její požadavky zcela absurdní. Na něčem ztoho snad mohly mít podíl jeho výpadky paměti, to ano, ale za samu podstatu věcí vinu nenesou. Dost možná, že se mu velká královna usadila vsrdci se vším všudy jen proto, že právě ona dokázala ocenit jeho klady. Právě ona ho přece považovala za mocného muže, za člověka stojícího za kultivaci. Řím teď stejně náleží Octavianovi, proč se ho tedy nadobro nevzdat? Tak se zkrátka věci mají, když vezme všechno vúvahu. Chce-li se stát Prvním mužem Říma, musí Octaviana porazit na bitevním poli. Atohle Kleopatra dobře ví. Ten jeho riskantní zážitek na Samu, následné tělesné obtíže ičerstvé mezery vpaměti mu napověděly, že nejlepší léta už má za sebou, třebaže si namlouval, že to byl jen běžný flám anic víc. Nepotlačitelná potřeba zase si jednou vyrazit. Zatímco skutečnou pohnutkou kté plavbě zEfesu do Athén byla snaha uniknout své lásce, své kletbě, přísahám složeným Kleopatře.

Takže, řekl si, když se víceméně zotaven blížil kAthénám, proč vlastně ty své římské mosty nespálit? Požaduje to od něho kdekdo, od Kleopatry až po Octaviana, očekávají to od něho, sničím jiným se nehodlají spokojit.

Teď musí zpátky do Efesu, dřív než Kleopatra způsobí nějaké nové problémy.

Jenomže ještě dřív než Antonius do Efesu dorazil, vyvolala Kleopatřina přítomnost bouřlivé reakce. Nejprve odjeli Saturninus aArruntius zpátky do Říma sprohlášením, že budou raději sloužit pod mužem, kterého nenávidí, než pod jakoukoli ženou; Octavianus že je alespoň Říman! Poté je následoval Atratinus spolu se skupinou mladších legátů rozzuřených způsobem, jakým Kleopatra objížděla jejich tábory ashledávala vnich nedostatky, ba dokonce trousila nevybíravá slova ozanedbaném odění či ovyšších centurionech, kteří se nepostavili do pozoru, když je oslovila.

Poté co Atratinus dorazil do Říma, museli si Ahenobarbus se Sosiem sohromením vyposlechnout jeho stesky.

Ani vŘímě nebyly věci vpořádku. Státní pokladna byla téměř prázdná vinou nákladů na obstarání kvalitní půdy pro tolik propouštěných veteránů. Ač se to zdálo neuvěřitelné, byly utraceny multimiliony sesterciů získané zpokladnic Sexta Pompeia. Ceny pozemků rostly ajen málo legionářů bylo ochotno usadit se vcizích zemích, jako byly obě Hispánie, Galie nebo Afrika. Ioni byli Římané, lpěli na italské půdě. Ano, uspokojeni nakonec veteráni byli–ovšem za cenu vysokých nákladů, které na to musel stát obětovat.

Nedalo se však popřít, že Octavianus zvolna získává převahu vsenátě imezi plutokraty apodnikateli zřad jezdců; obchodních příležitostí na Antoniově Východě ubývalo afirmy, které tam před dvěma lety ještě prospívaly, se začínaly hroutit. Polemón, Archeláos Sisenés, Amyntás adalší méně významnější Antoniem dosazení vládci sebevědomě vydávali zákony znemožňující římskému obchodu vjejich zemích vzkvétat. Popichováni ktomu, jak kdekdo věděl, Kleopatrou, oním pavoukem sedícím vsamém středu sítě.

„Co budeme dělat?“ otázal se Sosius Ahenobarba, poté co rozčilený Atratinus odešel.

„Otom přemýšlím od chvíle, kdy přišel ten Antoniův dopis, Gaie, amyslím, že nám zbývá jediné řešení.“

„Tak ven sním,“ vyhrkl Sosius dychtivě.

„Musíme posílit římskost Antoniovy vlády na Východě–to je jedna špice dvojhroté vidlice,“ řekl Ahenobarbus. „Druhá špice spočívá vtom, že celá Octavianova činnost začne mít nelegální povahu.“

„Nelegální? Jak, pro všechno na světě, bys tohle chtěl dokázat?“

„Přesunem vlády zŘíma do Efesu. Ty ajá letos zastáváme úřad konzulů. Většina prétorů jsou rovněž antoniovci. Pochybuji, že bychom ze senátních lavic zvedli kohokoli ztribunů lidu, ale odebere-li se do Efesu polovina senátu, budeme nezpochybnitelnou vládou vexilu. Ano, Sosie, my odejdeme zŘíma do Efesu! Učiníme tak zEfesu vládní středisko adosytíme tamější Antoniův okruh řekněme pětistovkou věrných Římanů. Bude to víc než dost, abychom přiměli Kleopatru knávratu do Egypta, kam ona patří.“

„Tohle přece udělal Pompeius Magnus, poté co Caesar–eh, Divus Julius!–překročil Rubicon avtrhl do Itálie. Sebral konzuly, prétory ačtyři sta senátorů avšechny je odvezl do Řecka.“ Sosius se zachmuřil. „Jenomže tenkrát byl senát mnohem menší apočet nových tváří vněm nebyl tak vysoký jako dnes. Dnes má senát tisícovku mužů adobré dvě třetiny ztoho jsou noví lidé. Mnozí znich jsou Octavianovi lidé. Máme-li vyhlížet jako vláda vexilu, budeme muset přesvědčit alespoň pět set senátorů, aby šli snámi, ato podle mého sotva dokážeme.“

„Tomu nevěřím ani já. Mým cílem jsou ta čtyři sta rezolutních antoniovců. Nebude to sice většina, ale dost na to, abychom převážnou část lidí dokázali přesvědčit, že Octavianus jedná nezákonně, pokud by se snad pokoušel sestavit vládu, která by nás měla nahradit,“ řekl Ahenobarbus svychytralým zábleskem vočích.

„Jakmile něco takového uděláš, Gnaee, zahájil jsi tím občanskou válku.“

„Já vím. Jenomže občanská válka je tak jako tak nevyhnutelná. Zjakého jiného důvodu by Antonius přesunoval celou svou armádu iválečné loďstvo do Efesu? Ty se domníváš, že Octavianus si tenhle tah nevysvětlil tím jediným správným způsobem? Já tím chlapem sice opovrhuji, ale jsem si přitom vědom, jak skvěle mu to myslí. Vjeho hlavě prostě sídlí zpotvořená kopie Caesarovy mysli, to mi věř.“

„Jak víš, že sídlí zrovna vjeho hlavě?“

„Aco,“ otázal se nechápavě Ahenobarbus.

„Ta mysl.“

„To ví každý, kdo se někdy prošel po bojišti, Sosie. Zeptej se kteréhokoli armádního felčara. Mysl sídlí vhlavě, vmozku.“ Ahenobarbus vyčerpaně zašermoval rukama. „Sosie, nediskutujeme tu přece oanatomii aotom, kde má své sídlo animus! Bavíme se otom, jak nejlíp pomoci Antoniovi dostat se zté jeho egyptské fata morgany zpět do Říma!“

„Ano, ano, to jistě. Odpusť. Budeme si ale muset pospíšit. Pokud to neuděláme, Octavianus nám může zabránit vodjezdu zItálie.“

Což Octavianus kupodivu neučinil. Jeho agenti mu sice hlásili náhlé, jakoby horečné vzepjetí aktivity určitých senátorů–výběry vkladů vbankách, odprodej majetkových podílů, tak aby nemohly být obstaveny, balení anakládání celých domácností včetně manželek, dětí, pedagogů, chův, komorníků, komorných, kadeřníků, kosmetiček, švadlen, panských, tělesných strážců akuchařů. On však naprosto nic nepodnikl, ba se otom vůbec nezmínil vsenátě ani na rostrech na Foru. Časně zjara si zŘíma sice kamsi vyjel, zakrátko však byl už zase zpátky, ostražitý jako ohař, avšak zcela nečinný.

Atak Ahenobarbus, Sosius, deset prétorů atři sta senátorů spěchalo po Via Appia dolů kTarentu, na koních anebo vgigách, asnimi na nosítkách ivšichni jejich blízcí spolu se stovkami vozů tažených volky aplných služebníků, nábytku, šatstva, zásob od jídla po mýdlo, talířů ivějířů. Všechno to se poté vTarentu také naloďovalo–v Tarentu proto, že to byl nejpříhodnější přístav kplavbě do Athén okolo mysu Tainaron anebo do Pater vKorintském zálivu.

Pouhých tři sta senátorů! Ahenobarbus byl zklamaný, že se mu nepodařilo přemluvit kodchodu celou čtvrtinu loajálních antoniovců, zneutrálů pak dokonce vůbec nikoho, byl si však jistý, že přesto jde opočet natolik závažný, aby Octavianovi znemožnil dát dohromady fungující vládu, aniž to vyvolalo bouři odporu. Úsudek založený převážně na Ahenobarbově pocitu výlučnosti. Ahenobarbovi jako člověku zPalatina byl vlastní ipalatinsky elitářský pohled na Řím.

Antonius je nadšeně přivítal aokamžitě zřídil vefeské městské aule antisenát. Bohatí místní obchodníci, kteří pohříchu měli statut pouhých sociů, byli ke své nelibosti vystěhováni ze svých vil. Efesos byl naštěstí velkým obchodním střediskem, amohl tak Antoniovi nabídnout dostatek ubytovacích prostor kzvládnutí itak obrovského přílivu významných mužů ajejich rodin. Místní plutokraté se přestěhovali do Smyrny, Milétu aPriény, takže zefeského přístavu záhy vymizel veškerý obchodní provoz. Další výhoda: kotvit tu mohlo mnohem víc válečných galér. Co směstem bude, až celý tenhle dav Římanů zase odejde, Antonia ani jeho druhy netrápilo. Věčná škoda, neboť celé roky mělo pak Efesu trvat, než opět dosáhl své někdejší prosperity.

Kleopatru vůbec nepotěšil příchod exilové vlády aAhenobarba, jenž rezolutně odmítl povolit jí účast na zasedání antisenátu. Situace ji přivedla kneopatrnému výroku. „Toho budeš litovat,“ zavrčela na Ahenobarba, „až já budu soudit na Kapitolu.“

„Mne soudit nebudeš, paní!“ odsekl jí stejným tónem. „Pokud ty budeš zasedat jako soudce na Kapitolu, budu já už mrtvý–a se mnou všichni dobří Římané! Varuji tě, Kleopatro, takovéhle nápady pusť zhlavy, ktakovému něčemu nikdy nedojde.“

„Neopovažuj se mě oslovovat mým vlastním jménem!“ řekla mrazivým hlasem. „Mne budeš oslovovat ‚Veličenstvo‘–a to súklonou!“

„Na poklony já ti kašlu, Kleopatro!“

Běžela rovnou za Antoniem, jenž se zAthén vrátil vneveselé náladě askalnýma očima, což připisovala hlavně oněm pitkám na Samu. Zprávu onich jí podal Lucilius.

„Chci se účastnit zasedání senátu achci, abys potrestal toho nestydu Ahenobarba!“ křičela, zaťaté pěsti vbok, ústa jen do tenké rovné čárky.

„Má milá, schůzí senátu se prostě zúčastňovat nemůžeš–senát je zasvěcen Quirinovi, božstvu římských mužů. Ajá nejsem sto–eh–trestat muže tak vznešené, jako je Gnaeus Domitius Ahenobarbus. Římu nevládne žádný král, je to demokracie, Ahenobarbus je mi postaven na roveň stejně jako všichni ostatní Římané, bez ohledu na to, jak jsou chudí anebo neurození. Vočích zákona jsou si všichni Římané rovni. Primus inter pares, Kleopatro–jediné, čím já mohu být, je prvním mezi sobě rovnými.“

„Pak se to musí změnit.“

„To se změnit nedá. Nikdy. Ty jsi mu skutečně řekla, že budeš jako soudkyně zasedat na Kapitolu?“ zachmuřil se Antonius.

„Ano, jakmile ty porazíš Octaviana aŘím bude náš, zasednu tam vKaisariónově zastoupení až do doby, dokud on nedosáhne potřebného věku.“

„Ani Kaisarión tak nebude moci učinit. Není Říman, to zaprvé. Azadruhé na Kapitolu nepřebývá žádný smrtelník, muž ani žena. Je zasvěcený našim římským božstvům.“

Zadupala. „Och, já tě nechápu. Jednu chvíli prohlásíš mého syna králem králů, pak se pobavíš spár Římany auž je zase iztebe celý Říman! Rozhodni se už konečně! Mám dál pokračovat ve financování úsilí mého syna osvětovládu, anebo se mám sbalit avrátit se do Alexandrie? Víš, co jsi, Antonie? Hlupák! Obrovský idiot, který neví, co chce, ajen se potácí sem atam!“

Vodpověď se kní Antonius jen otočil zády. Však jí čas dokáže, že až on porazí Octaviana, Řím přesto zůstane tím, čím od věků byl–republikou bez krále. Ona vtuto chvíli platí účty, celé avšechny. Tím sice ještě nevlastní římskou armádu, avšak patří jí přesto celé tohle tažení. Och, mohl by ji také přimět knávratu do Egypta. To je ostatně řešení, které mu navrhují všichni legáti akaždým dnem jich přibývá. Jenomže pokud by ji poslal domů, sebrala by ssebou isvou válečnou pokladnu, všech dvacet tisíc talentů ve zlatě. Někteří, jako třeba Atratinus, mu otevřeně radili, aby tu bestii jednoduše zabil, její válečnou pokladnu zkonfiskoval aEgypt přičlenil křímskému impériu. Antonius dobře věděl, že něco takového učinit nedokáže, atak Kleopatřiny výpady snášel mlčky alegátům jen připomínal, kdo že tu platí. Přesto se někteří, jako třeba Atratinus, nakonec rozhodli snášet raději Octavianovu vládu než Kleopatřinu.

„Jak bych ji mohl poslat domů?“ otázal se Canidia, jednoho zjejích dvou římských zastánců.

„Já vím, Antonie, to udělat nemůžeš.“

„Tak proč to ale po mně chce tolik ostatních?“

„Protože nejsou zvyklí na ženské velitelky, ataky jim vpalicích pořád ještě nedošlo, že kdo platí muziku, ten si taky vybírá písničky.“

„Adorazí to někdy do těch jejich palic?“

Otázka tak komická, až se Canidius rozesmál. „Ne, ne ane. Pro ano by oni potřebovali nějakou tu rafinovanost, helénistické postoje–zkrátka všechno to, co jim absolutně chybí.“

Druhým Kleopatřiným zastáncem byl Lucius Munatius Plancus, jehož uplatila tučnou odměnou. Touto investicí současně získala ijistou podporu Marka Titia, jeho synovce, třebaže Titius, neskrývaně vznětlivější než Plancus, jen nesnadno tajil svou nechuť apohrdání vůči nové strýcově zaměstnavatelce. Co na Plankovi Kleopatra nedokázala pochopit, byl jeho bezchybný talent ve volbě vítězné strany vkaždé srážce uchazečů otitul Prvního muže Říma. Podobně jako děd Lucia Marcia Philippa byl ion rozený převlékač rouch aneviděl naprosto nic špatného vpřeběhnutí na stranu protivníka, kdykoli mu to instinkt vnukl jako užitečné.

Po měsíci stráveném vEfesu se Plancus Titiovi svěřil, jak se mu věci jeví. „Postřehl jsem, že Antonius je jakoby ochromený, kdykoli má stou ženskou jednat. Že by ho omamovala nějakou drogou, považuji za nesmysl, stejně tak ho ani nehypnotizuje, jak to dělají italští Marsové shady. Ne, Antonia kní vážou jeho vlastní nedostatky–je to prostě manžel pod pantoflem, jakých přece známe spousty. On by se spíš odvážil unést Kerbera od bran Hádu, než se jí nějak vzepřít, ať jde oprkotinu anebo ozásadní ultimátum. Když jsem si ještě myslel, že jsem zamilovaný do Fulvie, okusil jsem cosi podobného–dokázala mě lstí, tyranií anebo inásilím přimět takřka kčemukoli, apodobně jako Kleopatra se iona pokusila vládnout ve velitelském stanu. Nu, její jedinou odměnou nakonec bylo, že se sní kvůli její troufalosti Antonius rozvedl. Ovšem Kleopatra? To je jeho všechno, jeho mama, jeho milenka, jeho nejlepší přítel ataké jeho spoluvelitelka.“

„Tohle asi bude jádro všeho,“ zamyslel se Titius. „Dvacet let znal Antonia celý Řím jako živelnou sílu. Dokázal se udělat desetkrát za noc, noc za nocí, nechával za sebou stopu zlomených srdcí, parchantů aparoháčů, hlavy srážel dohromady, jako by to byly pouhé melouny, řídil válečné vozíky tažené lvy–ta legenda se rychle stávala mýtem. Nově pak zazářil vsenátě, hrdinně bojoval uFarsálu askvěle zvítězil uFilipp. Kdekdo mu pochleboval! Ateď najednou my všichni, kdo jsme ho milovali, zjišťujeme, že náš idol má hliněné nohy–že si ho Kleopatra zcela otočila kolem prstu. Je to tvrdá rána.“

„Nemesis se nedá uniknout… Za legendární život teď musí platit. Nu, Titie, počkáme si anastražíme uši. Mám pořád ještě dost přátel vŘímě, informují mě, jak se kté nadcházející krizi staví Octavianus. Vokamžiku, kdy se váhy vychýlí vOctavianův prospěch–balíme.“

„Možná bychom stím balením už měli začít.“

„Ne, to si nemyslím,“ řekl Plancus.

***

Mnohé ztoho, co působilo jako projev Kleopatřiny arogance aneomalenosti, pramenilo zjejí nejistoty, která pro ni byla něčím novým, varovným; kultura, zníž pocházela, ani okolnosti jejího dosavadního života jí neposkytly byť jen náznak pocitu, že žena, ba dokonce královna, by ve srovnání smužem mohla být považována za kohosi méněcenného. Nenapadlo ji dosud, že římské muže, do jejichž světa vstupuje, ani její postavení, ani její nevypověditelné bohatství nepřiměje, aby na ni pohlíželi jako na sobě rovnou. Domnívala se–a byl to její nejzákladnější omyl–že jejich antipatie provokuje svou cizotou. Že by to mohlo být její pohlaví, jí připadalo tak neuvěřitelné, že tuto možnost nebrala vůbec vúvahu. Když se teď začala opičit po římských protivnících zAntoniova okruhu, dělala to proto, aby se zdála římštější, méně cizokrajná. Když vpřilbě schocholem, vpancíři navlečeném na kroužkové zbroji askrátkým mečem zavěšeným na ošperkovaném bandalíru kráčela na velitelství aklela stejně sprostě jako kterýkoli zlegátů, domnívala se, že příčinou pohrdavých pohledů, jichž je středem, je to, že se jí nezdařilo být dost římská. Když ještě před Antoniovým návratem začala objíždět jednotlivé tábory, vplné zbroji askletbami na rtech, legionáři se jí nepokrytě vysmívali, centurioni marně potlačovali řehot, vojenští tribuni si ji prohlíželi od hlavy kpatě jako nějakou zrůdu amladší legáti trousili urážlivé poznámky aignorovali ji. Při jedné příležitosti požadovala od velitele legie, aby dal zbičovat svého primipila pro porušení subordinace. Důstojníka to nevystrašilo arezolutně to odmítl.

„Běž odtud někam pryč hrát si spanenkami, ale ne svojáky!“ odsekl jí.

Dostalo se jí tak vysvětlení, jenomže Kleopatra ho nepochopila. Nebyla to její cizokrajnost, co vadilo, ale skutečnost, že se zženských rtů linuly sprostoty aže na ženské tělo byla navěšena vojenská výstroj. Do mužských záležitostí se ženy nemají co plést, dokonce už ne veřejně amužům před nosem.

Když se Antonius vrátil zAthén, dožadovala se odplaty, on však nic takového nepodnikl, poradil jí namísto toho, aby se táborům raději vyhýbala, nechce-li vypadat jako hlupák. Nenapadlo ho vůbec, že nejvlastnější příčinu římské nevraživosti Kleopatra vlastně nevnímá. Třebaže ho tak docela neuposlechla, vybírala si napříště knávštěvám alespoň tábory patřící Antoniovým neřímským spojencům. Ach, ti se kní dokázali chovat náležitě! Polemónův syn Lýkomédés (Polemón sám se vrátil do Pontu střežit daleký Východ před Médy aParthy), galatský Amyntás, kappadocký Archeláos Sisenés, Deiotaros Filadelfos zPaflagonie idalší klientští králové, kteří se do Efesu dostavili, jí jeden přes druhého podlézali.

Povšimla si, že se tam neobjevil Herodes zJudeje aneposlal ani žádnou armádu. Poté co Antonius po svém návratu šmahem odmítl všechny její stížnosti na utrpěné křivdy, přiměla ho věnovat pozornost alespoň Herodově absenci, která Antonia natolik podráždila, že sedl anapsal králi Židů dopis. Herodes odpověděl obratem, listem plným květnatých aservilních frází, které obnaženy, podtrženy asečteny pravily, že záležitosti vJeruzalémě zabránily Herodovi dostavit se osobně, stejně tak jako mu neumožnily vyslat armádu. Kotevřené vzpouře to mělo pouhý kousek–tisíceré omluvy, ale… Vyhlíželo to tak, avšak nebyla to pravá příčina Herodovy nedisciplinovanosti. Herodův instinkt přežití byl stejně citlivý jako Plankův aHerodovi teď napovídal, že Antonius tuhle válku nutně vyhrát nemusí. Aby si svou sázku pojistil, poslal Octavianovi do Říma milý dopis spolu sdarem pro chrám Jova Nejlepšího Největšího–slonovinovou sfingu od samotného Feidia. Náležela kdysi Gaiovi Verrovi, jenž ji ukořistil ve své provincii Sicílii. Jako honorář ji pak obdržel Hortensius za Verrovu (neúspěšnou) obhajobu vprocesu pro mnohonásobné vyděračství. Od Hortensia putovala za tisíc talentů do vlastnictví jednoho zPerquitienů; poté co onen Perquitienus udělal úpadek, prodal ji za stovku talentů foiníckému obchodníkovi, jehož vdova, naprosto neznalá umění, ji za deset talentů odprodala Herodovi. Její skutečná cena že činí podle Herodova odhadu něco mezi čtyřmi ašesti tisíci talentů. Jak prý slyšel, zahrnuje Antonius Kleopatru uměleckými díly. Královna Alexandra určitě ví, že on, Herodes, sfingu vlastní, apokud to ona Kleopatře vyžvaní, nezůstala by Feidiova sfinga dlouho jeho. Svého egyptského souseda že Herodes zcelého srdce nenávidí, atak se rozhodl, že nejlépe by pro tuto plastiku bylo, kdyby byla uložena vŘímě–na co nejposvátnějším veřejném místě. Aby ji Kleopatra získala zchrámu Jova Nejlepšího Nejvyššího, musela by nejdřív vskutku zasednout na soudcovském stolci na Kapitolu. Dar představoval investici do budoucnosti nejen jeho království, ale ijeho vlastní. Apokud by Antonius zvítězil–och, při jeho svazku sKleopatrou raději pryč stakovými myšlenkami! Nevěda, že jen opakuje Atratinovo stanovisko, dospěl Herodes knázoru, že jedinou cestou, jak by Antonius mohl vybřednout ze současné bryndy, by bylo Kleopatru zabít aEgypt připojit křímskému impériu.

Když se koncem léta armády iloďstva zvedly azahájily přesun zEfesu do Řecka, připadl Antonius na ten nejlepší dárek pro Kleopatru, jímž by odvedl její pozornost od ustavičných střetů asočení ve velitelském stanu: vyslal kurýra do Pergamu anařídil, aby dvě stě tisíc svitků ztamější knihovny bylo zabaleno aodesláno do Alexandrie.

„Malá náhrada za to, jak Caesar spálil vaše knihy,“ řekl. „Mnohé ztěch svitků jsou duplikáty, ale je tam iněkolik svazků, které nikde kromě Pergamu neexistují.“

„Ty můj hlupáčku,“ říkala mazlivě acuchala mu vlasy. „To přece nebyla alexandrijská knihovna, co tenkrát na pobřeží shořelo, jenom sklad knih. Knihovna je vMuseu.“

„Pak je tedy vrátím do Pergamu.“

Vzpřímila se. „To tedy ne! Jestli zůstanou vPergamu, tak je určitě nějaký římský správce zkonfiskuje pro Řím.“

KAPITOLA DVACÁTÁ ČTVRTÁ

„D

orazila ke mně taková dost zvláštní pověst,“ hlásil Maecenas, když se Octavianus vdubnu vrátil do Říma.

Octavianus si byl vědom, že Ahenobarbus aSosius jsou Antoniovi fanatičtí stoupenci ajsou rozhodnuti setrvat vkonzulském úřadě po celý rok. Považoval proto za rozumné zŘíma hned po Novém roce odjet avyčkat, jestli tahle chrabrá dvojice dokáže senátem nějak pohnout. Až dosud se jim to nezdařilo aOctavianovi jeho mimořádně citlivý instinkt napovídal, že už se jim to ani nepovede. Řím je pro něho bezpečný abezpečný inadále zůstane.

„Pověst?“ otázal se.

„Že Ahenobarbus aSosius se díky svému pánu vAlexandrii dostali do úzkých. Antonius uložil Ahenobarbovi, aby vsenátě přečetl jeho velezrádný dopis, ale on se toho neodvážil.“

„Máš ten dopis?“

„Ne, Ahenobarbus ho spálil apronesl namísto toho projev. Když pak vúnoru převzal fasces Sosius, pronesl řeč zase on. Velice vlažnou.“

„Vlažnou? Pokud jsem slyšel, tak byla ‚plamenná‘.“

„Nemohlo se jí podařit dosáhnout cíle, to jest zvrátit názor senátu. Na Hostiliově kurii visely rampouchy, apřesto se Sosius jen potil. Vpodstatě jsou oba naši konzulové asi tak stejně umínění iznepokojení jako mezkové ve stáji, když ucítí kouř.“

„Umínění iznepokojení?“

„Ano. Mám-li se přidržet té metafory, tak se mezek, když ho chceš někam vést, vzpouzí. Ale vklidu taky zůstat nedokáže. Takže je nepokojný. Připsal bych neposednost našich konzulů na vrub další zvěsti–že se totiž chystají prchnout do exilu avzít ssebou celý senát.“

„Amně zanechat vládu nad Římem aItálii bez zákonné autority, čímž jen opakují to, co provedl Pompeius Magnus poté, co Divus Julius překročil Rubicon. Nepříliš originální.“ Octavianus pokrčil rameny. „Nu, tentokrát se jim to nepovede. Budu mít vsenátě potřebné quorum abudu oprávněný jmenovat zastupující konzuly. Kolikpak senátorů podle tebe ten náš páreček umluvil, aby ho doprovodili?“

„Ne víc než tři stovky, ikdyž snimi půjde většina prétorů–tohle je rok antoniovských orgánů.“

„Takže mi tu pořád ještě zbude stovka tvrdošíjných antoniovců připravených vrazit mi dýku do zad.“

„Byli by určitě odešli všichni asnimi ispousta neutrálů, kdyby nebylo Kleopatry. Téhle dámě máš co děkovat za to, že jsi schopný vykázat quorum. Dokud se ona potáhne za Antoniem jako smrad, bude se ti pořád za zády potloukat pár těch tvrdošíjných antoniovců stasenými dýkami, jelikož potloukat se kolem Kleopatry se jim nechce.“

„Aje pravda, že Antonius přesunuje své legie aflotily do Efesu?“

„Určitě. Naléhá na to Kleopatra. Je pořád sním.“

„Což znamená, že mu konečně otevřela svůj měšec. Jak šťastný teď Antonius musí být!“ Octavianus přivřel víčka sdlouhými řasami. „Ale jak je pitomý! Může on skutečně pomýšlet na občanskou válku, anebo je to jenom pokus jak mě vyprovokovat, abych své legie vyslal přes Drinu?“

„Upřímně řečeno–na tom, co si myslí Antonius, tolik nezáleží. Tím, kdo se hrne do války, je Kleopatra.“

„Je to cizinka. Pokud bych dokázal Antonia ztéhle tabulky prostě vymazat, šlo by oválku vcizině–proti cizince chystající se přepadnout Itálii azpustošit Řím. Zejména pokud by se Antoniovy síly vydaly směrem na západ, do Řecka nebo do Makedonie.“

„Válka proti cizí armádě by samozřejmě vyhlížela přijatelněji. Jenomže ta armáda, která teď táhne do Efesu, je římská armáda atahle římská armáda také pravděpodobně bude pokračovat dál do Řecka. Kleopatra nemá žádné své vlastní vojsko, jen loďstvo, aani to voněch flotilách nepřevažuje. Zpěti set válečných lodí je to sotva šedesátka obřích pětek ašedesát dvojek atrojek.“

„Potřebuji zjistit, co bylo vtom Antoniově dopise, Maecenate! Hrom do Ahenobarba! Proč se musel stát konzulem zrovna letos? On je inteligentní. Hlupák by byl ten dopis přečetl bez ohledu na jeho velezrádný obsah.“

„Sosius taky není žádný hlupák, Caesare.“

„Takže je lepší, když už jsou oba zŘíma izItálie pryč. VEfesu nám tolik škody nenadělají.“

„Chceš říct, že se nepostavíš proti jejich odjezdu ze země?“

„Určitě ne. Dokud jsou tu, jen mi ztrpčují život. Kde já ale na tu válku seberu peníze? Akdo bude ochotný další občanskou válku schválit?“

„Nikdo,“ pravil Maecenas.

„Přesně tak. Každý vtom uvidí boj osvrchovanost mezi dvěma Římany, zatímco my víme, že je to boj sKrálovnou zvířat. Jenomže my to nejsme schopní dokázat! Cokoli oAntoniovi řekneme, bude znít jen jako záminka pro rozpoutání občanské války. Vsázce je přímo moje pověst! Až příliš často byla citována moje slova, že žádnou občanskou válku proti Antoniovi nikdy chystat nebudu. Takže teď budu vypadat jako licoměrník.“

Konečně se ozval Agrippa, který až dosud jen seděl aposlouchal. „Já vím, že občanskou válku nikdo vítat nebude, Caesare, achápu tvoje pocity. Doufám však, že si uvědomuješ, že se právě na ni teď musíš začít připravovat. Vzhledem ktempu, jakým probíhají události na Východě, kní dojde už napřesrok. Což znamená, že illyrské legie demobilizovat nemůžeš. Budeš si také muset zajistit loďstvo.“

„Ale zčeho ty legie zaplatím? Azčeho zaplatím další válečné galéry? Vynaložil jsem veškeré peníze ze státní pokladny na usídlení stovky tisíc veteránů na kvalitní půdě!“ lamentoval Octavianus.

„Půjč si na to od plutokratů. Nebude to přece poprvé,“ řekl Agrippa.

„To mám Řím znovu uvrhnout do svazujících dluhů? Skoro polovina peněz ze Sextových pokladnic vůbec nedospěla do státní pokladny–padla na splacení půjček aúroků. To už opakovat nemohu, to prostě nejde. Poskytuje to jezdcům přílišnou moc nad státem.“

„Tak zdaňuj,“ řekl Maecenas.

„To se neodvážím! Aspoň ne vté výši, jakou bych potřeboval.“

„Ty už sis ty náklady propočetl?“ otázal se Maecenas.

„Samozřejmě že propočetl. Podle jednoho zAntoniových osočení–které ovšem vypovídá víc oněm samém–jsem spíše účetní než vojevůdce. Kpostavení čtyřiceti legií pod orly aknasazení čtyř set lodí bych musel zdanit všechny Římany od nejvyšších až po nejnižší částkou odpovídající čtvrtině jejich ročního příjmu.“

Agrippa vyvalil oči. „Pětadvaceti procentům?“

„Tolik činí jedna čtvrtina.“

„Vulicích zase poteče krev,“ řekl Maecenas.

„Zdaň iženy,“ navrhl Agrippa. „Attica má příjem dvě stě talentů ročně. Jakmile Atticus podlehne té své rakovině–dlouho už to trvat nemůže–zvýší se jí to až na pět set talentů. Ajá jsem jeho hlavní dědic, takže tyhle peníze budeš mít bezpečně kdispozici.“

„Počkej, počkej, Agrippo! Ty už se nepamatuješ, co ženské dělaly, když se je před jedenácti lety pokusili zdanit triumvirové? Hortensia je pořád až příliš naživu, aby se postavila do čela dalšího vzbouření. Aumíš si představit, že bychom dali ženám hlasovací právo? Protože to bychom vtakovém případě udělat museli.“

„Nevidím, jaký by byl rozdíl vtom, dát si vládnout Kleopatrou, anebo dát si vládnout Římankami,“ připustil Agrippa. „Máš pravdu, Caesare, postihnout to bude muset jen muže.“

Snovou avýraznou většinou vsenátě ustanovil Octavianus novými konzuly Lucia Cornelia Cinnu aMarka Valeria Messalu, bratrance Messaly Corvina. Než by však jmenoval nové prétory, raději uzavřel soudy. Zbývajících sedm set senátorů mu vžádném případě nebylo oddáno, Octavianus však vystupoval tak, jako kdyby tomu tak bylo, aoznámil, že napřesrok se stane prvním konzulem on adruhým konzulem že bude Messala Corvinus. Pokud má příští rok vypuknout válka, bude Octavianus potřebovat veškerou autoritu, jakou si bude schopen zajistit.

„Demokracie je prázdné slovo ve chvíli, kdy Římu hrozí Kleopatra ajejí posluhovač Antonius, toho jsem si vědom,“ řekl Octavianus vsenátě, „slibuji vám však slavnostně, otcové senátoři, že jakmile tato hrozba zVýchodu pomine, vrátím náležitou vládu senátu alidu římskému. Protože oŘím tu jde vprvé řadě, až daleko za ním jsou zájmy pouhých mužů, bez ohledu na jejich jména apolitické přesvědčení. Vládnu vtéto chvíli proto, že někdo vládnout musí! Třebaže období mého triumvirátu už vypršelo, senát po několik let postrádal zkušenosti svládnutím, zatímco já jsem je celých jedenáct let získával.“

Nadýchl se zhluboka arozhlédl se po stupních táhnoucích se po obou stranách od kurulského pódia, kam si opět přemístil své slonovinové křeslo. „Rád bych dnes zdůraznil, že to není Marcus Antonius, komu přičítám vinu za současnou situaci. Viním ztoho Kleopatru–ji ajenom ji samotnou! Je to ona, kdo se dal na pochod západním směrem, nikoli Antonius, jenž je pouhou její loutkou. Tanečky, které předvádí, jsou na egyptskou notu. Čeho jsme se já anebo Řím jen mohli dopustit, že jsme si vysloužili tuhle hrozbu armádou, loďstvem? Řím ijá jsme splnili veškeré své povinnosti, aniž bychom jedinkrát ohrozili Antonia na Východě. Takže proč on hrozí Západu? Odpověď zní: nehrozí on, hrozí Kleopatra!“

Atak dále, atak dále. Octavianus neřekl nic nového. Aprotože neříkal nic nového, nedařilo se mu získat si stovku neutrálů ani stovku zbylých antoniovců. Právě tak si nenaklonil senát, když oznámil, že na příjmy každého Římana uvalí pětadvacetiprocentní daň. Rozpoutala se bouře nevole, vřava se rozlila ido ulic, což uvítali podnikatelé zřad jezdců, kteří se osobně postavili do čela krvavých srážek, které následovaly. Octavianus neměl na vybranou, musel proskribovat tři sta čtyři členy Antoniova antisenátu vEfesu. Zdražeb aprodeje jejich majetku vItálii se mu tak podařilo zajistit zdroje kúhradě nákladů na illyrské legie. Agrippa–teď mnohem bohatší poté, co Atticus skoncoval se smrtelnou nemocí tím, že nalehl na meč, za celý jeho život nepoužitý–naléhal na nákup dvou set lodí.

„Ale žádné neohrabané pětiřadovky,“ zdůrazňoval Octavianovi. „Chtěl bych nasadit liburnské lodičky, žádné jiné než ty liburnské. Jsou malé, lehko ovladatelné, rychlé alevné. Už uNaulochu se ukázalo, jak jsou dobré.“

Agrippa svou argumentací Octaviana, malého postavou, zcela nepřesvědčil. „Anerozhoduje někdy také velikost?“

„Nikoli,“ řekl Agrippa stroze.

Na vrcholu léta došlo kjistému zvratu vsenátorském východozápadním putování, když se někteří znich navrátili do Říma asnimi ibezpočet historek otom, jak zhoubný vliv na Antonia má ta ženská. Octavianově věci tyto klepy prospěly víc než všechny jeho projevy. Žádný znavrátilců nicméně nebyl schopen nabídnout nezpochybnitelný důkaz otom, že nadcházející válka je Kleopatřiným dílem. Apod tlakem nesmlouvavého dotazování museli všichni připustit, že první místo ve velení stále ještě zaujímá Antonius aže Kleopatra je až druhá vpořadí. Vcelku se vše skutečně zdálo nasvědčovat tomu, že rozpoutat občanskou válku má vúmyslu Antonius.

Pak se rozkřikla ona senzační zpráva, že se Antonius se svou římskou manželkou rozvedl. Octavia okamžitě poslala pro svého bratra.

„On se se mnou rozvedl,“ řekla apodávala Octavianovi strohé sdělení. „Mám opustit jeho dům aděti si vzít ssebou.“

Vjejích očích se neobjevila jediná slzička, zíraly však na něho zničeným pohledem raněného adokonávajícího tvorečka. Octavianus ji pohladil.

„Och, ty chuděrko moje malá!“

„Užila jsem si ty dva roky, nejšťastnější léta mého života. Jediná moje potíž teď je, že nemám dostatek peněz, abych se někde usídlila scelou rodinou, pokud bych se ovšem nevtěsnala do Marcellova domu.“

„Nastěhuješ se ke mně,“ reagoval Octavianus okamžitě. „Dům je dost rozlehlý anajde se tam celé křídlo jen pro tebe a pro tvoje děti. Kromě toho to potěší Tiberia aDrusa, když své přátele budou mít pod stejnou střechou. Akdyž se ovšechny naše dětí bude starat někdo opoznání maminkovatější, než je Livia Drusilla, přivedu knim od Scribonie asi ještě iJulii abude také bydlet snámi.“

„Och! Ale–ehm–jestli se mám starat taky oJulii aoTiberia aDrusa, budu ktomu potřebovat další pár mateřských rukou–mám na mysli Scribonii.“

Octavianus znejistěl. „Pochybuji, že by stím Livia Drusilla souhlasila.“

Vskrytu duše si Octavia pomyslela, že Livia Drusilla bude souhlasit skaždým opatřením znamenajícím, že ten houf dětí nebude mít na krku. „Zeptej se jí, Caesare, prosím tě!“

Livia Drusilla Octaviin záměr okamžitě prohlédla. „To je skvělý nápad!“ řekla súsměvem sfingy. „Octavia tak velké břemeno sama přijmout nemůže, ovšem spoléhat vtom na mě by nebylo řešení. Obávám se, že mateřskou péči nemám vpovaze.“ Ostýchavě zaváhala. „Ovšem–eh–pokud mi po Scribonii nebudeš pokukovat.“

„Já?“ Zdál se tím být překvapený. „Edepol, co mi na ní záleží? Po Clodii mi připadala docela milá. Pak se zní začala stávat štěkna, nevím vůbec proč. Asi to bylo věkem. Ale vídám se sní pokaždé, když jdu navštívit Julii, avycházíme teď spolu báječně.“

Livia Drusilla se uchichtla. „Domus Livia Drusilla bude vypadat trochu jako harém! Jak nádherně východní. Kleopatře by se to moc líbilo.“

Vrhl se na ni, ve hře ji zlehka hryzl do šíje arázem zapomněl na Scribonii, Octavii, na děti ina harémy.

Moucha do polévky slétla ze zcela jiné strany: Gaius Scribonius Curio, který dovršil osmnáctý rok, oznámil, že on se snimi stěhovat nebude; vydá se na východ apřipojí se kAntoniovi.

„Och, Curione, aje to nutné?“ vylekala se Octavia. „Strýčka Caesara tím nesmírně zarmoutíš.“

„Caesar není žádný můj strýček,“ prohlásil mládenec pohrdavě. „Já patřím do Antoniova tábora.“

„Pokud půjdeš ty, jak mám přesvědčit Antylla, aby nechodil?“

„Snadno. Není ještě dospělý.“

„Jenže to se snáze řekne, než udělá,“ svěřovala se Gaiovi Fonteiovi, který se nabídl, že jí se stěhováním pomůže.

„Kdy bude Antyllovi šestnáct?“

„Ještě za dlouho. Narodil se toho roku, kdy byl zavražděn Divus Julius.“

„Takže mu ještě není třináct.“

„Ano. Jenomže on je tak divoký aimpulzivní! Určitě uteče.“

„Když je mu teprve třináct, tak ho zase chytnou. Smladým Curionem je to jiné. Je plnoletý aosvém osudu si rozhoduje sám.“

„Jak to mám povědět Caesarovi?“

„Nijak. Řeknu mu to já,“ odpověděl Fonteius, jenž by byl udělal cokoli, jen aby Octavii ušetřil nesnází.

Po rozvodu už byla volná–alespoň teoreticky, avšak Fonteius byl až příliš moudrý, než aby sní začal hovořit osvých citech. Dokud jí nic neřekne, bude mít své místo vOctaviině životě bezpečně zajištěné; jakmile vysloví, co kní cítí, pošle ho pryč. Bude líp počkat, až její žal zhojí čas. Pokud to vůbec bude vsilách času. Neměl otom představu.

Zběhnutí Saturnina, Arruntia aAtratina nezanechalo vtáboře Antoniových přívrženců žádné velké trhliny, když však dezertovali Plancus sTitiem, zůstalo po nich citelné prázdno.

„Vypadá to tam jako kdysi uPompeia Magna,“ vykládal Plancus Octavianovi, poté co dorazil do Říma. „Já jsem sice vMagnově táboře nebyl, ale říká se, že tam měl na věci každý svůj vlastní názor aže to Magnus nedokázal zvládat. Takže když události dospěly až kFarsálu, nepodařilo se mu prosadit fabiovskou taktiku, kterou volil ze všech nejraději. Velel tam Labienus aprohrál. Diva Julia nemohl porazit nikdo, ovšem Labienus byl přesvědčený, že on ano. Och, co tam proběhlo rozepří ahádek! Ato nebylo nic ve srovnání shrůzami, které se dějí vAntoniově táboře, věř, Caesare. Ta ženská chce mluvit do všeho, prosazuje své názory, jako by měly větší váhu než Antoniovy, anezdráhá se posmívat se mu před jeho vlastními legáty, před jeho senátory–dokonce ipřed jeho centuriony. Aon jí to všechno trpí! Lísá se kní, obskakuje ji–ona líhá na jeho místě, na locus consularis, představ si to! Jednou ji uvečeře chytla křeč do nohy, avěřil bys, že si Antonius před ní klekl arozmasíroval jí to? Celá jídelna ztichla, že bys byl slyšel můru dosednout na polštář. Aon se pak vrátil na své místo, jako by se vůbec nic nestalo! Právě tahle příhoda mě aTitia přivedla krozhodnutí, že je načase odejít.“

„Slýchám tady vŘímě všemožné pověsti, Planku, je jich tolik, že už ani nevím, kterým můžu uvěřit,“ říkal Octavianus avduchu si kladl otázku, jakou cenu asi bude Plancus požadovat.

„Věř těm nejhorším, anebudeš daleko od pravdy.“

„Tak jak mám ty zdejší mezky přesvědčit, že je to Kleopatřina válka, ane Antoniova?“

„Chceš tím říct, že oni pořád ještě věří, že velení má vruce Antonius?“

„Ano. Oni prostě nedokážou strávit představu, že by nějaká cizinka byla schopná takhle si Antonia podrobit.“

„Nespolkl bych ji ani já, kdybych to neviděl na vlastní oči.“ Plancus se zahihňal. „Možná bys měl pro ty nevěřící uspořádat výlet na Samos–tam teď oni všichni jsou. Co na vlastní oči uvidíte, vmysl si vštípíte.“

„Frivolnost, Planku, ti příliš nesluší.“

„Takže tedy ve vší vážnosti, Caesare. Dokázal bych ti, možná, nabídnout pádnější střely, za jistou cenu ovšem.“

Milý, neomalený Planku! Ven stím, nechoď kolem toho jako kolem horké kaše. „Takže kolik nebo za co?“

„Úřad zastupujícího konzula nadcházejícího roku pro mého synovce Titia.“

„VŘímě není zrovna příliš oblíbený–od chvíle, kdy dal popravit Sexta.“

„To učinil, ano, ale rozkaz ktomu přišel od Antonia.“

„Úřad mu zcela určitě zajistit mohu, nedokážu ho však ochraňovat před těmi, kdo na něho sočí.“

„Může si dovolit držet osobní strážce. Takže dohodnuto?“

„Ano. Aco mi na oplátku můžeš nabídnout ty?“

„Když se Antonius ještě zdržoval vAntiochei azotavoval se zposledních následků těch pitek, sepsal svou vůli. Jestli je to opravdu jeho poslední vůle, nevím, ale stvrdili jsme ji sTitiem jako svědci. Podle mého názoru ji poté odvezl ssebou do Alexandrie–v každém případě ji pak Sosius odevzdal vŘímě.“

Octavianus se zachmuřil. „Co má Antoniova závěť se současnou situací společného?“

„Všechno,“ řekl Plancus prostě.

„To není zrovna přiměřená odpověď. Objasni to podrobněji.“

„Byl zrovna ve velmi dobré náladě, když jsme ji podepisovali, autrousil několik poznámek, znichž jsme já iTitius usoudili, že jde okrajně podezřelý dokument. Velezrádné povahy dokonce, pokud může být doklad zveřejněný teprve po původcově smrti považován za velezrádný. Antonius se zřejmě nedomníval, že by existovalo něco jako posmrtná velezrada, odtud jeho bezděčná upřímnost.“

„Prosím, abys uvedl podrobnosti, Planku!“

„To nemohu. Na to hovořil Antonius dost neurčitě. Avšak Titius ijá se domníváme, že by bylo ktvému prospěchu, kdybys do Antoniovy závěti nahlédl.“

„Ajak bych to měl asi učinit? Poslední vůle je přece posvátný dokument.“

„To už bude tvůj problém, Caesare.“

Už vestoje si Plancus rovnal záhyby tógy, zjevně tím plně zaujat. „Měli bychom si opravdu vymyslet nějaký oděv vhodnější ksezení, než je tóga… Jak miluje Alexandrii atu ženskou… Ano, stógami jsou jen obtíže… Jak by se jejímu synkovi mělo dostat jeho práv… Och ne! Tady je nějaká skvrnka!“ Aodplul, nepřestávaje se oprašovat auhlazovat.

Na tomhle by snad tolik velezrádného zase nebylo. Jenomže Plancus je zjevně přesvědčený, že by mu Antoniova závěť pomoci mohla. Ajelikož do ustanovení Titia zastupujícím konzulem by tak jako tak ještě zbývala řada měsíců, je si Plancus určitě vědom, že pokud by Octavianovi nastrčil pod nos falešnou návnadu, Titius by se do kurulského křesla jaktěživ neposadil. Ale jak získat kAntoniově závěti přístup? Jak?

„Pamatuji se, jak mi Divus Julius kdysi vyprávěl, že vestálky uchovávají přes dva miliony závětí–nahoře, vpřízemí, zčásti ive sklepě,“ vykládal Livii Drusille, jediné, jíž se stak výbušnou novinou mohl svěřit. „Mají vtom systém. Závětí zprovincií azcizích zemí jsou společně uloženy vjedné části jejich domu, závěti zItálie vdalší aposlední vůle zŘíma zase vjiné. Jenomže Divus Julius do dalších podrobností nešel ajá jsem vté době ještě nevěděl, jak důležité se tyhle informace jednou mohou stát, takže jsem se ho na víc nevyptával. Jak jsem byl hloupý, tak hloupý!“ bušil se pěstí do kolena.

„Netrap se, Caesare, však ty to zvládneš.“ Velké, nebesky modré oči Livie Drusilly sproužečky vduhovkách jako by se zasnily; seděla apřemýšlela, po chvilce se pousmála. „Začít bys mohl třeba tím, že bys něco pěkného udělal pro Octavii,“ řekla pak, „a jelikož já jsem, jak je všeobecně známo, nesmírně žárlivá manželka, budeš totéž muset udělat ipro mne.“

„Ty že žárlíš na Octavii?“ otázal se nevěřícně.

„Ale vždyť přece lidé mimo kroužek našich důvěrných přátel nemají žádnou představu, jaké jsou mé vztahy sOctavii, či snad ano? Celý Řím je ještě rozhořčený, že se sní Antonius rozvedl–hlupák jeden! Neměl ji aspoň isdětmi vyhánět zdomu, to ho vočích lidí poškodilo mnohem víc než všechny ty zvěsti otom, jak je pod Kleopatřiným vlivem, co oněm dáváš šířit.“ Na její tváři se objevil něžný, snivý výraz. „Bylo by skvělé, kdyby tvoji agenti mohli lidem vŘímě avcelé Itálii vyprávět, jak moc miluješ svou sestřičku asvou manželku, jak si jich považuješ, jak je hýčkáš. Nu, aDomus Publica láká. Jsem si jistá, že kdyby ses rozhodl povolit Lepidovi vrátit se tam–byl to tak dlouho jeho domov–cítil by vůči tobě takovou vděčnost, že by ti za to jako dík nabídl na oplátku jistou symbolickou poctu pro Octavii apro mne.“

Zíral na ni sohromeným výrazem, jaký uněho dokázala vyvolat, kdykoli subtilností svých úvah předčila ijeho rafinovanost. „Rád bych věděl, kam tím míříš, má nejdražší, ale neuhádl jsem to zatím.“

„Jen si vzpomeň na ty stovky Octaviiných soch, které jsi dal postavit po Římě apo celé Itálii, ana moje sochy, které se pak vedle nich objevily. Nebylo by báječné, kdyby kjejich nápisům přibyla ještě jedna řádečka? Ohromující další pocta?“

„Pořád tápu vtemnotách.“

„Přemluv Lepida Pontifika Maxima, aby Octavii amně udělil statut doživotních Vestiných Panen.“

„Ale vy přece nejste žádné vestálky! Ba ani panny ne!“

„Čestných, Caesare, čestných! Dáš to pak rozhlásit adoprovodit trubači afanfárami na tržištích od Mediolana aAquileie až po Rhegium aTarentum! Tvoje sestra atvá manželka jsou nevýslovně příkladné, do té míry, že jejich manželská čistota achování je staví na roveň vestálek.“

„Pokračuj,“ vybídl ji dychtivě.

„Domus Publica se nám otevře, dovolí nám to status Vestiných Panen, budeme tam moci kdykoli vejít podle naší–dovol mi ten malý žertík–vůle. Apokud budu mít ijá toto privilegium, nebude ani nutné zasvěcovat do věci Octavii, protože já ti dokážu přesně zjistit, kde je Antoniova vůle uložena. Appuleia nebude mít žádné podezření, pokud jde omé motivy–proč by ho také měla? Její matka je tvoje nevlastní sestra, pravidelně knám chodívá na večeři, mě má moc ráda. Ukrást tu závěť pro tebe nemohu, ale jestli vypátrám, kde je schovaná, lehce arychle se kní pak dostaneš.“

Div že ji vobjetí nerozmačkal aneudusil, ale jí ten stisk, až zůstala bez dechu, vůbec nevadil. Nic Livii Drusillu nepotěšilo tolik, jako když byla schopna navrhnout řešení, jaké nenapadlo ani samotného Caesara.

„Livie Drusillo, ty jsi skvělá!“ zajásal apustil ji.

„To já vím,“ řekla atrochu ho odstrčila. „Ateď se dej do práce, lásko moje! Pár nundin to bude trvat anemůžeme si dovolit odkládat to příliš dlouho.“

Pro Lepida nebyla ztráta statutu triumvira zdaleka tak bolestná jako vyhnání zŘíma, takže když ho Octavianus navštívil auslyšel, co má udělat, aby se sídlo Domus Publica opět stalo jeho domovem, bez váhání souhlasil stím, že povýší Octavii iLivii Drusillu do stavu Vestiných Panen. Nebyla to jen prázdná pocta. Pro obě ženy to znamenalo, že jsou od té chvíle posvátné, chráněné před násilím; mohly se kamkoli vydat bez obav, jelikož žádný muž, ani ten nejneurvalejší anejnižšího původu, se neopovážil Vestiny Panny se dotknout. Pokud by tak učinil, propadl by navěky zkáze–byl by sacer–znesvětitel, byl by zbaven občanství, zbičován asťat aveškerý jeho majetek až po poslední kameninový pohárek by byl zkonfiskován. Jeho žena aděti by byly ponechány ohladu.

Řím icelá Itálie poctu přijaly sradostí; pokud snad lidé projevovali větší náklonnost Octavii, Livii Drusille to nevadilo ani za mák. Pozvala se namísto toho na večeři do jídelny kvestálkám, aby se seznámila snovými družkami.

Appuleia, Nejvyšší vestálka, byla Octavianovou neteří aLivii Drusillu dobře znala už zdob, kdy Livia, ještě jako mladá atěhotná, našla před svým sňatkem sOctavianem útočiště vAtriu Vestae.

„Bylo to omen,“ řekla jí Appuleia, když se jich všech sedm sesedlo na židličkách kolem stolu. „Bylo mi tehdy úzko, dnes už to mohu přiznat. Och, ta úleva, když tvůj zdejší pobyt neměl žádné náboženské důsledky! Ale bylo to omen toho, co teď nastalo, tím jsem si jista.“

Appuleia nebyla příliš inteligentní, avšak nesmírná úcta, jíž se těšila, ji utvářela vpřesně takovou osobnost, jaká se uNejvyšší Vestiny Panny předpokládala. Vše, co na sobě měla, bylo čistě bílé, šat sdlouhými rukávy itunika prostřižená na bocích, na prsou nesla bullu zavěšenou na řetízku kolem krku, vlasy ukryty pod sedminásobným vínkem ze stočené vlny se závojem tak jemným, že jí vlál kolem hlavy. Svému stádečku vládla železnou pěstí, vědoma si toho, že čistota vestálek je štěstěnou Říma. Čas od času sice nějaký muž (jako například Publius Clodius) přece jen na cudnost některé zvestálek zaútočil apřivedl ji tak až před soud, avšak za Appuleiny vlády kničemu takovému dojít nesmí!

Všechny vestálky teď seděly kolem stolu bohatě obloženého chutnými pokrmy spolu se džbánem jiskřivého bílého vína zAlby Fucentie. Obě nezletilé vestálky pily vodu zJuturniny studny, zatímco další tři, oděné stejně jako Appuleia, si mohly volně nalévat víno. Livia Drusilla, sedmá ustolu, si na sebe nevzala úbor vestálek, třebaže iona byla vbílém.

„Můj manžel se mi zmínil ovaší obdivuhodné péči ozávěti, které tu uchováváte,“ řekla Livia Drusilla, poté co už obě dívenky odešly spát, „ale jen zběžně. Bylo by možné si ten archiv někdy prohlédnout?“

Appuleina tvář se rozzářila. „Samozřejmě! Kdykoli.“

„Ah–třeba teď?“

„Pokud si přeješ, jistě.“

Atak podnikla Livia Drusilla obchůzku, na jakou se vydal iDivus Julius, jakmile se stal Pontifikem Maximem. Uviděla bezpočet stojanů spergameny, na nichž byly zaznamenány údaje okaždé závěti, potom ji Appuleia vedla do horního patra, kde spatřila ohromující počet přihrádek na svitky, nato do sklepů ado ukládacích prostor vpřízemí. Byl to fascinující zážitek, zejména pro ženu samu tolik pečlivou aorganizátorsky nadanou.

„Máte zvlášť vyčleněný prostor pro senátory?“ otázala se po mnoha obdivných slovech pronesených za prohlídky.

„Jistě, jsou tady, vtomto poschodí.“

„Apokud se stali konzuly, odlišujete je nějak od ostatních senátorů?“

„Samozřejmě.“

Livii Drusille se podařilo zatvářit plaše ispiklenecky zároveň. „Ani ve snu by mě nenapadlo požádat tě, abys mi ukázala závěť mého manžela,“ řekla, „ale strašně ráda bych viděla poslední vůli někoho ve stejném postavení. Kde například máte uloženu závěť Marka Antonia?“

„Och, ten má své samostatné místo,“ odpověděla Appuleia okamžitě, bez stínu podezření. „Konzul atriumvir, avšak ne tak docela součástí Říma. Je tady, docela sám.“

Vedla Livii Drusillu křádce poliček, holubníku, jak jim říkala, za zástěnou, která oddělovala pracovnu archivu od přísně vestálských prostor, abez váhání vyňala zjedné buňky onoho obřího plástu tlustý svitek, který vní byl uložen zcela osamotě. „Tady ji máš,“ řekla apodala dokument Livii Drusille.

Octavianova manželka ji potěžkala, obrátila ji apodívala se na pečeť: Hercules, IMP. M. ANT. TRI. Okamžitě ji zase se smíchem vracela.

„Má toho mnoho co odkazovat,“ řekla.

„To mají všichni naši přední mužové. Nejkratší ze všech byla závěť Diva Julia–tak jasná, tak bystrá!“

„Takže vy máte možnost si je přečíst?“

Appuleia se zděsila. „Ne, to ne! Do závěti ale samozřejmě nahlédneme poté, co zůstavitel zemře aco se dostaví vykonavatel poslední vůle, aby ji převzal. Musí ji otevřít vnaší přítomnosti, protože na nás je, abychom konec každého odstavce označily naším V. V. To proto, aby se tam nedalo nic připisovat, když závěť opustí tyto prostory.“

„Skvělé!“ řekla Livia Drusilla. Políbila Appuleiu zlehka na tvář astiskla jí ruku. „Musím už jít, moje milá, ale mám ještě poslední, velice závažný dotaz–je některá závěť někdy otevřena ještě předtím, než zůstavitel zemře?“

Další zděšení. „To ne! Nikdy! Znamenalo by to porušení našeho svatého slibu, atoho bychom se nikdy nedopustily.“

Rychle zpátky domů, kde Livia Drusilla manžela zastihla vjeho pracovně. Stačil jediný pohled na její tvář, auž Octavianus posílal všechny písaře aúředníky pryč zmístnosti.

„Nu?“ zeptal se.

„Právě jsem měla Antoniovu závěť vruce,“ řekla, „a mohu ti přesně popsat, kde je uložena.“

„Takže jsme zatím všechny předběhli. Myslíš, že mi Appuleia dovolí přečíst si ji?“

„Ne, ani kdybys ji odsoudil pro necudnost azazdil ji se džbánem vody apecnem chleba pod zem. Obávám se, že závěť jí budeš muset sebrat násilím–jí iostatním vestálkám.“

„Cacat!“

„Navrhuji, Caesare, abys pozdě vnoci zavedl kAtriu Vestae své Germány acelý prostor před vraty kobydlí vestálek oddělil kordonem. Mělo by to být co nejdřív, protože jsem se dozvěděla, že Lepidus se má do onoho křídla Domus Publica, které náleží Pontifikovi Maximovi, nastěhovat co nejdřív. Ten zásah se asi neobejde bez nějakého rámusu aty bys určitě nechtěl, aby tam ze své poloviny domu přiběhl Lepidus zjišťovat, co se tam děje. Dnes vnoci, později ne.“

Dlouho musel Octavianus bušit postupně na všechny dveře, než se posléze vjedněch na škvírku otevřených objevila vyděšená tvář správcové. Dva zGermánů ženu nevybíravě odstrčili ave svitu pochodní razili svému pánu cestu dovnitř, sostatními Germány vpatách.

„Je to dobré!“ říkal Octavianus Ariminiovi. „Strochou štěstí ji seberu ještě dřív, než se tam vestálky objeví. Budou se totiž muset nejdřív obléknout.“

Mnoho nechybělo auž to nestihl.

„Kde si myslíš, že jsi! Co tu vůbec děláš?“ rozkřikla se Appuleia. Objevila se ve dveřích vedoucích ksoukromým komnatám vestálek.

SAntoniovou závětí vruce Octavianus rázem stanul jako vrostlý do země. „Konfiskuji tu jeden velezrádný dokument,“ prohlásil přezíravě.

„Já ti dám velezradu!“ vřískla Nejvyšší Vestina Panna apokoušela se mu zastoupit cestu. „Ihned to vrať, Caesare Octaviane!“

Namísto odpovědi podal Octavianus svitek přes hlavu dozadu Ariminiovi, tak vysokému, že když závěť zdvihl do výše, Appuleia na ni nedosáhla.

„Jsi sacer!“ zasupěla, když do místnosti vzápětí dorazily tři další vestálky.

„Nesmysl! Jsem konzulár konající svou povinnost.“

Appuleia propukla vsrdceryvný azběsilý ryk. „Pomoc, pomoc, pomoc!“

„Zavři jí pusu, Corneli,“ řekl Octavianus dalšímu Germánovi.

Když se daly do křiku tři ostatní dívky, Germáni ije popadli aztišili.

Octavianus si vmihotavé záři pochodní měřil čtveřici žen očima černého pantera, planoucíma studeným svitem. „Odnímám tuto závěť vaší péči,“ řekl, „a neexistuje způsob, jakým byste mi vtom mohly zabránit. Pro vaše vlastní bezpečí vám doporučuji, abyste se nikomu ani slovem nezmínily otom, co se tu událo. Pokud byste tak učinily, nemohu ručit za své Germány, kteří nechovají kvestálkám žádnou povinnou úctu anesmírně rádi deflorují panny všeho druhu. Tacete, ženy. Myslím to smrtelně vážně.“

Abyl pryč. Zbylo tam jen štěstí Říma, plačící abědující.

Svolal senát na nejbližší nábožensky přípustný den, vítězoslávou jen zářil. Luciu Gelliovi Poplicolovi, jenž se rozhodl zůstat vŘímě aztrpčovat Octavianovi život, přejel mráz po zádech, cítil, jak se mu ježí chlupy na rukou avzátylku. Copak to ten had zase chystá? Aproč se zrovna Plancus sTitiem kolem sebe rozhlížejí stak zjevnou škodolibostí?

„Dva roky před tímto shromážděním mluvím oMarku Antoniovi aojeho závislosti na Královně zvířat,“ začal Octavianus, stoje před svým kurulským křeslem stlustým svitkem vrukou. „Nic ztoho, co jsem tu uváděl, nedokázalo dodnes leckteré zvás, kteří tu jste přítomni, přesvědčit, že vám říkám pravdu. ‚Uveď pro to důkaz!‘ fňukali jste do omrzení. Nu dobrá, já tady takový doličný předmět mám!“ Pozvedl svitek do výše. „Držím vrukou poslední vůli azávěť Marka Antonia, vníž jsou obsaženy veškeré důkazy, jaké by mohli iti nejhorlivější zAntoniových stoupenců požadovat.“

„Poslední vůli azávěť?“ vzpřímil se Poplicola.

„Ano, poslední vůli azávěť.“

„Poslední vůle je posvátná, Octaviane! Nikdo ji nesmí otevřít, dokud je její původce naživu!“

„Pokud ovšem neobsahuje velezrádná ustanovení.“

„Ani kdyby je obsahovala! Může být člověk považován za velezrádce za to, co vysloví až po své smrti?“

„Ale ano, Lucie Gellie. Zcela určitě.“

„Tohle je nezákonné! Odmítám připustit, abys pokračoval!“

„Ajak mi vtom chceš zabránit? Budeš-li mě inadále přerušovat, dám tě odtud svými liktory vyhodit. Teď seď aposlouchej!“

Poplicola se rozhlédl, uviděl, jak jsou všechny tváře kolem napjaté zvědavostí, auvědomil si, že prohrává. Alespoň pro tuto chvíli. Ať si tedy ten mladý netvor provede svou, pak se uvidí… Zamračeně se posadil.

Octavianus svitek rozvinul, nepředčítal však zněho; neměl to zapotřebí, znal závěť nazpaměť.

„Slýchám občas některé zvás označovat Marka Antonia za nejřímštějšího ze všech Římanů. Zcela oddaného rozkvětu Říma, hrdinného, smělého, nad jiné nadaného schopností rozšířit vládu Říma tak, aby zahrnula celý Východ. Proto také si po Filippech vyžádal–a obdržel!–Východ jako své další působiště. Došlo ktomu právě před deseti roky. Během těchto deseti let ho Řím sotva vídal, tak důkladně ahorlivě se věnoval svému úkolu. Tak by to alespoň Lucius Gellius Poplicola ajemu podobní rádi viděli. Avšak třebaže se na Východ vydával snad snejlepšími úmysly, svým předsevzetím nedostál. Proč? Co se přihodilo? Kde je důvod? Odpověď mohu shrnout do jediného slova: Kleopatra. Kleopatra, Královna zvířat. Mocná kouzelnice, zasvěcená do skrytých kultů, do tajů lásky ijedů. Nevzpomínáte si na krále Mithridata Velikého, jenž dennodenně užíval stovky jedů aknim istovky protijedů? Když posléze zkusil zabít se jedem, smrtící lektvar nezapůsobil. Jeden zjeho strážců ho musel proklát mečem. Připomenu tu jenom, že král Mithridates byl dědečkem Kleopatry. Sama krev vjejích žilách je vůči Římu přirozeně nepřátelská.

Setkali se vTarsu, kde své čáry vyzkoušela poprvé–ne však zcela úspěšně. Třebaže mu porodila dvojčata, Antonius jí přesto nepodlehl až do zimy onoho roku, kdy se chystal ke vpádu do království Parthů. Povolal ji do Antiocheie aona za ním přijela. Azůstala, přilepila se na vojenské tábory, stejně nevkusná jako kterákoli jiná východní běhnička. Ano, táhla spolu sAntoniem, když se jeho obrovská armáda dala na pochod khornímu Eufratu! Pak se Antonius vzpamatoval anařídil jí, aby se navrátila domů–poslední projev jeho nezávislosti! Och, proč jen náš statečný Antonius vtomto vzdoru proti ní nevytrval?“ Octavianus pokrčil rameny. „Otázka, na kterou nemám odpověď.“

Poplicola se schoulil do sebe, paže založené na prsou; Plancus na přední lavici aTitus na středním stupni, jak si Octavianus povšiml, se jen tetelili napětím. Před zmlklým senátem se opět ujal slova.

„Není třeba se zabývat katastrofálním tažením proti Parthské Médii, které Antonius vedl, neboť nás by mělo zajímat spíše období po onom strašlivém ústupu, než skutečnost, že jako vojevůdce ztratil víc jak třetinu římské armády. Antonius se pustil do toho, co Antoniovi vždy šlo nejlépe–do pití. Naléval se vínem, až ho zlomilo. Obluzený abezmocný se obrátil opomoc–ke Kleopatře. Nikoli kŘímu, nýbrž ke Kleopatře. Která přispěchala do Leuké Kómé azahrnula ho dary nad všechno pomyšlení hojnými–penězi, potravinami, zbraněmi, léky, tisíci sloužícími, tucty felčarů. ZLeuké Kómé se tento pár přemístil do Antiocheie, kde se Antonius konečně odhodlal ksepsání poslední vůle. Jedna kopie pak byla uložena zde, vŘímě, druhá vAlexandrii, kam minulou zimu Antonius zavítal. To už byl ovšem zcela vKleopatřině vleku, omámený, porobený. Víno už nepotřeboval, opájel se onačejšími svody, Kleopatřinými lektvary avnadami. Ato stím výsledkem, že na jaře tohoto roku, které právě končí, přesunul celou svou armádu iloďstvo–do Efesu. Do Efesu! Tisíc mil daleko na západ od míst, kde jich je vskutku zapotřebí, na oné pomyslné čáře vedoucí od Malé Armenie do jižní Sýrie, aby tam čelily parthským nájezdům. Proč asi přemístil armádu iloďstvo do Efesu? Aproč je poté přesunul dál do Řecka? Znamená snad Řím anebo Itálie pro něho nějakou hrozbu? Daly armáda aloďstvo umístěné na západ od Driny najevo nějaké válečné úmysly proti němu? Nikoli, nedaly. Na má slova vtomto směru se nemusíte spoléhat–jsou to skutečnosti zcela zjevné itomu poslednímu zvás!“

Zabloudil očima dozadu, knejvyšším stupňům obsazeným zmlklými pedarii. Poté volným krokem sestoupil zkurulského pódia apřešel doprostřed síně.

„Ani na okamžik se nedomnívám, že by se Marcus Antonius těchto aktů agrese proti své vlasti dopustil dobrovolně. Neučinil by tak žádný Říman svýjimkou těch, kteří byli nespravedlivě postaveni mimo zákon asnažili se onápravu–tak jako Gaius Marius, Lucius Cornelius Sulla, Divus Julius. Byl však Marcus Antonius prohlášen za hostis? Nikoli, jistěže nebyl! Až do tohoto dnešního dne zůstává jeho postavení stejné, jaké vždy bylo–je Říman pocházející zŘíma, poslední zmnoha generací Antoniů, které sloužily své vlasti. Ne vždycky sice moudře, však vždy svlasteneckým zápalem. Takže co se to tedy sMarkem Antoniem stalo?“ otázal se Octavianus zvučným hlasem, třebaže to nebyla řeč, při níž by bylo třeba klímající senátory burcovat. Všichni byli napjatí, pozorně naslouchali.

„Odpovědí je opět jediné slovo: Kleopatra. Stal se její hračkou, její loutkou–ano, vím, dál už byste všichni dokázali sborem vypočítávat se mnou! Jenomže většina zvás mi až dosud nevěřila, ito je mi známo. Ovšem dnes jsem schopný nabídnout vám důkaz, že to, co vám tu říkám, je vlastně jen menší část Antoniových věrolomností spáchaných na Kleopatřin příkaz. Příkaz cizinky, ženy, uctívačky zvířat! Amocné kouzelnice, schopné očarovat jednoho znejsilnějších, nejřímštějších Římanů.

Jak jistě víte, má tato žena–tato cizinka–syna. Je nejstarší zjejích dětí aona jeho otcovství přisuzuje Divu Juliovi. Chlapce, nyní patnáctiletého, který zasedá vedle ní na egyptském trůně jakožto Ptolemaios XV. Caesar, prosím! Pro každého Římana je to bastard, ažádný římský občan. Těm, kdo snad uvěřili, že je synem Diva Julia, mohu nabídnout svědectví otom, že jím není–že je to syn otroka, snímž si Kleopatra dopřála povyražení. Je dosti žádostivá, měla už mnoho milenců amá je dosud. Využívá jich nejprve jako milostných partnerů apoté jako obětí svých jedů–ano, zkouší je na nich tak dlouho, dokud nezemřou. Tak jako zemřel iotrok, jenž ji obdařil jejím nejstarším synem.

Jaký že tohle všechno má význam pro nás, ptáte se? Takovýto: Kleopatra totiž na Antoniovi mimo jiné vymámila, aby tohoto bastarda vyhlásil králem králů, avydává se teď do války, aby ho dosadila na Kapitol! Sedí tu mezi námi muži, otcové senátoři, kteří mohou pod přísahou dosvědčit, že se jim dostalo jejích oblíbených vyhrůžek, jak zle se jim povede, jakmile ona usedne na trůn na Kapitolu ajménem svého syna bude vyslovovat ortely! Ano, ona hodlá využít Antoniovy armády kdobytí Říma aproměnit ho pak vkrálovství Ptolemaia XV. Caesara!“

Odkašlal si. „Ajaký osud poté čeká Řím? Měl by inadále zůstat největším městem na světě, střediskem práva, spravedlnosti, obchodu aspolečnosti? Ne, tím Řím být nemá! Hlavním městem světa se totiž nově stane Alexandrie! Řím má zaniknout vnicotě.“

Octavianus závěť pozdvihl nad hlavu, nechal ji rozvinout, pak ji pustil atlustý svitek splesknutím dopadl na černobílé dlaždice senátní síně. Několik senátorů sebou při tomto zvuku polekaně trhlo, Octavianus je však ignoroval apokračoval.

„Důkaz je obsažen vtomto dokumentu, vAntoniově poslední vůli azávěti! Odkazuje vní vše, co mu patří, včetně svých nemovitostí vŘímě avItálii, investic ahotovosti, královně Kleopatře. Kterou, jak se zapřísahá, miluje, miluje, miluje! Své jediné manželce, středobodu svého bytí. Vtéže závěti stanovuje dále, že Ptolemaios XV. Caesar je legitimním synem Diva Julia adědicem všeho, co Divus Julius odkázal mně, svému římskému synovi! Trvá na tom, aby to jeho proslulé rozdávání bylo respektováno, takže by se Ptolemaios XV. Caesar stal králem Říma! Říma, jenž žádného krále nemá!“

Síní zahučelo reptání; závěť byla rozvinutá, prohlédnout si ji mohl kdokoli, kdo by si chtěl ověřit pravdivost toho, co Octavianus uvádí.

„Copak, otcové senátoři, jste snad pobouřeni? Zajisté, pobouřeni byste být měli! Tohle ale ještě není zdaleka to nejhorší, co Antoniova závěť tají! Ta hrůza je obsažena vodstavci spokyny pro jeho pohřeb, které stanoví, že bez ohledu na to, kde ho smrt zastihne, má být jeho tělo předáno egyptským balzamovačům, kteří sním putují všude, kam se pohne, anabalzamováno podle egyptských ritů. Apoté má být podle svého pokynu pohřben ve své milované Alexandrii! Po boku své milované manželky Kleopatry!“

Propukla vřava, senátoři vyskakovali ze svých stoliček, zkurulských křesílek, hrozili pěstmi, ječeli.

Poplicola vyčkal, až se ztišili. „Nevěřím jedinému slovu, které tu bylo řečeno,“ vykřikl. „Ta závěť je padělek! Jak jinak by se ti mohla dostat do rukou, Octaviane?“

„Vytrhl jsem ji zrukou Vestiných Panen, které ji náležitě bránily,“ řekl Octavianus chladně. Hodil ji směrem kPoplicolovi, který ji sebral apokoušel se ji opět svinout. „Nezdržuj se čtením začátku ani prostředku, Lucie Gellie. Podívej se rovnou na konec. Apřezkoumej pečeť.“

Poplicola držel dokument vchvějících se rukou, prohlédl si pečeť–neporušenou, neboť Octavianus ji při rozřezávání obalu svitku pečlivě obešel–, pak přešel rovnou kustanovení týkajícímu se posmrtného nakládání sAntoniovým tělem. Zalykaje se aotřásaje se stočený pergamen upustil, svitek zašustil na podlaze. „Musím se za ním vydat apokusit se ho přivést krozumu,“ řekl anejistě vstal. Neskrýval pláč, obrátil se ke stupňům zaplněným senátory avzpřáhl knim třesoucí se paže. „Kdo půjdete se mnou?“

Nebylo jich mnoho. Ty, kteří sPoplicolou odcházeli, vyprovázel pískot anadávky; senát se konečně dal přesvědčit, že Marcus Antonius už není více Římanem, že byl očarován, že je spoután Kleopatřiným kouzlem–a že se kvůli ní chystá vytáhnout proti své někdejší domovině.

***

„Och, to byl přece triumf!“ řekl Octavianus Livii Drusille, když se vrátil domů, na ramenou Agrippy aCornelia Galia, kteří společně tvořili ladné dvojspřeží poníků. Udveří je však oba propustil stejně jako Maecenata aStatilia Taura, přičemž je současně pozval nazítří kvečeři. Něco tak sladkého je přece třeba vychutnat nejprve smanželkou, jejíž nejednoduchý plán mu tento čerstvý úspěch tolik usnadnil. Dobře věděl, že Appuleiu ajejí družky by žádným způsobem nepřinutil, aby mu ukázaly, kde je závěť uložena, aprohledávat jejich sídlo násilím by se neodvážil. Potřeboval jen vědět, kde poslední vůle je.

„Ovýsledku jsem ani na okamžik nepochybovala, Caesare,“ řekla apřivinula se kněmu. „Řím teď máš nadobro vhrsti.“

Zabručel anejistě pokrčil rameny. „To je pořád ještě otevřená otázka, meum mel. Zpráva oAntoniově věrolomnosti mi sice výběr poplatků usnadní, pořád ještě ale zůstanou tyhle daně značně nepopulární, dokud nedokážu celou zem přesvědčit, že alternativou je upadnout pod egyptskou nadvládu adát si vnutit egyptské zákony. Že pominou příděly obilí zdarma, že bude po cirkusech, že bude veta po obchodu, že veškerá autonomie zanikne pro všechny třídy občanů. Pořád ještě to nepochopili aobávám se, že jim to nestačím vysvětlit dřív, než dopadne ta egyptská sekyra, kterou svýma všeho schopnýma rukama Antonius třímá. Oni přece musí uznat, že tohle není žádná občanská válka! Je to válka scizím nepřítelem vřímském přestrojení.“

„Tak ať to tví agenti opakují ad nauseam, Caesare. Předestři lidem Antoniovo chování těmi nejprostšími slovy–lidé potřebují jednoduché, pádné důvody, mají-li pochopit,“ říkala Livia Drusilla. „Jenže tebe trápí ještě něco jiného, viď?“

„Nu ovšem. Už nejsem triumvir, apokud by se první dny války obrátily proti mně, pokusí se mě nějaký ten mocichtivý vlk zprvních lavic svrhnout astanout sám včele smečky–vždyť moje vládnutí visí na velmi tenké nitce, Livie Drusillo. Co když ze svého ústraní vyrazí třeba takový Pollio, sdalšími po boku?“

„Ale, ale, Caesare, nesmíš to vidět tak černě! Musíš jen veřejně prokázat, že tohle bude válka scizí mocí. Cožpak žádná taková cesta neexistuje?“

„Jedna ano, ale ani ta nebude dostačující,“ řekl. „Když byla republika ještě velice mladá, byli vstříc cizímu útočníkovi vypravováni fetiales, aby sním dojednali nějakou dohodu. Jejich vůdcem byl pater patratus, který usebe měl verbenaria. To znamená, že si ssebou nesl ibyliny aprsť zKapitolu; zem ikvětiny dodávaly fetialům magickou ochranu. Pak se to lidem nějak omrzelo anamísto toho byl usvatyně Bellony pořádán velký obřad. Mám vúmyslu tu původní ceremonii obnovit, tak aby ji mohl zhlédnout co největší počet lidí. Což bude jen začátek, vžádném případě by to nemělo být všechno.“

„Jak tohle všechno víš?“ vyptávala se zvědavě.

„Vyprávěl mi otom Divus Julius. Byl velkou autoritou na naše starobylé obřady. Existovala celá skupina lidí, kteří se jimi zabývali–Divus Julius, Cicero, Nigidius Figulus aAppius Claudius Pulcher, myslím. Divus Julius mi jednou se smíchem řekl, že ho odjakživa pokoušelo tuhle ceremonii zopakovat, ale nikdy na to nenašel dost času.“

„Takže to musíš udělat za něj, Caesare.“

„Také že udělám.“

„Dobrá! Aco ještě?“

„Nenapadá mě už nic dalšího, kromě šíření propagandy. Ata sama osobě mému postavení moc rizik neubere.“

Zahleděla se doširoka rozevřenýma očima kamsi do prázdna, pak se nadechla. „Caesare, já jsem vnučkou Marka Livia Drusa, tribuna lidu, který by byl málem odvrátil italskou válku tím, že chtěl uzákonit římské občanství pro všechny obyvatele Itálie. Zabránilo mu vtom jen to, že byl zavražděn. Pamatuji se, že mi ukázali tu zbraň–ohavný nožík užívaný kvykrajování kůže. Celé dny pak Drusovi trvalo, než zemřel, prokřičel celou tu dobu vbolestech.“

Se zaujetím sledoval její tvář. Netušil ještě, kam Livia Drusilla směřuje, až vútrobách však zakoušel pocit, že to, co teď řekne, bude mít nesmírný význam. Občas se ujeho Livie Drusilly projevoval přímo věštecký dar–pokud ne právě jasnovidný, byl přesto nezemského druhu, vyvolával někdy až bázeň. „Jen dál,“ vybídl ji.

„Drusova vražda by nebyla nezbytná, kdyby nepodnikl cosi mimořádného, něco, čím se svým postavením posunul do takové výše, že jedině vražda ho zní mohla opět svrhnout. Vyžádal si vskrytu posvátnou přísahou ode všech, kteří dosud neměli římské občanství–závazek osobní věrnosti kněmu samému. Pokud by jím navrhované zákony byly tehdy přijaty, měl by ve své klientele celou Itálii, což by mu umožnilo doživotně vládnout jako diktátor–pokud snad měl něco takového vúmyslu. Jestli oto skutečně usiloval, se už nikdo nedozví.“ Vtáhla tváře, jako když právě na něco vyzrála. „Napadá mě–nemohl bys požádat občany Říma aItálie, aby ti každý jednotlivě odpřísáhl závazek osobní věrnosti?“

Strnul apak se zachvěl. Na čele mu vyrazil pot, kapičky mu stékaly do očí apálily jako kyselina. „Jak tě jen tohle napadlo, Livie Drusillo?“

„Asi proto, že jsem jeho vnučka, ikdyž můj otec byl jen Drusův adoptivní syn. Vrodině byl tenhle příběh dobře známý, víš? Drusus byl ten nejstatečnější ze statečných.“

„Pollio–Sallustius–někdo vhistorii oněch dnů musel určitě formulaci té přísahy zachovat.“

Usmála se. „Knikomu znich se nebude nutno utíkat. Tu přísahu ti dokážu odříkat zpaměti.“

„Nedělej to! Teď ještě ne! Napiš mi ji, pak mi ji pomůžeš uzpůsobit mým potřebám, které se sDrusovými nekryjí. Já zatím zařídím ten obřad fetialů adám pokyny agentům, co mají říkat. Napřu se do Královny zvířat, na Maecenatovi budu chtít, aby si vymyslel ty její nejhorší neřesti, aby dal dohromady seznam jejích milenců asoupis jejích nejodpornějších zločinů. Až bude kráčet vmém triumfálním průvodu, nikdo sní nesmí projevit ani náznak soucitu. Ona je takový drobeček, že když ji lidé uvidí, mohli by být vpokušení ji litovat, pokud nebude známa jako odpudivý kříženec Harpyje, Fúrie, Sirény aGorgóny–zkrátka jako netvor. Antonia posadím na osla, čelem kocasu, ana hlavu mu nasadím odznak paroháče–opravdické parohy. Odepřu mu možnost, aby vyhlížel jako šlechtic–anebo dokonce Říman.“

„Odbíháš od věci,“ připomněla mu jemně.

„Ach ano, máš pravdu, příliš odbíhám. Od Nového roku se stanu prvním konzulem, takže koncem prosince dám vyvěsit oznámení ve všech městech, městečkách avesnicích, od Alp až po klenek apalec apatu italské boty. Bude na nich ta přísaha amoje skromná prosba, aby ji složil kdokoli, kdo si to bude přát. Bez jakéhokoli nátlaku, bez jakýchkoli odměn. Bude to muset být čisťounká, průzračně dobrovolná záležitost. Jestli se lidé budou chtít doopravdy zbýt Kleopatřiny hrozby, budou muset odpřísáhnout, že při mně budou stát, dokud tento úkol nebudu já sám považovat za dokončený. Ajestliže to odpřísáhne dostatek lidí, nikdo si mě pak už netroufne svrhnout, zbavit mě mého imperia. Pokud muži jako Pollio takovou přísahu složit odmítnou, nebudu usilovat ojejich potrestání, teď ani vbudoucnu.“

„Nad jakoukoli retribuci budeš muset být vždy povznesen, Caesare.“

„Toho jsem si vědom.“ Zasmál se. „Bezprostředně po Filippech jsem se zamýšlel nad muži, jako byli Sulla anebo můj božský otec, pokoušel jsem se odhadnout, kde pochybili. Auvědomil jsem si, že jim vyhovovalo žít výbušně, všem na očích, asenátu ishromážděním vládnout železnou rukou. Zatímco já jsem se rozhodl být klidným, neokázalým člověkem aŘímu vládnout jako dobrotivý starý tatíček.“

***

Bellona byla prastarým římským božstvem války, původem až zdob, kdy římští bohové ještě byli pouhými bytostmi bez tváří apohlaví. Jiné její jméno znělo Nerio, postava ještě záhadnější, spojovaná sMartem, pozdějším bohem války. Když Appius Claudius Slepý její chrám zasvěcoval, aby si Bellonu získal na svou stranu ve válkách sEtrusky ase Samnity, umístil do svatyně její sochu. Jak chrám, tak socha byly sličné, pečlivě udržované, zářily živými, pravidelně oživovanými barvami. Jelikož věci týkající se válek nesměly být projednávány uvnitř pomeria města, byl okrsek Bellonina chrámu umístěn na Martově poli, vně posvátných hranic, abyl dostatečně prostorný. Jako všechny římské svatyně byl chrám postaven na vyvýšeném pódiu. Vkročit do něho vyžadovalo vystoupit po dvaceti schodech, dvou ramenech schodiště čítajících po deseti schodech. Na široké plošině mezi oběma rameny, přímo uprostřed, byl vztyčen čtyři stopy vysoký sloupek zčerveného mramoru. Upaty schodů se rozkládalo celé iugerum plochy osazené dlaždicemi. Okraje lemovaly falické sokly, na nichž stáli zpodobeni sochami velcí římští vojevůdci: Fabius Maximus Cunctator, Appius Claudius Caecus, Scipio Africanus, Aemilius Paulus, Scipio Aemilianus, Gaius Marius, Caesar Divus Julius amnozí další, všichni nádherně polychromovaní, takže vyhlíželi jako živí.

Dvacetičlenné skupině fetialů shromážděné na Belloniných schodech přihlíželo početné shromáždění složené ze senátorů, jezdců, mužů třetí, čtvrté apáté majetkové třídy iněkolik chuďasů zřad capite censi. Třebaže senát se sem musel směstnat celý, vybral Maecenas ostatek diváků tak, aby byly rovnoměrně zastoupeny všechny vrstvy společnosti. Chuďasové ze Subury aEsquilinu tak byli přítomni ve stejném počtu jako muži zPalatinu azCarin.

Zúčastnila se veškerá ostatní kněžská kolegia aktomu ivšichni liktoři konající právě službu vŘímě. Vespolek tvořili barvitou podívanou na tógy srudými inachovými pruhy, na okrouhlé čapky islonovinové přilbice, na pontifiky aaugury stógami přetaženými přes hlavu.

Fetialové měli oblečené načervenalé tógy na holých tělech, jak velel dávný obyčej, ihlavy měli holé. Verbenarius třímal prsť abyliny zKapitolu, hned vedle něho stál pater patratus, jehož chvíle měla nadejít až na samém konci rituálu. Většina zdlouhavých litanií byla proslovena vjazyce tak starobylém, že jim už nikdo nebyl schopen porozumět, fetialem, jenž jediný ono nesrozumitelné drmolení zvládl; všichni měli snahu zdržet se jakéhokoli omylu, jelikož při sebemenší chybičce by celý obřad bylo nutno zopakovat od začátku znovu. Obětním zvířetem byl mladý kanec, kterého čtvrtý zfetialů zařízl pazourkovým nožem starším než sám Egypt.

Na závěr se pater patratus odebral dovnitř do chrámu aobjevil se pak třímaje oštěp slistovitým hrotem asratištěm věky celým zčernalým. Sestoupil zhorního ramene schodiště na plošinu astanul před mramorovým sloupkem, vponosu oštěp, jehož stříbrná čepel se blyštěla vchladném jiskřivém slunečním svitu.

„Jsi ohrožen, Říme!“ zaburácel, teď už latinsky. „Zde přede mnou je nepřátelské území strážené římskými vojevůdci! Prohlašuji, že toto nepřátelské území nese jméno Egypt! Vržením tohoto oštěpu se my, senát alid římský, vydáváme do svaté války proti Egyptu zosobněnému egyptským králem akrálovnou!“

Oštěp opustil jeho dlaň, přelétl přes vršek sloupku adopadl doprostřed vydlážděného iugera půdy. Jedna jediná dlaždice tam byla odstraněna apater patratus byl vynikající válečník–oštěp se hrotem zabodl přímo do hlíny pod vyňatou dlažkou, jen jeho násada se ještě chvěla. Vzduchem zahřímal jásot, lidé na oštěp házeli malé panenky zvlny.

Octavianus stál stranou spolu sostatními členy kolegia pontifiků, přihlížel dění abyl spokojen. Starobylé, působivé, naprosto vsouladu smos maiorum. Od této chvíle je Řím oficiálně ve válce, nikoli však sŘímanem. Nepřítelem jsou Královna zvířat aPtolemaios XV. Caesar, vládcové Egypta. Ano, ano! Jak dobře udělal, že přiměl právě Agrippu, aby vystoupil jako pater patratus. Anebyl snad Maecenas výborný–i když poněkud obtloustlý–verbenarius?

Kráčel domů obklopený stovkami klientů, pro změnu jednou zcela spokojený. Dokonce iplutokraté–jak to, že právě ti nejbohatší se vždycky nejvíc vzpouzejí platit daně?–se dnes zdáli být vůči němu přívětivější, třebaže déle než do první splátky daní to bezpochyby nevytrvá. Dokončil už za pomoci seznamů občanů rozpis plateb, který obsahoval podrobné údaje opříjmech všech mužů abyl každý pátý rok obnovován. Správně to měli dělat censoři, avšak těch bylo už pár desetiletí pořídku. Jako triumvir pro Západ převzal Octavianus vprůběhu posledních deseti let icensorské povinnosti azajistil, aby příjmové údaje ukaždého občana plně souhlasily se skutečností. Výběr této jeho nové daně byla dosti složitá záležitost, která si vyžádala ivelký objekt–jako vhodné místo byla vybrána Porticus Minucia na Martově poli.

Dnu první splátky měl vúmyslu dát slavnostní ráz. Neměly se sice konat žádné oslavy, avšak zavládnout mělo vlastenecké ovzduší; Porticus Minucia avšechny příslušející kolonády apozemky byly zaplaveny šarlatovými prapory snápisem SPQR, plakáty sobrazem ženy sobnaženými ňadry ašakalí hlavou, jejíž pařátovité ruce rvaly písmena SPQR na kousíčky. Jiné plakáty předváděly kreténsky ohyzdného mladíka sdvojitou korunou na hlavě, pod nímž stál nápis hlásající TOTO ŽE JE SYN DIVA JULIA? NEMOŽNÁ VĚC!

Jakmile slunko vystoupilo nad Esqulinus, objevil se průvod včele sOctavianem vplné nádheře jeho kněžské tógy, hlavu ověnčenou vavřínem, znamením triumfatora. Hned za ním kráčel Agrippa, rovněž svěncem na hlavě, třímající kudrlinkami zdobenou augurskou berlu avdvoubarevné červené anachové tóze. Následovali je Maecenas, Statilius Taurus, Cornelius Gallus, Messala Corvinus, Calvisius Sabinus, Domitius Calvinus, bankéři Balbové aOppius askupinka Octavianových nejvěrnějších přívrženců. To vše se Octavianovi zdálo málo, takže mezi sebe aAgrippu vřadil itři ženy. Livia Drusilla aOctavia na sobě měly roucho Vestiných Panen, čímž poněkud zastiňovaly třetí znich, Scribonii.

Octavianus se uvedl velkolepě, složil jako svou pětadvacetiprocentní daň více než dvě stě talentů, třebaže do pokladny neputovaly žádné měšce mincí. Jen lístek papíru, poukaz kjeho bankéřům. Ke stolu pak přistoupila Livia Drusilla. „Jsem římská občanka!“ zvolala zvučným hlasem. „Jako žena daně platit nemusím, avšak přeji si tuto daň složit, protože je jí třeba ktomu, abychom dokázali překazit snahu egyptské Kleopatry, která chce náš milovaný Řím proměnit vpoušť zbavenou lidí ipeněz! Dávám ve prospěch této věci dvě stě talentů!“

Octavia se vyslovila stejně astejnou částku isložila, Scribonia mohla věnovat pouhých padesát talentů. Nic to nevadilo; rychle narůstající dav to pozdravoval takovým jásotem, že vněm zcela zanikl Agrippův příspěvek ve výši osmi set talentů.

Dobře odvedená práce.

Její předchozí příprava však ani zdaleka nedosahovala oné přepečlivé důkladností, sjakou se věnoval Octavianus spolu se svou manželkou formulaci přísahy věrnosti.

„Ohoho!“ povzdychl si Octavianus, když pročítal prapůvodní přísahu, jakou lidé před šedesáti lety skládali Marku Liviovi Drusovi. „Kéž bych se mohl odvážit přimět občany, aby se stali mými klienty, tak jak to učinil Drusus!“

„Lidé vItálii tehdy neměli žádné patrony, Caesare, protože ještě nebyli římskými občany. Dnes už má patrona každý.“

„Já vím, já vím! Kolik božstev do toho zapojíme?“

„Musí jich být víc než jen Sol Indiges, Tellus aLiber Pater. Drusus jich také užil víc, ikdyž mě trochu udivuje, že knim započítal iMarta, jelikož–alespoň vokamžiku skládání přísahy–tehdy ještě nešlo oválku.“

„Och, myslím, že on dobře věděl, že kválce dojde,“ řekl Octavianus, pero připravené vruce. „Larové aPenáti, co říkáš?“

„Ano. ADivus Julius, Caesare. Protože ten zdůrazňuje tvoje postavení.“

Přísaha byla vyvěšena po celé Itálii, od Alp až po klenek, špičku apatu italské boty, právě na Nový rok. VŘímě ozdobila stěnu roster směřující kForu, objevila se na tribuně městského prétora, na všech křižovatkách se svatyňkami Larů ana všech tržištích–masném, rybném, ovocném, zelném, olejovém, pšeničném, pepřovém ikořenářském–a ve vnitřních prostorách všech hlavních bran od Capenské až po Quirinální.

„Přísahám–a svědkem mi buď Jupiter Nejlepší Největší jakož iSol Indiges, Tellus, Liber Pater, Vesta našich krbů, Larové aPenáti, Mars, Bellona aNerio, Divus Julius, bohové ahéroové, kteří založili azaštítili lid Říma aItálie vjeho bojích–že za své přátele anebo protivníky budu považovat ty, kdož jsou přáteli anebo protivníky imperatora Gaia Julia Caesara Divi Filia. Přísahám, že se přičiním ozdar imperatora Gaia Julia Caesara Divi Filia vjeho válce proti egyptské královně Kleopatře aegyptskému králi Ptolemaiovi jakož iozdar všech, kdož složí tuto přísahu, ato iza cenu života svého, svých dětí asvých rodičů asvého majetku. Jestliže bude úsilím imperatora Gaia Julia Caesara Divi Filia národ Egypta poražen, přísahám, že se kimperatorovi budu cítit vázán, nikoli jako jeho klient, nýbrž jako jeho přítel. Zavazuji se pro tuto přísahu získat tolik dalších, kolik jen budu schopen. Přísahu skládám svobodně, uvědomí, že moje věrnost přinese spravedlivý výsledek. Aporuším-li tuto přísahu, nechť ztratím svůj život, své děti, své rodiče iveškerý svůj majetek. Tak tomu buď. Tak přísahám.“

Zveřejnění přísahy vzbudilo senzaci, neboť ji Octavianus předem žádným způsobem neavizoval; prostě tu náhle visela. Stál uní Octavianův anebo Maecenatův agent, hotov zodpovědět dotazy apřísahu přijmout. Hned vedle zaznamenával písař jména těch, kdo ji složili. Zprávy oAntoniově bezděčné velezradě tou dobou dospěly do každého koutu země; celý národ už věděl, že hněv nemá směřovat proti němu, věděl také, že válku vyvolal Egypt. Antonius že je Kleopatřinou loutkou, jejím nástrojem zkázy, uvězněným vkleci anapájeným drogami, aby jí sloužil sexuálně ina bitevním poli. Nejbizarnějších historek oní přibývalo, až se jevila jako zrůda, která jako sexuální objekt využívá isvého bastardního synka Ptolemaia „Caesara“. Egyptští vládci přece odjakživa praktikují incest, aco by mohlo být neřímštějšího? Pokud stím je Antonius svolný, pak už není Římanem.

Přísaha se chovala jako vlnka viděná vdáli na horizontu moře; složilo ji zprvu jenom pár lidí, ti však poté přesvědčovali další adalší, až se zpouhé prvotní vlnky stal mohutný příboj přísah. Složily ji všechny Octavianovy legie stejně jako posádky aveslaři jeho válečných lodí. Aposléze, svědomím, že nepřísahat se rychle stává důkazem velezrady, se kní připojil icelý senát. Kromě Polliona, jenž ji složit odmítl. Věren svému slovu neuplatňoval za to Octavianus žádnou perzekuci. Námitky proti dani ustávaly; jediné, čeho si teď lidé žádali, byla brzká porážka Kleopatry aPtolemaia, neboť pochopili, že jejich konec bude znamenat ikonec nemilého zdanění.

Agrippa, Statilius Taurus, Messala Corvinus aostatní vojevůdci aadmirálové byli vysláni na svá velitelská stanoviště avŘímě se iOctavianus chystal kodchodu.

„Maecenate, ty mým jménem povládneš vŘímě avItálii,“ řekl aneuvědomoval si ani, jak nesmírně za posledních pár měsíců dozrál avyrostl. Vpředchozím září dovršil jednatřicátý rok ajeho tvář nabyla pevného výrazu–vyzařovala zní síla, ale iklid, astále byla mužně krásná.

„To senát nikdy nepřipustí,“ řekl Maecenas.

Octavianus se ušklíbl. „Žádný senát, který by mohl něco namítat, tu nebude, můj milý Maecenate. Beru je všechny ssebou do tažení.“

„Bohové!“ řekl Maecenas chabě. „Stovky senátorů–to je recept, jak přijít orozum.“

„Vůbec ne. Mám pro každého znich nějaký úkol, adokud budou pod mým dohledem, nebudou aspoň sedět vŘímě atropit neplechu.“

„Vtom máš asi pravdu.“

„Já mám vždycky pravdu.“

KAPITOLA DVACÁTÁ PÁTÁ

K

leopatra jen těžce zápolila snelítostným protivenstvím, sústrky, které ještě nabraly na síle, když se sAntoniem odebrala zEfesu do Athén. Zdrojem veškeré její trýzně bylo přesvědčení, že se jí Antonius nesvěřuje se všemi svými myšlenkami azáměry. Kdykoli dala průchod svým představám otom, jak zasedne na soudcovském stolci na římském Kapitolu, objevil se vjeho očích pobavený výraz, který už znala ajenž pro ni byl důkazem, že ničemu ztoho nevěří. Ano, připustil, že Octaviana je třeba zastavit aže jedinou cestou, jak toho dosáhnout, je válka, avšak pokud jde ojeho záměry sŘímem, neměla žádnou jistotu. Atřebaže za sporů ve velitelském stanu stál vždy na její straně, choval se tak, jako by ve skutečností šlo ocosi podružného–jako kdyby pro něho bylo vtu chvíli důležitější uchlácholit ji než udobřit si své legáty. Naučil se také neobyčejně čile uhýbat jejím výtkám zneloajálnosti, kdykoli svá podezření proslovila nahlas. Stárne sice, to ano, má výpadky pamětí, to také, ale věří on vhloubi duše doopravdy, že se Kaisarión stane králem Říma? Nebyla si tím jista.

Jen devatenáct zAntoniových třiceti legií se přeplavilo do západního Řecka; dalších jedenáct bylo určeno kostraze Sýrie aMakedonie. Pozemní Antoniovy síly však posílilo čtyřicet tisíc pěších ajezdců vyslaných klientskými králi. Většina ztěchto panovníků se dostavila do Efesu–jen aby se tam dozvěděli, že Antonia aKleopatru do Athén doprovázet nebudou. Přesun na uvažované válčiště vzápadním Řecku si namísto toho měli zajistit vlastními silami. Což se nezamlouvalo žádnému znich.

Byl to sám Marcus Antonius, od něhož vyšel podnět oddělit jeho vlastní přesun od transportu klientských králů, neboť se obával, že pokud by se stávali svědky Kleopatřiny samovlády ve velitelském stanu, jen by dál situaci zhoršovali tím, že by se spolu sní stavěli proti jeho římským vojevůdcům. Jedině on sám si byl vědom, jak zoufalá je to situace, neboť jen on sám vplné míře znal umíněnost své egyptské manželky. Apřitom šlo většinou otakové hlouposti! To, co chtěla Kleopatra, ato, oč usilovali jeho římští legáti, bylo zpravidla jedno atotéž; potíž tkvěla vtom, že ani ona, ani vojevůdci nebyli ochotni něco takového připustit.

Gaius Julius Caesar by dokázal zcela přesně označit slabiny Marka Antonia jakožto vrchního velitele. Stejně tak by ocenil předpoklady, jaké pro tuto funkci měl Canidius. Legáti ovšem neurozeného Canidia převážně ignorovali. Shrnuto: Antonius měl sice na to úspěšně svést bitvu, avšak neměl na to, aby řídil celé tažení. Jeho obvyklá blahosklonná důvěra, že věci nakonec stejně nějak dopadnou, ato dobře, se nesetkávala spřílišným úspěchem, když došlo na logistiku ana problémy týlu, trvale až běda zanedbávané. Antonius měl ostatně hlavu neustále až příliš plnou toho, jak uspokojovat ahýčkat Kleopatru, než aby mu zbyl čas kúvahám ovybavení armády ajejím zásobování. Veškerou energii vynakládal na obskakování královny. Jeho štábu se to snad jevilo jako pouhá slabost, obrovským Antoniovým nedostatkem však ve skutečnosti bylo, že nebyl schopen Kleopatru jednoduše zabít azmocnit se její válečné pokladny. Vtom mu bránila jak jeho láska, tak ijeho smysl pro poctivou hru.

Atak se Kleopatra, která nic ztoho nevnímala, dál kochala svou nadvládou nad Antoniem azáměrně provokovala jeho velitele tím, že od něho vyžadovala hned to, hned ono jako důkaz jeho oddanosti, aniž postřehla, že její chování Antoniovi nesmírně ztěžuje jeho postavení–a znechucuje jim její přítomnost den za dnem víc avíc.

Na Samu ho přepadly chutě avynutil si zastávku, aby si tam užil trochu zábavy; jeho legáti zatím pokračovali do Athén aon měl Kleopatru jen pro sebe. Pokud ho bude považovat za opilého, tím líp; většina vína zjeho poháru však končila tajně vylitá vjeho nočníku zmasivního zlata, dárku od ní. Její vlastní noční váza měla na dně obrázek orla anápis SPQR, takže–jak jednou neopomněla škodolibě poznamenat–se na Řím mohla vykakat ivyčurat. Pohádali se aAntonius nočník rozbil, historka nicméně putovala do Itálie aOctavianus ji do krajnosti využitkoval.

Další zklamání pro ni znamenal sílící dojem, že Antonius vlastně není žádný vojenský génius. Neuvědomovala si přitom, že je to právě její chování, co Antoniovi znemožňuje vrhnout se do této války se svým osvědčeným úsilím, splnou svou autoritou. Prosadil sice nakonec vždycky svou, neustálé hádky mu však užíraly ducha.

„Odeber se domů,“ říkal jí unaveně znovu aznovu. „Jdi si domů atuhle válku nech na mně.“

Jak by to ale mohla udělat, když ho měla tak prohlédnutého? Jestliže by se teď ona uchýlila do Egypta, Antonius by se nakonec sOctavianem dohodl abylo by po všech jejích plánech.

VAthénách odmítl pokračovat vcestě dál na západ; strachoval se dne, kdy se Kleopatra znovu objeví ujeho armády. Canidius jako jeho zástupce je přece vynikající; věci vzápadním Řecku dokonale zvládne. Mým hlavním posláním, říkal si Antonius, je uchránit mé legáty před královnou. Činnost to byla tak náročná, že zanedbával ikorespondenci se samotným Canidiem, což umuže tak oddaného radovánkám jako Antonius ani příliš nepřekvapovalo. Dopisy týkající se zásobování zcela ignoroval.

Zpráva otom, že se Octavianus zmocnil jeho závěti apředčítal ji vsenátě, vzala Antoniovi dech.

„Já avelezrádce?“ vyjel na Kleopatru snedůvěřivou otázkou. „Odkdy mohou posmrtné dispozice člověka usvědčovat zvelezrady? Och, cacat, tohle už přesahuje všechno! Byl jsem připraven osvůj právoplatný triumvirát aosvé imperium! Jak se jen mohl senát opovážit postavit na stranu toho prťavého irumatora? Vždyť on se přece dopustil svatokrádeže! Závěť žijícího člověka nesmí nikdo otevřít, aon to udělal! Asenátoři mu to strpěli!“

Pak došlo ke zveřejnění přísahy věrnosti. Pollio její opis poslal do Athén spolu sdopisem, vněmž sděloval, že on ji složit odmítl.

„Antonie, on je tak mazaný!“ stálo vjeho listě. „Proti těm, již odmítli přísahat, nepodnikl žádnou odvetu–má vúmyslu, aby na příští generace zapůsobila jeho shovívavost, clementia, jakýsi odraz jeho božského otce! Obrátil se dokonce sosobním sdělením kmagistrátům Bononie aMutiny–tvých měst plných tvých klientů!–v němž uvádí, že kodpřísáhnutí nemá být nikdo nucen. Soudím, že přísaha má být rozšířena ina Octavianovy provincie, které se už takové blahovůle nedočkají. Kdekdo vprovinciích má přísahu složit, ať chce nebo ne–nebudou mít na vybranou tak jako Bononia, Mutina anebo já sám.

Mohu ti říct, Antonie, že lidé skládají přísahu vobrovských počtech, naprosto dobrovolně. Muži zBononie azMutiny přísahají houfem–a to nikoli proto, že by se cítili zastrašováni. Zajídá se jim nejistota posledních několika let aodpřisáhli by ina šaškovský centunculus, pokud by se jim zdálo, že se tak poměry ustálí. Znadcházejícího tažení tě Octavianus prostě odpáral–jsi podle něho jen nadrogovaný aopilý otrok Královny zvířat. Co mne udivuje nejvíc: Octavianus nepřestává opakovaně nastrkovat do popředí egyptskou královnu. Krále Ptolemaia XV. Caesara uvádí spolu sní jako stejného agresora.“

Kleopatra zpopelavěla vtváři, když Pollionovu zprávu třesoucími se prsty odkládala. „Antonie, jak jen může Octavianus něco takového provést Caesarovu synovi? Jeho pokrevnímu synovi, jeho dědici–ještě dítěti!“

„Máš snad oči,“ řekl Ahenobarbus dočítaje dopis, když na něho přišla řada. „Kaisarión dovršil včervnu šestnáctý rok–je to teď muž.“

„Ale je to Caesarův syn! Jeho jediný syn!“

„Aživoucí obraz svého otce,“ odpověděl Ahenobarbus bez váhání. „Octavianus moc dobře ví, že pokud Řím aItálie toho mládence spatří, vrhnou se sborem za ním. Senát by mu nějakým způsobem dopřál římského občanství asebral Octavianovi to jeho takzvané otcovské dědictví–a také všechny jeho klienty, což by bylo ještě daleko důležitější.“ Nasupeně se na ni zadíval. „Byla bys udělala líp, Kleopatro, kdybys zůstala vEgyptě ana tohle tažení vyslala Kaisarióna. Na zasedáních válečné rady by aspoň ubylo hádek.“

Stáhla se do sebe, neměla sílu utkat se sAhenobarbem. „Ne, jestli je to, co říkáš, pravda, pak jsem jednala správně, když jsem Kaisarióna ponechala vEgyptě. Musím pro něho nejdřív dosáhnout vítězství apak ho teprve představit světu.“

„Vtom jsi jen pošetilá ženská! Pokud Kaisarión setrvává vsamém zadku Našeho moře, zůstane neviděn. Octavianus může klidně rozdávat letáky, vnichž popisuje, jak dokonale je nepodobný Caesarovi, anikdo nemůže nic namítnout. Apokud Octavianus pronikne až do Egypta, pak ten tvůj syn, kterého jsi měla sCaesarem, neviděn také zemře.“

„Do Egypta se Octavianus nikdy nedostane!“ vykřikla.

„Samozřejmě že ne,“ vložil se do rozhovoru Canidius. „Porazíme ho teď vzápadním Řecku. Mám zprávy ze spolehlivých pramenů, že se Octavianus nezmohl na víc než na šestnáct legií na plných stavech plus sedmnáct tisíc germánských agalských jezdců. Představují jeho jediné pozemní síly. Jeho válečné loďstvo sestává ze dvou set velkých pětek, které se osvědčily uNaulochu, ktomu má dvě stovky ubohých malých liburňanek. Převahu nad ním máme ve všech směrech.“

„To jsi správně řekl, Canidie. Prohrát zkrátka nemůžeme,“ potvrdila Kleopatra. Pak se zachvěla. „Některé věci prostě nelze vyřešit jinak než válkou; výsledek je ovšem vždycky nejistý, že? Podívejte se na Caesara. Vždycky proti němu přece stála přesila. Aříká se, že Agrippa je téměř stejně dobrý.“

Bezprostředně poté, co obdrželi Pollionův dopis, se přesunuli do Patrai, kústí Korintského zálivu na západě Řecka. Soustředila se tam tou dobou už celá pozemní armáda adorazilo iloďstvo, které mezitím obveslovalo nejzápadnější mys Peloponnéského poloostrova avplulo do Jaderského moře.

Ikdyž několik set galér zůstalo jako ostraha uMethóné ataké uKorkýry adalších strategicky důležitých ostrovů, hlavní síly čítaly nějakých čtyři sta osmdesát nejmohutnějších quinquerém, jaké kdy byly postaveny. Tyto obří lodě měly po osmi mužích ukaždého ze tří vesel na jedné pozici, byly zcela nakryty palubou aútočné zobce měly zmasivního bronzu vyztuženého dubovými trámci. Jejich trupy byly zajištěny trámovým obložením okovaným železem, které mělo sloužit kochraně před najíždějícími zobci nepřítele. Dlouhé byly dvě stě stop při šíři paluby padesát stop, výška nad čárou ponoru činila uprostřed lodi deset stop, na přídi ana zádi pětadvacet stop. Na každé sloužilo čtyři sta osmdesát veslařů asto padesát mužů výsadkových jednotek aježily se vysokými věžemi vyzbrojenými metacími stroji. Byly prakticky nedobytné, což znamenalo velkou výhodu při jejich obraně, sunuly se však jen šnečím tempem–pro útok nevýhodná charakteristika. Antoniova vlajková loď Antonia byla ještě mohutnější. Šedesát Kleopatřiných lodí bylo stejné třídy, další tři sta však byly prostorné trirémy se čtyřmi veslaři na každé pozici, které vynikaly hbitostí, zejména pluly-li nejen silou vesel, ale pod větrem isplachtou. Její vlajková loď Kaisarión, ačkoli vyšňořená ahýřící zlatem, byla rychlá, auzpůsobená spíše pro útěk než pro útok.

Když bylo konečně vše rozmístěno, Antonius se spokojeně uvelebil aneshledával nic špatného na tom, že rozkazy, které vydává, jsou až běda obecné aže jejich naplnění zůstává na schopnostech jednotlivých legátů, zčásti dobrých, zčásti průměrných kvalit, zčásti ale také beznadějně chabých.

Zaujal postavení na čáře probíhající od ostrova Korkýra až kMethóné, peloponnéskému přístavu ležícímu nedaleko od mysu Akritás. Velením vMethóné byl pověřen mauretánský Bogud, uprchlík před svým bratrem Bokchem, zatímco velení na další velké námořní základně na ostrově Leukas bylo svěřeno Gaiovi Sosiovi. Samostatnou posádkou byla chráněna iafrická Kyrénaika. Bránit ji měl Lucius Pinarius Scarpus, prasynovec Diva Julia, se čtyřmi legiemi ajednou flotilou. Šlo ozajištění nezbytných dodávek zrna adalších potravin zEgypta. Na Samosu, vEfesu avmnoha dalších přístavech na východním pobřeží Řecka byla zřízena velká skladiště potravin.

Na západní Makedonii asever Épeiru se Antonius rozhodl rezignovat. Pokoušet se udržet ije by ještě více protáhlo jeho bojovou linii azředilo by tak pozemní jednotky iloďstvo, takže je bez boje přenechal Octavianovi, stejně tak jako velkou východní cestu Via Egnatia. Obavy zpříliš dlouhé ařídké fronty ho děsily natolik, že vyklidil dokonce iKorkýru. Jeho hlavní základnu tvořil Ambrakijský záliv. Tato rozlehlá, klikatící se aod moře téměř odříznutá vodní plocha ústila do Jaderského moře průlivem ani ne míli širokým. Zjihu ji uzavíral mys zvaný Aktion, kde Antonius zřídil své velitelské stanoviště, kolem něhož se na míle daleko na zamokřené, nezdravé půdě zamořené komáry vějířovitě rozložily tábory jeho legií apomocných sil. Armádě, ač teprve nedlouho utábořené, už nastávaly těžké časy. Rozmáhaly se zápaly plic azáchvaty zimnice, inejodolnější zvojáků trpěli nemocemi znachlazení azačínalo docházet jídlo.

Antoniovo zásobování nebylo dobře zorganizováno, acokoli Kleopatra navrhla kjeho nápravě, bylo buď ignorováno, anebo záměrně sabotováno. Ani ona, ani Antonius se týlovému zajištění příliš nevěnovali, přesvědčeni, že samo jejich rozhodnutí skladovat potraviny na východě poloostrova představuje dobrou strategii. Aby se ktěmto skladištím dostal, musel by Octavianus obeplout celý Peloponnésos. Ovšem opomněli vzít vúvahu vysoký, drsný atéměř neprostupný horský hřeben táhnoucí se jako páteř poloostrova od Makedonie až po Korintský záliv aoddělující východ Řecka od západu. Cesty, pokud vůbec jaké existovaly, byly pouhé pěšiny.

Ze všech legátů jediný Canidius pochopil jako naléhavou nutnost přepravovat většinu těchto zásob po moři kolem Peloponnésu, jenomže Antoniovi–v jednom zjeho návalů paličatostí–trvalo řadu dní, než schválil příslušný rozkaz, který pak ještě musel lodí doputovat na východ. Stálo to spoustu času.

* * *

Antonius aKleopatra však neměli času nazbyt. Všem bylo natolik dobře známo, že koncem zimy ačasně zjara jsou všechny výhody na straně těch, kdo mají obsazený východní břeh Jaderského moře, že nikdo vAntoniově hlavním stanu neuvěřil, že by Octavianus se svými vojsky chtěl–anebo dokonce dokázal–překročit Jadran dřív než vlétě. Avšak toho roku stála všechna vodní božstva, ať už Otec Neptun či Lares Permarini, při Octavianovi. Vály čilé západní větry, pro toto roční období stejně neobvyklé jako netypické. Pro Octaviana to znamenalo mít vítr ivlny vzádech, zatímco Antonius se musel potýkat sprotivětrem asčelným vlnobitím. Ztratil proto jakoukoli možnost bránit Octavianovi vpřeplavbě–a také ve vylodění kdekoli, kde se mu zlíbilo.

Zatímco se zBrundisia valily přes Jadran transporty pěšáků, Marcus Agrippa vyčlenil polovinu ze svých čtyř set galér audeřil na Antoniovu základnu vMethóné. Dosáhl naprostého vítězství, zejména proto, že poté, co zabil Boguda, zničil polovinu jeho lodí adruhou polovinu zabral pro svou potřebu, zopakoval totéž uLeukady. Sosiovi se sice podařilo uprchnout, byla to však pouze nevelká útěcha, neboť Antonius aKleopatra se teď ocitli odříznuti od zásobování obilím aostatními potravinami po moři, ať už by pocházely odkudkoli. Naráz zůstala jedinou možností, jak vyživovat pozemní inámořní síly, cesta po souši, avšak Antonius zarytě trval na svém, že zjeho římských vojáků nikdo nebude dělat soumary–ba ani vodit nákladní mezky že nebudou! Ať se teď zase trochu snaží Kleopatřini líní Egypťané! Jen ať si pozemní přepravu zorganizují oni!

Na východě země byl zkonfiskován kdejaký osel amula anakládalo se na ně do krajnosti. Ale jak se ukázalo, egyptští honáci si zvířat pramálo hleděli, zanedbávali ijejich napájení anetečně přihlíželi, jak za přechodu Dolopského pohoří před jejich očima hynou. Atak byly tisíce řeckých mužů pod hrozbou meče přinuceny upoutat si na záda vaky adžbány zásob apěšky zvládat oněch osmdesát strašlivých mil mezi břehy Malijské zátoky aAmbrakijským zálivem. Jedním ztěchto nešťastných řeckých nosičů byl iŘek jménem Plútarchos, jenž tyto útrapy přečkal aještě isvým vnukům barvitě líčil, jak se musel vláčet srancem pšenice na zádech osmdesát mil daleko.

* * *

Koncem dubna už Agrippa ovládal celé Jaderské moře avšechna Octavianova vojska byla bezpečně vyloděna uépeirské Toryné, bezpečně kryté Korkýrou. Poté, co se Octavianus rozhodl učinit zKorkýry svou hlavní námořní základnu, vyrazil spozemními silami kjihu ve snaze překvapit Antonia uAktia.

Až do této chvíle vyplývala Antoniova chybná rozhodnutí jen zneblahého účinku, jaký měla Kleopatřina přítomnost na jeho legáty. Teď se však dopustil kardinální chyby: stáhl veškeré lodi, které ještě měl–i po ztrátách způsobených mu Agrippou–do Ambrakijského zálivu. Vzhledem krozměru apomalosti jeho plavidel bylo vyloučeno–snad svýjimkou mimořádně příznivých povětrnostních podmínek–vyrazit sflotilou frontálně ze zálivu shrdlem širokým necelou míli. Atak, zatímco Antonius sKleopatrou bezmocně trčeli na místě, padl do Agrippových rukou izbytek jejich základen: Patrai, celý Korintský záliv azápadní Peloponnésos.

Octavianův pokus postupovat tak rychle, aby Antoniovy pozemní síly zaskočil nepřipravené, se nezdařil. Bylo vlhko, terén byl bažinatý ajeho muži trpěli nachlazením. Na základě zpráv svých zvědů vyrazil mu Antonius spolu sjedním zCaesarových vrahů Decimem Turulliem, sněkolika legiemi agalatskou jízdou vstříc aprotivníkovy legie čelného sledu porazil. Octavianus musel další postup přerušit.

Antonius nějaké vítězství už zoufale potřeboval. Přiměl své vojáky, aby ho na bojišti pozdravili jako imperatora (už po čtvrté za své vojenské dráhy) anotně svůj úspěch nafukoval. Vlivem nemocí astále se zmenšujících dávek stravy klesala morálka vjeho táborech na mimořádně nízkou úroveň. Jeho velitelský sbor se bouřil, za což mohl děkovat Kleopatře. Nesnažila se vůbec setrvávat vpozadí, pravidelně se vydávala do táborů, kritizovala, rýpala, chovala se smrazivou povýšeností. Ze svého pohledu nedělala nic špatného. Třebaže její styky sŘímany trvaly už šestnáctý rok, stále ještě nepochopila princip rovnosti, jenž vylučoval klanění před kýmkoli, mužem či ženou, ani před jedincem, jemuž jeho původ dal právo nosit diadém. Řadoví legionáři vní viděli příčinu bryndy, do které se dostali, pískali asyčeli, když šla kolem, kňourali jako houf štěňat. Anemohla ani rozkázat, aby byli potrestáni. Jejich centurioni ilegáti ji prostě ignorovali.

Octavianovi se posléze podařilo utábořit na slušné suché půdě na severním břehu zálivu apropojit své rozlehlé ležení se zásobovací základnou na adriatickém pobřeží dlouhou pevnostní hradbou. Antonius se ocitl vslepé uličce. Agrippa blokoval vjezd do zálivu zmoře aOctavianus mu bránil přemístit tábory do méně bažinatého terénu. Hlad začal zvedat svou ošklivou hlavu azoufalství ji vzápětí následovalo.

Když jednoho dne západní větry trochu polevily, vyslal Antonius část své flotily pod velením Tarcondimota na moře. Agrippa se proti ní vyřítil se svými obratnými liburnskými „lodičkami“ auštědřil jí náležitý výprask. Tarcondimotus sám zahynul; pouze náhlý obrat větru dovolil větší části Antoniovy flotily prodrat se zpátky do svého vězení. Agrippu udivila skutečnost, že výpad vedl klientský král aže na žádné zlodí nebyla římská posádka, avšak vysvětlil si to tak, že Antonius zapochyboval, že by mohl ve srážce zvítězit.

Ve skutečnosti to ovšem vyplynulo ze zásadních rozporů na válečné radě, kterou skleslý Antonius stále ještě pravidelně svolával. Antonius aŘímané požadovali pozemní bitvu, avšak Kleopatra aklientští králové chtěli svést bitvu na moři. Obě tyto skupiny viděly, že uvízly vsituaci, kde nelze zvítězit, aoběma také už začalo být jasné, že myšlenku na invazi do Itálie bude třeba opustit, vrátit se namísto toho do Egypta ahledat nějakou lepší strategii. Jenomže pokud se jim to mělo podařit, museli by nejprve Octavianovi zasadit tak těžkou ránu, aby si zajistili hromadný ústup.

Tenký pramínek potravin přitékající přes hory postačoval zatím oddalovat hladomor, musely však být zavedeny snížené dávky. Kleopatra vtomto směru utrpěla netušenou porážku, která způsobila rychlé odcizování neřímských sil, vpočtu plných sedmdesáti tisíc mužů. Antonius totiž svým pětašedesáti tisícům římských vojáků potají podstrkával dávky větší–jenže ne dostatečně potají. Tajemství prosáklo až ke klientským králům, kteří pobouřeně protestovali adali mu své znechucení inajevo. AKleopatru měli za slabocha, který není schopen Antonia přesvědčit anebo ho přinutit, aby stakovými nedůstojnými praktikami přestal.

Snadcházejícím létem začala vtáborech řádit zimnice atyfus. Nikdo, Římané iNeřímané, neměl ani pomyšlení–anebo ctižádost–podrobovat pozemní nebo námořní jednotky nějakému výcviku. Téměř sto čtyřicet tisíc Antoniových mužů nečinně posedávalo, vojáků hladových, nemocných, nespokojených. Čekajících, až někdo nahoře vymyslí, jak ztoho ven. Nedožadovali se už ani bitvy–jistá známka toho, že rezignovali.

Apak Antonia napadlo východisko. Beznaděj ho opustila, svolal svůj štáb azačal vysvětlovat.

„Máme štěstí, že jsme se usadili tady, kde teče říčka Acheron,“ říkal aukazoval na mapě. „Atady je Octavianus–ten už takové štěstí zdaleka nemá. Vodu bere až zřeky Oropu, daleko od jeho táborů. Vedou ji zatím korytem zvyhloubených půlených kmenů aprávě teď je nahrazují terakotovými rourami, které Agrippa dováží zItálie. Ale jeho zásobování vodou je dost choulostivé. Takže my mu ten přítok přerušíme apřinutíme ho, aby se ztoho současného postavení odsunul někam blíž kOropu. Naneštěstí ta vzdálenost, kterou musíme urazit, abychom je překvapili, vylučuje hromadný útok pěchoty, alespoň ze začátku.“

Pravým ukazováčkem vyznačoval místa, onichž hovořil, asebevědomě pokračoval. Nálada ve velitelském stanu se jasnila, zejména když Kleopatra zůstávala zticha.

„Proto ty, Deiotare Filadelfe, sebereš svou jízdu ataky thráckou jízdu–tvým zástupcem bude Rhoemetalkés–a vyrazíte kupředu jako hrot přepadu. Vím, že to znamená značně dlouhou objížďku kolem celého východního břehu zálivu, ale zato tam Octavianus sotva bude čekat nějakou naši akci, je to příliš daleko. Marcus Lurius sdeseti římskými legiemi vám půjde vpatách tak rychle, jak to jen svede. Já zatím na vorech přeplavím přes záliv pěchotu ausadím ji tam vtáboře přímo před Octavianovou hradbou. To ho nijak nevyděsí, aaž mu nabídnu bitvu, bude mě ignorovat. Na to, aby ho to znepokojilo, je tam až příliš dobře zakopaný. Až se tvoji pěšáci, Lurie, spojí sjízdou Deiotara Filadelfa, vyrvete ze země pár mil Octavianova vodovodu apak vypleníte jeho zásobárny potravin nahoře na severu. Jakmile zjistí, co se tam děje, začne tábor přemísťovat blíž kOropu. Aaž bude vnejlepším–a zatímco mu Agrippa bude pomáhat–my se budeme evakuovat do Egypta.“

Stanem se šířilo vzrušení; byl to vynikající manévr, se značnými vyhlídkami na úspěch. Avšak nespokojenost po zprávách, že jsou římské jednotky lépe živeny, narostla už přespříliš. Jeden zthráckých velitelů dezertoval, zběhl kOctavianovi acelý plán mu dopodrobna vyzradil. Octavianovi se podařilo se svou germánskou jízdou Antoniovy kavaleristy dostihnout. Žádná bitva se nekonala. Deiotarus Filadelfus iRhoemetalkés na místě rovněž přešli na Octavianovu stranu aspolečně sGermány se pak vydali napadnout blížící se pěšáky. Ti udělali čelem vzad aprchli směrem kAktiu.

Když se oté katastrofě dozvěděl Antonius, dal nastoupit zbytku své jízdy, galatským jednotkám, jimž velel Amyntás, aosobně se snimi vydal vstříc svým legiím, aby je opět obrátil směrem proti Octavianovi. Jenže sotva se Amyntás setkal se svými druhy asGermány, dezertoval ion anabídl sebe isvé dva tisíce jezdců Octavianovi.

Zničený azoufalý odvedl Antonius své legie zpět do Aktia. Byl přesvědčený, že vtomhle ohavném koutě nelze žádné pozemní střetnutí vyhrát.

„Vůbec nevím, jak se odtud dostat!“ bědoval před Kleopatrou, vyhlídky černé asvraštělé jako mumie. „Bohové mě opustili, opustila mě imoje štěstěna! Kdyby větry vály jako vždy, nebylo by se Octavianovi nikdy povedlo přeplavit se přes Jadran! Jenže ony foukaly jemu ku pomoci azmařily všechny moje plány! Kleopatro, Kleopatro, co si mám teď počít? Se vším je konec!“

„Pššt, pššt,“ šeptala, hladila ho po hustých kudrnatých vlasech apoprvé vůbec si všimla, že mu šedivějí. Takřka přes noc jako by se ojínily!

Iona si přiznávala stejnou bezmoc, úděs, že ijejí bohové, podobně jako římská božstva, se postavili na Octavianovu stranu. Jak jinak by se mu mohlo vtomto období podařit překročit Jaderské moře? Aproč navíc má kruce tak vynikajícího vojevůdce, jakým je Agrippa? Anejdůležitější ze všech otázek: proč ona neponechala Marka Antonia jeho nevyhnutelnému osudu aneprchla zpátky domů, do Egypta? Loajalita? Ne, to určitě ne! Čím je Antoniovi, koneckonců, zavázána? Je to jenom její hračka, její nástroj, její zbraň! Tohle je jí přece odjakživa jasné! Tak proč jen na něm tak usilovně lpí? Vždyť on na takovýto úkol nemá dostatek sil ani odvahy, nikdy je neměl. Jen zlásky kní se snažil být tím, co ona potřebovala. Je vtom Řím, říkala si ahladila ahladila dál. Ani monarcha tak veliký amocný, jako je Kleopatra Egyptská, zněho nedokáže toho Římana vylousknout. Téměř už se mi to podařilo. Žel jen téměř. Nepovedlo se mi to sCaesarem anepovede se mi to ani sAntoniem. Tak proč jsem vůbec tady? Proč jsem vůči němu během těch posledních pár nundin najednou začala být povolnější, přestala jsem ho plísnit atepat? Začala jsem kněmu být laskavá–já, která laskavá vůbec nejsem!

Pak se jí náhle rozbřesklo, dopadlo to na ni ničivou silou přírodní katastrofy–bylo to jako lavina, jako řítící se vodní stěna, jako zemětřesení. Já ho miluju! Kolébala ho vochranném objetí, líbala ho na tváře, zasypala polibky jeho ruce, zápěstí, ajako omráčena vnímala existenci tohoto nového citu, který se do její duše vkrádal nepozorovaně, pronikal jí, až ji zcela ovládl. Já ho miluju, já ho miluju! Och, chudáčku Marku Antonie, konečně ses dočkal oplátky! Já tě miluju stejně moc, jako ty mě–bezvýhradně, bezmezně. To moje obrněné srdce se zachvělo, pootevřelo se škvírkou, až nakonec dokořán, aby do sebe přijalo Marka Antonia, jako klínem doširoka rozevřeno jeho láskou. Obětoval mi svého římského ducha, vydal se do noci tak hluboké ačerné, že už nevidí nic než mě. Ajá jsem ho přijetím této jeho obětí začala konečně milovat. Ať nám přinese budoucnost cokoli, bude to naše společná budoucnost. Opustit ho nemohu.

„Och, Antonie, já tě miluju!“ vydechla aobjala ho.

Spokračujícím létem opouštěli Antonia legáti po celých tuctech asenátoři přebíhali kOctavianovi po stovkách. Nevyžadovalo to nic víc než převeslovat záliv, jelikož Antonius, propadlý beznaději, odmítal, aby jim vtom kdokoli bránil. Odůvodnění jejich proseb oazyl se pak vesměs stáčela kté ženské, příčině všech jejich běd. Jeden zKleopatřiných zvědů jí ovšem přinesl dosti zvláštní zprávu: když se thrácký Rhoemetalkés rozohnil obzvlášť sžíravou kritikou Marka Antonia, Octavianus ho zarazil.

„Quin taces!“ okřikl ho. „To, že vítám tvou zradu, ještě neznamená, že jsou tu vítáni zrádci.“

Nejhorší rána pro Antonia nadešla koncem července. Neskrývaje se svým opovržením Kleopatrou–ba neváhaje ho dát chraptivým hlasem veřejně najevo–odešel Ahenobarbus.

„Ani kvůli tobě, Antonie, nehodlám strpět už jeden jediný den ve společnosti té ženské. Jistě víš otom, že jsem nemocný, ale neuvědomuješ si asi, že umírám. Aumřít chci vřádném římském prostředí, kde nebude ani stopa pachu po té ženské. Och, jaký jsi hlupák, Marku Antonie! Bez ní bys byl zvítězil. Sní nemáš nejmenší šanci.“

Se slzami vočích sledoval Antonius, jak veslice odváží Ahenobarba na protější břeh, poté za ním poslal ivšechen jeho majetek. Kprudkým Kleopatřiným protestům zůstal hluchý.

Den poté, co odešel Ahenobarbus, ho následoval Quintus Dellius spolu sposledními ze senátorů.

Nazítří poslal Octavianus Antoniovi zdvořilý dopis. „Tvůj nejoddanější přítel Gnaeus Domitius Ahenobarbus minulé noci pokojně zemřel. Chci, abys věděl, že jsem ho přijal aopatroval snáležitými ohledy. Jak jsem pochopil, je jeho syn Lucius zasnoubený stvou starší dcerou, kterou máš smou sestrou Octavii. Dal jsem Ahenobarbovi své slovo, že zasnoubení bude respektováno. Bude zajímavé sledovat potomka vzešlého ze spojení krve Diva Julia, Marka Antonia aAhenobarbů, nemyslíš? Obrazně řečeno to bude jakási přetahovaná, vezmeme-li vúvahu, že Ahenobarbové se odjakživa stavěli proti Juliovcům.“

„Bude mi chybět, moc mi bude chybět!“ říkal Antonius apo tvářích se mu nezadržitelně řinuly slzy.

„Byl to můj nejzatvrzelejší nepřítel,“ prohlásila Kleopatra se sevřenými rty.

Osrpnových idách svolala Kleopatra válečnou radu. Tak málo je nás už, tak málo! pomyslela si, když Marka Antonia šetrně usazovala do jeho slonovinového kurulského křesla.

„Mám plán,“ oznámila Canidiovi, Poplicolovi, Sosiovi aMarku Luriovi, jediným zbylým legátům. „Dost možná ale, že iněkdo další má svůj plán. Pokud tomu tak je, ráda bych ho vyslechla ještě dřív, než budu hovořit já.“ Říkala to skromně, působila upřímně.

„Já plán mám,“ řekl Canidius, velice vděčný za příležitost předložit ho, aniž by musel válečnou radu svolávat sám. Celé měsíce už uběhly od chvil, kdy ještě dokázal projevit důvěru vAntonia, zněhož se zachovaly jen zbytečky původní osobnosti. To je její vina, nikoho jiného. Hořko pomyslet si, že jsem jí kdysi stranil! Nu, to už je pryč.

„Mluv, Publie Canidie,“ vyzvala ho.

ICanidius viditelně zestárl, třebaže si zachoval pružnou postavu arád se pouštěl do fyzické práce. Neztratil však nic ze své otevřenosti. „První, co musíme udělat, je opustit naše loďstvo,“ řekl, „a tím nemám na mysli, že vlajkové lodě bychom si měli ponechat. Musíme vzdát všechny lodě, včetně těch, které patří královně Kleopatře.“

Kleopatra ztuhla, už už otevírala ústa, pak je zase zavřela. Jen ať Canidius ten svůj komický záměr dovypráví, pak udeřím!

„Pozemní síly přesuneme usilovným pochodem do makedonské Thrákie, kde budeme mít dostatek místa kmanévrování, dostatek prostoru kvýběru terénu pro svedení bitvy. Budeme tam mít vynikající možnost získat další vojsko zMalé Asie, zAnatolie, dokonce izDacie. Můžeme rovněž využít sedmi makedonských legií operujících vsoučasné době voblasti Thessaloníké–jsou to dobří chlapi, jak sám víš, Antonie. Navrhuji území za Amfipolí, kde je čistý asuchý vzduch. Letošek byl natolik vlhký, že se tam nemusíme obávat žádných prašných bouří, jak tomu bylo, když jsme bojovali uFilipp. Sklizeň zpolí už bude pod střechou, než tam dorazíme, abude letos skutečně bohatá. Přesun zatím dovolí našim nemocným vojákům zotavit se amorálka se zvýší už samou skutečností, že ztohoto hrozného koutu konečně zmizíme. Dost pochybuji, že by Octavianus aAgrippa dokázali na pochodu dosáhnout Caesarovy rychlosti–Octavianovi, jak jsem se doslechl, kromě toho začínají docházet peníze. Mohl by se irozhodnout nepokračovat vtažení tak daleko od Itálie, se zimou na krku asnejistými zásobovacími spoji. My budeme postupovat po souši, kdežto on bude muset své flotily přesouvat zJaderského do horního Egejského moře. My loďstvo potřebovat nebudeme, zato on–jelikož mu zablokujeme přísun po Via Egnatia–bude plně odkázaný na zásobování po moři.“

Canidius se odmlčel, ale když už se Kleopatra chystala ozvat, zvedl ruku gestem tak velitelským, že zmlkla. Všichni ostatní mu přímo visí na rtech, hlupáci!

„Veličenstvo,“ pokračoval Canidius, obraceje se teď přímo kní, „ty víš, že jsem to byl já, kdo tě nejhorlivěji podporoval. Už tomu tak není. Čas prokázal, že na tažení není místo pro ženu, zejména tehdy, kdy se tato žena vyskytuje vhlavním stanu. Tvá přítomnost sem zasela rozbroje, hněv asváry. Vinou tvé přítomnosti jsme přišli ocenné muže aoještě cennější čas. Tvá přítomnost vysála zřímského vojska veškerou vitalitu, veškerou jeho vůli kvítězství. Tvoje pohlaví tu způsobilo tolik problémů, že ikdybys byla samotným Juliem Caesarem–což ty samozřejmě nejsi–představuješ pro Antonia ajeho vojevůdce obludné břemeno. Proto ti se vší rozhodností říkám, že se musíš ihned odebrat do Egypta.“

„Nic takového neudělám!“ vykřikla Kleopatra avyskočila. „Jak se můžeš něco takového opovážit říct, Canidie! Moje peníze udržují tuhle válku vchodu amoje peníze–to jsem já sama! Domů neodejdu, dokud nebude tato válka vyhrána!“

„Tys nepochopila, očem mluvím, Veličenstvo. Řekl jsem, že válku nemůžeme vyhrát, dokud jsi tady ty. Jsi žena, která si pokoušela nazout mužské vojenské boty, aneuspěla jsi. Svými kousky jsi nás přišla notně draho, je nejvyšší čas, aby sis to uvědomila. Máme-li zvítězit, musíš neprodleně odjet domů!“

„Nikam nepojedu!“ řekla se semknutými rty. „Aco víc, jak vůbec můžeš navrhnout, abychom se vzdali našeho loďstva? Vynaložilo se na ně desetkrát tolik co na pozemní armádu aty bys je chtěl dát do rukou Octavianovi aAgrippovi? To by bylo totéž jako darovat jim rovnou celý svět!“

„Neřekl jsem, že ty lodě předáme nepříteli, Veličenstvo. Naznačil jsem–a teď to řeknu otevřeně–že je spálíme.“

„Spálit lodě?“ Zalapala po dechu, rukama si přejela po hrdle apo narůstajícím otoku na něm. „Spálit je? Všechno to dřevo, tu práci, ty peníze, to všechno že by mělo shořet? Nikdy! Ne, ne, ane! Máme víc než čtyři sta bojeschopných quinquerém aještě víc transportních lodí! Nezbyla nám vůbec žádná jízda, ty hlupáku! Což znamená, že pozemní armáda bojovat dál nemůže–je naprosto ochromená! Jestli je třeba něco opustit, pak ať je to pěchota!“

„Vpozemních bitvách hraje rozhodující úlohu pěchota, nikoli jezdectvo,“ řekl Canidius, nehodlaje se podvolit té pominuté ženské ajejí snaze zachránit své peníze. „Spálíme flotily adáme se na pochod do Amfipole.“

Antonius seděl mlčky, zatímco zuřila slovní bitva, vníž Kleopatra osamocena bojovala proti Canidiovi podporovanému Poplicolou, Sosiem iLuriem. To, co říkali, mu splývalo vjeden jediný šum, plytce plynulo kolem, až se mu ibarvy stěn posléze zdály roztékat vnezřetelnou mazanici. Je to neskutečné, pomyslel si.

„Já domů neodejdu! Amoje lodi nespálíte!“ vřískala, vkoutcích úst zpěněné sliny.

„Domů musíš, ženská! Lodi spálit musíme!“ pokřikovali muži, ruce vpěst, někteří jí pěstmi ihrozili.

Konečně se Antonius vzchopil. Bouchl pěstí do stolu, až se jeho deska roztřásla. „Držte už všichni hubu! Mlčet asednout!“

Posadili se, všichni se ještě třásli vzteky abeznadějí.

„Žádné lodě se pálit nebudou,“ pronesl Antonius unaveně. „Královna má pravdu, lodě si musíme zachovat. Kdybychom je teď spálili, nebude už nic stát mezi Octavianem avýchodním koncem Našeho moře. Egypt padne, protože Octavianus se nějaké Amfipoli prostě vyhne. Popluje odtud rovnou do Egypta aEgypt si podrobí, protože my bychom se tam nedostali včas, pokud bychom se tam museli vydat po souši. Jen si představte tu dálku! Tisícovka mil kHelléspontu, další napříč Anatolií, třetí tisíc do Alexandrie. Snad Caesar by to byl schopen urazit za tři nebo čtyři měsíce, ale jeho vojáci pro něho byli ochotni umřít, zatímco ti naši by už za měsíc měli takového usilovného pochodu po krk adezertovali by nám.“

Jeho argumenty byly nevyvratitelné; Canidius, Poplicola, Sosius iLurius se podrobili, zatímco Kleopatra seděla se sklopenýma očima, bez nejmenší stopy triumfu. Konečně pochopila, že to bylo její pohlaví, snímž se ti tupci nedokázali smířit, nikoli její cizí původ nebo její peníze. Všechna jejich nenávist mířila proti ženě. Římani nemají ženské vlásce, proto je nechávají doma, ikdyž zrovna nemají na práci nic důležitějšího než pobývat vnějaké té vile na venkově. Konečně tedy má ta hádanka řešení!

„Netušila jsem, že vlastně jde oto, že jsem žena,“ řekla Antoniovi, poté co se jeho čtyři vojevůdci vzdálili, sneustálým reptáním sice, avšak svědomím, že Antonius má pravdu. „Jak jen jsem mohla být tak zaslepená?“

„Och, asi proto, že ti za celý život tenhle závoj zatím nikdo nepozvedl.“

Rozhostilo se ticho, nikoli však tísnivé. Kleopatra vycítila vAntoniově chování jakousi změnu, jako by ho vleklá hádka mezi ní ajeho zbývajícími čtyřmi přáteli iroztrpčení zní vyburcovaly zjeho nezúčastněného klidu, vlila do něho novou energii.

„Nemyslela jsem, že bych se po tom všem měla se svým plánem svěřovat Canidiovi aostatním, ale ráda bych ho probrala stebou. Jsi ochotný mě vyslechnout?“

„Sradostí, lásko moje. Sradostí.“

„Tady zvítězit nemůžeme, to vím,“ připustila jako samozřejmost, jako by se jí to ani netýkalo. „Chápu, že pozemní armáda tu není využitelná. Tvoje vlastní římské vojsko je ktobě inadále loajální, nedošlo vněm kžádným dezercím. Takže je třeba, pokud to bude možné, je zachránit. To, co já chci, je prorazit ven zAmbrakie adát se na rychlý ústup do Egypta. Aktomu vede jediná cesta. Naše loďstva musí nabídnout bitvu. Bitvu, kterou ty osobně musíš vést na palubě Antonie. Vypracování podrobností přenechám tobě atvým přátelům, protože vnámořnictví nemám žádné zkušenosti. Já jen chci nalodit na své přepravní lodě tolik tvých římských vojáků, kolik se jich tam jen vejde, zatímco ty naložíš zbytek do svých nejrychlejších galér. Nezdržuj se squinquerémami, ty jsou tak pomalé, že by byly snadno dostižené.“

Pozorně jí naslouchal, oči upřené na její tvář. „Jen dál.“

„Tohle musí zůstat tajemstvím mezi námi dvěma, Marku, lásko moje. Nesmíš se otom zmínit ani Canidiovi, kterého ponecháš na pevnině, aby velel pěchotě, pokud tu ještě nějaká zbude. Poplicolovi, Sosiovi aLuriovi svěř velení vtvých flotilách, to je dostatečně zaměstná. Dokud budou vědět, že tam jsi ity osobně, nebudou mít sebemenší podezření. Já se budu na palubě Kaisarióna držet natolik vzadu, abych postřehla, kde se vbitevní linii objeví mezera. Avtom okamžiku vyrazíme ise vším tvým vojskem směrem do Egypta. Ty si musíš vblízkosti Antonie podržet pinasu–a jakmile uvidíš, že jsem vyplula, vydáš se za mnou. Rychle mě dostihneš analodíš se na Kaisarióna.“

„To ale budu vypadat jako dezertér,“ zamračil se Antonius.

„Nebudeš, jakmile vejde ve známost, že jsi to podnikl, abys zachránil své legie.“

„Mohu tenhle tvůj plán ještě vylepšit, milá moje. Mám jednu flotilu ačtyři dobré legie vKyrénaice pod velení Pinaria Scarpa. Poskytni mi jednu zlodí ajá popluju do Paraitonia, abych tam naložil Pinaria asvé vojáky. Sejdeme se pak vAlexandrii.“

„Do Paraitonia? To přece leží vLibyi, nikoli vKyrénaice.“

„Proto také teď okamžitě pošlu loď do Kyrénaiky. Nařídím Pinariovi, aby se vydal ihned na pochod do Paraitonia.“

„Vzhledem ktomu, že se nám nepodaří odvézt všech tvých zdejších jedenáct legií, budou nám ty čtyři další dobré,“ odpověděla suspokojením. „Budiž tedy, Marku. Budu mít tu loď připravenou uboku Kaisarióna, bude tě tam očekávat. Ale než se na ni nalodíš, musíš se ještě přijít se mnou na Kaisarióna rozloučit, prosím.“

„To věru nebude nic nemilého,“ řekl se smíchem apolíbil ji.

* * *

Když se začaly ozářijových kalendách legie naloďovat na Kleopatřiny transportní lodě ana ostatní plavidla schopná rychlejší plavby askládaly se tam jako sardinky, udržet celkový záměr vutajení se nepodařilo. Už předtím tu byly náznaky příprav na cosi rozsáhlejšího než jen na námořní bitvu. Na všech lodích kromě nejmohutnějších pětek se objevily plachty anakládalo se také značné množství vody apotravin. Canidius, Poplicola, Sosius, Lurius aostatní legáti usoudili, že vzápětí po bitevním střetu bude podniknut pokus odosažení Egypta. Tento dojem vnich dále posílil odvoz lodí nepotřebných anebo neschopných plavby na širém moři na samý konec Ambrakijského zálivu, kde byly vytaženy na břeh aspáleny, tak daleko, aby se kouř rozptýlil dřív, než by ho mohl Octavianus zpozorovat. Nikdo znich ovšem netušil, že isama bitva se má stát pouhou kouřovou clonou, že nebude dobojována do důsledku. Poplicola, Sosius aLurius jako hrdí Římané by nesnesli pomyšlení, že střet má být jen polovičatý. Canidius, jenž skrze kouřmo přece jen cosi rozpoznal avytušil, neřekl svým druhům nic, dál se soustřeďoval jen na to, aby se vojáci, kteří se na transportní lodi nevejdou, dali na pochod dřív, než se Octavianus probere azjistí, co se děje.

KAPITOLA DVACÁTÁ ŠESTÁ

K

oncem adriatického léta se směr větrů dal předpovědět lépe než vostatních ročních obdobích: vály po ránu od západu, kolem poledního se stáčely kseverozápadu, ačím severnější směr nabíraly, tím isílily.

Octavianovi ani Agrippovi známky nadcházející bitvy neušly, nicméně jim nikdo ze zvědů neohlásil rozvinování plachet anakládání vody apotravin na veškeré transportní lodě, které Antonius aKleopatra měli kdispozici. Pokud by se otom dozvěděli včas, mohli by nachystat náležitá protiopatření, aby loďstvu zabránili vúniku. Takto jen předpokládali, že je už protivník konečně unavený dlouhým vyčkáváním arozhodl se vsadit vše na porážku Agrippy na moři.

„Antoniova strategie je prostá,“ říkal Agrippa Octavianovi ve velitelském stanu. „Musí obeplout mou bitevní linii na jejím nejsevernějším konci apak se pustit kjihu–to znamená pryč od tvého pozemního tábora aod mé základny vKomarském zálivu. Jeho pozemní armáda pak napadne tvůj tábor amou námořní základnu sdocela dobrou vyhlídkou na vítězství. Moje strategie je stejně jednoduchá. Potřebuji mu zabránit, aby mou linii napadl po větru. Kdokoli zvítězí vtom závodě aprovede obrat dřív, vyhraje ibitvu.“

„Pak ovšem větry přejí oněco víc tobě než jemu,“ konstatoval Octavianus astál napětím téměř na špičkách.

„Ano. Aještě něco mi přeje, Caesare, velikost lodí. Ty obludné Antoniovy pětky jsou příliš pomalé. On je jako obr Antaios, zatímco my jsme Herakles–ve srovnání sním tedy trpaslíci,“ ušklíbl se Agrippa. „Nač on ovšem zapomněl, je, že Herakles dokázal Antaia pozvednout do výše, aodtrhl ho tak od jeho matky Země, zníž Antaios čerpal vzápase svou sílu.“

„Vyber mi flotilu, které bych mohl velet na jižním konci tvé bojové linie,“ řekl Octavianus. „Odmítám za téhle bitvy vysedávat na pevnině, aby mi nikdo neměl možnost nadávat do zbabělců. Budu-li dostatečně daleko od hlavního směru náporu, nemohu ti vničem narušit–nějakou byť jen nevinnou chybičkou–tvou taktiku. Kolik našich legionářů máš vúmyslu nasadit, Agrippo? To jest, pokud by Antonius vpřípadě vítězství na moři zaútočil na náš tábor apřístav?“

„Pětatřicet tisíc. Každá naše loď bude mít harpax kzahákování těch plujících slonů už zdálky ataké tolik hákovacích můstků, kolik je jen možné. Máme výhodu vtom, že naši vojáci jsou vycvičeni ijako námořní výsadky–Antonius se sničím takovým nezatěžoval. Ale nemá smysl, Caesare, abys trčel kdovíkde na jižním konci naší linie. Lepší bude, když se nalodíš se mnou na mou liburňanku jako můj zástupce. Věřím, že se mým rozkazům nebudeš nijak protivit.“

„Naopak, aděkuji ti za uznání! Kdy ktomu dojde?“

„Zítra podle všech příznaků. My budeme připraveni.“

Druhého září se Marcus Antonius vynořil zAmbrakijského zálivu se šesti eskadrami, znichž nejsevernější vedl on sám. Jeho pravé křídlo, tedy severní, tvořily tři zšesti flotil, každá po pětapadesáti mohutných quinquerémách. Jeho zástupcem byl Poplicola. Agrippa se vysunul až po jeho bok, dál od pobřeží, než Antonius očekával, což znamenalo, že on sám bude muset veslovat déle, než zamýšlel. Uprostřed dopoledne dosáhl potřebného nadběhu astanul, aby si veslaři mohli odpočinout. Bitva mohla začít až vpoledne, kdy se vítr stočí od severu.

Kleopatra se svými transportními loděmi využila výhody větší Agrippovy vzdálenosti apřemístila se do ústí zálivu, jako by představovala bojovou zálohu. Vzhledem kneočekávanému Agrippovu umístění doufala, že tento odstup pomůže zakrýt skutečnost, že vlastně jde onákladní lodě.

Vítr se začal obracet. Obě strany se napřely do vesel aze všech sil se hnaly kseveru, přičemž galéry na severních hrotech bitevní čáry se rozvinuly do řady, vníž na Antoniově straně zely čím dál tím větší mezery než mezi Agrippovými liburňankami naproti nim.

Byl to nerozhodný závod. Žádné zbojujících stran se nepodařilo získat si postavení po větru. Jako první se ve srážce utkaly Antonia sAgrippovou vlajkovou lodí Divus Julius avzápětí už Antonii zahákovalo išest hbitých liburňanek apřitahovalo se kní blíž. Když se Antonius stačil rozhlédnout, viděl, že také jeho dalších deset galér je už zahákováno liburňankami. Některé zgalér začínaly hořet; málo bylo platné, že odolávaly nájezdům čelních bodců, když kjejich zkáze stačil oheň. Vojáci ze šesti liburňanek se už začínali drát na palubu. Antonius se rozhodl loď opustit. Spatřil, jak zatím Kleopatra ajejí transportní lodě vyrazily ze zálivu apod plachtami se za přispění ostrého severozápadního větru ženou kjihu. Skok do pinasy–i on mizel, proplétaje se mezi liburňankami lodičkou pověstnou svou rychlostí.

Nikdo na Divu Juliovi si pinasy nevšiml. Ve chvíli, kdy Antonia kapitulovala, byl Antonius už půl míle daleko. Lucius Gellius Poplicola adalší dvě eskadry na Antoniově pravém křídle se bez boje vzdaly, zatímco Marcus Lurius velící Antoniovu středu otočil lodě avesloval zpět do zálivu. Levé křídlo sestavy, dole na jihu, kterému velel Gaius Sosius, následovalo Luriova příkladu.

Byl to debakl, ubohá bitva, přímo ksmíchu. Zvíce než sedmi set lodí na moři se jich utkalo sotva dvacet.

Bylo to tak neuvěřitelné, že Agrippa iOctavianus pojali podezření, že tento nejkurióznější ze všech možných průběhů je pouhý trik aže ráno bude nasazena jiná taktika. Takže Agrippovo loďstvo strávilo uvesel celou noc, aztratilo tak jakoukoli šanci, která jim ještě zbývala, aby dostihli Kleopatru ačtyřicet tisíc římských vojáků.

Když se nazítří žádný strategický tah nekonal, odvesloval Agrippa do svého kotviště vKomaru aspolu sOctavianem si šel prohlédnout zajatce.

Od Poplicoly uslyšeli otřesnou pravdu: Antonius zběhl ze svého velitelského místa avydal se za prchající Kleopatrou.

„Za všecko může ta ženská!“ vykřikoval Poplicola. „Antonius zřejmě vůbec neměl vúmyslu nějakou bitvu svést! Sotva byla Antonia vyřízená, skočil přes palubu do pinasy apádil odtamtud jako zajíc, jen aby dohonil Kleopatru.“

„Vyloučená věc!“ oponoval mu Octavianus.

„Říkám ti, že jsem to viděl na vlastní oči! Atak jsem si pomyslel, proč mám ohrozit své vojáky asvé posádky? Kapitulace se mi zdála čestnější. Doufám, že můj zdravý rozum vezmeš vúvahu.“

„Dokonce ti ho dám napsat na náhrobek,“ poznamenal bodře Octavianus aobrátil se ke svým Germánům. „Chci, aby byl ihned popraven. Postarejte se oto.“

Jediný Sosius tomuto osudu unikl; přimluvil se za něho Arruntius aOctavianus mu vyhověl.

Jak se ukázalo, snažil se Canidius přemluvit svou pozemní armádu kútoku na Octavianův tábor, avšak nikdo kromě něho samotného oboj nestál. Vojáci ani nechtěli zrušit tábor avydat se na pochod kvýchodu. Canidius sám zmizel, zatímco představitelé legií dojednávali příměří sOctavianem, jenž cizinecké kontingenty poslal domů apro Římany zajistil pozemky vŘecku avMakedonii.

„Protože já tam nechci ani jediného zvás, který by zamořil Itálii svým povídáním,“ říkal Octavianus představitelům legií. „Mou politikou je shovívavost, ale vy se domů nikdy nevrátíte. Jen se vydejte po stopách svého pána Antonia anaučte se ten svůj Východ milovat.“

Gaius Sosius musel složit přísahu věrnosti adostalo se mu varování, že se nesmí nikdy postavit proti tomu, jak bude znít Octavianova „oficiální“ verze oAktiu. „Ušetřím tě pod jednou podmínkou–mlčení až po tvou pohřební hranici. Apamatuj si, že zažehnout ji dokážu kdykoli.“

„Potřeboval bych se trochu projít,“ řekl Octavianus Agrippovi dvě nundiny po Aktiu, „a chci ktomu společnost, takže se nevymlouvej. Úklid je tu vplném běhu, už tě kněmu nepotřebují.“

„Ty máš přednost před kýmkoli apřed čímkoli, Caesare. Kam se chceš vydat na procházku?“

„Kamkoli, jenom ne sem. Fuj! Ten smrad ze sraček, chcanek atolika chlapů je prostě odporný. Snášel bych ho líp, kdyby vněm bylo taky trochu krve, jenomže ta tu chybí. Nekrvavá bitva uAktia!“

„Tak si vyjeďme kousek dál, na sever, ať jsme tak daleko od Ambrakie, že už se tam dá trochu vydechnout.“

„To je nápad!“

Jeli dvě hodiny, což je přivedlo ještě kus za údolí Komarského zálivu. Když je kolem dokola sevřel hvozd, zastavil Agrippa upotůčku jiskřícího vpaprscích prosvítajících korunami stromů. Řítil se skalnatým korytem, pěnil vdrobných peřejích, zmechu kolem něho dýchala sladká zemitá vůně.

„Tady,“ ukázal Agrippa.

„Tady se ale moc procházet nedá.“

„Já vím, zato jsou tamhle dva krásné balvany. Tam si můžeme sednout tváří vtvář apovídat si. Povídat, ne pobíhat. Nejde ti především otohle?“

„Hodný Agrippa!“ Octavianus se rozesmál ausedl. „Máš pravdu, máš ji jako vždycky. Tady je mír, samota, klid na zamyšlení. Jediné, co ho ruší, je ten potůček, ale to je hudba sama.“

„Vzal jsem ssebou měch sředěným vínem, tím falernským, co máš rád.“

„Skvělý Agrippa!“ Octavianus upil apodal měch příteli. „Dokonalé!“

„Tak ven stím. Co tě dusí, Caesare.“

„Není to aspoň už to astma.“ Povzdychl si, natáhl nohy. „Nekrvavá bitva uAktia–utkalo se snámi deset ze čtyř set nepřátelských lodí, ajen dvě byly zapáleny apotopeny. Asi tak stovka mrtvých, možná ani to ne. Ajen kvůli tomu jsem uvalil na lidi vŘímě avItálii pětadvacetiprocentní daň, která se právě teď vybírá už podruhé? Proklejí mě, kdo ví, jestli mě dokonce neroztrhají na kousíčky, když všechno, sčím se mohu za jejich peníze vytasit, je bitva nebitva. Nemůžu jim předvést ani Antonia aKleopatru osobně! Upláchli mi, odplachtili. Ajá hlupák bych si oAntoniovi něco takového jaktěživ nepomyslel. Pořád jsem otálel, jen abych ho mohl porazit vbitvě, ane ho stíhat na útěku.“

„Netrap se, Caesare, už se stalo. Natolik tě už znám, že ty dokážeš izAktia vyrobit triumf.“

„Lámu si stím hlavu už několik dní achtěl bych si to řešení ověřit na tobě, protože ty mi po pravdě povíš, jak se ti jeví.“ Posbíral pár oblázků azačal je rozkládat na balvanu, na němž seděl. „Nevidím žádnou jinou alternativu než nafouknout Aktion do čehosi, co by sám Homér zatoužil opěvovat. Obě loďstva se střetla jako dva titáni, bitevní linie se navzájem srazily apropletly od severu až po jih–proto také zahynuli Poplicola, Lurius ati ostatní. Jediný Sosius přežil. Arruntius ať si dál myslí, že mu svou přímluvou zachránil život–ty už máš vtomhle asi jasno. Antonius statečně bojoval na palubě Antonie asvůj střet vyhrával, když koutkem oka postřehl, jak Kleopatra zrádně opouští bitvu–i jeho. Vtěle měl dosud nastřádáno tolik drog, že náhle zpanikařil, zmocnil se pinasy apustil se za ní jako zmámený pes za fenkou. Rada jeho admirálů byla svědkem toho, jak se vydává za Kleopatrou ajak za ní křičí,“–Octavianus zvýšil hlas do falsetu, „‚Kleopatro, neopouštěj mě! Prosím tě, neopouštěj mě!‘ Všude plavaly mrtvoly mužů, moře zrudlo jejich krví, na vlnách se pohupovala ráhna aplachty, avšak pinasa sMarkem Antoniem si dál razila cestu tím masakrem za odplouvající Kleopatřinou lodí. Atehdy poklesli Antoniovi admirálové zcela na mysli. Aty, Agrippo, jenž sis tak skvěle vedl vcelé bitvě, jsi své protivníky nadobro rozdrtil.“

„Zatím to docela jde,“ řekl Agrippa alokl si změchu. „Ajak to bylo dál?“

„Antonius dohání Kleopatřinu loď ašplhá na palubu. Omluv laskavě ten přechod do přítomného času–mně to vždycky pomáhá, když potřebuju vyšperkovat něco, očem se stejně nikdo pravdu nedozví. Náhle však přijde ksobě, vduchu se mu zjeví katastrofa, zníž tak zbaběle utekl–já tomu irrumatorovi Antoniovi ukážu obviňovat mě ze zbabělosti uFilipp! Teď je řada na něm–v duchu se mu tedy zjeví katastrofa, ze které tak zbaběle utekl. Mučivou úzkostí až zavyje, schoulí se na palubu, přetáhne si své paludamentum přes hlavu abez hnutí tak setrvá celé tři dny. Kleopatra ho cpe protilátkami, prosí ho, aby sešel do podpalubí do její kajuty, ale on se nepohne, až příliš zdrcený svou vlastní zbabělostí. Tisíce mužů mrtvých, aon je přitom má na svědomí!“

„Zní to skoro jako jedna ztěch laciných epických slátanin na mizerném papíru, co si kupují mladé holky,“ řekl Agrippa.

„Že ano? Ale vsaď se, že tuhle koupí celý Řím acelá Itálie.“

„Sázet se nebudu, tak hloupý nejsem. Kupovat to budou ina luxusním papíru. Jen co ktomu Maecenas dodá ještě pár květnatých fráziček, nebude to mít chybu.“

„Určitě by to mohlo ubrat něco na těch výtkách proti mně, že jsem se do téhle války vůbec vydal. Lidi za své peníze chtějí protihodnotu.“

„Tím se dostáváme kjedné choulostivé otázce, Caesare. Jak pro všechno na světě hodláš splatit své dluhy? Teď, když už byla Kleopatra poražena, nemáš čím omluvit další uvalování té své daně. Ovšem dokud bude ona naživu, nebudeš od ní mít pokoj. Začne zbrojit azkusí to znovu, ať to sní Antonius potáhne dál, anebo ne. Jí jde oto, aby světu vládl ten údajný synek Diva Julia, žádný Antonius. Takže–co peníze?“

„Nejdřív ze všeho zmáčknu Antoniovy klientské krále, až zrudnou jak tyrský nach aoči jim polezou zdůlků. Posléze vpadnu do Egypta.“

Agrippa se zahleděl na slunce klesající mezi stromy azvedl se. „Je čas vydat se zpátky, Caesare. Asi by nás tu neměla zastihnout tma. Podle Attika–a ten by to měl vědět–jsou tyhle hvozdy plné medvědů avlků.“

Dobrých tři sta Antoniových válečných lodí zůstalo nepoškozeno, ačkoli transportní plavidla jinak zmizela spolu sKleopatrou. Zprvu je chtěl Octavianus všechny spálit; zamiloval si ty nevelké smrtonosné liburňanky abyl přesvědčený, že jim vnámořních válkách patří budoucnost. Masivní quinquerémy zastaraly. Pak se však rozhodl zachovat si šedesátku těchto Antoniových leviathanů jako odstrašující zbraň proti pirátství rozmáhajícímu se vzápadní části Našeho moře. Odeslal je do Fora Julii, Caesarovy přímořské kolonie veteránů na pobřeží, vmístech, kde Provincie Galia hraničila sLigurií. Zbytek byl vytažen na břeh aspálen vAmbrakijském zálivu. Zbylo znich tak obrovské množství čelenových bodců, že mnohé znich také skončily vohni. Uchráněny zůstaly jen ty nejimpozantnější, aby doplnily řadu roster před chrámem Diva Julia na Foru Romanu, ostatní pak byly rozeslány po celé Itálii, aby daňovým poplatníkům připomněly, že hrozba to byla velice reálná.

Agrippa se měl vrátit do Itálie azačít pacifikovat veterány, kteří jako vždy vposledních letech začínali mít po tažení spojeném snějakým vítězstvím roupy. Také senátoři byli posláni domů, což vesměs přijali spovděkem. Pobyt za mořem neoplýval pohodlím, ani pro ty ne, kteří tam utvořili Antoniův antisenát. Heslem dne byla shovívavost; poté, co byli popraveni Antoniovi admirálové, oznámil nepopiratelný vládce Říma, že stětí čeká už jen tři muže až dosud unikající spravedlnosti: Canidia, pak Decima Turullia aCassia Parmensa, oba proto, že jsou to poslední zvrahů Diva Julia, kteří zatím zůstávají naživu.

Octavianus sám měl vplánu pochodovat se svými legiemi po souši do Egypta acestou zavítat kmístním klientským králům. Nedošlo však ktomu. ZŘíma dorazila alarmující zpráva, že Lepidův syn Marcus chystá spiknutí kuchvácení moci aksesazení vítěze od Aktia. Octavianus dal svým legiím povel kpochodu na Východ pod velením Statilia Taura asám se vydal čelit zimním bouřím na Jaderském moři apřeplout do Itálie. Cesta byla nejhorší od oné památné plavby, kterou podstoupil bezprostředně poté, co byl zavražděn Divus Julius, avšak tentokrát ji Octavianus, když už ho přestalo trápit astma, přestál poměrně dobře.

ZBrundisia pokračoval tryskem dál po Via Appia vgize se čtyřspřežím mul, vTeanu Sidiciniu odbočil na Via Latina, aby se vyhnul zimnicí zamořeným Pomptinským bažinám. Dorazil do Říma během jediného nundina, jen aby shledal, že to byla zbytečná cesta. Gaius Maecenas si spovstáním poradil ještě dřív, než přispěchal Agrippa. Marcus Lepidus ijeho manželka Servilia Vatia spáchali sebevraždu.

„Zvláštní věc,“ řekl Octavianus Maecenatovi aAgrippovi. „Servilia Vatia byla kdysi zasnoubena mně.“

Zcela tradičně začínaly mezi veterány nepokoje avedly se řeči ovzpouře. Octavianus jim čelil tak, že nebojácně procházel obrovitými tábory uCapuy, vtóze asvavřínovým věncem na hlavě. Usmíval se, kynul, vychvaloval jejich udatnost tak hlasitě, aby to vnímali všichni vdoslechu, vyhledával ty správné muže ausedal snimi kúpornému vyjednávání. Jelikož představitelé legií vždy patřili ktěm nejhorším vojákům, stejně tak líným, jako byli chtiví, mluvil hlavně openězích aopůdě.

„Za nějakých sedm osm let už příděl pozemků nebude patřit kvýsluze veteránů,“ říkal, „takže buďte vděční za to, že všichni, jak tu dnes jste, ještě dostanete dobrou půdu. Zřizuji právě vojenské aerarium, pokladnu nijak nesouvisející sonou státní, sídlící pod Saturnovým chrámem vŘímě. Stát do ní bude vkládat peníze, které budou investovány sdesetiprocentním výnosem. Přispívat do ní budou ivojáci. Moji účetní teď právě vypočítávají, kolik peněz vní bude muset být, aby zůstávala plná, ikdyž bude vyplácet důchody. Důchody to budou značné, knim přibude ještě ijednorázová sumička určovaná podle délky vojákovy služby. Ale pozemky už nebudou vžádném případě představovat ani alternativu ktěmto platbám.“

„To jsou řeči oholubech na střeše!“ řekl Tornatius, vůdce skupiny, shranou drsností. „My jsme tu kvůli pozemkům apořádným peněžním bonusům–teď, Caesare.“

„To já přece vím,“ přikyvoval Octavianus přátelským tónem, „jenže já vám nemohu vyhovět, dokud se nevypravím do Egypta aneporazím Královnu zvířat. Tam je kořist, ze které vám budu moci dát to, oč žádáte.“ Pozvedl ruku. „Ne, Tornatie, ne! Nemá cenu se hádat aještě menší cenu by mělo nějaké násilí. Vtéto chvíli Řím ani já nemáme jediný sestercius, který bychom vám mohli dát. Dokud setrváte vtáboře, dostanete najíst apostaráme se ovás, kdyby si ale kdokoli zvás začal snásilnostmi, bude se na něho pohlížet jako na velezrádce. Čekejte! Mějte strpení. Své odměny dostanete, ale ne hned.“

„To nám nestačí,“ řekl Tornatius.

„Musí vám to stačit. Vydal jsem všem městům aobcím vKampánii pokyn, že pokud by se nějací vojáci pokusili je přepadnout avyplenit, dostane se každému jejich protiopatření plné podpory senátu alidu římského. Rebelující vojáky trpět nebudou apochybuju, Tornatie, že bys měl takový vliv na všechny mé legionáře, aby se ti podařilo podnítit nějaké všeobecné povstání.“

„Tohle ty na nás jen hraješ,“ zamumlal Tornatius.

„Nehraju. Právě teď, zatímco se tady bavíme, rozesílám edikty do všech táborů rozmístěných kolem Capuy. Budou vojáky informovat omých současných obtížích abudou od nich žádat, aby projevili trpělivost. Vcelku je většina mužů rozumná. Oni moje důvody pochopí.“

Tornatius ajeho druhové se podvolili asetrvali vklidu, poté co si uvědomili, že většina vojáků je připravena čekat ony dva roky, okteré je Octavianus žádá.

„Zaznamenal sis jejich jména?“ otázal se Agrippy.

„Ovšem, Caesare. Vtichosti zmizí.“

„Doufala jsem, že budeš moci zůstat nějaký čas doma,“ řekla Livia Drusilla manželovi.

„Nebudu, ty má nejdražší, tahle možnost se ani na chvilku nenaskytla. Nemohu nechat Kleopatru, aby začala zbrojit. Ikdyž je teď senát zase zpátky, žádné rebelie se obávat nemusím. Ajakmile dojde těm vojákům vCapui, že se jejich zástupci nějak nevracejí ke svým jednotkám, budou způsobní ioni. Díky tomu, že do Capuy bude pravidelně zajíždět Agrippa, nemá žádný ambiciózní senátor šanci dát dohromady nějakou armádu.“

„Lidé už si zvykají vidět vtobě nejvyšší osobnost Říma,“ usmívala se. „Slyšela jsem dokonce, že jsi jeho štěstím, že přes všechna protivenství ses dokázal postarat ojeho bezpečí–navzdory Sextu Pompeiovi, teď inavzdory Kleopatře. OAntoniovi nepadla ani zmínka.“

„Nemám vůbec ponětí, kde teď je, protože vAlexandrii stou ženskou není.“

Tajemství, jež bylo rozřešeno už za pár dní, když zKyrénaiky dorazil dopis od Gaia Cornelia Galia.

Ve chvíli, kdy jsem dorazil do Kyrény, Pinarius přede mnou scelou svou flotilou ase všemi čtyřmi legiemi složil zbraně. Obdržel od Antonia rozkaz, aby se vydal na pochod přes Libyi do Paraitonia, ale zřejmě se mu moc nezamlouvalo napodobit Catona Utického atrmácet se stovky mil onou příbřežní pouští. Takže zůstal sedět tam, kde byl. Když mi onen Antoniův rozkaz ukázal, pochopil jsem, proč se asi na ten pochod nevydal. Antonius chce ještě poslední bitvu, dosud neskončil. Poslal jsem pro transportní lodě, Caesare, ajakmile dorazí, nalodím na ně legie avydám se snimi do Alexandrie, vdoprovodu Pinariovy flotily. Nebude to ovšem dřív než na jaře adřív, než od tebe dostanu rozkaz, kdy mám vyplout. Och, zapomněl jsem ti napsat, že Antonius měl vúmyslu setkat se sPinariem asjeho silami vParaitoniu.

„Typický poeta,“ zavrčel Agrippa. „Žádná logika.“

„Jak se daří Attice?“ otázal se Octavianus azměnil tak téma. „Dost špatně, už od chvíle, kdy její tata nalehl na meč. Je to až komické. Chová se spíš jako vdova než jako jeho dcera. Nechce jíst, příliš mnoho pije, omalou Vipsanii se nestará, jako kdyby to dítě vůbec neměla ráda. Dávám ji hlídat, protože nechci, aby si vlázni podřezala žíly. Peníze po ní budu dědit já. Pokoušel jsem se ji přesvědčit, aby je odkázala Vipsanii–neměl bys aspoň potíže sprosazováním výjimky zlex Voconia de mulierum hereditatibus, ale ona odmítla. Nicméně, pokud by se sní cokoli stalo, převedu její jmění na Vipsaniino věno.“

Atak Octavia zdědila další dítě. Attica požila jed azemřela vkrutých bolestech tři dny poté, co oní Agrippa sOctavianem hovořili. Jako muž zvyklý držet slovo předisponoval Attičin majetek kdobru její dcerky, což zní rázem učinilo mimořádně žádoucí nevěstu.

Octavianus vsobě odhalil náklonnost kdětem, silnou aochranitelskou, třebaže se sOctaviinou láskou srovnávat nemohla. Když se Antyllus pokusil uprchnout abyl pak přiveden nazpět, nebyl nijak potrestán. Akdykoli se Octavianus účastnil večeře, byly ustolu ivšechny děti. Jelikož Vipsaniin příchod dovršil jejich počet na dvanáct, Octavia nepřeháněla, když bratrovi sdělila, že na tuto péči bude potřebovat ještě jeden pár mateřských rukou.

Nadešel čas, usoudila Livia Drusilla, kdy je třeba stanovit, které dětí spolu vbudoucnu uzavřou sňatek. Polapila Octaviana apřiměla ho, aby ji vyslechl.

„Antyllus aIullus si budou muset nevěsty hledat někde jinde,“ řekla ajejí jednoznačný pohled Octavianovi napověděl, že námitky by neměly smysl. „Tiberius se může oženit sVipsanií. Její jmění bude obrovské aon ji má rád.“

„ADrusus?“ otázal se.

„Tonilla. Ti se také mají rádi.“ Odkašlala si ajejí pohled zpřísnil. „Marcellus by si měl vzít Julii.“

Zachmuřil se. „Jsou bratranec asestřenice, Livie Drusillo. Divus Julius sňatky prvních bratranců neschvaloval.“

„Tvoje dcera, Caesare, je nekorunovaná královna. Ať se stane jejím manželem kdokoli, nebude-li to někdo zrodiny, stane se pro tebe hrozbou. Ten, kdo se ožení sCaesarovou dcerou, bude tvým dědicem.“

„Máš pravdu, jako vždy.“ Povzdychl si. „Dobrá, ať je to tedy Marcellus aJulia.“

„OAntonii je postaráno–Lucius Ahenobarbus. Není to sice spojení, jaké bych volila já, ale byla votcově péči, když se snubní smlouva uzavírala, atys přislíbil ji ctít.“

„AAtiina dcera Marcia?“ Stále ještě mu bylo proti mysli pomyslet na ni, atím ina matčin prohřešek.

„To ponechám na tobě.“

„Tak ať se provdá za nějakou naprostou nulu, pokud možno zvenkova. Mohl by to být ipouhý socius. Koneckonců iAntonius dal svou dceru sociovi Pýthodórovi zTrall. Takže zbývá ještě Marcella.“

„Pro ni jsem počítala sAgrippou.“

„SAgrippou? Ten je přece dost starý na to, aby mohl být jejím otcem!“

„To já taky vím, ty hlupáčku! Ale ona je do něho zamilovaná, toho sis nevšiml? Vzdychá, teskní, celé dny stráví před jeho bystou, kterou si koupila na trhu.“

„To nemůže vydržet. Agrippa není nic pro mladou holku.“

„Gerrae! Je to bruneta, zatímco Attica byla šedivá myška–je knakousnutí, zatímco Attica byla samá kost–je to krasavice, zatímco Attica byla–nu nic zvláštního. Ajemu to pomůže pozdvihnout se na úroveň První rodiny Říma, kam po právu patří. Ajak jinak by se tam mohl dostat?“

Věděl, kdy prohrál. „Tak dobře, má milá. Marcella ať se tedy provdá za Agrippu. Ale ne dřív, než jí bude osmnáct, takže má ještě rok na to, aby se od něho zase odmilovala. Pokud by to tak dopadlo, žádná svatba nebude, proto se oní zatím vůbec nebudeme zmiňovat. Je to jasné?“

„Naprosto,“ předla.

Neoplýval penězi, zato snadějí, že nějaké získá od klientských králů, odplul Octavianus do Efesu, kam dorazil vkvětnu, ve chvíli, kdy tam dospěly ijeho legie ajízda.

Shromážděni už tu byli ivšichni klientští králové včetně Heroda, zněhož přímo kanulo nadšení apohoda.

„Já věděl, že zvítězíš, Caesare, proto jsem také odolával všem svodům inátlakům Marka Antonia,“ říkal astále víc se podobal obtloustlému žabákovi.

Octavianus si ho pobaveně prohlížel. „Nu, ostrovtip ti nikdo nemůže upřít,“ řekl. „Předpokládám, že za to budeš něco také chtít, ne?“

„Zajisté, ale není toho mnoho anení to nic, co by neprospívalo iŘímu.“

„Tak ven stím.“

„Balzámové zahrady vJerichu, těžbu smoly zPalus Asfaltitis, Galileu, Idumeu, oba břehy Jordánu apobřeží Vašeho moře od řeky Eleutheru až po Gazu.“

„Jinými slovy veškerou Koilé Sýrii.“

„Ano. Ale zato ti budou tributy odváděny přesně vden splatnosti amoji synové avnuci budou posíláni do Říma, aby se jim dostalo římského vychování. Žádný klientský král nemůže být lokálnější než já, Caesare.“

„Ani mazanější. Dobrá, Herode, stvými podmínkami souhlasím.“

Archeláovi Sisenovi, jehož podpora Marku Antoniovi se vpodstatě neuskutečnila, byla ponechána Kappadokie akní obdržel iKilikii Tracheiu, součást Kleopatřina údělu. Galatský Amyntás si mohl podržet Galatii, avšak Paflagonie byla přivtělena křímské provincii Bíthýnii, zatímco Pisidie aLykáonie byly připojeny kProvincii Asia. Polemón Pontský, jenž dokázal ochránit svou východní hranici proti Médům aParthům, si mohl rovněž ponechat své království, rozšířené ještě oArménii Parvu.

Zostatních se už nikomu nevedlo takto dobře, někteří dokonce přišli ohlavu. Sýrie až po nové hranice sJudeou se nadále stala římskou provincií, avšak města Týros aSidón byla zpřímého správního řízení vyňata–náhradou měla odvádět vlastní tribut. Malchus přišel osvou živičnou těžbu, ale onic víc; oplátkou za tuto shovívavost, jak to Octavianus nazval, dostal Malchus uloženo střežit egyptské flotily vSinu Arabiku areagovat na jakoukoli nezvyklou činnost vtéto oblastí.

Kypr byl přičleněn kSýrii, Kyrénaika kŘecku, Makedonii aKrétě. Kleopatřino území se tak smrsklo na vlastní Egypt.

Avčervnu nalodili Octavianus aStatilius Taurus svou armádu na transportní lodě avypluli směrem kPelúsiu, vstupní bráně do Egypta. Auster, jižní vítr, se opozdil, což bylo plavbě příznivé. Cornelius Gallus se měl kAlexandrii přesunout směrem od Kyrénaiky. Bylo tak uvedeno vchod vše, co bylo nezbytné ke konečné porážce Kleopatry, Královny zvířat.

KAPITOLA DVACÁTÁ SEDMÁ

A

ntonius sKleopatrou posléze dopluli do Paraitonia společně. Ještě dřív, než měl Kaisarióna opustit, připlul za nimi Cassius Parmensis, aby jim sdělil, že namačkaní vojáci spotřebovávají zásoby pitné vody mnohem rychleji, než praefectus fabrum odhadoval. Proto musí celá flotila zamířit do Paraitonia, aby tam doplnila prázdnící se sudy.

Antonius byl vlepší náladě, než Kleopatra čekala. Neprojevovaly se na něm žádné známky oné černé melancholie, jaké propadal za posledních měsíců vAktiu, ani se porážkou netrápil.

„Jen počkej, lásko moje,“ říkal jí vesele, když už se flotila chystala plout zParaitonia dál. „Jen počkej. Pinarius už nemůže být daleko. Vokamžiku, kdy dorazí, Lucius Cinna ijá tě budeme následovat do Alexandrie. Po moři. Pinarius má dostatek přepravních lodí, aby pojaly jeho čtyřiadvacet tisíc mužů, aktomu idobrou flotilu, která posílí tu alexandrijskou.“ Prudce ji políbil abyl pryč, přinucen nečinně otálet vParaitoniu, dokud se na obzoru neobjeví Pinarius.

Už jen dvě stě mil do Alexandrie ake Kaisariónovi–jak strašně Kleopatra obojí postrádala! Není ještě všechno ztraceno, říkala si; pořád ještě můžeme tuto válku vyhrát. Když se vmyšlenkách vracela do nedávné minulosti, uvědomovala si, že Antonius věru není žádný admirál, avšak na souši, jak věřila, má vyhlídky dobré. Dají se na pochod kPelúsiu atam Octaviana porazí, přímo na hranicích Egypta. Římské jednotky společně sjejí egyptskou armádou budou mít celkem sto tisíc mužů, víc než dost na to, aby rozdrtily Octaviana, jenž nezná místní terén. Mohlo by se podařit rozdělit jeho síly na dvě části aporazit pak jednu po druhé vsamostatných bitvách…

Jak ale potlačit rozladění mezi Alexandrijci? Třebaže už byli vposledních letech oněco poddajnější, velmi dobře si ještě pamatovala výbuchy jejich nálad, apokud by spatřili svou královnu vplížit se do přístavu jako poraženou ženu, již nedoprovází egyptské loďstvo, nýbrž utečenecká římská armáda, obávala se povstání.

Proto tedy vplouvaly do Velkého přístavu transportní lodě vyšňořené aověnčené, za triumfálního jásotu, jako když se domů navracejí zjevní vítězové. Kleopatra nicméně nemínila ani vnejmenším podstupovat jakákoli rizika. Flotila zakotvila ještě vpříjezdových kanálech ajejich osazenstvo zůstávalo dál na palubě, dokud nebude moci být vybudován tábor poblíž Hippodromu. Ona sama obeplula sKaisariónem celou příbřežní frontu přístavu, stála vysoko na přídi, její zlatý šat svým jasem soupeřil střpytivou nádherou jejích šperků. Davy Alexandrijců se sjásotem hrnuly ke břehu, aby ji aspoň na okamžik zahlédly. Téměř ochromena úlevou si uvědomovala, že se jí podařilo ošálit je.

Když loď doplouvala do Královského přístavu, uviděla na molu stát čekajícího Kaisarióna sApollodórem.

Och, jak syn zatím vyrostl! Byl už teď větší než jeho otec, ramenatý, štíhlý, ale svalnatý. Husté vlasy mu neztmavly, třebaže jeho tvář, protáhlá, svýraznými lícními kostmi, už zcela pozbyla chlapeckých rysů. Živoucí Gaius Julius Caesar! Příval lásky, který ji náhle zaplavil, neměl daleko ke zbožňování; kolena se jí roztřásla, sotva se bez opory držela na nohou, oči naráz nevidoucí, zalité slzami. Musela se opřít oCharmianu na jedné straně aoEirás na druhé, aby sešla po můstku do jeho náruče.

„Och, Kaisarióne, Kaisarióne!“ říkala uprostřed vzlyků. „Synáčku můj, je mi to nade všechno zase tě uvidět!“

„Ty jsi prohrála,“ promluvil.

Zatajil se vní dech. „Jak to víš?“

„Máš to přímo napsáno na čele avšude, mama. Pokud bys zvítězila, proč se spolu stebou nevrátilo itvoje loďstvo aproč mají tyhle nákladní lodě římské posádky? Ahlavně: kde je Marcus Antonius?“

„Zanechala jsem ho spolu sLuciem Cinnou vParaitoniu,“ řekla, vzala ho pod paží apřiměla ho tak, aby kráčel vedle ní. „Vyčkává tam, až přibude zKyrénaiky Pinarius se svou flotilou ačtyřmi dalšími legiemi. Canidius zůstal vAmbrakii–ostatní dezertovali.“

Neodpověděl, jen sní došel až kvelkému paláci, kde ji předal Charmianě aEirás. „Dopřej si lázeň aodpočiň si, mama. Sejdeme se pak upozdní večeře.“

Vykoupala se rychle. Na odpočinek nebyl čas, třebaže opožděná večeře jí byla vhod, neboť jí poskytla dost času ktomu, co bylo teď třeba učinit. Jenom Apollodóros ajejí palácoví eunuchové byli zasvěceni do tajemství, které muselo zůstat za každou cenu skryto před Kaisariónem. Nikdy by sničím takovým nebyl vyslovil souhlas. Nejvyšší vykladač, správce protokolu, nejvyšší soudce, nejvyšší účetní, velitel stráží ivšichni jejich příbuzní nepotisticky dosazení do jejich úřadů byli do jednoho zatčeni apopraveni. Zmizeli šéfové nevěstinců ve čtvrtí Rhakotis, demagogové zagory. Měla připravenou odpověď na otázky, které Kaisarión určitě vznese, až si povšimne, že ve všech těchto funkcích se objevili noví mužové. Těch předchozích, vysvětlí mu, se zmocnil takový záchvat vlastenectví, že odešli sloužit do egyptské armády. Uch, chvilku bude možná trochu nedůvěřivý, ale vzhledem ktomu, že vsobě nemá dostatek krutosti, aby si dokázal vůbec představit onu cestu, kterou zvolila, usoudí nakonec, že asi prchli před hrozícím římským vpádem.

Pozdní večeře byla opulentní; kuchaře ovládlo stejné nadšení jako ostatek Alexandrie. Pokud se snad podivili, když se většina jídel nedotčena vrátila do kuchyně, vysvětlení jim nikdo nenabídl.

Sdokonaným masakrem se Kleopatře ulevilo, působila vyrovnaně. Vylíčila uvečeře, co se událo vEfesu, vAthénách avAktiu, aniž se sebeméně pokusila omlouvat svá pochybení. Apollodóros, Chaem aSósigenés jí pozorně naslouchali, otřeseni ještě víc než Kaisarión, jehož tvář zůstávala nepohnutá. Ten chlapec za tu chvíli zestárl odeset let, pomyslel si Sósigenés, přesto však nevyčítá ani neobviňuje.

„Antoniovi římští přátelé se mi odmítali podřídit,“ říkala, „a ikdyž mi neustále dávali najevo, že jsem pro ně pouze žena, já sama jsem usoudila, že příčinou jejich nechuti ke mně je to, že jsem cizinka. Jenže vtom jsem se mýlila! Šlo oto, že jsem žena. Nechtělo se jim poslouchat rozkazy od ženské, bez ohledu na to, jak vysokého je stavu. Atak na Antonia nepřestávali dorážet, aby mě poslal zpátky do Egypta. Já jsem nechápala proč, takže jsem odejít odmítla.“

„Nu, teď je to všechno za námi ažádnou úlohu už to hrát nemůže,“ řekl spovzdechem Kaisarión. „Co hodláš podniknout teď?“

„Co bys udělal ty?“ otázala se ho, náhle zvědavá.

„Poslal bych Sósigena kOctavianovi jako vyslance apokusil bych se dojednat mír. Nabídl bych mu tolik zlata, kolik by požadoval za to, aby nás nechal vnašem malém koutku Jejich moře žít vpokoji. Poskytl bych mu rukojmí jako záruku apovolil bych Římanům vysílat knám pravidelné inspekce, aby měli jistotu, že tajně nezbrojíme.“

„Octavianus nás na pokoji nenechá, na to máš moje slovo.“

„Co si myslí Antonius?“

„Přeskupit armádu abojovat dál.“

„Mama, to nemá vůbec smysl!“ vykřikl mladý muž. „Antonius má už svá nejlepší léta dávno za sebou ajá nemám dost zkušeností, abych se postavil do čela namísto něho. Jestli máš pravdu vtom, co říkáš ojejich vztahu kženě, pak za tebou ti římští vojáci vAlexandrii nikdy nepůjdou. Sósigenés musí stanout včele delegace do Říma anebo kamkoli, kde teď Octavianus je, apokusit se dohodnout sním mír. Čím dřív, tím líp.“

„Počkejme, až se Antonius vrátí zParaitonia,“ naléhala srukou na Kaisariónově paži. „Pak se můžeme rozhodnout.“

Kaisarión zavrtěl hlavou. „Musíme to udělat hned, mama.“

Řekla ne.

Postoj jejího syna hovořil za celé svazky, otevřel jí oči amysl aukázal jí to, co jí mělo být zřejmé už předtím, než se vydala do Efesu. Každičkou unci své energie asvých duševních sil věnovala plánům na jeho budoucnost, onu skvělou, triumfální slavnou budoucnost jako Krále králů, vládce světa. Nyní si poprvé uvědomovala, že on onic ztoho vůbec nestojí, že myslel smrtelně vážně to, co jí už několikrát pověděl, když ji vyhledal právě za tímto účelem. Ona sama po tom zářivém budoucnu až hladově dychtila, uvažovala, jako kdyby byla vjeho kůži, bláhově věřila, že takovému lákání nemůže nikdo odolat, natož mládenec sbožským otcovstvím, skrálovským původem, shlavou génia. Jeho vojenský výcvik svědčil otom, že není zbabělec, takže to nebyl strach oživot, co by ho odradilo. Co ovšem Kaisarión naprosto postrádal, byla ctižádost. Abez ní by se Králem králů mohl stát leda podle jména–chybělo mu odhodlání. Zcela mu postačovaly Egypt aAlexandrie.

Och Kaisarióne, Kaisarióne! Jak jen jsi mi mohl něco takového udělat? Jak jen se můžeš otočit zády kmoci? Včem selhalo ono spojení mé krve skrví Caesarovou? Dva nejodhodlanější lidé na celém světě dali život statečnému, ale přejemnému chlapci, zdatnému, ale bez ambicí. Všechno to bylo kničemu. Útěchu nemám ani vmyšlence, že bych svého prvorozeného mohla nahradit Alexandrem Héliem anebo Ptolemaiem Filadelfem, kterým kněčemu takovému nechybí jen ctižádost, ale idostatečná inteligence. Slabounká, sotva průměrná. Jestliže je Kaisariónovou zásluhou, že Nil každoročně stoupá po lokte hojnosti, pak je to Kaisarión, kdo je Horem iOsíridem. Jenomže on svou sudbu odmítá nést. On, jenž má tak daleko kprostřednosti, po prostřednosti touží. Jaká ironie. Och, jaká tragédie!

„Když jsem říkávala, že je to dítě, které nedokáže nikdo zkazit, nechápala jsem, co to znamená,“ svěřovala se Chaemovi, když byla ona nemluvná večeře ukonce akdyž už se Apollodóros iSósigenés celí pobledlí vzdálili.

„Ale teď už chápeš,“ řekl stařec soucitným hlasem.

„Ano. Kaisariónovi nic neschází, protože po ničem netouží. Kdyby ho byl Ammón Ré vtělil do egyptského míšence auložil mu péct chleba nebo zametat ulice, byl by svůj úděl přijal vděčně aochotně, byl by šťastný, kdyby si vydělal dost na jídlo, na nájem domku vRhakotidě, na to, aby se oženil aměl děti. Akdyby si jeho zásluh povšiml nějaký bystrý pekař nebo dozorce nad ulicemi aněco málo mu přidal, byl by nadšený, ne kvůli sobě, ale kvůli svým dětem.“

„Uviděla jsi pravdu.“

„Ale co ty, Chaeme? Rozpoznal jsi snad Kaisariónovu povahu aduši tehdy, když jsi tak zpopelavěl aodmítl jsi mi povědět osvém vidění?“

„Cosi takového, dcero Réova. Cosi takového.“

Antonius se do Alexandrie vrátil oměsíc později, těsně předtím, než se Alexandrijci dozvěděli oporážce uAktia. Nikdo nebouřil na ulicích, nikde se lidé neshlukovali, aby zaútočili na královský okrsek. Naříkali aplakali, nic víc, třebaže někteří znich ztratili syny, synovce nebo bratrance, kteří tvořili posádku vegyptském loďstvu. Kleopatra vydala edikt vysvětlující, že jen málo ztěch mužů je nadobro ztraceno. Pokud je Octavianus bude chtít prodat do otroctví, ona je vykoupí, anebo, pokud je Octavianus propustí, dopraví je ona zase domů tak brzy, jak jen bude možné.

Během měsíce, vněmž na Antonia čekala, se trápila kvůli němu víc než kdykoli dříve; do srdce se jí vetřela láska asní strach, pochyby, neustálá starost. Je zdráv? Vjakém je duševním rozpoložení? Co se teď asi vParaitoniu odehrává?

Odpovědi na všechny tyto otázky musela vyslechnout od Lucia Cinny. Antonius se odmítl palácům vůbec přiblížit; přelezl zábradlí své lodi, spustil se do vody apřebrodil se mělčinou na břeh, na nevelkou pláž uKrálovského přístavu. Snikým od chvíle, kdy vypluli zParaitonia, nepromluvil jediné slovo.

„Skutečně, paní, ještě nikdy jsem ho takového nezažil, tak propadlého zoufalství.“

„Co se přihodilo?“

„Doslechli jsme se, že se Pinarius vKyrénaice vzdal Corneliovi Gallovi. Pro Antonia to byla hrozná rána, ale ještě strašnější měla následovat. Gallus pluje do Alexandrie se svými čtyřmi legiemi asdalšími čtyřmi, které patřívaly Pinariovi. Znamená to tedy osm legií advě flotily mířící na Alexandrii od západu. Antonius chtěl původně zůstat vParaitoniu atam se také utkat sGaliem, ale–nu, vidíš sama, Výsosti, proč to nebylo možné.“

„Chyběl čas na to, aby se tam přesunuly legie zAlexandrie. Takže on si namluvil, že si měl své legie raději ponechat vParaitoniu. Ovšem kpřijetí takového rozhodnutí by musel být přímo věštec!“

„Všichni jsme se ho snažili otom přesvědčit, ale on vůbec neposlouchal.“

„Musím za ním. Vyhledej, prosím, Apollodóra, apožádej ho, aby ti zajistil ubytování.“ Kleopatra popleskala Cinnu po paži avydala se kzálivu, kde uviděla Marka Antonia, jak tam sedí, pažemi objímá kolena, bradu opřenou oruce. Skleslý. Opuštěný.

Kdejaké omen je proti nám, pomyslela si, když se na ní prudce zatřepetala pláštěnka. Bylo pod mrakem avichr byl omnoho silnější než obvyklá alexandrijská zimní bríza. Tohle byla vichřice mrazící až na kost. Šedavé vody Velkého přístavu jako by popraskaly bílými hřebínky pěny, od severu kjihu se hnaly nízké husté mraky; Alexandrii čekaly deště.

Páchl potem, ne však–všem božstvům buďte díky–vínem. Obrostl pichlavým strniskem vousů, nezastřižené vlasy mu trčely vneuspořádaném chumlu; žádný Říman nechodil neoholen anebo sdlouhými vlasy vyjma doby po úmrtí někoho blízkého anebo po jiné velké katastrofě. Marcus Antonius truchlil.

Přikrčila se vedle něho, třásla se zimou. „Antonie? Podívej se na mě, Antonie! Podívej se na mě!“

Vodpověď si jen přehodil přes hlavu své paludamentum astáhl si ho tak, aby mu zakrylo obličej.

„Antonie, lásko moje, řekni mi přece něco!“

Nepodvolil se však, neodkryl ani tvář.

Zadlouho, snad víc než za hodinu, přišel déšť, hustý avytrvalý, který je oba promočil až na kůži. Pak promluvil, ale jen proto, jak vycítila, aby se jí zbavil.

„Vidíš tamten malý výběžek, za Akronem?“

„Ano, lásko moje, samozřejmě ho vidím. Je to Sótérův mys.“

„Dej mi tam postavit domek ojedné místnosti, velký jen tolik, abych se vněm směstnal. Nechci žádné sluhy. Nechci se vidět sžádným mužem ani sžádnou ženou, včetně tebe.“

„Ty pomýšlíš na to, že napodobíš Tímóna Athénského?“ zeptala se ho zděšeně.

„Ano. Tenhle nový Marcus Antonius je misantrop imisogyn, stejně jako byl Tímón Athénský. Můj dům ojediné místnosti se stane mým Tímóniem anikdo se kněmu nesmí přiblížit. Slyšíš mě? Nikdo! Ani ty, ani Kaisarión, ani mé děti.“

„Zemřeš zimou, dřív než bude dostavěn,“ řekla abyla vděčná za déšť; skryl její slzy.

„Odůvod víc si tedy pospíšit. Ateď odejdi, Kleopatro! Jdi pryč anech mě tu osamotě.“

„Dovol, ať ti sem mohu poslat jídlo apití, prosím!“

„Ne. Nic nechci.“

Kaisarión už na ni čekal. Byl tak napjatý, sjakou zprávou přijde, že nechtěl ani odejít zjejího pokoje; musela si jít svléknout promoklé šatstvo za zástěnu ahovořila sním, zatímco jí Charmian aEirás třely promrzlé tělo drsnými lněnými osuškami, aby ji rozehřály.

„Tak povídej, mama,“ ozýval se znovu aznovu jeho hlas, doprovázený jeho kroky, jak přecházel sem atam. „Jak je to doopravdy? Pověz mi to, řekni mi to!“

„Stal se Tímónem Athénským,“ říkala už podesáté skrze zástěnu. „Mám mu dát postavit dům ojedné místnůstce na konci mysu Sótér–má vúmyslu ho nazývat svým Tímóniem.“ Vyšla zpoza paravánu. „Anechce nic, nechce vidět tebe ani mě, nechce jídlo ani víno, nesnese ani přítomnost nějakého sloužícího.“ Znovu se dala do pláče. „Och, Kaisarióne, co mám dělat? Jeho vojáci vědí, že už se vrátil, co si ale pomyslí, když je nepřijde navštívit? Když jim nebude velet?“

Osušil jí oči, chlácholivě ji objal paží. „Tiše, mama, jen tiše! Pláčem se nic nespraví. Bylo to zlé, když jste byli tam nahoře? Vím otom, že uvažoval osebevraždě po tom ústupu od Fraaspy, avím také, že se pokusil utopit ve víně. Ale ještě jsi mi neřekla, jaký byl, když došlo ke zmatkům vjeho velitelském stanu. Jací byli jeho přátelé ajeho legáti, což není totéž. Pověz mi osobě aoAntoniovi. Tak otevřeně, jak to jen dokážeš. Já už vžádném směru nejsem chlapec.“

Naráz vytržena ze svého zármutku se na něho překvapeně zahleděla. „Kaisarióne! Chceš tím říct, že se vyskytly nějaké ženy?“

Zasmál se. „Abyla bys radši, kdyby se vyskytli nějací muži?“

„Muži bývali dost dobří pro Alexandra Velikého, ale vtomhle směru se Římané chovají dost zvláštním způsobem. Tvůj otec by byl určitě rád, pokud bys měl vztahy se ženami.“

„Takže by si neměl nač stěžovat. Pojď, posaď se tady.“ Dovedl ji ke křeslu ausedl ujejích nohou. „Povídej.“

„On stál při mně, synku, ať se dělo, co se dělo. Na světě nežil loajálnější manžel, než byl on. Och, jak ti se na něj mračili! Bez přestání, den za dnem, víc avíc. Ať mě pošle domů do Egypta, že nechtějí vhlavním stanu žádnou ženskou, že jsem cizinka–tisíceré důvody, proč bych tam neměla být mezi nimi. Ajá byla hloupá, Kaisarióne. Velice hloupá. Vzpouzela jsem se tomu, nechtěla jsem odjet. Ataky jsem se na ně zlobila. Oni prostě nechtěli, aby jim vládla žena. Ale Antonius mě bránil, ani jednou jedenkrát se jim nepodvolil. Inakonec, když už se proti mně postavil iCanidius, stále ještě odmítal poslat mě odtamtud pryč.“

„Vyplynulo to odmítání zloajality ktobě–anebo zlásky?“

„Zobojího, myslím.“ Vztáhla paže, horečně se chopila jeho rukou. „Ale to pro něho nebylo to nejhorší, Kaisarióne. Já–já–já ho prostě nemilovala, aon to věděl. Byl to zdroj jeho nejhlubšího žalu. Zacházela jsem sním jako skusem hadru! Komandovala jsem ho, pokořovala jsem ho před jeho legáty, kteří ho nijak blíž neznali ajako Římané na něj pohlíželi spohrdáním, protože si tohle všechno dal ode mne líbit–ode mne, od ženské! Nutila jsem ho, aby přede mnou vjejich přítomnosti klekal, přivolávala jsem si ho lusknutím prstů, vytáhla jsem ho klidně zporady, aby mě vzal někam na výlet. Není divu, že mě nenáviděli! On ale ne, nikdy.“

„Akdy sis uvědomila, že ho miluješ, mama?“

„VAktiu, za těch hromadných dezercí klientských králů ajeho vlastních legátů apo nějakých podružných porážkách na souši. Jako by mi najednou spadly šupiny zočí, jinak to popsat nedokážu. Podívala jsem se mu na hlavu, ashledala jsem, že takřka přes noc zešedivěl. Anajednou jsem trpěla za něho ispolečně sním, bylo mi, jako bych se stala jím samým. A–šupiny spadly. Vmžiku, jedním dechem. Ano, teď už si uvědomuju, že se ke mně láska zvolna přikrádala už předtím, ale vtu chvíli mi to připadalo jako blesk zčistého nebe. Apak už věci probíhaly tak rychle, že jsem vůbec nenašla chvilku času, abych mu tu hloubku své lásky nějak vyjevila.“ Unikl jí tichý, truchlivý povzdech. „Teď už možná tu příležitost nedostanu nikdy.“

Kaisarión ji pozvedl zkřesla ahladil ji po zádech, jako by byla děcko. „On zase přijde, mama. Tohle přejde aty budeš mít možnost všechno mu to vypovědět.“

„Kde se vtobě vzala ta moudrost, synku?“

„Moudrost? Ve mně? Kdepak, žádná moudrost. Jen schopnost vidět. Já na očích žádné šupiny nemám anikdy jsem žádné neměl. Teď ale jdi spát, mama–moje nejdražší, nejsladší maminečko. Já pro něho ten domeček ojediné místnosti postavím za pouhý den.“

Kaisarión dostál svému slibu; malé Tímónium Marka Antonia bylo zbudováno během jediného dne. Muž, jehož tvář Antonius neznal, na něho zdálky křikl, že mu ke dveřím donesou jídlo apití, apak zmizel.

Hlad ažízeň se samozřejmě ozvat musely, třebaže vněm ještě nehlodaly, když otvíral dveře aprohlížel si své vězení. Neboť přesně tím se mu tato cela měla stát. Nesmí zní vyjít ven, dokud se nevypořádá se svými duševními mukami. Akdyž do místnůstky vstupoval, neměl Antonius vůbec představu, jak dlouho to může trvat.

Jako vzáři oslnivého světla už viděl, co všechno selhalo, krůček po krůčku to však bylo teď třeba probrat vmysli.

Nešťastná, pošetilá Kleopatra! Snadějí se kněmu upnula jako kzachránci, když kdekomu vjeho vlastním světě už muselo být naprosto jasné, že Marcus Antonius nikoho spasit nedokáže. Nedokázal zachránit ani sám sebe, jaké vyhlídky měl, že by zachraňoval jiné?

Caesar–onen skutečný Caesar, nikoli ten pozérský chlapeček vŘímě–to samozřejmě věděl odjakživa. Proč by jinak pominul ve své závěti toho, oněmž všichni předpokládali, že se stane jeho dědicem? Tam všechno začalo, tímto odmítnutím. Jeho vlastní odpověď byla předvídatelná: vydat se na Východ porazit Parthy, uskutečnit to, čeho se Caesar nedožil. Vydobýt si nesmrtelnost jako muž rovný Caesarovi.

Jenomže pak se tyto plány zhroutily, zabředly vjeho vlastních selháních. Stále se zdál mít nadbytek času zahýřit si trochu, atak hýřil. Jenomže času nazbyt nebylo. Nikoli sprotivníkem, jako byl Octavianus, jenž si navzdory všem protivenstvím vedl vItálii tak dobře. Octavianus, pořád ten Octavianus! Antonius obhlížel neomítnuté zdi svého Tímónia akonečně pochopil, proč všechny jeho plány ztroskotaly. Měl Octaviana prostě ignorovat, pokračovat vparthském tažení namísto toho, aby se potýkal sCaesarovým dědicem. Och, těch promarněných let! Zmařených! Těch intrik usilujících oOctavianův pád, rok za rokem proplýtvaný povzbuzováním Sexta Pompeia vjeho marných snahách. Bylo zbytečné otálet kvůli tomu vŘecku. Pokud měl Octavianus vyhlídky nad Sextem Pompeiem zvítězit, nemohl mu vtom zabránit ani Antoniův osobní zásah. Jak se také posléze stalo. Octavianus ho vymanévroval, zvítězil ijemu navzdory. Zatímco léta ubíhala aParthové sílili.

Jedna chyba za druhou! Ošálil ho Dellius, ošálil ho Monaésés. AKleopatra. Ano, iKleopatra…

Proč jen se odebral do Athén, namísto aby setrval vSýrii onoho jara, kdy tam vpadli Parthové? Protože se obával Octaviana více než těch přirozených askutečných nepřátel. Ohrozil tak své vlastní postavení vŘímě, otevřel tím cestu erozi své mocenské základny asvého ducha. Ateď, jedenáct let po Filippech, mu nezbývá nic než hanba.

Jak se bude moci podívat do očí Canidiovi aKaisariónovi? Svým římským přátelům, pokud jsou ještě naživu? Tolik mrtvých, jen kvůli němu! Ahenobarbus, Poplicola, Lurius… Muži jako Pollio aVentidius odstrčení do výslužby vinou jeho hloupých omylů… Jak bude moci mužům, jako je Pollio, pohlédnout znovu do tváře?

Utéhle otázky setrval nejdéle. Přecházel sem atam po udusané hlíně, na jídlo apití si vzpomněl teprve tehdy, když se zapotácel vysílením anebo když ho udivilo, jaká bestie ho to hryže vútrobách. Ta hanba, ta hanba! On, tak obdivovaný amilovaný, je všechny zklamal, štval se za svržením Octaviana, když to nebylo vůbec jeho úkolem, ba ani jeho nejžádoucnější cestou. Ta hanba, ta hanba!

Teprve když se ona nezvykle chladná zima konečně vybouřila, navrátil se mu opět klid do té míry, že byl schopný přemýšlet ioKleopatře.

Bylo však vůbec očem přemýšlet? Nešťastná, pošetilá Kleopatra! Rázující kolem velitelského stanu aopičící se po řízných zešedivělých římských polních velitelích vdomnění, že je jim jako vojákům rovna jen proto, že platí všechny účty.

Ato vše kvůli Kaisariónovi–Králi králů, Caesarovi vnovém převleku, krvi její krve. Jak jí vtom mohl však on, Antonius, bránit, když to jediné, po čem toužil, bylo uspokojit ji? Kvůli čemu jinému se vlastně pouštěl do onoho šíleného podniku než kvůli své lásce ke Kleopatře? Po ústupu zFraaspy Kleopatra zjeho mysli jakýkoli záměr na tažení proti Parthům zcela vytěsnila.

Neměla pravdu, pravdu jsem měl já. Nejdřív rozdrtit Parthy, pak teprve se vydat proti Římu. Taková byla nejlepší alternativa, jenže ona tohle nikdy nepochopila. Och, jak já ji miluju! Jaké chyby mohou následovat, jakmile člověk připustí zpochybnění svých hlavních cílů! Podlehl jsem jí vtom, včem jsem selhat nikdy neměl. Nechal jsem ji kralovat nad svými přáteli adruhy, zatímco jsem jí měl její válečnou pokladnu prostě sebrat aji samotnou kvapem poslat do Alexandrie. Jenomže ktomu jsem neměl sílu, ai to je hanba, ito je pokořující. Zneužila mě, protože já sám jsem se dal zneužít. Nešťastná, pošetilá Kleopatra! Ale oč nešťastnější apošetilejší se kvůli tomu stal Marcus Antonius!

Když nadešel březen ado Alexandrie se vrátilo krásné počasí, Antonius otevřel dveře svého Tímónia.

Hladce oholený, vlasy přistřižené–och, jak zešedivěl!–se bez ohlášení objevil vpaláci aryčně se sháněl po Kleopatře apo jejím nejstarším synovi.

„Antonie, Antonie!“ jásala apokrývala mu tvář polibky. „Och, teď konečně zase můžu začít žít!“

„Hladovím po tobě,“ šeptl ji do ouška, pak ji jemně odsunul aobjal se snadšeným Kaisariónem. „Nebudu ti, chlapče, vykládat, co asi slyšíš od každého, ale při pohledu na tebe si zase připadám mladý, jako by mě pořád ještě bolel zadek od toho Caesarova kopance. Teď už jsem šedivý aty zralý chlap.“

„Ne natolik, abych mohl sloužit jako starší legát–to ale zatím nemohou ani Curio sAntyllem. Jsou tu oba vAlexandrii, čekají na tebe, až vylezeš zté své tímónské mušle.“

„Curionův synek? Amůj nejstarší? Edepol, nu ano, vždyť ito už jsou mužští!“

Kaisarión zářil. „Sejdeme se všichni zítra uvelkolepé večeře, dřív ne. Ty amama potřebujete zatím nějakou chvíli pro sebe.“

Po nejnádhernějších hodinách milování, jaké kdy zakusila, ležela Kleopatra vedle spícího Antonia–jako pakobylka pokoušející se obejmout kmen stromu, pomyslela si. Rozhořelá láskou kněmu ji všechnu vypověděla slovy apak už se nesnažila ukáznit, zalykala se záplavou nádherných pocitů, jaké naposledy zakoušela, když ji objímal Caesar. Takové pomyšlení by ovšem byla zpronevěra, atak vzpomínku potlačila asnažila se odevzdat Antoniovi takovým laskáním, aby pochopil, jak nesmírně miluje jeho–nikoli Caesara.

Vypověděl jí vše, nač se chystal, zejména pak usiloval ujistit ji, že shýřením skoncoval, že tělesně je opět při síle amysl že má čirou.

„Čekal jsem už, kdy se na mě zřítí nebesa,“ končil, „ochromený, osamocený, zlomený. Apak jsem se dnes súsvitem probral uzdravený. Nevím proč ani jak. Probudil jsem se spomyšlením, že ikdyž tuhle válku nemůžeme vyhrát, Kleopatro, dokážeme Octavianovi pěkně zatopit. Říkáš, že moje legie pořád ještě stojí za mnou aže tvá armáda je vtáboře upelúsijského ramena Nilu. Takže až Octavianus připochoduje, budeme ho očekávat.“

Slunné pohodě, jaká mezi nimi zavládla, se netěšili dlouho. Záhy se jim zhroutila po nárazech doléhajících zokolního světa.

Nejhorší byla zpráva, sníž nedlouho po začátku března dorazil Canidius. Připutoval sám po souši. ZÉpeiru se vydal kHelléspontu, přeplavil se do Bithýnie, projel celou Kappadokii apřešel iAmanos, aniž ho kdokoli poznal. Ani na posledním úseku cesty napříč Sýrií aJudeou se nestřetl sžádnými obtížemi. Ion viditelně zestárl–byl bělovlasý, modré oči mu vybledly–avšak kAntoniovi zůstal inadále neochvějně loajální asmířil se isKleopatřinou přítomností.

„Aktion bylo nafouknuto jako ta nejkolosálnější námořní bitva, jaká kdy byla vybojována,“ vykládal uvečeře, při níž snimi stolovali imladý Curio aAntyllus stejně jako Kaisarión. „Tisíce atisíce tvých římských vojáků padly, Antonie–tos nevěděl? Padlo jich tolik, že zbyla jen malá hrstka, která mohla být zajata. Ty sám ses nicméně udatně bil ipoté, co Antonia vzplála vjednom plameni. Pak jsi uviděl královnu, jak ti utíká do Egypta, skočil jsi do pinasy azoufale jsi za ní vesloval, opouštěje tak své muže. Prodíral ses stovkami umírajících římských vojáků, ignoroval jsi jejich naléhání, abys setrval, aměl jsi jedinou starost–dohonit Kleopatru. Když se ti to podařilo apomohla ti na palubu, vyl jsi jak probodený pes, posadil ses na palubu, zakryl sis hlavu atři dny ses odmítal pohnout. Královna ti sebrala meč idýku, natolik sis zoufal při pomyšlení, jak jsi zradil své muže. Řím iItálie jsou teď samozřejmě přesvědčené, že vnejlepším případě jsi Kleopatřiným otrokem. Opustili tě itví nejvěrnější stoupenci. Ba iPollio, třebaže bojovat by proti tobě nešel.“

„Je Octavianus vŘímě?“ otázal se Kaisarión apřerušil tak ohromené ticho.

„Byl tam, ale jen krátce. Vydává se sdalšími legiemi aflotilami za těmi vojsky, která ho očekávají vEfesu. Slyšel jsem, že bude velet třiceti legiím, avšak nebude mít víc než oněch jedenáct tisíc jezdců jako dosud. Zdá se, že zEfesu se po moři přesune do Antiocheie, možná až kPelúsiu. Etéské větry nepovanou, avšak Auster se poslední léta dost zpožďoval.“

„Kdy očekáváš, že dorazí?“ otázal se Antonius klidným hlasem, ani na jeho tváři se nejevilo vzrušení.

„Do Egypta asi včervnu. Proslýchá se, že nilskou deltu nehodlá překročit po moři. Má vúmyslu dojít zPelúsia po souši až do Memfidy atáhnout na Alexandrii od jihu.“

„Do Memfidy? To je dost zvláštní,“ řekl Kaisarión.

Canidius pokrčil rameny. „Podle mého, Kaisarióne, chce Alexandrii dokonale izolovat, tak aby odnikud nebylo možno přisunout jakékoli posily. Je to solidní strategie, třebaže trochu moc opatrná.“

„Mně se dobrá nezdá,“ trval na svém Kaisarión. „Byl tohle Agrippův nápad?“

„Nemyslím, že by sarmádou putoval iAgrippa. Octavianovým zástupcem má být Statilius Taurus aCornelius Gallus potáhne zKyrénaiky.“

„Klešťový obchvat,“ chtěl Curio uplatnit své znalosti.

Antonius iCanidius potlačili úsměv, Kaisarión se zatvářil podrážděně. Nu ovšem! Klešťový obchvat! Má postřeh, ten Curio.

Teď, když byl Antonius opět při smyslech, se Kleopatra zbavila veliké tíhy, přesto se jí nedařilo vzchopit se plně azmobilizovat jako kdysi veškerou energii. Otok na krku se nepřestával zvolna zvětšovat, otékaly jí nohy, krátil se jí dech, čas od času ji postihoval chvilkový záchvat zmatení mysli. To vše připisoval Hapdefane oné strumě, kterou ovšem nedovedl léčit. Maximum, co pro Kleopatru dokázal učinit, bylo přimět ji, aby ulehla do postele anebo na lehátku se zdviženýma nohama, pokaždé, když došlo kotoku, zpravidla poté, co příliš dlouho seděla upracovního stolu.

Její mstivost aarogance vedly ktomu, že se ze dvou mužů na syrské hranici, zHeroda aMalcha, stali její dva nesmiřitelní nepřátelé, azápad Egypta blokoval Cornelius Gallus. Po spojencích se tedy musela poohlédnout jinde. Na cestu ke králi Parthů se vydalo poselstvo nesoucí mnoho darů aslib pomoci, až zase Parthové příště napadnou Sýrii. Co ale mohla nabídnout médskému Artavasdovi? Jeho moc neustále vzrůstala, jak se využitkováním sporů uparthského dvora krůček po krůčku vkrádal do Parthské Médie. Arménský Artavasdés, jenž byl přiveden do Alexandrie, aby kráčel vAntoniově triumfálním průvodu, byl stále ještě jejím zajatcem. Kleopatra ho dala popravit aposlala jeho hlavu do Médie spolu sposelstvem, které dostalo za úkol ujistit krále, že jeho dcerka Iotapé zůstává zasnoubena Alexandru Héliovi aže Egypt spoléhá na Médii, že arménskou hranici zajistí proti Římanům. Kúhradě nákladů na tuto ostrahu mu poslala zlato.

Čas nezadržitelně ubíhal azprávy oblížícím se Octavianovi se množily. Kleopatru to přimělo vymýšlet stále divočejší plány. Vdubnu dala přesunout po souši malou flotilu rychlých válečných lodí zPelúsia přes poušť do Hérónpolidy na samém konci Arabského zálivu. Co ji teď zaměstnávalo nejvíc, byla starost oKaisariónovo bezpečí. Kjeho zjištění neviděla jinou možnost než odeslat ho na malabarské pobřeží Indie nebo na velký ostrov hruškovitého tvaru vjeho blízkosti, Taprobané. Ať se stane cokoli, Kaisarión musí být dopraven někam, kde bude moci dokončit svůj růst; jedině jako zralý acelý muž se bude moci vrátit, aby porazil Octaviana. Sotva však flotila zakotvila vHérónpolidě, přihnal se nabatejský Malchus ado jedné všechny galéry spálil až po čáru ponoru. Kleopatra se nedala odradit, po souši se přesunula další flotila lodí do Bereníké, daleko zMalchova dosahu. Snimi putovalo padesát jejích nejoddanějších sloužících, spříkazem vyčkávat vBereníké, až by farao Caesar dorazil. Poté měli vyplout do Indie.

Vzkřísit někdejší Bratrstvo nezdolných přátel života možné nebylo, Kleopatru však napadlo dát vznik něčemu jinému–společenství pojmenovanému Druzi ive smrti Náplň byla téměř táž: hýřit, popíjet, hodovat–a alespoň na pár hodin tak zapomenout na rychle se nachylující osud. Jenomže kroužek se smrtí vepsanou přímo ve svém jménu se svými projevy pramálo blížil bouřlivému sledu bezuzdných pitek, jaké kdysi představovaly náplň požitkářské kamarily. Veselí to teď bylo hluché, nucené, křečovité.

Antonius zůstával střízlivý navzdory tomu, že se dal opět na víno, střídmě ovšem, neboť své dny většinou trávil ulegií acvičil je kmaximální výkonnosti. Kaisarión, Curio aAntyllus ho neustále doprovázeli, pokud se věnoval vojančině, do společnosti Druhů ive smrti se sním však nehrnuli. Ve svém věku odmítali uvěřit, že smrt by pro ně mohla znamenat cosi představitelného; zemřít může každý jiný, jen oni ne.

Začátkem května dorazila ze Sýrie zpráva, která Antonia zničila. Za své cesty do Athén kdysi na Samu nalezl stovku římských gladiátorů, kteří na ostrově uvízli, anajal je, aby později účinkovali vhrách na oslavu vítězství, které hodlal uspořádat, až porazí Octaviana. Vyplatil je adal jim kdispozici dvě lodě, avšak Aktion jeho plány zhatilo. Když se gladiátoři doslechli oAntoniově porážce, rozhodli se vydat do Egypta abojovat tam za něho, nikoli už jako atrapy vojáků zpilinové manéže, nýbrž jako skuteční vojáci. Dospěli až do Antiocheie, kde je Titus Didius, Octavianem nově jmenovaný správce, zadržel. Poté tam dorazil Messala Corvinus sprvními Octavianovými legiemi anařídil, aby byli ukřižováni. Krutá, zdlouhavá smrt vyhrazená pro otroky apiráty, pro nikoho jiného. Corvinus tak dal jasně najevo, že všichni gladiátoři, kteří by bojovali za Antonia, budou nadále považováni za pouhé otroky, nikoli za svobodné muže, třebaže až do té chvíle svobodní byli.

Zjakýchsi důvodů, které Kleopatra nebyla schopna odhalit, zapůsobila na Antonia tato událost víc, než dokázaly Aktion iParaitonion. Několik dní strávil vneutěšitelném pláči, apoté, co konečně sevření smutku pominulo, jako by ho opustil veškerý zájem, jako by pozbyl energii iducha. Propadl melancholii, maskované nadměrným nadšením pro Druhy ive smrti, do jejichž radovánek se teď horečně vrhal avjejichž průběhu se opět opíjel do němoty. Legie ponechával jejich osudu, egyptská armáda jako by neexistovala, akdyž ho Kaisarión nabádal, aby se sebral ahleděl udržet obě vojska vpozoru, Antonius ho ignoroval.

Vtomto okamžiku se kfaraonovi Kleopatře dostavili kněží amonarchové celého Nilu–od Memfidy až po tisíc mil vzdálenou Elefantinu–a nabídli se, že budou bojovat až do smrti posledního Egypťana. Nechť celý nilský Egypt povstane kobraně faraona! křičeli vkleku, tváře přitisknuté ke zlaté podlaze její audienční síně.

Zůstávala neoblomná, neústupně vše odmítala, až se posléze vzoufalství navraceli do svých domovů přesvědčeni, že římská nadvláda přinese konec Egypta. Avšak ještě než odešli, spatřili na jejích tvářích slzy. Ne! vzlykala, nepřipustí, aby celý Egypt utonul vkrvi jen kvůli dvěma faraonům, kteří sotva mají kapičku egyptské krve vžilách.

„Je to nesmyslná oběť, kterou já nemohu přijmout,“ plakala.

„Mama, tos neměla právo odmítat beze mne,“ řekl jí Kaisarión, když se oslyšení dozvěděl. „Moje odpověď by bývala stejná, ale tím, žes netrvala na mé přítomnosti, jsi mě zbavila mých vladařských práv. Proč si myslíš, že mě svým jednáním ušetříš bolesti? Neochráníš mě. Jak mohu vládnout snáležitou božskostí, pokud mě ty budeš zaštiťovat? Já mám širší ramena než ty.“

Zatímco se Kleopatra snažila vymanit Antonia zjeho chmurné letargie astřežila jedním okem tři mladé muže, Kaisarióna, Curiona aAntylla, nepřestávala dokončovat svou hrobku, sjejímž budováním začala podle zvyků atradic ve svých sedmnácti letech, kdy dosedla na trůn. Nacházela se vSémě, velké prostoře uvnitř královského okrsku, kde byli pohřbeni všichni Ptolemaiova akde vprůhledném křišťálovém sarkofágu odpočíval iAlexandros Veliký. Pohřben tam byl už jeden zjejích dvou bratří-manželů (dala ho zavraždit, aby na trůn mohla dosadit Kaisarióna); druhý, jenž utonul, spočinul ve vodách Pelúsijského Nilu. Každý Ptolemaios měl svou vlastní hrobku stejně tak jako všechny předchozí rozličné Bereníky, Arsinoé aKleopatry, které se už vystřídaly ve vládě. Hrobky vesměs nepředstavovaly žádná velkolepá stavební díla, třebaže všechny si uchovaly faraonskou podobu: vnitřní síň pro sarkofág, kanópské džbány asochy strážců, ktomu pak tri menší vnější komory spotravou, nápoji, nábytkem asnádhernou rákosovou lodí určenou kplavbě po Řece Noci.

Jelikož Kleopatřina hrobka byla předurčena ipro Antonia, byla dvojnásob velká než ostatní. Kleopatřina část už byla hotová; nyní řemeslníci vhorečném spěchu pracovali na Antoniově polovině. Zbudována byla ztemně rudé núbijské žuly vyleštěné do zrcadlového lesku, byla obdélná, vnější stěny zůstávaly bez ozdob vyjma její aAntoniovu kartuši. Oba pohřební prostory uzavírala dvoukřídlá vrata, odlitá zbronzu sreliéfem posvátných symbolů. Vedla do předkomory přístupné dvěma brankami, na každé straně jednou. Vedle levého křídla bronzových vrat byla vpět stop tlustém zdivu zabudována hlásná trubice.

Dokud nebudou ona iAntonius ležet zcela nabalzamováni uvnitř, zůstane vysoko ve dveřní stěně nezazděný otvor dostupný po lehkém lešení zvrbového proutí; pomocí vrátku avysokého prostorného koše jím budou moci být dovnitř azase ven dopravováni balzamovači ijejich potřeby. Balzamování zabere devadesát dní. Od okamžiku smrti do zazdění vstupu nahoře vprůčelní stěně tedy uplynou tři měsíce. Po celou tuto dobu budou tímto otvorem balzamující kněží do komory vstupovat aopět ji opouštět se svými nástroji asnatronem, žíravou solí získávanou zjezera Tritónis při hranici sřímskou Provincií Africa. Ito už bylo nachystáno, kněží ise svou výbavou byli ubytováni ve zvlášť ktomu postavené budově.

Antoniova vnitřní komora byla sKleopatřinou propojena dveřmi, oboje byly umně vyzdobeny freskami, zlatem, drahokamy–vším, co si jen mohl faraon ajeho životní partner přát pro svou potěchu vŘíši mrtvých. Knihy ke čtení, obrazy zjejich života, nad nimiž by se mohli usmívat, postavy egyptských bohů, nádherná malba Nilu. Ijídlo, nábytek, nápoje ačlun byly na místech; času už mnoho nezbývalo, to Kleopatra věděla.

Vkomorách vyhrazených pro Antonia stál jeho stůl aslonovinové kurulské křeslo, jeho nejlepší zbroj, výběr tóg atunik, stolky zcitrusového dřeva na podstavcích ze slonoviny vykládané zlatem. Byly tam iminiaturní chrámky svoskovými podobami všech jeho předků, kteří dosáhli úřadu prétora, ijeho vlastní bysta na hermovkovitém sloupu, kterou měl obzvlášť rád; řecký sochař umístil jeho hlavu do rozevřených čelistí lví kožešiny, jejíž tlapy měl uvázané křížem přes hruď azjejíž lebky zářily dvě rudé oči. Jediné dvě věci, které vjeho části hrobky zatím chyběly, byla jeho skutečná bojová zbroj apurpurově zbarvená tóga, vše, co před koncem bude ještě potřebovat.

Kaisarión samozřejmě věděl, co Kleopatra dělá, nutně si také uvědomoval, co to znamená–domnívá se zřejmě, že ona iAntonius již brzy zemřou, nic však na to neříkal ani se jí nepokoušel cokoli rozmlouvat. Jen ten nejbláhovější zfaraonů by nepočítal se svou smrtí; neznamenalo to ovšem, že by jeho matka aotčím snad plánovali sebevraždu, jen chtěli být na vstup do Říše mrtvých náležitě připraveni avybaveni, ať už je smrt zastihne vdůsledku Octavianovy invaze, anebo nenastane ještě celých čtyřicet let. Stavěla se už ijeho vlastní hrobka, jak se slušelo análeželo. Jeho matka ji umístila vedle Alexandra Velikého, on ji však dal přesunout do odlehlejšího, méně význačného místa.

Vyhlídka na nadcházející střet ho vzrušovala, přestože ho přepadaly asužovaly obavy oosud jeho lidu, pokud by měl zůstat bez faraona. Byl dost starý na to, aby se upamatovat na hladomor aepidemii vletech mezi smrtí jeho otce anarozením dvojčat, abyl také obdařený mimořádným smyslem pro odpovědnost, takže věděl, že on musí zůstat naživu, bez ohledu na to, co se stane sjeho matkou asjejím manželem. Byl si jist, že naživu bude moci zůstat, pokud vyjednávání sOctavianem povede sdostatečnou obratností, abyl připraven poskytnout mu cokoli zpokladů, jež by požadoval. Živý faraon byl pro Egypt daleko důležitější než chodby napěchované mrtvým haraburdím. Své myšlenky anázory, pokud šlo oOctaviana, si ponechával pro sebe, Kleopatře se onich nikdy ani slovem nezmínil, neboť by snimi nesouhlasila aodsoudila by je. Vnímal přesně Octavianovo dilema anedokázal mu mít jeho jednání za zlé. Och, mama, mama). Ta tvá ctižádost, ta přemíra arogance! Řím se dal na pochod jen proto, že ses jeho moci provokativně postavila. Pro Egypt nadchází nová éra ana mně teď bude, abych ji zvládl. Nic vOctavianově chování nenasvědčovalo tomu, že by to byl tyran. Je to, jak Kaisarión usoudil, muž naplněný posláním, snahou ochránit Řím před jeho nepřáteli azajistit jeho lidu bezpečí ablahobyt. Kdosažení těchto cílů udělá cokoli, co bude nutné, avšak nic navíc. Rozumný člověk, muž, snímž se dá hovořit apřesvědčit ho ovýhodách stabilního Egypta pod stabilním vládcem, který se pro Řím nikdy nebezpečím nestane. Egypt, přítel aspojenec římského lidu, nejloajálnější klientské království.

Třiadvacátého června měl Kaisarión dovršit sedmnáctý rok věku. Kleopatra pro něho chtěla uspořádat velkou oslavu, avšak on oničem takovém nechtěl ani slyšet.

„Jen pár lidí, mama. Rodina, Apollodóros, Chaem, Sósigenés,“ řekl pevně. „Anikdo zDruhů ive smrti, velice tě prosím! Pokus se to Antoniovi vymluvit.“

Nebylo to tak těžké, jak se obávala; Marku Antoniovi docházely síly idech.

„Pokud si ten chlapec přeje jen takovouhle oslavu, máji mít.“ Narudlá očka ožila nezvyklým zamrkáním. „Po pravdě řečeno, má nejdražší manželko, mám teď už blíž ke smrti než kradovánkám.“ Povzdychl si. „Nebude to teď už trvat dlouho, poté co Octavianus dosáhl Pelúsia. Měsíc, snad oněco víc.“

„Moje armáda se mu odmítla postavit,“ řekla se zaťatými zuby.

„Och, nediv se, Kleopatro, proč by také měla? Drobní sedláci, bezzemci, pár zešedivělých pajdavých centurionů ještě zdob Aula Gabinia–po těch bych ani já nedokázal žádat, aby tam položili životy, onic víc, než by si to přál sám Octavianus. Nejsem opravdu rád, že nebojovali.“ Zkřivil tvář. „Aještě radši jsem, že je Octavianus prostě poslal domů. On se chová spíš jako zvědavý návštěvník než jako dobyvatel.“

„Co ho zastaví?“ otázala se hořce.

„Nic, taková je nezvratná skutečnost. Myslím, že bychom kněmu měli okamžitě vypravit vyslance apožádat ho osdělení podmínek kapitulace.“

Oden dříve by se do něho ještě hrubě pustila, ale to už patřilo včerejšku. Jediný pohled na synovu tvář ojeho narozeninách ji stačil přesvědčit, že Kaisarión nechce zkropit půdu své země krví poddaných; souhlasil by sbojem do posledního muže jejich římských legií utábořených uHippodromu, ale jen proto, že tito vojáci po bitvě toužili. Byla jim odepřena uAktia, atak si ji přáli svést tady. Vítězství ani porážka nerozhodovaly, šlo pouze oto získat možnost utkat se snepřítelem.

Ano, vše směřovalo ktomu, co si přál Kaisarión, to jest mír za jakýchkoli podmínek. Budiž tedy. Ať je to mír za každou cenu.

„Kdo se za Octavianem vydá?“ otázala se.

„Myslel jsem, že Antyllus,“ řekl Antonius.

„Antyllus? Vždyť je to ještě dítě!“

„Jistě. Co víc, Octavianus ho dobře zná. Lepšího ambasadora si nedovedu představit.“

„Ne, já vlastně také ne,“ souhlasila po chvilce přemýšlení. „Nicméně to znamená, že mu budeš ssebou muset dát dopis. Antyllus není natolik bystrý, aby mohl sám vyjednávat.“

„Já vím. Adopis napíšu.“ Protáhl si nohy, rukou si prohrábl vlasy, teď už spíš bílé než šedivé. „Och, ty má nejdražší holčičko, jsem tak unavený! Chtěl bych, aby už bylo po všem.“

Otok jako by teď cítila uvnitř hrdla; polkla. „Ijá, lásko moje, živote můj. Je mi tak líto všeho toho trápení, které jsem ti způsobila, ale já jsem prostě nepochopila–ne, ne, musím už přestat shledáním omluv! Musím tu vinu přiznat, neuhýbat, nevymlouvat se. Kdybych zůstala vEgyptě, mohly se věci vyvíjet docela jinak.“ Přitiskla se čelem kjeho čelu, byla příliš blízko, než aby mu viděla do očí. „Já jsem tě dost nemilovala, takže za to teď musím trpět–och, strašlivě trpět! Já tě miluju, Marku Antonie. Miluju tě víc než sám život, nechci žít, pokud bys nežil ty. Všechno, co si přeju, je putovat spolu stebou navěky Říší mrtvých. Budeme spolu ve smrti, tak jak jsme spolu nikdy nebyli zaživa, protože tam panuje mír, pokoj, nádherný klid.“ Pozvedla hlavu. „Věříš tomu také?“

„Věřím.“ Jeho drobné bílé zuby se zaleskly vúsměvu. „Proto také je líp být Egypťanem než Římanem. Římané vžádný posmrtný život nevěří, to je rovněž důvod, proč nemají ze smrti strach. Pro ně je to jen věčný spánek, tak to viděl Caesar. ACato aPompeius Magnus avšichni ostatní. Nu, zatímco oni budou spát, já se stebou budu procházet Říší mrtvých. Navždycky.“

Octaviane,

jsem si jist, že si nepřeješ žádné další mrtvé Římany, apodle toho, jak jsi naložil sarmádou mé manželky, nestojíš zřejmě ani ožádné další mrtvé nepřátele.

Předpokládám, že vdobě, kdy ktobě dorazí můj nejstarší syn, budeš už vMemfidě. Svěřil jsem mu tento dopis, protože vím, že tak dorazí na tvůj stůl, ane jen knějakému legátovi. Můj chlapec se ktéto službě nadšeně přihlásil ajá jsem šťastný, že jsem ho mohl tímto úkolem pověřit.

Octaviane, ustaňme už vtéhle frašce. Dobrovolně přiznávám, že jsem to já, kdo byl agresorem vtéto naší válce, lze-li to válkou vůbec nazvat. Marcus Antonius vní nijak zvlášť nezazářil apřeje si to skoncovat.

Pokud dovolíš královně Kleopatře vládnout vjejím království jako faraonovi akrálovně, nalehnu na meč. Neblahý střet tak bude mít alespoň dobrý konec. Odpověď mi pošli po mém synkovi. Budu na ni čekat po tři nundiny. Neobdržím-li ji do té doby, budu vědět, že jsi odmítl.

Tri nundiny uplynuly, ale od Octaviana nedorazila žádná zpráva. Antonia navíc znepokojilo, že ani Antyllus se nevrátil, usoudil však, že Octavianus chce chlapce zadržet až do svého úplného vítězství, neboť co se koneckonců dělá se syny proskribovaných? Obvyklé bylo poslat je do vyhnanství, jenomže Antyllus přece žil celá léta uOctavie. Její bratr jistě nebude posílat do exilu někoho zjejího dětského houfku. Aneodepře mu jistě ani příjem postačující kživotu, jaký Antoniovec musí vést.

„Ty ses opravdu domníval, že Octavianus přijme podmínky nabídnuté vtvém dopise, ať byly jakékoli?“ otázala se Kleopatra. Dopis neviděla ani se nedožadovala, aby do něho mohla nahlédnout; tato nová Kleopatra pochopila, že mužské záležitosti se vyřizují jen mezi muži.

„Asi ne,“ řekl Antonius apokrčil rameny. „Přál bych si jen, abych tu měl Antylla.“

Jak mu jen sdělit, že ten hoch je mrtvý? tázala se vduchu sama sebe. Octavianus přece nemá důvod přistupovat na nějaké podmínky, vše, co on potřebuje, je poklad Ptolemaiů. Ví, kde ho hledat? Ne, samozřejmě že ne. Což ho neodradí vyhrabat vegyptských píscích víc děr, než je hvězd na nebesích. A Antyllus? Živý by mu byl jen na obtíž. Šestnáctiletí hoši jsou hbití jako rtuť amívají za ušima; Octavianus ho naživu neponechá, nebude riskovat, že Antyllus uprchne avyzradí otci rozložení nepřítele. Ano, Antyllus už je mrtvý. Sejde na tom, jestli se stímhle jeho otci svěří, anebo si to raději nechá pro sebe? Ne, nesejde. Proč tedy toto břemeno dalšího žalu vršit na jeho ramena, dosti už sehnutá, dosti už–křehká? Ne právě pojmenování, jaké by kdy byla sMarkem Antoniem spojovala.

Převedla proto hovor na jiného mladého muže–Kaisarióna. „Antonie, zbývají nám možná už jen tři nundiny, než Octavianus dospěje kAlexandrii. Předpokládám, že někde poblíž města sním svedeš bitvu, mám pravdu?“

Pokrčil rameny. „Vojáci oni stojí, takže ano.“

„Kaisarión vní ale bojovat nesmí.“

„Zobavy, že by padl?“

„Ano. Nevidím žádnou možnost, že by mi Octavianus dovolil vEgyptě vládnout, nenechá tu ale vládnout ani Kaisarióna. Musím Kaisarióna vypravit do Indie anebo do Taprobané, dřív než na něho Octavianus uspořádá štvanici. Mám padesát dobrých mužů avBereníké čeká malá rychlá flotila. Chaem dal mým služebníkům dostatek zlata, aby Kaisariónovi ucíle cesty umožnilo vést slušný život. Až vyroste vplně dospělého muže, bude se moci vrátit.“

Upřeně se na ni zahleděl, svraštil obočí. Kaisarión, pořád Kaisarión! Ale přece jen má pravdu. Pokud by tu zůstal, Octavianus ho uštve azabije. Musí. Žádného svého rivala, tolik podobného Caesarovi, jako je tento jeho egyptský synek, nemůže Octavianus ponechat naživu.

„Co potřebuješ ode mne?“ otázal se.

„Tvou podporu, až mu to sdělím. On nebude chtít odejít.“

„Chtít nebude, ale odejít musí. Ano, podpořím tě.“

Oba pak byli ohromeni, když Kaisarión okamžitě souhlasil.

„Chápu vás, mama, Antonie,“ řekl, modré oči doširoka otevřené. „Jeden znás přežít musí, jenomže žádnému znás to on nedovolí. Budu-li se deset let skrývat vIndii, Octavianovi nezbude než ponechat Egyptu, aby žil po svém. Jako provincie, nikoli jako království. Avšak budou-li lidé Nilu vědět, že faraon je naživu, uvítají mě, až se vrátím.“ Oči měl zalité slzami, tvář zrůzněnou bolestí. „Och, mama, už nikdy tě nespatřit! Já vím, že musím, ale já přesto nemůžu! Ty budeš muset kráčet vOctavianově triumfálním průvodu apak zahyneš rukou škrtiče. Já musím, ale já to nedokážu!“

„Dokážeš, Kaisarióne,“ řekl Antonius pevně asevřel mu paži. „Nepochybuji otom, že svou matku miluješ, ajsem přesvědčený, že miluješ svůj lid. Odejdi do Indie avyčkej tam, až nadejde čas knávratu. Prosím!“

„Och, půjdu tedy. Je to nejrozumnější, co se dá udělat.“ Věnoval oběma caesarovský úsměv aodešel.

„Nemohu tomu vůbec uvěřit,“ pronesla Kleopatra ahladila si naběhlé hrdlo. „Doopravdy souhlasil, že půjde?“

„Ano.“

„Musí se tak stát už zítra.“

Anazítří se tak stalo. Oděn jako nějaký bankéř anebo jako vyšší úředník se Kaisarión vydal na cestu vdoprovodu dvou spolehlivých sloužících, všichni tři na dobrých velbloudech.

Kleopatra stála na hradbách Královského krsku asledovala syna, dokud ho bylo na cestě do Memfidy vidět, mávala rudým šálem, na rtech zářivý úsměv. Antonius zůstal vpaláci, postěžoval si na bolesti hlavy.

Tam ho nalezl Canidius. Zastavil ve dveřích, postřehl, že Antonius leží natažený na lehátku, paži přes oči. „Antonie?“

Antonius se svezl nohama na podlahu, posadil se azamžoural.

„Není ti dobře?“ otázal se Canidius.

„Bolí mě hlava, ale ne po víně. Tíží mě život.“

„Octavianus není ochotný spolupracovat.“

„Nu, to víme už od chvíle, kdy mu královna poslala své žezlo adiadém do Pelúsia. Kéž by to město bylo stejně líné jako jejich armáda! Pomřela spousta dobrých Egypťanů–jak se jen mohli domnívat, že dokážou čelit římskému obležení?“

„Obléhat si je nemohl dovolit, Antonie, proto také to město vzal ztečí zchodu.“ Canidius se na Antonia nechápavě zahleděl. „Cožpak si to nepamatuješ? Ty asi nejsi docela vpořádku!“

„Ano, ano, už si vzpomínám!“ Antonius se zasmál, byl to skřípavý zvuk. „Nosím toho vhlavě moc, to je to. On je teď vMemfidě, že?“

„Memfidou už prošel. Ateď? Teď postupuje podél Kanópského Nilu.“

„Co oněm říká můj syn?“

„Tvůj syn?“

„Antyllus!“

„Antonie, oAntyllovi jsme už dobrý měsíc vůbec neslyšeli.“

„Že ne? To je zvláštní! To ho Octavianus zřejmě zadržel.“

„Ano, tak to asi bylo,“ řekl ohleduplně Canidius.

„Octavianus poslal nějakého kurýra sdopisy, že?“

„Ano,“ přikývla ode dveří Kleopatra. Vešla aposadila se naproti Antoniovi, očima přitom zoufale cosi Canidiovi naznačovala.

„Jak se ten chlapík jmenoval?“

„Thyrsus, můj drahý.“

„Osvěž mou paměť, Kleopatro,“ říkal Antonius, zjevně naprosto zmatený. „Co bylo vtěch dopisech, které ti Octavianus poslal?“

Canidius sklesl na židli, ohromeně přihlížel.

„Vtom oficiálním mi nařídil odzbrojit avzdát se, vdruhém, určeném jen pro mé oči, se psalo, že Octavianus připravuje řešení přijatelné pro všechny strany,“ odříkávala Kleopatra.

„Aha, ano! Jistě, takhle to bylo… Eh–neměl jsem pro tebe něco udělat také já? Něco stím velitelem pelúsijské posádky?“

„Ten odeslal svou rodinu do bezpečí do Alexandrie ajá jsem je dala všechny zatknout. Proč by měla zrovna jeho rodina být ušetřena utrpení, jaké stihlo Pelúsion? Jenže Kaisarión pak,“–odmlčela se, sepjala vší silou ruce–„řekl, že jsem příliš rozčilená, než abych mohla soudit spravedlivě, apředal je tobě.“

„Och! Och. Ajá jsem nad tou rodinou vyřkl rozsudek?!“

„Tys je nechal propustit. To nebyl žádný rozsudek, žádná spravedlnost.“

Canidius rozmluvě naslouchal spocitem, že snad byl zasažený bitevní sekerou. Tohle všechno se přece odehrálo nedávno, je to čerstvá minulost! Bohové, Antonius je–je napůl zbavený smyslů! Ztratil paměť. Ajak má teď on, Canidius, projednávat válečné plány se zapomětlivým starcem? Zlomeným. Smyslí roztříštěnou na tisíc střípků. Neschopným velet.

„Copak ty jsi chtěl, Canidie?“ zeptal se ho Antonius.

„Octavianus je už skoro tady, Antonie, ajá mám uHippodromu sedm legií hotovících se kboji. Budeme bojovat?“

Antonius naráz vyskočil, ze zapomětlivého starce se vmžiku opět stal vrchní velitel, žhavý do boje, zaujatý, plně při smyslech. „Ano! Ano, ovšem že budeme bojovat,“ zaburácel. „Mapy! Potřebuji mapy! Kde jsou Cinna, Turullius, Cassius?“

„Už čekají, Antonie. Umírají touhou bojovat.“

Kleopatra návštěvníka vyprovázela.

„Jak dlouho už to trvá?“ otázal se jí Canidius.

„Od onoho ústupu od Fraaspy–takže čtyři roky už?“

„Při Jovovi! Jak to, že jsem si toho nevšiml už dřív?“

„Protože to jsou jen takové záchvaty, zpravidla když něco nezvládne anebo ho přepadnou bolesti hlavy. Kaisarión dnes odešel, byl to pro něho špatný den. Ale neměj strach, Canidie. Už je ztoho venku azítra bude zase takový jako uFilipp.“

Kleopatra nemluvila do větru. Když se ke kanópskému předměstí, kde ležel Hippodrom, přiblížil Octavianův jízdní předvoj, vrhl se na něj Antonius jako jestřáb. Byl to rázem onen starý Antonius, prudký arozpálený, neučinil jediný chybný krok. Kavalerie se obrátila na útěk aAntoniových sedm legií se pustilo do boje za zpěvů válečných popěvků kHerkulovi Invictovi, Antoniovu patronu asoučasně ibohu války.

Za soumraku, dosud vplné zbroji, se vrátil do Alexandrie, kde ho uvítala nadšená Kleopatra.

„Och, Antonie, Antonie, pro tebe není nic dost dobré!“ jásala azlíbala mu tvář. „Kaisarión! Kéž by tě teď mohl vidět Kaisarión!“

Ničemu se nepřiučila, chuděra. Když dorazili Canidius, Cinna, Decimus Turullius aostatní, stejně upocení azakrvácení jako Antonius, pobíhala od jednoho kdruhému stak širokým úsměvem, že se to Cinnovi až znechutilo.

„Nebyla to žádná velká srážka,“ pokoušel se jí vysvětlit Antonius, když se kolem něho při svých tanečcích mihla. „Schovej si trochu toho veselí na později, až po velké bitvě, kníž teprve dojde.“

Ale kdepak, vůbec neposlouchala. Celé město se veselilo jako po rozhodující bitvě aKleopatra se vrhla do příprav zítřejších oslav vgymnasiu–bude tam armáda, ona bude dekorovat nejstatečnější vojáky, legáty je třeba usadit na obzvlášť hebkých poduškách ve zlatém pavilonu, centuriony na něčem jen opoznání méně sametovém…

„Oni se oba zbláznili,“ řekl Cinna Canidiovi. „Zešíleli snad!“

Pokoušel se ji zadržet, avšak Antonius jako muž, jako její milovaný manžel, ustoupil zcela do pozadí před její představou, že vítězstvím vtéto podružné bitce už vyhráli celou válku, že její království je vbezpečí, že Octavianus už nepředstavuje žádnou hrozbu. Legáti, vesměs vojáci zpovolání, sledovali, jak bezmocný Antonius podléhá Kleopatřině radostnému bláznění avydává poslední zbytky energie na to, aby ji přesvědčil, že sedm legií se dovnitř do gymnasia naprosto nevejde.

Slavnost se nakonec konala jen za přítomnosti prostých vojáků, kteří měli být vyznamenáni, třebaže na ni přišlo ina čtyři sta centurionů, vojenští tribunové, mladší legáti acelá Alexandrie, pokud se lidem podařilo protlačit se dovnitř. Umístit tam bylo třeba izajatce, muže, které Kleopatra nařídila ukovat do řetězů apostavit tak, aby se jim Alexandrijci mohli vysmívat aházet po nich shnilou zeleninu. Ikdyby nezpůsobila nic jiného, čím si postavila legie proti sobě, pak to dokázala tímhle krokem. Něčím tak ne římským, tak barbarským. Urážkou mužů stejně římského původu, jako jsou oni!

Nevyslechla ani rady ohledně vyznamenání, které si umínila udělit; namísto prosté koruny zdubového listí za statečnost se muž, který zachránil životy svých druhů audržel postavení, kde ktomu došlo, až do konce střetu, dočkal zlaté přilby azbroje od ošklivé malé ženské svypoulenýma očkama, která ho přitom políbila!

„Kde mám své dubové listy? Dej mi dubové listy!“ dožadoval se voják hluboce dotčen.

„Dubové listy?“ Vzduchem zacinkal její smích. „Hochu drahý, obyčejný věneček zdubového listí namísto zlaté přilby? Měj přece rozum!“

Pohodil zlaté vybavení na podlahu arozezlen se odebral rovnou kOctavianově armádě, protože pokud by byl zůstal, musel by ji snad zabít. Tahle Antoniova armáda přece už vůbec není římská, je to nechutná směsice tanečnic aeunuchů.

„Kleopatro, Kleopatro, kdy už to konečně pochopíš?“ rozčiloval se toho večera Antonius vnelíčené bolesti, když už byla celá ta groteskní událost ukonce aAlexandrijci se uspokojeně odebrali domů.

„Co máš na mysli?“

„Zostudila jsi mě před mými muži!“

„Já že jsem tě zostudila?“ Povytáhla se achystala se na svou vlastní bitvu. „Co tím chceš říct, že jsem tě zostudila?“

„Je nemístné, aby ses ty ujímala řízení vojenských oslav, abys zasahovala do mos maiorum aobdarovala vojáka zlatem namísto věnce zdubových listů. Anebo abys římské vojáky ukovávala do řetězů. Víš, co mi tihle vojáci řekli, když jsem je pak vyzval, aby vstoupili do mých legií? Že radši umřou. Umřou!“

„Nu, jestli to berou takhle, já jim ráda vyhovím!“

„Nic takového neuděláš. Říkám ti to naposledy, ženo, nestrkej nos do mužských záležitostí!“ zaburácel Antonius acelý se roztřásl. „Udělala jsi ze mě obyčejného pasáka, připadal jsem si tam jako–jako saltatrix tonsa nadhánějící zákazníky do chrámku Venuše Eruciny!“

Její vztek vmžiku pohasl jako zášleh blesku; spootevřenými ústy asočima plnýma slz se mu shrůzou zahleděla do tváře. „Já–já jsem si myslela, že budeš rád,“ šeptla. „Myslela jsem, že to posílí tvé postavení, když tví vojáci, tví centurioni atribunové uvidí, jak velké odměny jim kynou, až vnaší válce zvítězíme. Anezvítězili jsme? Vždyť to přece bylo vítězství, ne?“

„Ano, ale malinké, bezvýznamné, nic velkého. AuJova, ženo, své zlaté přilby azbroje si šetři pro egyptské vojáky! Ti římští mají radši korunu zdubových listů.“

Astím se rozešli, oba vslzách, každý však ze zcela odlišných příčin.

Ráno se políbili audobřili; tohle nebyl zrovna čas na vzájemné rozpory.

„Pokud odpřísáhnu při mém otci Ammónu Réovi, že už se nikdy nebudu plést do žádných tvých vojenských záležitostí, Marku, budeš souhlasit stím, abys svedl itu velkou bitvu?“ otázala se ho, oči zapadlé po bezesné noci.

Odkudsi vykouzlil úsměv, přitáhl si ji ksobě avdechoval jemný dech její pokožky, lehkou květinovou voňavku, kterou si dávala destilovat zjerišského balzámu. „Ano, lásko moje, vydám se do své poslední bitvy.“

Ztuhla aodtáhla se od něho, aby se mu mohla podívat do očí. „Poslední bitvy?“

„Ano, poslední bitvy. Nazítří, za úsvitu.“ Zhluboka se nadechl, zvážněl. „Nevrátím se zní, Kleopatro. Bez ohledu na to, jak dopadne, já se nevrátím. Můžeme vní ivyhrát, ale je to jen jedna bitva. Válku vyhrál Octavianus. Hodlám zemřít na bitevním poli, tak statečně, jak to jen dokážu. Římský prvek tak odsud zmizí aty budeš moci sOctavianem vyjednávat, aniž budeš muset brát ohledy na mě. Jemu vadím já, ne ty–ty jsi zahraniční nepřítel, se kterým může nakládat otevřeně jako Říman. Může od tebe žádat, abys šla vjeho triumfálním průvodu, ale nepopraví tebe ani děti, které se mnou máš. Pochybuji, že by ti dovolil vládnout vEgyptě, což znamená, že až bude po triumfu, nechá tě asi žít isdětmi vnějakém italském pevnostním sídle, jako jsou Norba anebo Praeneste. Vnaprostém pohodlí. Atam budeš moci vyčkat Kaisariónova návratu.“

Barva se jí vytratila ztváře, soustředila se jen do oněch velkých zlatavých očí. „Antonie, ne!“ zašeptala.

„Antonie, ano. Tak si to přeju, Kleopatro. Můžeš pak požádat omé tělo, aon ti ho vydá. Není mstivý–vše, co on dělá, je účelné, zdůvodněné, pečlivě uvážené. Neodpírej mi příležitost kčestné smrti, lásko moje, prosím tě!“

Slzy byly horké, pálily ji do tváří, jak stékaly ke koutkům úst. „Nechci ti odpírat čestnou smrt, můj nejmilovanější. Jen jednu poslední noc vtvém živoucím objetí chci, oto jediné žádám, avíc už onic.“

Políbil ji aodjel kHippodromu, aby tam vydal bitevní rozkazy.

Bezcílně, vnitru už mrtva, prošla palácem až ke dveřím, které vedly do palmových zahrad Sémy, sCharmianou aEirás vpatách jako vždy. Na nic se jí nevyptávaly; nebylo třeba, poté co spatřily faraonovu tvář. Antonius hodlal zemřít vbitvě, Kaisarión odjel do Indie afaraon rychle spěl konomu šerému obzoru oddělujícímu živoucí Nil od Říše mrtvých.

Uhrobky si povolala všechny, kteří dosud pracovali na Antoniově části, avydala příkazy potřebné ktomu, aby vše bylo připraveno kpřijetí jeho těla už nazítří za soumraku. Pak stanula vnevelkém předpokoji hned za bronzovými vraty, zahleděla se na ně, potom se obrátila knejkrajnější ze svých komor apohlédla na krásné lůžko alázeň, ústraní pro její tělesné potřeby, na stolek advě židle, na psací stůl, kde ležel nejlepší papyrus, rákosová pera atabulky tuše, na křeslo uněj. Na všechno to, co by faraon mohl potřebovat vposmrtném životě. Avšak, pomyslela si, tohle všechno by faraonovi mohlo dobře sloužit ještě iza života.

Sužovala ji ta hrozící bezmoc, ty chvíle mezi Antoniovou smrtí aOctavianovým rozhodnutím, co se stane sní asjejími dětmi. Bude se muset ukrýt! Skrýt se, dokud nezjistí, jaké záměry snimi Octavianus má. Pokud by ji našel někde, kde by mohla být zadržena, byla by uvězněna ajejí děti by bezpochyby byly ihned pozabíjeny. Antonius neustále opakoval, že Octavianus je milosrdný, avšak pro Kleopatru to byl basiliskos, smrtonosný ještěr. Určitě ji potřebuje dostat živou pro svůj triumfální průvod, takže mrtvá Královna zvířat bylo to poslední, oč by stál. Pokud by si však vzala život teď hned, děti by na to nepochybně doplatily. Ne, zabít se nemůže, dokud děti nebudou vbezpečí. Především nemohl Kaisarión ještě dospět do přístavu vSinu Arabiku; celé nundiny může trvat, než odpluje. Apokud jde oAntoniovy potomky–byla jejich matkou, svázanou snimi neviditelnými pouty provždy pojícími ženu sjejími dětmi.

Napadlo ji to, když její zraky spočinuly na lůžku. Proč se neukrýt tady ve své hrobce? Bylo do ní samozřejmě možno vniknout nezazděným otvorem, avšak dříve než by Octavianus mohl nařídit svým mužům vynutit si vstup dovnitř, mohla by křiknout hlásnou trubicí, že pokusí-li se někdo zjeho pochopů vtrhnout do hrobky, nalezne ji tu otrávenou. Ato by byl ten nejnevhodnější způsob smrti, jaký by si Octavianus mohl přát. Všichni jeho nepřátelé by tvrdili, že to byl on, kdo jí podal jed. Musí zůstat naživu amít volnost vyjednávat tak dlouho, až získá jeho přísahu, že její děti budou žít dál, vklidu anezávislé na Římu. Avpřípadě, že by to Pán Říma odpřisáhnout odmítl, otrávila by se na veřejnosti atak otřesným způsobem, že ódium spojené sjejím činem by provždy zničilo jeho politickou tvář.

„Já tu zůstanu,“ oznámila Charmianě aEirás. „Na tamten stůl položte dýku, další dýku ponechte vedle hlásné trubice apotom jděte ihned za Hapdefanem. Řekněte mu, že potřebuji fiálu čistého akonitinu. Živé Kleopatry se Octavianus nikdy nedotkne.“

Příkaz si Charmian aEirás vyložily mylně, domnívaly se–och, ta bolest že jejich paní má vúmyslu zemřít teď hned. Atak ani ohromený Apollodóros nepochopil Kleopatřin záměr, když obě plačící ženy přiběhly do paláce.

„Kde je královna?“

„Ve své hrobce,“ vzlykala Eirás aspěchala vyhledat Hapdefana.

„Hodlá zemřít dříve, než Octavianus dorazí do Alexandrie!“ vyrazila vpřívalu slz Charmian.

„Ale–co Antonius!“ vyhrkl zničený Apollodóros.

„Antonius má vúmyslu zemřít zítra vbitvě.“

„Adcera Réova má tou dobou už být mrtvá?“

„Já nevím! Snad, asi ano–nevím!“ Charmian běžela opatřit pro svou paní do hrobky čerstvé pokrmy.

Během hodiny už kdekdo vpaláci věděl, že faraon se chystá zemřít. Sósigenés, Apollodóros iChaem byli proto nemálo překvapeni, když se objevila vjídelně.

„Veličenstvo, slyšeli jsme…,“ řekl Sósigenés.

„Nehodlám umřít už dnes,“ podotkla trochu pobaveně Kleopatra.

„Prosím, Veličenstvo, uvaž to ještě!“ naléhal Chaem.

„Copak, žádná vidění spojená smou smrtí, synu Ptahův? Upokoj se! Smrt není nic, čeho by bylo třeba se bát. Nikdo to neví lépe než ty.“

„Anáš pán Antonius? Povíš mu otom?“

„Ne, neřeknu mu nic. Je pořád ještě Říman, nepochopil by to. Chci, aby naše poslední společná noc byla dokonalá.“

Uprostřed oné poslední noci, kterou Antonius aKleopatra strávili ve vzájemném objetí, noci klidné, zaplavené laskáním, se smysly vybičovanými, opustila božstva Alexandrii. Svůj odchod oznámila lehkým zachvěním, jakoby povzdechem, apak hlubokým rachotem, postupně odeznívajícím jako hromobití kdesi vdálavách.

„Sarápis aalexandrijští bohové mizí jako my, nejdražší Antonie,“ šeptala mu těsně uhrdla.

„Je to jen zemětřesení,“ hlesl nezřetelně vpolospánku.

„Ne, to bohové odmítají setrvat vřímské Alexandrii.“

Usnul, ale Kleopatře se spánek vyhýbal. Místnost byla tlumeně osvětlena několika lampičkami, pozvedla se na lokti avpíjela se pohledem do milované tváře; téměř stříbrné kudrny překrásně kontrastovaly sjeho ošlehanou pletí, ostře se na ní rýsovaly lícní kosti, zhubnul. Och, Antonie, co všechno jsem ti způsobila, máloco ztoho bylo dobré, máloco laskavé, chápavé! Ta dnešní noc byla tak smírná, hřála ahřeje mě tvá neskonalá shovívavost–mé chování jsi mi nikdy ani slůvkem nevyčetl. Divila jsem se někdy, proč tomu tak je; až teď jsem pochopila, že tvá láska ke mně byla tak veliká, žes mi dokázal odpouštět cokoli, vše. Jediné, čím se ti já mohu odvděčit, je proměnit věčnost smrtí vcosi nad všechno lidské pomyšlení, ve zlatou idylu vříši Ammóna Réa.

Potom si přece jen zdřímla; on už zatím vstal. Šerý obrys jeho postavy se rýsoval na perlově bledém pozadí svítání. Sledovala, jak mu jeho sloužící pomáhá navléci, co bude potřebovat do boje: šarlatovou bederní roušku, vypodloženou šarlatovou tuniku, šarlatový kožený spodní šat, stroze se rýsující ocelový pancíř, suknici arukávce srudým koženým třepením, pevně zašněrované nízké jezdecké boty–na jazycích přehrnutých přes zkřížené tkanice oceloví lvi. Věnoval jí široký úsměv, ocelovou přilbu sevřel vpodpaží, přes ramena si přehodil šarlatové paludamentum volně mu splývající na záda.

„Pojď, ženo,“ řekl. „Zamávej mi ještě.“

Svůj nejjemnější šáteček, postříknutý jejím osobním parfémem, mu zastrčila do podpaží pancíře avyšla sním do čistého chladného vzduchu, ožívajícího již ptačím zpěvem.

Canidius, Cinna, Decimus Turullius aCassius Parmensis už čekali; Antonius vystoupil na stoličku, aby se vyšvihl do sedla, kopnutím do žeber pobídl svého grošovaného státního koně aodcválal na pětimílovou cestu kHippodromu. Byl poslední den měsíce července.

Jakmile jí zmizel zdohledu, vydala se do své hrobky, spolu sní Charmian aEirás. Společným úsilím pak nasunuly závory na vnitřní stranu dvojkřídlých dveří, které by dokázalo rozrazit jen Antoniovo pověstné osmdesátistopové beranidlo. Byla tam, jak Kleopatra shledala, hojnost čerstvého jídla, stejně tak jako košíky plné fíků, oliv, datlí ahoustiček upečených podle zvláštního receptu, jaké si po mnoho dní zachovávaly stále stejnou křehkost. Neočekávala ovšem, že by uvnitř strávila mnoho dní.

Nejhorší chvíle nadejde večer, až jí vrátí Antoniovo tělo. Antonius pak poputuje rovnou do své sarkofágové komory, kde se bez hlesu podrobí hrůznému umění kněží-balzamovačů. Nejprve však bude muset Kleopatra pohlédnout do jeho mrtvé tváře–ó Ammóne Rée avšichni tví bohové, ať vyhlíží smírně, ať se vní nezračí bolest! Ať se jeho život ukončí vmžiku!

„Jsem ráda,“ zachvěla se Charmian, „že sem tím otvorem proniká aspoň dost vzduchu. Och, je tu takové šero!“

„Tak rozsviť víc lampiček, ty hloupá,“ zněla odpověď praktické Eirás.

Antonius jel se svými veliteli směrem ke Kanópu, na rtech spokojený úsměv při pomyšlení na nadcházející bitvu. Čtvrť už po léta tradičně obývali zámožní cizí kupci, mezi jejich domy se ovšem neobjevovaly žádné hrobky, jako tomu bylo na západě města, kde se nacházela nekropole. Kolem se rozkládaly zahrady, stály tu zkamene zbudované vily sjezírky avodotrysky uprostřed hájů černých dubů apalem. Za Hippodromem využívajícím prostor nížinných dun umořského pobřeží–nezajímavý pro stavitele domů bohatých lidí–už ležel římský tábor, vybudovaný jako podle pravítka: čtverec ostraně dlouhé dvě míle, obehnaný zákopem avalem.

Vpořádku! řekl si vduchu Antonius, když se blížili ktáboru ajakmile uviděl, že jeho vojáci jsou již nastoupeni vbojových sestavách. Jejich přední řady dělila od Octavianova čela půlmílová vzdálenost. Naproti němu se blyštěli orli, praporce kohort se třepetaly bezpočtem barev, šarlatové vexillum vojevůdce bylo zatknuto vedle státního koně, vjehož sedle, obklopen svými vyššími veliteli, už ho Octavianus očekával. Och, tuhle chvíli já miluju! probíhalo Antoniovi myslí, když se proplétal mezi svými seřazenými vojáky avnímal obvyklý rozruch nepokojných koní vjezdectvu na křídlech. Miluju to napětí ve vzduchu, pohled do tváří mých mužů, ten pocit obrovské síly.

Apak najednou bylo vmžiku po všem. Jeho vlastní vexillarius sklonil až dosud vysoko vztyčenou vyšňořenou vlajku kzemi avydal se volným krokem vstříc Octavianově armádě. Akaždý aquilifer učinil se svým orlem totéž, stejně jako vexillariové jednotlivých kohort, zatímco všichni jeho vojáci je svoláním omilost následovali, meče obráceny kzemi, pila ovázaná šátky.

Antonius nevnímal, jak dlouho už vlastně sedí na vzpínajícím se koni, když se však probral natolik, aby se mohl rozhlédnout po svých velitelích, byli všichni pryč. Zmizeli. Kam, to netušil. Toporným pohybem, jako nějaká loutka, otočil grošákovi hlavu nazpět acvalem vyrazil do Alexandrie, slzy se mu řinuly po tvářích aodlétaly jako kapky deště za vichřice.

„Kleopatro, Kleopatro!“ křičel vokamžiku, kdy vkročil do paláce ařinčící odhozená přilba poskakovala dolů po schodišti.

Přiběhl Apollodóros, po něm Sósigenés aposléze iChaem. Kleopatra se však neobjevila.

„Kde je? Kde je moje žena!“

„Co se stalo?“ otázal se Apollodóros austoupil okrok.

„Moje armáda dezertovala, což bezpochyby znamená, že tak učinilo imoje loďstvo,“ řekl stroze Antonius. „Kde je královna?“

„Ve své hrobce,“ řekl Apollodóros. Tak! Pověděno.

Zešedl vtváři, zavrávoral. „Mrtvá?“

„Ano. Nepředpokládala, že by tě ještě spatřila živého.“

„Nespatřila by mě, pokud by moje armáda bojovala.“ Pokrčil rameny, rozvázal šňůrky svého paludamenta, které se sesulo na zem vpodobě jasně rudé loužičky. Rozepnul si řemeny pancíře; další třesknutí, jak zbroj dopadla na mramorovou podlahu. Zpochvy vyletěl meč, šlechtická zbraň sjílcem vpodobě orla vypracovaného ze slonoviny. „Pomoz mi sundat tu kůži,“ nařídil Apollodórovi. „Dělej, chlape, nechci přece po tobě, abys ten meč do mě vrazil! Jen mě svlékni až do tuniky.“

Byl to však Chaem, kdo pokročil vpřed, odepjal mu tvrdý kožený krunýř azavěšené pteryges.

Všichni tři staří muži jako uvytržení sledovali, jak si Antonius přikládá svůj gladius špičkou khrudi, jak prsty levice hledá spodek hrudního koše. Jakmile ho nalezl, uchopil slonovinového orla oběma rukama, slyšitelně se zhluboka nadechl avší silou proti sobě meč vzepřel. Teprve pak se starci pohnuli, přiskočili mu na pomoc, když se hroutil na podlahu–lapal po dechu, mžoural, mračil se nikoli bolestí, ale vztekem.

„Cacat!“ řekl, rty tak ohrnuté, že až odhalily chrup. „Minul jsem srdce. Mělo být právě tam.“

„Co můžeme udělat?“ rozplakal se Sósigenés.

„Především přestaň brečet. Meč mám někde vplicích. Bude trvat nějaký čas, než umřu.“ Zasténal. „Cacat, to bolí! Patří mi to… Královna–odneste mě kní.“

„Zůstaň tu, dokud nezemřeš, Marku Antonie,“ prosil ho naléhavě Chaem.

„Ne, chci umřít spohledem na ni. Odneste mě kní.“

Jako první putovali vzhůru ve velkém koši dva kněží-balzamovači astanuli na okraji otvoru ponechaného ve zdi, zatímco další dva kněží uložili Antonia do koše vystlaného bílými poduškami. Kněží vně hrobky vytáhli pak proutěné zdvihadlo přes kladku vzhůru; otevřenou zdí přesunuli koš po dřevěných líhách, až ho bylo možno opět spouštět do hrobky, kde se ho ujali první dva zbalzamovačů aopatrně ho pokládali na zem.

Kleopatra již čekala, vyhlížela mrtvého Antonia úhledně upraveného, bez viditelných známek zranění.

„Kleopatro!“ vydechl. „Oni mi říkali, že jsi mrtvá!“

„Lásko má, lásko moje! Ty jsi ještě naživu!“

„Není to ksmíchu?“ otázal se apokusil se ipřes dusivý chrapot zasmát. „Cacat! Mám vplících krev.“

„Položte ho na moje lůžko,“ nařídila kněžím abezúčelně kolem nich běhala, dokud nebyl uložen podle jejích představ. Na šarlatové tunice nebyla krev tolik znát jako na bílých poduškách, na nichž teď spočíval, avšak Kleopatra za devětatřicet let svého života už viděla krve spousty anelekla se jí. Vyděsila se, teprve když kněží-lékaři odhrnuli tuniku, aby mohli pevně stáhnout ránu azastavit krvácení. Když uviděla to velkolepé tělo rozčísnuté širokou tenkou ranou pod žebry, musela zatnout zuby, aby zadržela výkřik protestu, to prvé bodnutí žalu. Zemře–s tou představou byla smířena. Jenže ne stouto realitou. Stou trýzní vjeho očích, stou křečí bolesti, kterou se prohnul jako luk, zatímco se ho kněží pokoušeli obvázat. Svíral jí rukou prsty, div že jí vnich nerozdrtil kosti, věděla však, že mu její dotyk dodává sílu, atak stisk strpěla.

Jakmile byl uložen, jak nejlépe to bylo možné, přitáhla si klůžku židli, posadila se kněmu azačala sním hovořit, tichým, konejšivým hlasem. Antonius zjejí tváře ani na okamžik nespustil oči, rozzářené, potěšené. Chvilku po chvilce, hodinu po hodině mu pomáhala překročit onu Řeku, jak to nazýval on. Stále ještě zněho mluvil Říman.

„Budeme skutečně kráčet spolu Říší mrtvých?“

„Už brzy, lásko moje.“

„Jak tě tam naleznu?“

„Najdu si tě sama. Posaď se tam někde, kde je hezky, ačekej.“

„To je krásnější osud než věčný spánek.“

„Och ano. Budeme spolu.“

„Caesar už je taky bohem. Budu se sním otebe muset dělit?“

„Ne, Caesar náleží křímským bohům. Ten tam nebude.“

Trvalo dlouho, než sebral odvahu, aby jí pověděl, co se událo na Hippodromu.

„Moji vojáci dezertovali, Kleopatro. Úplně všichni, do posledního muže.“

„Takže kbitvě nedošlo.“

„Ne. Obrátil jsem meč proti sobě.“

„Je to lepší alternativa než Octavianus.“

„Tak jsem usoudil ijá. Ale trvá to tak dlouho! Jde to pomalu, tak pomalu.“

„Brzy už to skončí, můj nejdražší. Řekla jsem ti už, že tě miluju? Pověděla jsem ti už, jak moc tě miluju?“

„Ano, ateď ti to konečně věřím.“

Přechod od života ke smrti, když posléze nastala, byl tak neznatelný, že ho vůbec nepostřehla, až když mu zblízka pohlédla do očí auviděla, že jejich panenky jsou rozevřené dokořán apotaženy jemnou zlatou patinou. Cokoli bylo Markem Antoniem, už pominulo; vnáručí držela jen prázdnou schránku, to, co tu zanechal.

Vzduchem projel výkřik: její výkřik. Zavyla jako zvíře, rukama si rvala vlasy, rozervala si živůtek, až si obnažila ňadra adrásala si je nehty, naříkala abědovala, jako smyslů zbavená se bušila pěstmi.

Když se Charmianě aEirás už zdálo, že by si mohla vážně ublížit, přivolaly kněží-balzamovače avnutily Kleopatře do hrdla makový odvar. Teprve když omámena nehnutě strnula, mohli kněží přenést Antoniovo tělo do jeho sarkofágové komory, aby tam započali sbalzamováním.

Sneslo se šero; jedenáct hodin trvalo Antoniovi, než zemřel, ale posléze to byl opět onen starý Antonius, veliký Antonius. Ve smrti konečně nalezl opět sám sebe.

KAPITOLA DVACÁTÁ OSMÁ

K

aisarión pokračoval klidně vjízdě po cestě vedoucí do Memfidy, třebaže oba jeho sloužící, postarší Makedonci, na něho naléhali, aby se vydal směrem ke Schedii aodtamtud se dal převézt do Leontopolidy na Pelúsijském Nilu. Vyhne se tak riziku, že by narazil na Octavianovu armádu, říkali mu; zkrátí si tak isamu cestu kNilu.

„Co je to za nesmysl, Práxide!“ rozesmál se mladý muž. „Nejkratší cesta kNilu přece vede po memfidské silnici.“

„Jedině tehdy ovšem, když po ní nepochoduje římská armáda, Syne Réův.“

„Neříkej mi tak! Jsem Parmenedés zAlexandrie, mladý bankéř na cestě do Koptu, abych tam zkontroloval účty Královské banky.“

Škoda že mama trvala na tom, že si ssebou musím vzít hned dva hlídací psy, pomyslel si Kaisarión, nakonec mi stejně nebudou nic platní. Věděl přesně, kam směřuje aco hodlá učinit. Především neponechat mamu na holičkách–který syn by se stakovým něčím mohl smířit? Kdysi byli navzájem spojeni pupeční šňůrou, kterou do něho proudila její krev, když ještě spočíval vměkké teplé lázni, již pro něho vytvořila. Ai poté, co už byla tato šňůra přeťata, pojila je dál jiná, neviditelná, schopná protáhnout se napříč celým světem. Myslela samozřejmě jen na něho, když ho vysílala do zemí tak vzdálených, že by neporozuměl jejich zvykům ani jazyku. Jenže on zase myslel jen na ni, když se vydával na cestu súmyslem dospět zcela jinam avykonat něco zcela odlišného.

Na rozcestí, kde většina cestujících odbočovala ke Schedii, se rozloučil veselým pozdravem sněkolika dalšími poutníky náhodně je doprovázejícími, švihl velblouda bičíkem acvalem se vydal kjihu směrem kMemfidě. „Vjé! Vjé!“ pobízel ho, nohy pevně zaklesnuty kolem hrušky sedla, aby nespadl; pohyb to byl nezvyklý, obě nohy na témže boku velblouda vykračovaly současně, což vyvolávalo pohupování podobné kolébání lodi při bočních vlnách.

„Musíme ho dohonit,“ řekl spovzdechem Práxis.

„Vjé! Vjé!“ aoba muži vyrazili za rychle se vzdalujícím Kaisariónem.

Už po několika málo mílích, právě když už ho oba průvodci téměř doháněli, spatřil Kaisarión římskou armádu. Přitáhl velbloudovi uzdu anechal ho jít krokem, pak se stáhl stranou zcesty. Nikdo si ho nevšímal; vojáci idůstojníci byli zcela zabráni do pochodových zpěvánek, neboť věděli, že tisícimílový pochod mají téměř za sebou apřed sebou že mají dobrý tábor–pořádnou legionářskou stravu, alexandrijské holky, které jim ať dobrovolně, či nedobrovolně budou po vůli, abezpochyby ispoustu všelijakých zlatých votivních drobnůstek, které nikdo zhlavounů nebude postrádat.

Ráz-dva, ráz-dva,

jde-me na An-tonia,

tři-čtyři, tři-čtyři,

Anto-nius do-hýřil,

pět-šest, pět-šest,

Anto-nius ztratí čest,

sedm-osm, sedm-osm,

dá-me tě sežrat kosům,

devět-deset, devět-deset,

už tě bu-dem brzy vě-šet,

nena-dáš se, jsme tu hned!

Caesar jde! Caesar jde!

Muž-ský, žen-ský,

všec-ky klac-kem na-be-re!

A-le-xan-dri-e!

A-le-xan-dri-e!

Alexandrie!

Kaisarión uchvácen sledoval, jak vojáci znásilňují rytmus slov, aby zapadala do rázného kroku, levá-pravá, levá-pravá, apoté, když zvolna pojížděl proti pochodovému proudu, si uvědomoval, že každá kohorta má svůj vlastní popěvek aže dokonce iněkteří vojáci se zvučným hlasem achytrou hlavou si mezi refrény dosazují do písničky nová vlastní slova. Vídal Antoniovu armádu jak tady vEgyptě, tak ivAntiochei, jeho jednotky si však nikdy nezpívaly. Možná proto, že nikdy nezdolávaly takovýto pochod, říkal si. Vzrušovalo ho to, třebaže slova písniček někdy nebyla příliš ohleduplná vůči jeho matce, která se zdála být jejich oblíbeným tématem. Kráva, co kdekomu dává, svině, leží si jen líně, zvířatům kraluje, na zdi si je maluje.

Ah! Tamhle je šarlatové vexillum vrchního velitele, sžerdí zasunutou do hlubokého toulce neseného mužem oděným ve lví kůži; až vojevůdce vztyčí svůj stan, bude vlát nad ním. Konečně Octavianus! Tak jako jeho ostatní legáti šel ion pěšky, oblečen dost prostě, vhnědém koženém spodním oděvu. Prozrazovaly ho zlaté vlasy, ikdyby nebylo šarlatové standarty. Je tak–malý! Měří sotva pět apůl stopy, pomyslel si překvapený Kaisarión. Štíhlý, opálený, spůvabnou, nikoli však zženštile krásnou tváří, smalýma adost nevzhlednýma rukama teď rázoval do rytmu písničky kohorty před sebou (dosti způsobné).

„Caesare Octaviane!“ zvolal Kaisarión ashodil zhlavy kápi. „Caesare Octaviane, přicházím vyjednávat!“

Octavianus stanul jako přimražený, což přimělo zastavit icelou polovinu jeho armády vzadu za ním, zatímco její přední část pochodovala dál, dokud ji nepředjel mladý legát na koni.

Po jeden prchavý, závratný okamžik se Octavianus skutečně domníval, že před sebou má Diva Julia, tak jak by musel Divus Julius vyhlížet, kdyby se tu zjevil. Pak začal ohromeným pohledem vnímat převlek zhnědavé vlněné látky, mládí rysů té postavy, apochopil, že hledí na Kaisarióna, Kleopatřina syna, jehož měla sjeho božským otcem. Egyptského Ptolemaia XV. Caesara.

Blížili se dva starší muži na velbloudech; Octavianus se rychle otočil na Statilia Taura.

„Zajmout–a tomu chlapci zase nasadit tu kápi, Taure! Ihned!“

Zatímco armáda shazovala náklad zramen aze hřbetů, dlouho už uvyklých té váze, aco se spížovací oddíly vydávaly kblízkému jezeru Mareótis pro vodu, byl rychle vztyčen Octavianův velitelský stan. Nebylo možno vyhnout se tomu, aby se nadcházející rozmluvy alespoň zpočátku zúčastnili ijeho čelní velitelé. Messala Corvinus iStatilius Taurus už oba zahlédli nepokrytou zlatovlasou hlavu, jasnou nápověď Diva Julia–či jeho ducha?

„Ty dva odveď aokamžitě je zabij,“ řekl Octavianus Taurovi, „pak se vrať ke mně. Nikdo snimi nesmí před jejich smrtí mluvit, takže na to dohlédni osobně, jasné?“

Spolu sOctavianem cestovala trojice mužů, které si jako svůj doprovod osobně vybral–ani zdaleka ne pro jejich vojenskou zdatnost. Tu všichni tři zcela postrádali. Jeden znich byl šlechtic, druzí dva jeho propuštěnci. Gaius Proculeius byl nevlastní bratr Maecenatova švagra Varrona Mureny, muž proslulý svým vzděláním ipříjemnou povahou. Gaius Julius Thyrsus aGaius Julius Epaphroditus bývali Octavianovými otroky asloužili mu tak oddaně, že je po jejich propuštění přijal nejen do svých služeb, ale stali se ijeho důvěrníky. Člověka Octavianova ražení by dlouhé měsíce strávené vustavičné společnosti mužů, jako byli jeho vyšší legáti, bezpochyby přivedly kšílenství. Proto tedy onen Proculeius, Thyrsus aEpaphroditus.

Zotavit se ztohoto čerstvého otřesu kupodivu netrvalo Octavianovi příliš dlouho. Důvodů pro to bylo několik. Především proto, že se mu krátce předtím podařilo úspěšně odhalit úkryt ptolemaiovského pokladu, ato tak, že se do písmene řídil pokyny svého božského otce, pokud šlo ojeho tajné uložení. Výpravu za pokladnicemi podnikl toliko se svými dvěma propuštěnci. Nikdo zřímské šlechty neměl nikdy spatřit, co všechno je uloženo ve stovkách kobek po obou stranách spleti chodeb začínajících vPtahově okrsku aotevírajících se po stisknutí určité kartuše. Vedly do věčné tmy podzemí. Poté, co jimi celé hodiny bloumal jako otrok náhle vpuštěný na Elysejská pole, shromáždil své „soumary“–Egypťany, kterým teprve dlouho po vstupu do chodeb sňal pásky zočí–a naložil jim tolik, kolik považoval za potřebné, aby se Řím opět postavil na nohy: převážně zlato, ktomu pár kvádrů lapisu lazuli, křišťálu aalabastru jako materiál pro sochaře, kteří budou vytvářet nádherná díla kozdobě římských chrámů aveřejných prostranství. Jakmile se opět ocitli na denním světle, jeho osobní kohorta Egypťany pobila aujala se ostrahy karavany vozů, která touto dobou už byla na cestě do Pelúsia ahotovila se kplavbě domů. Vojáci se mohli už podle váhy truhlic snadno domyslet, co obsahují, avšak žádnou by si nedovolili otevřít, neboť všechny nesly pečeť se sfingou.

Břemeno, které spadlo zOctavianových beder při pohledu na bohatství, ojakém se mu ani nesnilo, vedlo kpronikavé proměně jeho chování. Všem se najednou jevil tak veselý, uvolněný abezstarostný, že si jeho legáti marně lámali hlavu, co jenom ho vMemfidě mohlo tak rozjařit. Zpíval si, chvílemi pískal, adiv že neposkakoval samou radostí, když armáda konečně vyrazila na poslední úsek cesty do samého doupěte Královny zvířat, do Alexandrie. Časem se jim ovšem rozbřeskne, co se asi vMemfidě odehrálo, tehdy však už budou všichni legionáři–a hlavně všechno ono zlato–dávno doma vŘímě ata tam bude příležitost nechat něco také sklouznout do záhybů tóg.

Takže když ho Kaisarión pozdravil necelých patnáct mil od Hippodromu apředměstí Alexandrie, neměl svou další strategii ještě zcela promyšlenou. Zlato je na cestě do Říma, to ano, ale co podniknout sEgyptem ajeho královskou rodinou? Co provést sMarkem Antoniem? Jak nejlépe strážit ony poklady Ptolemaiovců? Kolik lidí vůbec knim zná přístup? Komu všemu ze svých rádoby spojenců onich už Kleopatra asi pověděla, počínaje králem Parthů až po arménského Artavasda? Mor na toho kluka, který se tady tak nečekaně objevil! Před zraky celé jeho armády!

Když se Statilius Taurus vrátil, Octavianus stroze pokývl. „Přiveď ho, Tite. Osobně.“

Vstoupil shlavou dosud zahalenou, ale vzápětí už pláštěnku shodil astál tu vprosté kožené jezdecké tunice. Tak vysoký! Vyšší, než býval sám Divus Julius. Octavianovi velitelé se jako jeden muž ohromeně nadechli.

„Co tady děláš, králi Ptolemaie?“ otázal se Octavianus ze slonovinového kurulského křesla, do něhož usedl. Na řadě nebyly žádné stisky rukou, žádná srdečná slova na uvítanou. Nějaké pokrytectví tu nemělo místo.

„Přišel jsem vyjednávat.“

„Posílá tě tvá matka?“

Mladý muž se bez váhání rozesmál, předvedl tak další svou podobnost sDivem Juliem. „Ne, ovšemže ne! Ta se domnívá, že jsem už na cestě do Bereníky, odkud jsem měl vyplout do Indie.“

„Byl bys udělal lépe, kdybys ji byl poslechl.“

„Ne. Nemohu ji opustit–nechtěl jsem ji opustit, aby tu proti vám všem stála sama.“

„Má přece Marka Antonia.“

„Pokud jsem ho správně pochopil, zemře.“

Octavianus se protáhl, zívl, až se mu oči zalily slzami. „Dobrá, králi Ptolemaie, budu stebou tedy jednat. Ale ne před tolika posluchači. Pánové legáti, můžete odejít. Mějte na paměti, co jste mně osobně odpřisáhli. Otomto muži nikde ani nehlesnete, nebudete to dnes ani probírat mezi sebou. Je to jasné?“

Statilius Taurus přikývl; spolu sostatními legáty se ze stanu vytratil.

„Posaď se, Kaisarióne.“

Proculeius, Thyrsus aEpaphroditus se stáhli ke stěně stanu, zdohledu obou účastníků tohoto dramatu; strachy téměř nedýchali.

Kaisarión usedl, jediné, co zněho nepatřilo Divu Juliovi, byly jeho modrozelené oči.

„Čeho se domníváš, že bys mohl docílit, aco nedokáže Kleopatra?“

„Pro začátek klidného ovzduší. Ty vůči mně nechováš žádnou nenávist–jak bys také mohl, když jsme se dosud nikdy nesetkali? Chtěl bych dosáhnout míru, který by byl prospěšný pro tebe stejně jako pro Egypt.“

„Uveď své podmínky.“

„Aby se moje matka mohla stáhnout do soukromí vMemfidě anebo vThébách. Aby tam sní mohly odejít děti, které má sMarkem Antoniem. Abych mohl já vládnout vAlexandrii jako král avEgyptě jako faraon. Jako součást klientely Gaia Julia Caesara Divi Filia–jako jeho nejloajálnější, nejvěrnější klientský král. Dám ti tolik zlata, kolik budeš požadovat, stejně tak jako pšenici knasycení tisíců vItálii.“

„Proč se domníváš, že bys dokázal vládnout moudřeji, než kralovala tvoje matka?“

„Protože jsem vlastní pokrevní syn Gaia Julia Caesara. Začal jsem už napravovat chyby, které nadělaly celé generace Ptolemaiovců–zajistil jsem bezplatné příděly zrna pro chudé, poskytl jsem občanství vAlexandrii všem jejím obyvatelům aprávě připravuji demokratické volby.“

„Hmm. To zní velice caesarovsky, Kaisarióne.“

„Nalezl jsem jeho listiny–víš, ty, vnichž se podrobně zabývá plánem na to, jak vyvést Alexandrii aEgypt ze zaostalosti trvající ve vlastním Egyptě už celá tisíciletí. Pochopil jsem, že měl pravdu, že toneme vtom bahně všelijakých výsad horních tříd.“

„Och, teď mluvíš zcela jako on!“

„Děkuji ti.“

„Máme společného božského otce, to je pravda,“ řekl Octavianus. „Jenomže ty se mu mnohem víc podobáš.“

„To mi vždycky říkala imatka. Ataké Antonius.“

„Anenapadlo tě, jaký to má význam, Kaisarióne?“

Mladý muž se na něho nechápavě zahleděl. „Ne. Jaký další význam by to mohlo mít kromě konstatování té skutečnosti?“

„Význam má právě ta skutečnost sama. Vté spočívá problém.“

„Problém?“

„Ano.“ Octavianus si povzdechl, rovnal si zkřivené prsty. „Nebýt té nešťastné okolnosti, že ses tu objevil, králi Ptolemaie, byl bych možná isouhlasil svyjednáváním stebou. Takhle nemám na vybranou. Musím tě zabít.“

Kaisarión zatajil dech, začal vstávat, pak opět usedl. „Máš na mysli, že půjdu smou matkou ve tvém triumfálním průvodu apak před škrtiče? Ale proč? Proč je má smrt nezbytná? Ostatně proč je nezbytná ismrt mé matky?“

„Tys mi neporozuměl, Caesarův synu. Ty vmém triumfálním průvodu pochodovat nikdy nebudeš. Nepustil bych tě dokonce ani na tisícovku mil blízko kŘímu. Cožpak ti to nikdo ještě nevysvětlil?“

„Nevysvětlil co?“ zeptal se Kaisarión podrážděně. „Přestaň si se mnou pohrávat, Caesare Octaviane!“

„Tvá podoba sDivem Juliem pro mne představuje hrozbu.“

„Já že představuji hrozbu pouhou svou podobou? To je přece šílenství.“

„Všechno jiné, jenom ne šílenství. Poslechni si mne, já ti to tedy objasním–je to zvláštní, že už to dávno neudělala tvá matka! Snad se domnívala, že pokud bys to pochopil, nahradil bys ji na Kapitolu už teď hned. Ne, seď aposlouchej! Nemluvím oKleopatře tak otevřeně proto, abych tě dráždil, ale proto, že byla mým nesmiřitelným nepřítelem. Můj drahý chlapče, osvé postavení vŘímě jsem musel zuby nehty avšemi silami bojovat celých čtrnáct let! Začal jsem, když mi bylo osmnáct, jako adoptivní římský syn mého božského otce. Ujal jsem se svého dědictví anepouštěl jsem ho zrukou, třebaže se proti mně postavila řada mužů, včetně Marka Antonia. Teď je mi dvaatřicet a–jakmile ty budeš mrtvý–konečně budu vbezpečí. Neměl jsem takové mládí jako ty. Býval jsem churavý aslabý. Muži se mé snaze vysmívali. Pokoušel jsem se vyhlížet jako Divus Julius–nacvičil jsem si jeho úsměv, nosil jsem boty svysokou podrážkou, abych vypadal větší, kopíroval jsem jeho mluvu ajeho řečnický styl. Až posléze, když už se pozemská podoba Diva Julia vytratila zpaměti, si začali lidé myslet, že musel vypadat tak jako já. Už začínáš chápat, Kaisarióne?“

„Ne. Je mi sice líto toho, co jsi vytrpěl, bratranče, ale nechápu, co sním má společného moje podoba.“

„Podoba je ten bod zlomu, který zásadně změnil můj život. Ty nejsi Říman ani jsi nebyl vychován jako Říman.“ Octavianus se předklonil, oči mu hořely. „Takže ti musím vysvětlit, proč si vlastně Římané, lidé tak bytostně praktičtí avěcní, učinili zGaia Julia Caesara božstvo. Proč dospěli kněčemu tak neřímskému. Protože ho milovali! Omnoha vojevůdcích se už dříve říkalo, že by pro ně šli jejich vojáci na smrt, ale jedině oGaiu Juliu Caesarovi platilo, že za něho by položili životy všichni lidé vŘímě avItálii. Kdykoli kráčel po Foru Romanu, třídami iuličkami Říma anebo kteréhokoli jiného města vItálii, choval se klidem, které tam potkával, jako ksobě rovným–žertoval snimi, vyposlechl si jejich drobné strasti, snažil se pomáhat. Narodil se avyrostl vchudinské Subuře, pohyboval se mezi capite censi jako jeden znich–hovořil jejich nářečím, spal sjejich ženskými, líbal jejich nevoňavá děcka arozplakal se, když ho dojaly nějaké jejich trampoty–často se to stávalo. Akdyž ho pak ti nadutí, prohnaní azazobaní povýšenci zavraždili, lidé vŘímě avItálii prostě neunesli pocit, že by ho navždy ztratili. To oni ho zbožštili, žádný senát! Senát dokonce–pod vedením Marka Antonia!–dělal, co uměl, aby uctívání Caesara zaťal tipec. Bez úspěchu. Jeho klientů byl bezpočet ajá jsem je po něm zdědil spolu sjeho jměním.“

Vstal, pomalu obešel stůl, postavil se před znejistělého mládence ashlédl na něho.

„Pokud by lidé vŘímě avItálii na tobě spočinuli očima, Ptolemaie Caesare, rázem zapomenou na všechno ostatní. Pojmou tě sjásotem do svých srdíček–a já? Na mě přes noc zapomenou. Zapomenuto bude všechno úsilí těch čtrnácti let. Patolízalský senát ti poleze do zadku, udělá ztebe římského občana aden na to tě možná už povýší na konzula. Nepovládneš jenom Egyptu aVýchodu, ale iŘímu, bezpochyby jakoukoli formou, kterou si zvolíš, může ztebe být dictator perpetuus anebo třeba rex. Už sám Divus Julius začal mos maiorum tlumit, pak jsme jako tři triumvirové přitlumili ještě víc, ateď, poté co jsem zbavil Antonia všech nadějí na úspěšné soupeření, jsem se já stal neoddiskutovatelným Pánem Říma. To jest, pokud Řím aItálie nespatří tebe. Já hodlám vládnout Římu avšemu, co mu náleží, jako samovládce, mladý Ptolemaie Caesare. Protože Řím je konečně právě zralý pro autokratickou vládu. Pokud by lidé spatřili vŘímě tebe, přijali by tě. Jenomže ty bys vládl tak, jak tě tomu učila tvá matka–jako král sedící na Kapitolu asoudící poddané, Mínós usazený ubran Hádových. Ty vtom nespatřuješ nic nenáležitého, přes všechny své liberální programy vAlexandrii avEgyptě. Zatímco moje vláda bude nepostřehnutelná. Nebudu nosit tiáru ani diadém, abych dal najevo své postavení, ani nedopřeju své manželce roli královny. Dál budeme bydlet vnašem dosavadním domě aŘímu zachováme pocit, že je spravován demokraticky. Proto ty musíš zemřít. Aby Řím zůstal Římem.“

VKaisariónově tváři se zrcadlily všechny pocity, jeden po druhém–úžas, žal, zamyšlení, hněv, smutek, pochopení. Avšak ani náznak zmatení anebo rozpaků.

„Chápu to,“ říkal pomalu. „Opravdu to chápu anemohu ti to mít za zlé.“

„Nu, jsi vlastním synem božského Caesara, apodle toho, co jsem otobě slyšel, zdědil si ijeho skvělou mysl. Lituji, že neuvidím, jestli jsi podědil ijeho vojenského génia, ale já sám mám pár velice schopných vojevůdců akrále Parthů se neobávám, zamýšlím si ho spíš získat než ho napadnout. Jedním zúhelných kamenů mé vlády bude mír. Válka je samou svou podstatou největším plýtváním lidským snažením, od peněz až po životy, ajá nedovolím, aby římské legie diktovaly, jak má Řím vypadat anebo kdo mu má vládnout.“

Mluví teď, uvědomoval si Kaisarión, jen aby tu popravu trochu oddálil.

Och, mama! Proč ses mi stímhle nikdy nesvěřila? Což jsi opravdu nevěděla to, co mi teď onen vpravdě římský Caesarův syn prozradil? Antonius to musel vědět, jenomže Antonius byl jen tvoje loutka. Ne proto, že bys ho omamovala drogou, anebo proto, že občas podlehl vínu, ale proto, že tě miloval. Mělas mi to povědět. Možná jsi to skutečně nevnímala aAntonius byl možná až příliš pohlcen snahou zasloužit si tvou lásku, než aby tahle moje rizika uznal za závažná…

Kaisarión zavřel oči, přinutil se myslet, soustředit všechen ten bystrý intelekt jen na řešení hrozící katastrofy. Existuje byť jen vzdálená možnost úniku? Spocitem náhlého prázdna vnitru si povzdychl. Ne, na útěk nemá vyhlídky. To krajní, co by mohl udělat, aby Octavianovi znesnadnil ho zabít, by bylo vyběhnout ven ze stanu akřičet, že je Caesarův syn–není divu, že na něho Taurus tak zíral! Byl by to čin, jenž by od svého neřímského syna žádal jeho otec? Anebo by po něm chtěl Caesar onu krajní oběť? Odpověď znal aznovu si povzdychl. Octavianus byl Caesarovým skutečným synem zCaesarovy vlastní vůle arozhodnutí; osvém dalším synovi vEgyptě se Caesar nezmínil ani slovem. Ačeho si Caesar vživotě cenil nade vše ostatní, byla dignitas. Dignitas! Ta nejřímštější ze všech ctností, úhrn mužových úspěchů, jeho činů, jeho síly. Ive svých posledních chvílích si Caesar zachoval svou dignitas nedotčenou; namísto aby pokračoval vzápasu, využil posledního zlomku času, který mu zbýval, aby si jedním záhybem tógy zakryl tvář adruhý aby si stáhl pod kolena. Takže Brutovi, Cassiovi ani nikomu zostatních se nedostalo možností pohledu na výraz jeho umírající tváře ani na jeho genitálie.

Ano, pomyslel si Kaisarión, ijá si zachovám svou dignitas! Zemřu, ale zůstanu sám sebou, se zakrytou tváří igenitáliemi. Budu hoden svého otce.

„Kdy mám zemřít?“ otázal se klidným hlasem.

„Teď, tady ve stanu. Musím to provést sám, jelikož nikomu jinému nemohu důvěřovat. Pokud snad vinou mé nezkušenosti bude tvá smrt bolestnější, omlouvám se ti za to.“

„Můj otec řekl, ‚Ať je smrt náhlá‘. Pokud budeš mít tohle na paměti, Caesare Octaviane, budu spokojen.“

„Stít tě nemohu.“ Octavianus byl velice bledý, chřípí rozšířené, měl co dělat, aby ovládal své rty. Zmohl se na pokřivený úsměv. „Na to nemám dost tělesné síly ani ten správný meč. Nepřeji si také vidět ti do tváře. Thyrse, podej mi tamten šátek ašňůru.“

„Jak tedy?“ otázal se Kaisarión už vstoje.

„Meč pod žebra, přímo do srdce. Nepokoušej se utéct, tím svůj osud změnit nedokážeš.“

„Rozumím ti. Bylo by jen víc svědků, víc rozruchu. Přesto ale uteču, pokud nebudeš souhlasit smými podmínkami.“

„Jaké to jsou?“

„Že budeš shovívavý kmé matce.“

„Budu kní shovívavý.“

„Ikmým bratříčkům aksestřičce?“

„Nezkřivím jim jediný vlas.“

„Přísaháš mi?“

„Přísahám.“

„Pak jsem připraven.“

Octavianus ovinul Kaisariónovi hlavu šátkem akolem krku mu uvázal šňůru, aby držela improvizovanou kápi. Thyrsus mu podal meč; Octavianus ozkoušel čepel, byla ostrá jako břitva. Rozhlédl se poté po hliněné podlaze stanu, zachmuřil se apokývl Epaphroditovi, křídově zbledlému.

„Pomoz mi, Dite.“

Vzal Kaisarióna za paži. „Pojď snámi,“ řekl apohlédl na bělostný šátek. „Jsi statečný! Dýcháš pořád pravidelně azlehka.“

Zpod kápě se ozval hlas, který by byl mohl patřit iAntoniovi. „Přestaň stěmi řečmi askoncuj to, Octaviane.“

Očtyři kroky dál byl na zemi rozprostřen jasně rudý perský koberec; Epaphroditus sOctavianem dovedli Kaisarióna až do jeho středu; dál už nebylo možno odkládat. Skoncuj to, Octaviane, skoncuj to! Namířil meč avedl úder zdola nahoru jedinou ranou asilou, jaké si usebe vůbec nebyl vědom; Kaisarión vyrazil jediný vzdech azhroutil se na kolena, Octavianus sním, ruce stále ještě sevřeny na orlu jílce, neboť se ho nedokázal pustit.

„Je mrtvý?“ otázal se azvrátil hlavu vzhůru. „Ne, ne! Neopovažuj se mu odkrýt tvář!“

„Tepna na krku mu nebije, Caesare,“ řekl Thyrsus.

„Pak jsem to provedl dobře. Zabalte ho do koberce.“

„Pusť se toho meče, Caesare.“

Projel jím otřes; prsty se uvolnily, orla konečně pustil. „Pomozte mi vstát.“

Thyrsus tělo zabalil do koberce, bylo však tak dlouhé, že zněho nohy čněly ven. Velké nohy, tak jako Caesarovy.

Octavianus se zhroutil na nejbližší židli azůstal strnule sedět, hlavu vdlaních, lokty opřeny okolena. „Och, tohle jsem udělat nechtěl.“

„Bylo to třeba udělat,“ řekl Proculeius. „Co teď?“

„Pošli pro šest nebojových slopatami. Hrob mu vykopou rovnou tady.“

„Uvnitř ve stanu?“ otázal se Thyrsus avypadal na omdlení.

„Aproč ne? Hoď sebou, Dite! Nechci tady strávit celou noc anemohu odtud vydávat potřebné rozkazy, dokud ten hoch nebude bezpečně pohřben. Má nějaký prsten?“

Thyrsus se přehraboval uvnitř koberce, pak se sním objevil na světle.

Octavianus ho vzal do ruky–dobré je to, dobré, ruka se mi netřese–a upřel na něj zrak. Byl na něm Uraeus, jak znělo egyptské jméno toho tvora. Vztyčená kobra. Kolem ní byl do smaragdu vyryt nápis vhieroglyfech. Pták, oko skanoucí slzou, vlnité čáry, další pták. Dobře, to postačí. Bude-li třeba doložit Kaisariónův osud, tohle je důkaz. Nechal prsten vklouznout do svého měšce.

Ohodinu později se už legie ijízda dávaly opět na pochod, třebaže po cestě vedoucí kAlexandrii nepostoupili příliš daleko; Octavianus se rozhodl na několik dní se utábořit aukolébat Kleopatru vdomnění, že její syn unikl aje na cestě do Indie. Za nimi, kde tak krátce stál velitelský stan, zůstal obdélník pečlivě udusané auhrabané půdy; pod ním, vhloubce celých šesti loktů, spočívalo tělo Ptolemaia XV. Caesara, egyptského faraona akrále Alexandrie, zavinuté vkoberci prosáklém jeho krví.

Historie se opakuje, pomyslel si té noci Octavianus ve stejném stanu, jen postaveném na jiném místě, nijak nevzrušen Antoniovým vítězstvím nad jeho jízdním předvojem. Oté ženské už kolují celé legendy apodle jedné znich byla ke své první návštěvě uCaesara propašována zabalená vkoberci. Podle Caesara to byla obyčejná laciná rohož, avšak historici zní už udělali drahocenný koberec. Teď má se všemi sny anadějemi konec, jsou také zabaleny vkoberci. Ajá si posléze mohu oddychnout. Moje největší hrozba provždy zmizela. Zemřel ovšem statečně, to mu musím přiznat.

Po debaklu onoho posledního červencového dne, kdy Antoniova armáda bez boje kapitulovala, se Octavianus rozhodl nevstupovat do Alexandrie jako dobyvatel včele nekonečného proudu svých legií aohromující masy jezdectva. Nikoli, vkročí do Kleopatřina města poklidně, nevtíravě. Jen on sám sProculeiem, Thyrsem aEpaphroditem–a se svou germánskou tělesnou stráží. Nemá smysl kvůli anonymitě riskovat dýku atentátníka.

Vyšší velitele ponechal vHippodromu, kde se pokoušeli spočítat Antoniovo vojsko avnést do zavládnuvšího chaosu jakýs takýs řád. Povšiml si, že lidé vAlexandrii se nepokoušejí změsta uprchnout. Znamenalo to, že jsou smířeni spřítomností Říma vEgyptě aže budou naslouchat jeho sboru hlasatelů, až jim budou vyhlašovat příští osud Egypta. Dostal už zprávu od Cornelia Galia, vzdáleného jen pár mil na západ od města, apřikázal mu, aby se jeho flotily vyhnuly oběma alexandrijským přístavům azakotvily až poblíž Hippodromu.

„To je krása!“ řekl Epaphroditus, když se všichni čtyři krátce po úsvitu za srpnových kalend blížili ke Sluneční bráně.

Nádhera to vskutku byla, neboť Sluneční brána na východním konci Kanópské třídy byla postavena ze dvou masivních pylonů spojených hranolovitým překladem opřesném čtvercovém průřezu, velice egyptsky působícím na každého, kdo navštívil Memfidu. Barvy ve zlatavé záři vycházejícího slunce téměř oslňovaly, iprostý bílý kamen byl každého jitra jakoby pozlacený.

Uprostřed široké ulice, hned za branou, je vsedle ryzáka očekával Publius Canidius. Octavianus pomalu dojel až kněmu azastavil.

„Máš vplánu další útěk, Canidie?“

„Ne, Caesare, utíkání už mám dost. Vzdávám se ti sjedním jediným přáním. Abys ocenil mou odvahu tím, že mi dopřeješ rychlou smrt. Mohl jsem ostatně nalehnout ina meč.“

Chladné šedé oči spočinuly přemítavě na Antoniově vojevůdci. „Stětí, ale bez bičování. Spokojen?“

„Ano. Zůstanu římským občanem?“

„Ne, obávám se, že ne. Ještě je dost senátorů, kterým je třeba dát náležitou výstrahu.“

„Budiž tedy.“ Canidius pobídl koně kopnutím do žeber anatočil se kodjezdu. „Ohlásím se uTaura.“

„Počkej!“ zastavil ho Octavianus ostře. „Marcus Antonius–kde je?“

„Mrtvý.“

Příliv žalu zaplavil Octaviana rychleji amocněji, než očekával. Vsedle svého překvapivě malého smetanově bílého státního koně se hořce rozplakal, zatímco Germáni obdivně obhlíželi Kanópskou třídu ajeho tři nejbližší společníci velice toužili být raděj iněkde jinde.

„Byl to můj blízký příbuzný, atakhle to skončit nemuselo.“ Octavianus si osušil oči Proculeiovým šátkem. „Och, Marku Antonie, ty nemotoro nešťastná!“

Bludiště paláců astaveb Královského okrsku oddělovala od Kanópské třídy zdobná zeď; poblíž jejího konce, kde přiléhala krozeklaným bokům Akra, amfiteátru, jenž byl kdysi pevností, vní byla hlavní brána okrsku. Nikdo ji nestřežil; zela otevřená, kdokoli mohl projít dovnitř.

„Tenhle labyrint by si žádal nějakého průvodce,“ řekl Octavianus azastavil koně, aby si prohlédl nádheru, která se před ním otevřela.

Jako by měl kouzelnou moc vyslovit přání adočkat se okamžitě jeho splnění, vynořil se mezi dvěma menšími mramorovými paláci vdórském slohu postarší muž sdlouhou zlatou berlou vlevici akráčel jim vstříc. Byl vysoký, pohledný, na sobě měl purpurově zbarvenou řízu skládanou do varhánků astaženou širokým zlatým opaskem zdobeným drahokamy; pás ladil sobdobně zdobeným límcem asnáramky na obou nahých šlachovitých pažích. Hlavu měl nepokrytou, jen dlouhé šedivé kudrnaté vlasy měl sepnuté purpurovou stuhou prošívanou zlatem.

„Je načase sesednout,“ řekl Octavianus asesmekl se na dláždění zleštěného okrového mramoru. „Arminie, ty zatím hlídej bránu. Pokud bych tě potřeboval, pošlu Thyrsa. Nikomu jinému nevěř.“

„Caesare Octaviane,“ řekl příchozí ahluboce se uklonil.

„Jen Caesare, to postačí. Octavianus kmému jménu připojují jen moji nepřátelé. Aty jsi kdo?“

„Apollodóros, nejvyšší komoří královny.“

„Och, výborně. Tak mě kní zaveď.“

„Obávám se, že to nebude možné, domine.“

„Proč? Uprchla snad?“ otázal se asevřel ruce vpěst. „Och, mor na tu ženskou! Chci tuhle záležitost už jednou skončit.“

„Ne, domine, neprchla, je tu, ale je vhrobce.“

„Mrtvá? Mrtvá? Ta nemůže být mrtvá, mrtvou ji nemohu potřebovat!“

„Ne, domine. Je vhrobce, ale živá.“

„Zaveď mě tam.“

Apollodóros se otočil avydal se před nimi do matoucí spleti budov, Octavianus se svými druhy za ním. Zakrátko došli kdalší zvysokých zdí pokreslených dvourozměrnými obrazy apodivnými nápisy, které Octavianus znal už zMemfidy jako hieroglyfy. Každý schematický symbol znamenal jedno slovo, pro jeho oči však zůstávaly zcela nesrozumitelné.

„Vstupujeme teď do Sémy,“ řekl Apollodóros astanul. „Zde jsou pohřbeni členové rodu Ptolemaiovců, spolu sAlexandrem Velikým. Královnina hrobka je ustěny umoře, tamhle.“ Ukázal na krychlovou stavbu zrudého kamene.

Octavianus obhlížel velká bronzová vrata, pak lešení srumpálem akošík. „Nu, nebude alespoň těžké dostat ji odtamtud ven,“ řekl. „Proculeie, Thyrse, vlezte tam tím otvorem nahoře nad lešením.“

„Pokud to uděláš, domine, uslyší je přicházet azemře dřív, než se kní tvoji muži dostanou,“ řekl Apollodóros.

„Cacat! Já sní potřebuju mluvit apotřebuju ji živou!“

„Je tu trubice–tady, vedle vrat. Foukni do ní aJejí Veličenstvo tak pozná, že jí zvenčí chce někdo cosi říct.“

Octavianus foukl.

Ozval se hlas, překvapivě zřetelný, ikdyž trochu zkreslený. „Ano?“ otázal se.

„Jsem Caesar achci si stebou promluvit. Otevři tedy vrata avyjdi ven.“

„Ne, ne!“ ozvalo se dvojí zavřísknutí. „SOctavianem mluvit nebudu! Skýmkoli jiným, jen ne sOctavianem! Ven nevyjdu, apokusíš-li se vstoupit, zabiju se!“

Octavianus kývl na Apollodóra, zjevně vyčerpaného. „Pověz té Veličenské Zbytečnosti, že tu se mnou je Gaius Proculeius, azeptej se jí, jestli je ochotná hovořit sním.“

„SProculeiem?“ ozval se tenký jasný hlásek. „Ano, sProculeiem mluvit budu. Antonius mi na smrtelném loži řekl, že Proculeiovi věřit můžu. Ať hovoří.“

„Ztéhle roury stejně nepozná lidi po hlasu,“ šeptl Octavianus Proculeiovi.

Zřejmě však hlasy rozlišit dovedla, neboť když se Octavianus po chvilce její rozmluvy sProculeiem pokusil oné bizarní konverzace ujmout sám, poznala ho aodmítla pokračovat. Ani sThyrsem nebo sEpaphroditem nechtěla hovořit.

„Och, to je kneuvěření!“ rozkřikl se Octavianus. Zahartusil na Apollodóra. „Přines víno, vodu, jídlo, židle astolek. Jestli se tu mám Její Postradatelnosti doprošovat, aby vylezla zté své pevnosti ven, tak ať je to aspoň stroškou pohodlí.“

Nebohému Proculeiovi se však opohodlí mohlo jen zdát; hlásná trubice byla příliš vysoko, než aby uní mohl sedět, ikdyž se po několika hodinách tohoto snažení objevil Apollodóros svysokou stolicí. Octavianus ho podezíral, že ji dal kvapně zhotovit jen pro tento účel, proto to trvalo tak dlouho. Proculeius dostal za úkol ujišťovat Kleopatru, že jí nic nehrozí, že Octavianus nemá sebemenší úmysl ji zabít aže vbezpečí jsou ijejí dětí. Strach oděti, ten ji trýznil nejvíc, nejen ojejich okamžité bezpečí, ale ojejich osud. Dokud Octavianus nevysloví souhlas stím, že jednomu dovolí vládnout vAlexandrii adruhému vThébách, ven nevyjde. Proculeius vysvětloval, přemlouval, naléhal, zapřísahal, znovu argumentoval, lichotil, dorážel, vše bez výsledku.

„Kčemu vůbec je tahle fraška?“ otázal se Thyrsus Octaviana, když se snesla tma apalácoví sloužící donesli pochodně kosvětlení celého tohoto prostoru. „Musí přece vědět, že nic ztoho, co požaduje, jí slíbit nemůžeš! Aproč nechce mluvit rovnou stebou? Ví dobře, že jsi tady!“

„Obává se, že pokud bude hovořit přímo se mnou, nikdo další neuslyší, co jsme si řekli. Zajišťuje si takhle svým způsobem zveřejnění rozhovoru auchování jeho obsahu–ví, že Proculeius je historik, že všechny události zaznamenává.“

„Ale za tmy bychom dovnitř snad už vniknout mohli, ne?“

„Ne, pořád ještě není dostatečně vyčerpaná. Chci, aby se unavila natolik, že ztratí postřeh. Teprve pak se tam můžeme vydat.“

„Právě nyní, Caesare, představuju hlavní problém pro tebe já sám,“ řekl Proculeius. „Už prostě padám, selhává mi hlava. Jsem připravený udělat pro tebe všechno, ale tělo mi začíná vypovídat službu.“

Vté chvíli dorazil Gaius Cornelius Gallus, jeho pohledná tvář zářila svěžestí, šedé oči bystře přelétaly scénu. Octavianus dostal nápad.

„Zeptej se její veličenské Nepotřebnosti, jestli je ochotná mluvit sjiným, avšak neméně vzdělaným autorem,“ řekl. „Pověz jí, že ti není dobře nebo že jsem tě odvolal anebo cokoli jiného tě napadne–něco prostě, cokoliv!“

„Ano, sGaliem hovořit budu,“ řekl hlas, zdaleka už ne tak pevný jako před dvanácti hodinami.

Debata se protáhla až do východu slunce apokračovala iráno: čtyřiadvacet hodin už. Prostor před bronzovými vraty byl naštěstí dobře zastíněn před letním sluncem.

Její hlas mezitím velice zeslábl; zdálo se, že už nedokáže sebrat dost sil, ale Octavianus, jenž měl sestru Octavii, dobře věděl, jak houževnatá dokáže být žena bojující osvé děti.

Posléze, vpokročilém odpoledni, kývl. „Proculeie, ujmi se toho znovu ty. Ona se tím probere asoustředí všechnu svou pozornost na tu trubici. Galle, ty si vezmi mé dva propuštěnce ahorním otvorem vnikni do hrobky. Chci, abyste to připravili vnaprostém utajení–žádné vrzající kladky, žádný divadelní šepot. Pokud by se jí povedlo zabít se, máte všichni nosy vsračkách ajá vám je tam pěkně přitlačím.“

Cornelius Gallus byl jako kočka, pružný atichý. Když už všichni tři stáli nahoře uotvoru ve stěně, rozhodl se sesmeknout dolů dovnitř po laně sám. Ve skomíravém světle pochodní spatřil Kleopatru ajejí dvě společnice shluknuté uhlásné trubice, královna za řeči vášnivě gestikulovala, všechnu pozornost soustředěnu na Proculeia. Jedna zjejích komorných ji podpírala vpodpaží zprava, druhá zleva. Gallus se mihl jako blesk. Kleopatra přesto vyrazila hlasitý výkřik avrhla se po dýce ležící na stolku poblíž; vyrval jí zbraň asnadno Kleopatru přemohl, třebaže ho tloukly atahaly obě její společnice. Pak mu už přišli na pomoc Thyrsus aEpaphrodites avšechny tři ženy zkrotili.

Osmatřicetiletý Gallus, muž na vrcholu sil, je ponechal na starost propuštěncům aodsunul obě mohutné bronzové závory zvrat, poté je otevřel. Dovnitř proniklo slunce; mžoural oslepený jeho svitem.

Než byly ženy vyvedeny, nebo spíš vyneseny ven, Octavianus sám už byl pryč. Neměl vplánu se zatím sKrálovnou zvířat setkat, možná ani po mnoho dalších dnů ještě ne.

Gallus královnu donesl vnáruči do jejích soukromých komnat, oba propuštěnci tam přenesli iCharmianu aEirás. Gallus, vyšší legát–homo novus, byl otřesen, když Kleopatru spatřil na denním světle; její roucha byla slepená zaschlou krví, obnažená ňadra rozdrásaná hlubokými škrábanci, vrozcuchaných vlasech zely mokvající rány.

„Má tady svého osobního lékaře?“ otázal se okounějícího Apollodóra.

„Ano, domine.“

„Pak pro něj okamžitě pošli. Caesar potřebuje, aby tvá královna byla zdravá avpořádku, komoří.“

„Je nám dovoleno královně posloužit?“

„Co řekl Caesar?“

„Nedovolil jsem se ho otázat.“

„Thyrse, běž azjisti to,“ nařídil Gallus.

Odpověď přišla vmžiku. Královna nesmí opouštět své komnaty, ale vstoupit do nich může každý, koho bude potřebovat, amá jí být poskytnuto vše, oč požádá.

Královna spočívala na lůžku, zlatavé oči doširoka rozevřené azapadlé, zjev téměř neskutečný.

Gallus kní přistoupil. „Slyšíš mě, Kleopatro?“

„Ano,“ zachraptěla.

„Podejte jí někdo víno!“ štěkl avyčkal, až se napije. „Kleopatro, mám pro tebe vzkaz od Caesara. Máš volnost pohybu vcelém svém paláci, můžeš jíst, cokoli chceš, můžeš tu mít nože na loupání ovoce ana krájení masa, můžeš se setkat, skýmkoli budeš chtít. Ale sáhneš-li si na život, budou tvé děti okamžitě zabity. Je to jasné? Rozuměla jsi mi?“

„Ano, rozuměla. Řekni Caesarovi, že se nepokusím si ublížit. Musím žít kvůli svým dětem.“ Pozvedla se na lokti, když do místnosti vešel egyptský kněz soholenou hlavou následovaný dvěma pomocníky. „Mohu vidět své děti?“

„Ne, to možné není.“

Klesla zpět, drobnou rukou si zakryla oči. „Ale žijí ještě, ano?“

„Na to máš mé iProculeiovo slovo.“

„Pokud chtějí ženy vládnout jako monarchové,“ řekl Octavianus svým čtyřem společníkům po pozdním obědě, „neměly by se vůbec vdávat ani mít dětí. Žena, která dokáže překonat svou mateřskou lásku, je vzácnou výjimkou. IKleopatru, která přece musela zavraždit stovky lidí–včetně své sestry abratra–lze zvládnout prostou hrozbou jejím dětem. Král králů je schopen povraždit isvé děti, královna králů něco takového nesvede.“

„Jaký máš záměr, Caesare? Proč ji nenechat, aby sama skoncovala se životem?“ otázal se Gallus, jenž se jinou složkou mysli právě zabýval skládáním jakési ódy. „Pokud to ovšem všechno nesměřuje ktomu, aby kráčela vtvém triumfálním průvodu.“

„Ten poslední zajatec, kterého bych si přál vidět ve svém triumfálním průvodu, je Kleopatra. Umíš si představit naše sentimentální babičky amatky podél celé trasy průvodu, jak zírají na tu ubohou, vyzáblou chudinku? Takhle že vypadá hrozba Římu? Tohle že je čarodějka, svůdkyně, běhna? Můj milý Galle, ty by pro ni ronily slzy, ne že by kní pojaly nenávist. Potoky slz, řeky slz, oceány slz. Ne, ta zemře tady, vAlexandrii.“

„Tak proč ne teď?“ otázal se Proculeius.

„Protože nejdřív, Gaie, ji musím zlomit. Vést proti ní válku nového typu–válku nervů. Budu hrát na její city, vnukat jí strach oděti, udržovat ji na ostří nože.“

„Pořád ještě to nechápu,“ mračil se Proculeius.

„Jde ojediné–o způsob, jak zemře. Ať zvolí jakoukoli smrt, musí být celému světu jasné, že šlo ojejí rozhodnutí, ne ovraždu zmého podnětu. Já ztoho musím vyjít naprosto čistý, jako ušlechtilý Říman, který se kní zachoval velkoryse, poskytl jí naprostou volnost, jakmile se navrátila do svého paláce, ani jednou jí nepohrozil smrtí. Pokud by vzala jed, budu ztoho obviněn já. Pokud by se probodla, vinen budu zase já. Pokud by se oběsila, bylo by to na mně. Její smrt musí být tak egyptská, že onějakém mém podílu na ní nebude moci být ani řeči.“

„Tys ji ještě neviděl,“ řekl Gallus asáhl si pro holoubě obalené vjakémsi cizím ostrém koření.

„Ne, anemám to vúmyslu. Zatím. Nejdřív je třeba ji zlomit.“

„Mně se vtéhle zemi líbí,“ řekl Gallus, jazyk příjemně podrážděný nezvyklou směsicí chutí vkřehké kůžičce holouběte.

„To je přímo skvělá zpráva, Galle, protože já tě tady nechám, abys jí mým jménem nadále vládl.“

„Caesare! To že bys chtěl udělat?“ otázal se vděčně básník. „Cožpak se Egypt nestane provincií řízenou senátem alidem římským?“

„Ne, nic takového se stát nesmí. Nechci, aby sem byl spožehnáním senátu vyslán kdovíjaký hrabivý senátor,“ řekl Octavianus ažvýkal cosi, co mu připomínalo egyptskou náhražku celeru. „Egypt bude náležet mně osobně, právě tak, jako Agrippovi dnes fakticky patří Sicílie. Malá odměna za mé vítězství nad Východem.“

„Povolí ti to senát?“

„Skoro bych mu to doporučil.“

Všichni čtyři muži na něho upřeli oči, jako by ho náhle spatřili vnovém světle. Tohle už nebyl muž, jenž léta marně zápolil se Sextem Pompeiem, ani ten, kdo vsadil vše na ochotu své vlasti složit mu přísahu osobní věrnosti. Toto byl Caesar Divi Filius, jenž se sám jednoho dne stane božstvem, anepopiratelný pán světa. Tvrdý, chladný, prozíravý, nezamilovaný do moci pro moc samu, nezdolný římský vítěz.

„Takže co budeme dělat teď?“ otázal se Epaphroditus.

„Ty se usadíš vté velké chodbě před královninými komnatami abudeš zapisovat každého, koho kní uvidíš zavítat. Nikdo kní nesmí přivést její děti. Pár nundin ji takhle potrápíme.“

„Neměl by ses ty už vlastně rychle vrátit do Říma?“ vyptával se Gallus dychtící, aby už vtéhle báječné zemi byl svým pánem.

„Neodjedu, dokud nedosáhnu svého.“ Octavianus povstal. „Venku je ještě světlo. Chci vidět tu hrobku.“

„Velice pěkné,“ poznamenal Proculeius, když procházeli síněmi vedoucími ke Kleopatřině sarkofágové komoře, „ale vpaláci jsou cennější věcičky. Myslíš, že to udělala záměrně, abychom jí tu nechali všechny ty její tretky, okterých se domnívá, že je bude potřebovat vposmrtném životě, ve který oni věří?“

„Asi ano.“ Octavianus si prohlížel komnatu isamotný sarkofág, vytesaný zjediného kusu alabastru sumně provedenou podobou královny na jeho víku.

Ze dveří vzadní části kobky se dovnitř táhl nepříjemný pach; Octavianus prošel do Antoniovy sarkofágové komory astanul jako zasažený bleskem, oči rozšířené hrůzou. Na podlouhlém stole leželo cosi připomínajícího Antonia, tělo celé naložené vnatronových solích, tvář dosud viditelná, neboť–jak oni nevěděli–Antoniův mozek měl být zlebky po kouscích vyňat nosními otvory avzniklá dutina potom vyplněna myrhou, skořicí arozmělněným kadidlem.

Octavianus potlačil dávení; kněží-balzamovači krátce vzhlédli, pak se vrátili ke své práci. „Antonia tu mumifikují!“ řekl. „Pokud vím, trvá to tři měsíce. Teprve pak odstraní všechen ten natron azavinou ho do pláten. Něco nechutně neřímského!“

„Bude Kleopatra pro sebe chtít totéž?“

„Och, jistěže.“

„Adovolíš, aby tahle hnusná procedura pokračovala?“

„Proč ne?“ otázal se Caesar aobrátil se kodchodu.

„Takže proto ta díra ve stěně. Aby sem mohli vcházet azase odtud odcházet ti balzamovači. Až budou hotovi–s oběma–zastrčí vrata závorou aotvor zazdí,“ řekl Gallus, který vycházel jako první.

„Ano. Chci, aby znich nezbylo víc než tohle. Tak budou náležet do Egypta anepřijdou strašit do Říma vpodobě lemurů.“

* * *

Jak se dny vlekly dál aKleopatra odmítala spolupracovat, napadlo Cornelia Galia, proč se asi Octavianus nechce skrálovnou setkat. Bojí se jí. Ta jeho úporná propagační kampaň proti Královně zvířat nakonec zasáhla ijeho samého; nedůvěřuje si, zda by ho–pokud by se jí postavil tváří vtvář–svými čáry přece jen neudolala.

Vjedné chvíli začala hladovku, avšak Octavianus jí vtom zabránil hrozbou, že její dětí zabije. Stále týž úskok, stále však účinný. Kleopatra začala opět jíst. Válka nervů avůlí mezi oběma pokračovala nelítostně dál, žádný zjejích účastníků nejevil známky, že by boj vzdával.

Octavianova neústupnost však na Kleopatru působila silněji, než tušila. Pokud by byla schopna svou situaci posoudit světším odstupem, pochopila by, že Octavianus se její děti zabít neodváží, byly všechny ještě příliš malé. Snad to bylo její přesvědčení, že Kaisariónovi se podařilo uniknout, co ji zaslepilo; ať však byla příčina jakákoli, byla inadále přesvědčena, že jejím dětem hrozí smrtelné nebezpečí.

Apak, když už se srpen zlomil ablížilo se září se svými rovnodenními bouřemi, Octavianus vyhledal Kleopatru vjejích komnatách.

Spočívala nehnutě na lehátku, škrábance, modřiny aostatní stopy jejího truchlení po Antoniovi se už zhojily. Když vstoupil, otevřela oči, upřela je na něj apak odvrátila hlavu.

„Běžte,“ nařídil Octavianus stroze Charmianě aEirás.

„Ano, odejděte,“ řekla Kleopatra.

Přitáhl si kjejímu lehátku židli aposadil se, jeho oči přitom nezahálely; vmístnosti bylo několik byst Diva Julia ajedna nádherná bysta Kaisarióna, vytvořená nedlouho před jeho smrtí, neboť zpodobovala už spíše muže než mladíka.

„Celý Caesar, že?“ zeptala se, když shledala, kam hledí.

„Ano, je mu velice podobný.“

„Bude lépe, když zůstane vtéhle části světa, bezpečně daleko od Říma,“ řekla co nejmelodičtějším hlasem. „Jeho otec vždycky soudil, že jeho osudem by se měl stát Egypt–byla jsem to já, kdo si usmyslel rozšířit jeho obzory, nevěděla jsem, že on po žádné velké říši netouží. Nestane se pro tebe nikdy nebezpečím, Octaviane–bude šťastný, že může vládnout Egyptu jako tvůj klientský král. Nejlepší cestou, jak si můžeš zajistit své vlastní zájmy vEgyptě, je nastolit ho na oba trůny azakázat vstup do země všem Římanům. Postará se ti oto, abys dostal vše, co budeš potřebovat–zlato, obilí, tributy, papír, plátno.“ Povzdychla si anarovnala se trochu, bolest se jí připomněla. „Nikdo vŘímě se nikdy nemusí dozvědět, že Kaisarión existuje.“

Přelétl očima zbysty na její tvář.

Och, docela jsem zapomněla, jak krásné má Octavianus oči, pomyslela si–stříbrné išedé zároveň, tak zářivé, lemované hustými, dlouhými, jakoby křišťálovými řasami. Jak to, že vůbec neprozrazují nic zjeho myšlenek? Stejně jako to nečiní jeho tvář. Příjemná tvář, připomíná Caesarovu, ne však tak ostře řezaná, kostí se na ní tolik nerýsují. Ana rozdíl od Caesara si Octavianus svou zlatou kštici zřejmě uchová.

„Kaisarión je mrtvý.“ Opakoval to znovu. „Kaisarión je mrtvý.“

Neodpověděla. Pohledem sklouzla kjeho zrakům apohroužila se do nich, očima stále ještě se podobajícíma stojaté vodě, přecházejícíma teď do hnědozelené; barva se jí rázem vytratila ztváře, od čela až po šíji, její krásná pleť zpopelavěla.

„Přišel za mnou, když jsem byl na pochodu zMemfidy do Alexandrie. Jel na velbloudu, společně sním cestovali ještě dva starší společníci. Vhlavě měl plno představ, jak mě umluví, abych ušetřil tebe iobě tvá království. Byl tak mladý. Tak bláhově věřící včestnost mužů! Tak jistý si byl, že mě přesvědčí. Řekl mi, žes ho poslala pryč, že měl zBereníké odplout do Indie. Ajelikož já jsem už předtím vypátral poklad Ptolemaiů–ano, paní, Caesar se ti zpronevěřil aještě před svou smrtí mi pověděl, jak ho nalézt–nepotřeboval jsem ho mučit, aby mi prozradil cestu kněmu. Ne že by mi to asi pověděl, bez ohledu na to, jak krutým mukám by byl vystaven. Velice statečný mladý muž, to jsem bez nesnází pochopil. Nebylo ho však možno ponechat naživu. Jeden Caesar vjedné době je až dost, atím Caesarem jsem já. Zabil jsem ho sám apohřbil ucesty do Memfidy vneoznačeném hrobě.“ Nožem vráně ještě zakroutil. „Jeho tělo bylo zabaleno do koberce.“ Pak se prohrábl měšcem zavěšeným na opasku acosi jí podával. „Jeho prsten, ale ten ti nedám. Patří teď mně.“

„Ty že jsi zavraždil Caesarova syna?“

„Slítostí, ale musel jsem. Byl to můj bratranec, mám na svých rukou jeho krev. Ale jsem připravený vydržet isnočními můrami třeba až do smrti.“

Roztřásla se. „Říkáš mi tohle všechno proto, že ti činí potěšení sledovat mou bolest? Anebo je vtom jiný záměr?“

„Záměr, samozřejmě. Jako živoucí Královna zvířat pro mě představuješ obrovskou nesnáz. Byla bys už dávno mrtvá, jenomže já se nemohu vystavit podezření, že jsem stvou smrtí měl cokoli společného–je to veliká potíž!“

„Takže ty mě nechceš do svého triumfálního průvodu?“

„Edepol, to ne! Kdybys vyhlížela jako nějaká Amazonka, pak bych tě do něho sradostí zařadil, ne však někoho, kdo vypadá jako odkopnuté vyhladovělé kotě.“

„Co ti další dva mladí muži? Antyllus? Curio?“

„Pobiti, společně sCanidiem, Cassiem Parmensem aDecimem Turulliem. Ušetřil jsem jen Cinnu–ten za to nestojí.“

Slzy se jí řinuly po tvářích. „Aco Antoniovy děti?“ zašeptala.

„Ty jsou vpořádku. Bez úhony. Postrádají matku, otce, velkého bratříčka. Řekl jsem jim, že jste všichni mrtví–ať se vypláčí teď, dokud se to sluší.“ Přelétl očima ksoše Caesara Diva Julia zobrazeného jako egyptský faraon–prazvláštní pohled. „Mohu ti říct, že mě tohle všechno vůbec netěší. Nemám sebemenší radost ztoho, že ti působím tolik utrpení. Ale provést to musím. Já jsem Caesarovým dědicem! Ajá mám vúmyslu vládnout světu Našeho moře od jednoho konce kdruhému aod jednoho jeho břehu kprotějšímu. Nikoli jako král, dokonce ani jako diktátor, ale jako prostý senátor obdařený veškerými pravomocemi tribunů lidu. Tak jak náleží! Chopím se římské vlády nad světem způsobem, jakým je třeba mu vládnout. Jako ten, komu nejde omoc, ale ovýsledek.“

„Moc je výsadním právem vladaře,“ řekla nechápavě.

„Nesmysl! Moc je něco jako peníze–pouhý nástroj. To jen vy, orientální samovládci, jste tak pošetilí. Nikomu zvás nejde ovýsledek, oto dílo.“

„Ty se zmocníš Egypta.“

„Samozřejmě. Ale ne jako provincie hemžící se Římany. Potřebuji náležitě hospodařit spokladem Ptolemaiů. Časem si lid Egypta–lidé vAlexandrii, vdeltě ana březích Nilu–navyknou dívat se na mě tak, jak se teď dívají na tebe. Ajá budu Egypt spravovat lépe než ty. Tys nesmyslně rozplýtvala spoustu bohatství téhle země na války ana osobní ambice, vynakládala jsi peníze na loďstvo ana vojsko vmylné představě, že přesila všechno vyhrává. Co vyhrává, je práce. Anavíc–jak by řekl Divus Julius–organizace.“

„Vy Římané jste tak domýšliví! Mé děti zabiješ?“

„Kdepak! Udělám znich Římany. Až vypluji do Říma, vezmu je na loď ssebou. Postará se oně moje sestra Octavia. Ta nejúžasnější anejsladší ze všech žen! Nikdy jsem tomu hlupákovi Antoniovi nedokázal odpustit, že jí tak ublížil.“

„Běž odtud,“ řekla aotočila se kněmu zády.

Chystal se už odejít, když se opět ozvala.

„Pověz mi, Octaviane, je možné, abych si poslala na venkov pro nějaké ovoce?“

„Nikoli, pokud ho hodláš otrávit,“ odpověděl ostře. „Dohlédnu na to, aby každý kousek nejprve ochutnaly tvé komorné, přesně ztoho místa, na které já ukážu prstem. Stačí sebemenší náznak, žes zemřela jedem, avina bude na mně. Anechytej se žádných velkolepých vizí! Pokud by ses pokusila navléci to tak, jako že jsem tě zavraždil já, všechny tři tvé zbývající děti uškrtím. Myslím to vážně. Má-li mi být přičítána vina za tvou smrt, co záleží na tom, když zavraždím itvoje děti?“ Cosi ho ještě napadlo adodal: „Nejsou to ostatně nijak krásné děti.“

„Žádný jed,“ řekla. „Vím ozpůsobu, jak zemřít, který tebe zprostí jakékoli viny. Celému světu bude jasné, že jsem si tu cestu zvolila sama, ze své vůle. Zemřu jako egyptský faraon, náležitě adůstojně.“

„Pak si můžeš poslat pro své ovoce.“

„Ještě jedna věc.“

„Ano?“

„Chci toto určité ovoce sníst ve své hrobce. Ozpůsobu mé smrti se pak můžeš přesvědčit sám. Trvám ale na tom, abys nechal balzamovače dokončit práci na Antoniovi ina mně. Pak dej hrobku zazdít. Pokud nebudeš vEgyptě ty, musí se oto postarat tvůj zástupce.“

„Jak si přeješ.“

Oči měla jen pro Kaisariónovu bystu–už žádné slzy, jejich čas minul. Můj krásný, překrásný chlapče! Jak moc tys byl synem svého otce, apřesto jak málo. Ošálil jsi mě tak bystře, že jsem neměla potuchy otvých skutečných záměrech. Důvěřovat Octavianovi? Byl jsi příliš naivní, než abys rozpoznal, jakou hrozbu pro něho představuješ, příliš málo římský. Ateď ležíš vneoznačeném hrobě, žádná hrobka ho nekryje, nikde žádná loďka, abys mohl přeplout Řeku noci, žádné jídlo, žádné nápoje, žádné pohodlné lůžko. Všechno bych snad byla schopna Octavianovi odpustit, jen ten koberec ne. To sprosté rýpnutí. Ovšem on neví, že ti svou zlomyslností dopřál takový sarkofág, který dokáže alespoň po chvíli udržet tvou Ka.

„Pošlete pro Chaema,“ řekla, když vešly Charmian aEirás.

Odjakživa měl stejnou bezvěkou tvářnost Ptahova kněze, už od chvíle, kdy jako velekněz řádu byl zjeho posvátného okrsku vytržen aurčen ke službě faraonovi. Avšak dnes se podobal spíše mumii.

„Nemusím ti asi říkat, že Kaisarión je mrtev.“

„Ne, dcero Réova. Onoho dne, kdy ses mě vyptávala, jsem měl vidění, že se dožije pouhých osmnácti let.“

„Zabalili ho azahrabali ucesty do Memfidy. Měly by tam být ještě stopy, že se na tom místě armáda zastavila. Ty se samozřejmě navrátíš do Ptahova posvátného okrsku, budeš se teď starat osvé vozy akáry analožené osly. Najdi ho, Chaeme, aukryj ho vmumii býka. Oni tě tady dlouho zadržovat nebudou, pokud to vůbec budou mít vúmyslu. Odvez ho do Memfidy atajně ho tam pohřbi. Nad Octavianem přece jen zvítězíme. Až budu vŘíši mrtvých, musím spatřit svého synka vcelé jeho slávě.“

„Stane se,“ řekl Chaem.

Charmian aEirás se rozvzlykaly. Kleopatra je nechala vyplakat, pak je jediným pokynem ruky umlčela. „Buďte už zticha! Čas se krátí, potřebuji ještě zařídit určité věci. Ať Apollodóros pošle pro koš sposvátnými fíky. Plný. Rozuměly jste?“

„Ano, Veličenstvo,“ hlesla Eirás.

„Co si oblékneš?“ otázala se Charmian.

„Úbor Dvojí koruny. Můj nejlepší náhrdelník, pás anáramky. Skládané bílé roucho skorálkovou pláštěnkou, kterou jsem na sobě měla před lety, když jsem se měla setkat sCaesarem. Žádnou obuv. Ruce anohy mi natřete henou. Zbytek předejte kněžím vden, kdy mě budou ukládat do mého sarkofágu. Antoniovu zbroj aoblečení, které měl na sobě, když korunoval mé děti, už mají.“

„Děti–co je snimi?“ připomněla si Eirás.

„Odejdou do Říma, starat se oně bude Octavia. Nezávidím jí to.“

Charmian se skrze slzy usmála. „Určitě ne, pokud jde oFiladelfa. Jestlipak kopl Octaviana do holeně?“

„Asi ano.“

„Och, paní!“ rozplakala se bezradná Charmian. „Takhle to přece skončit nemělo!“

„Aani by to tak neskončilo, kdybych nenarazila na Octaviana. Krev Julia Caesara je velice mocná. Ateď mě nechte osamotě.“

Asi bych si vtuto chvíli měla připomínat celý svůj život, říkala si Kleopatra přecházejíc komnatou, nespouštějíc však oči zKaisariónovy bysty, ale já nechci. Dokážu si vybavit jen Kaisarióna stou jeho kučeravou zlatou hlavičkou, jak pije mléko zmých prsů, velkými, dlouhými doušky. Kaisarióna, jak si hraje se svým dřevěným trojským koněm–dokázal pojmenovat všech padesát dřevěných figurek skrytých vjeho vnitřku. Kaisarióna trvajícího si na své faraonské titulatuře. Kaisarióna, jak napřahuje ručky kotci. Kaisarióna, jak se řehtá spolu sAntoniem. Pořád aprovždy jen Kaisarióna.

Och, ale jsem ráda, že už je po všem! Nedokázala bych kráčet tímhle slzavým údolím ani oden déle. Těch omylů, těch otřesů astřetů, tolik žalu. Vdovství. Akvůli čemu to všechno? Kvůli synovi, kterému jsem neporozuměla, kvůli dvěma mužům, které jsem nepochopila. Ano, život je slzavé údolí. Tolik jsem vděčná, že zněho mohu odejít podle svých vlastních podmínek.

Koš sfíky dorazil spolu sChaemovým listem sdělujícím, že vše bylo vykonáno, jak nařídila, že Hórus sám ji pozdraví, až přijde, aže Ptah osobně dohlédl na onen nástroj.

Pečlivě se vykoupala, pak si navlékla prosté roucho aspolu sCharmianou asEirás kráčela khrobce. Ptáci si prozpěvovali za čerstvého úsvitu, od Alexandrie povívala vonná bríza.

Polibek Eirás, polibek Charmianě; Kleopatra ze sebe setřásla šat azůstala stát nahá.

Trhly sebou, když nadzvedla víko zkoše sfíky aze svého vězení se rozvinula obrovitá kobra královská. Teď! Sotva had vyšlehl hlavou zkoše, uchopila ho Kleopatra oběma rukama pod roztaženým krčním štítem anabídla mu svá ňadra. Udeřil do nich se slyšitelnou ranou, tak silnou, až se zapotácela aupustila ho. Odplazil se okamžitě do temného koutu analezl si únik odpadovým potrubím.

Charmian iEirás seděly uní, zatímco umírala nedlouhou, ale trýznivou smrtí. Třesavka, křeče, neklidná mdloba. Když dokonala, obě ženy odešly.

Ze stínů se vynořili kněží-balzamovači, chopili se Kleopatřina těla aodnesli ho na uprázdněný stůl. Nůž, kterým vedli řez bokem, byl zobsidiánu; otvorem pak vyňali játra, žaludek, plíce astřeva. Vše bylo omyto, naplněno tlučeným kořením abylinami, kromě zapovězeného kadidla, apak naloženo do kanópského džbánu do natronu apryskyřic. Mozek měl přijít na řadu až později, až po odchodu římského dobyvatele.

Když Octavianus vdoprovodu Proculeia aCornelia Galia dorazil, byla už celá zasypána vrstvou natronu–krom hrudi ahlavy. Věděli, že Římané budou chtít vědět, jak zemřela.

„Bozi, podívejte se, jak hluboké jsou ty rány po zubech!“ Octavianus na ně ukázal. Potom se obrátil khlavnímu balzamovači. „Kam jste dali její srdce? Chtěl bych ho vidět.“

„Srdce se neodstraňuje, Veliký, ledviny také ne,“ řekl muž vhluboké úkloně.

„Nevyhlíží vůbec jako člověk.“

Na Octaviana ten pohled zjevně nezapůsobil, ale Proculeius zbledl, omluvil se azmizel.

„Jakmile odejde život, všechno se nějak scvrkává,“ řekl Gallus. „Vím, že byla drobná, ale teď vyhlíží jako dítě.“

„Je to barbarství!“ Octavianus vyšel ven.

Nesmírně se mu ulevilo, neboť její řešení problému ho potěšilo. Had! Dokonalé! Proculeius iGallus viděli stopy po jedových zubech, veřejně dosvědčí způsob Kleopatřiny smrti. Ta nestvůra musela být obludně veliká, pomyslel si! Chtěl bych ji spatřit, ovšem smečem vruce.

Vhloubi noci ustoupil Octavianus stranou, trochu nejistým krokem–měl za sebou věru vyčerpávající měsíc. Komorník mu poodhrnul přikrývku, aby se pod ni mohl snáze nasoukat.

Atam, uprostřed lůžka, ležela svinutá sedm stop dlouhá kobra silná jako mužská paže. Octavianus se rozječel.

ČÁST VI.

Metamorfóza

29-27 PŘ. N. L.

KAPITOLA DVACÁTÁ DEVÁTÁ

K

dyž se tři přežívající Kleopatřiny děti vydávaly vpéči propuštěnce Gaia Julia Admeta na cestu do Říma, vyplouvaly samy. Podobně jako když Divus Julius odjížděl zEgypta, rozhodl se iOctavianus, že by před návratem do Říma měl dát ještě do pořádku Syrskou Asii aAnatolii. Stanovené množství zlata, které už odeslal do státní pokladny, mělo být prodáno za stříbro na ražbu denariů asesterciů–ani příliš mnoho, ani příliš málo. Poslední, oč Octavianus stál, by byla inflace po tolika letech deprese.

Je to únavná záležitost, má nejsladší holčičko, přesto však mám pocit, že mému logickému uvažování dáš za pravdu–jediné, které sním může soupeřit, je to tvé. Ulož své touhy na místo, na které nezapomeneš, aměj je pro mě nachystané, až se zase vrátím domů. Žel, budou to ještě celé dlouhé měsíce odloučení. Pokud však dám Východ do náležitého pořádku, nebudu se tam po léta muset vracet.

Je dost těžké uvěřit, že Královna zvířat je mrtvá auložená ve své kryptě, kde zní zbyla jen jakási figurína vyhlížející, jako by byla slepená ze stočeného pergamenu. Něco jako ty loutky, na které se lidé chodí tak rádi dívat, když do města přitáhnou komedianti. Pár mumií jsem viděl vMemfidě, všechny celé zavinuté. Kněží nebyli nadšeni, když jsem nařídil, aby je rozbalili, poslechli však, protože nešlo onejvyšší třídu zemřelých. Byl to jen nějaký zámožný obchodník, jeho manželka ajejich kočka. Nevím, jestli jsou to svaly, které se vytrácejí, anebo tuk, který vyschne. Něco zkrátka způsobí, že se ty tváře jakoby propadnou, tak jak se to přihodilo iAttikovi. Itak je patrné, že jde opozůstatky lidské bytosti, ačlověk si nad nimi může jen domýšlet, jaké to asi byly povahy, jestli byli krásní atak dále atak dále.

Pár těch mumií vezu do Říma apředvedu je ve svém triumfálním průvodu spolu sněkolika jejich kněžími, aby lidé měli možnost poznat všechny fáze té hrůzné procedury. Královně zvířat tenhle osud přeju, ale pořád musím myslet na Antonia. Nepochybně to byl právě mumifikovaný Marcus Antonius, co těm, již se mnou byli vEgyptě, nejvíc utkvělo vpaměti. Proculeius mi pověděl, že podrobně tento obřad ve svém díle vylíčil už Hérodotos, ale protože to sepsal řecky, nikdy jsem to nečetl; vhodinách řečtiny se to nebralo.

Na místě jsem ponechal Cornelia Galia, aby Egypt spravoval jako praefectus. Nesmírně ho to potěšilo, tak moc, že se zněho zcela vytratil básník, alespoň dočasně. Nemluví oničem jiném než ovýpravách, na jaké se chystá–na jih do Núbie aještě dál do Meroe–na západ do té věčné pouště. Je kromě toho přesvědčený, že Afrika je obrovský ostrov, ahodlá ho obeplout vegyptských lodích stavěných pro plavby do Indie. Mně tyhle jeho badatelské úlety nevadí, nebude mu tu alespoň chybět životní náplň. Je to mnohem lepší, než kdyby začal čenichat kolem Memfidy ahledat tam ukryté poklady. Ochod věcí vEgyptě je jinak dobře postaráno, skupinu pověřených úředníků jsem osobně vybíral.

Spolu stímto dopisem kTobě dorazí Kleopatřiny mladší dětičky, příšerná trojice takových miniaturních Antoniů malinko poznamenaných Ptolemaiovci. Budou potřebovat notně ukáznit, na což asi Octavia nemá povahu, ale strach nemám. Pár měsíců společného života sIullem, Marcellem aTiberiem už je pokrotí. Apak se uvidí. Selénu doufám provdat za nějakého klientského krále, až vyroste, schlapci bude větší problém. Chci, aby zjejich paměti byly vymazány veškeré vzpomínky na jejich původ, takže řekni Octavii, že Alexandros Hélios bude nadále znám jako Gaius Antonius aPtolemaios Filadelfos jako Lucius Antonius. Zdá se mi, že žádný znich nepobral moc chytrosti. Jelikož nehodlám zkonfiskovat Antoniův majetek vItálii, získají jednou Iullus, Gaius iLucius docela slušný příjem. Mnoho zněho už ovšem naštěstí bylo prodáno anebo zastaveno, takže žádný znich nezbohatne příliš anestane se tak pro mne nebezpečným.

Popraveni byli jen tři zAntoniových vojevůdců. Ostatní jsou vesměs bezvýznamní chlapi, vnuci dávno už mrtvých slavných předků. Omilostnil jsem je všechny pod podmínkou, že mi složí lehce upravenou přísahu věrnosti. Což neznamená, že se jejich jména neobjeví na mém tajném seznamu. Každému znich bude rozhodně třeba přidělit agenta, který ho bude hlídat. Jsem sice Caesar, ovšem vtomhle směru to neplatí.

Pokud jde oTvou žádost oněco zKleopatřina šatstva ašperků, má nejdražší Livie Drusillo, vše bude posláno do Říma apředvedeno za mého triumfu. Jakmile bude po něm, budete si sOctavií moci vybrat pár kousků, které Vám zakoupím, čímž bude zjištěno, že státní pokladna nepřijde zkrátka. Napříště už za nehty nikomu nic neuvázne.

Měj se dobře. Napíšu Ti opět ze Sýrie.

ZAntiocheie se Octavianus vydal do Damašku aodtamtud poslal svého ambasadora ke králi Fraatovi vSeleukei nad Tigridem. Jmenoval se Arsakés abyl to následník parthského trůnu. Příliš se mu sice nechtělo strkat hlavu do lví tlamy, avšak Octavianus byl neoblomný. Jelikož se vSýrii od jednoho konce kdruhému rojily římské legie, byl si Octavianus jistý, že se král Parthů vyhne jakékoli nepředloženosti, včetně násilí na vyslanci římského dobyvatele.

Takže na začátku zimy onoho roku, kdy pohasly Kleopatřiny sny, setkal se Octavianus vDamašku stuctem parthských šlechticů aukul snimi novou dohodu. Nad veškerým územím na východ od Eufratu měla mít svrchovanost parthská říše, pod říši římskou mělo spadat vše na západ od řeky Eufratu. Její mohutný, mléčně namodralý proud nemělo nikdy překročit žádné vojsko ve zbrani.

„Slýchali jsme už, že jsi moudrý,“ řekl hlavní parthský vyjednavač, „a naše nová úmluva to plně potvrzuje.“

Procházeli se provoněnými zahradami, jimiž Damašek tolik proslul, navenek pramálo vyrovnaná dvojice: Octavianus vpurpurem lemované tóze, Taxilés vnařasené suknici ablůze, kolem krku celou soupravu zlatých obrouček, na černých kudrnách kulatý klobouček bez střechy, posázený oceánskými perlami.

„Moudrost se zpravidla rovná zdravému rozumu,“ usmál se Octavianus. „Moje životní dráha zatím byla tak pestrá, že už tucetkrát mohla ztroskotat, nebýt dvou věcí–mého zdravého rozumu amého štěstí.“

„Jsi tak mladý!“ divil se Taxilés. „Mého krále na tobě udivuje tvoje mládí víc než co jiného.“

„Vzáří mi bylo třiatřicet,“ řekl trochu samolibě Octavianus.

„Budeš stát včele Říma po mnoho dalších desetiletí.“

„Určitě. Doufám, že totéž mohu říct iokráli Fraatovi.“

„Jen mezi námi dvěma, Caesare–to sotva. Od chvíle, kdy do Sýrie vtrhl Pakoros, zavládly udvora zmatky. Podle mého se vParthii, ještě než se tvoje vláda dovrší, vystřídá dlouhá řada králů.“

„Abudou všichni respektovat tuhle smlouvu?“

„Ano, naprosto jednoznačně budou. Uvolňuje jim totiž ruce, aby se mohli lépe vypořádávat suchazeči otrůn.“

Arménie zůstala po bitvě uAktia poněkud stranou; Octavianus se vydal na vyčerpávající cestu podle Eufratu do Artaxaty, spatnácti legiemi vpatách. Některým vojákům to připadalo jako pochod, který jsou odsouzeni opakovat donekonečna. Avšak tentokrát to mělo být naposledy.

„Odpovědnost za Arménii jsem přenechal králi Parthů,“ říkal Octavianus médskému Artavasdovi, „s podmínkou, že se bude držet na své straně od Eufratu. Ten tvůj koutek světa se naší dohodě trochu vymyká, protože leží až severně od pramenů Eufratu, ale smlouva tu vytyčuje jako mez čáru mezi Kolchidou na březích Euxinského moře ajezerem Matiané. Takže vřímské sféře zůstává Karana aúzemí pod horou Ararat. Vracím ti tvou dceru Iotapé, králi Médů, protože by se měla provdat za některého ze synů krále Parthů. Tvou povinností je zachovat mír vArménii avMédii.“

„Ato všechno se povedlo,“ řekl Octavianus Proculeiovi, „aniž se někomu zkřivil jediný vlásek.“

„Ani ses nemusel do Arménie vydávat osobně, Caesare.“

„To je pravda, ale chtěl jsem tuhle krajinu spatřit na vlastní oči. Vpříštích letech, až už budu usazený vŘímě, se může stát, že budu ovšech zemích na východě potřebovat zkušenost zprvní ruky. Jinak by se mě mohl pokoušet obelstít kdejaký nový slávychtivý vojáček.“

„To nikdo anikdy neudělá, Caesare. Co provedeš se všemi těmi klientským králi, kteří se postavili na Kleopatřinu stranu?“

„Především od nich nebudu požadovat žádné peníze. Kdyby se Antonius nepokusil vymámit ztěchhle lidí daně, na které oni prostě neměli, věci mohly probíhat docela jinak. Jinak bylo to Antoniovo uspořádání samo osobě výborné anevidím důvod, proč je měnit jen proto, abych ukázal svou moc.“

„Caesar je pro mě tak trochu hádanka,“ řekl Statilius Taurus Proculeiovi.

„Jak to, Tite?“

„On se vůbec nechová jako dobyvatel.“

„Já si ani nemyslím, že by se za dobyvatele považoval. On prostě skládá svět po kouscích dohromady, tak aby ho mohl předat senátu alidu římskému dohotovený, vkaždém směru úplný.“

„Pche!“ ulevil si Taurus. „Senát alid římský? Ti ať jdou do háje! Octavianus nemá sebemenší úmysl pustit otěže zrukou. Ne, pro mě zůstává hádankou, kamaráde, jakým způsobem vlastně hodlá vládnout, protože vládnout bude muset.“

Octavianus byl konzulem už pátý rok, když se spolu se svými dvěma oblíbenými legiemi, Dvacátou aDvacátou pátou, utábořil na Martově poli. Zde byl povinen setrvat, dokud neoslaví své triumfy, celkem tři: za podrobení Illyrika, za vítězství uAktia aza válku sEgyptem.

Ikdyž žádný ztěchto triumfů si nemohl činit naděje, že by předčil ty minulé, každý sám osobě předstihoval veškeré předchozí, pokud šlo omíru propagandy. Postavu Antonia vživých obrazech zastávali ti nejsešlejší staří gladiátoři. Kleopatru představovaly obrovité Germánky, každá znich vedla svého Antonia na psím vodítku.

„Nádherné, Caesare!“ chválila Livia Drusa, když už bylo po triumfu ajejí manžel se vrátil zopulentních hodů vchrámu Jova Nejlepšího Největšího.

„Ano, taky bych řekl,“ přikývl suspokojením.

„Leckdo znás diváků si ovšem připamatoval Kleopatru zdob, kdy pobývala vŘímě, audivilo ho, jak zatím vyrostla.“

„Asi to bude tím, že zAntonia vysála všechnu jeho sílu azeslonovicovatěla.“

„Krásné sloveso!“

Apak konečně došlo na práci, kterou Octavianus vykonával nejraději. Navrátil se zEgypta jako vlastník sedmdesáti legií, přímo astronomického počtu vojáků, jejichž propuštění ahladké vypořádání mu umožnilo jedině zlato zpokladu Ptolemaiů. Po pečlivých propočtech dospěl kzávěru, že propříště nebude Řím potřebovat víc než šestadvacet legií. Žádná znich přitom neměla být posádkou vItálii anebo vItalské Galii, aby žádný ctižádostivý senátor zaměstnávající se myšlenkou na Octavianovo svržení neměl vojáky pohotově po ruce. Hlavně však mělo těchto dvacet šest legií utvořit stálou armádu, vníž budou vojáci sloužit pod orly po dobu šestnácti let adalší čtyři roky ještě pod praporci. Každá ze čtyřiačtyřiceti legií, které rozpustil, byla rozptýlena po celé říši, od jednoho konce Našeho moře po druhý, na půdě zkonfiskované městům, která podporovala Antonia. Tito veteráni neměli už nikdy žít vItálii.

VŘímě samotném započal přechod, kněmuž se kdysi Octavianus zavázal–od cihel kmramoru. Každý chrám byl znovu oživen vnáležitých barvách, zkrásněla náměstí isady akořist zVýchodu byla rozdělena kozdobě chrámů, for, cirků atržišť. Podivuhodné sochy aobrazy, pověstný egyptský nábytek. Do knihovny přibyl milion svitků.

Senát samozřejmě Octavianovi odhlasoval všemožné pocty. Octavianus jich přijal jen velice málo anelibě nesl, když senát trval na oslovení „dux“–vůdce. Vduchu si stímto titulem sice trochu pohrával, ostych mu však nedovolil dát to najevo. Poslední, oč stál, bylo vyhlížet jako nepokrytý despota. Žil tedy dál tak, jak náleželo senátorovi jeho řádu, avšak beze stopy okázalosti. Dobře věděl, že bez souhlasu senátu jeho vláda pokračovat nemůže, stejně dobře však si byl vědom, že tomuto sboru bude třeba postupně vytahat jeho tesáky, aniž se bude zdát, že tím on sám roste. Důležité bylo udržet si vrukou tvorbu rozpočtu aarmádu, těchto dvou nástrojů se vzdát nemínil, samy osobě mu však osobní nedotknutelnost nezajišťovaly. Aby jí docílil, potřeboval získat pravomoce tribuna lidu–nikoli na rok anebo na desetiletí, nýbrž doživotně. Oně musel usilovat, střádat postupně jednu kdruhé, až by posléze dosáhl inejdůležitější znich–práva veta. On, nejméně muzikální ze všech lidí na světě, musel teď senátorům zpívat jako siréna, tak svůdně, až se senátoři posléze provždy smíří spouhým veslováním.

Brzy poté, co Marcella dovršila osmnáctý rok, provdala se za Marka Agrippu, už podruhé konzula. Ani trošku nepřestala být do svého nerudného anemluvného hrdiny zamilovaná ado manželství vstupovala přesvědčená, že ho dokáže okouzlit.

Houf Octaviiných dětí jako by se vůbec nezmenšoval, navzdory tomu, že zněho odešli Marcella aMarcellus, její dvě nejstarší. Zůstal jí Iullus, Tiberius aMarcia, všichni čtrnáctiletí; Gellině, Seléně, Selénině dvojčeti, nově pojmenovanému Gaius Antonius, aDrusovi bylo všem dvanáct; Antonii aJulii jedenáct; Tonille devět; nově nazývaný Lucius Antonius dovršil sedmý rok, Vipsania byla šestiletá. Dvanáct dětí celkem.

„Je mi líto, že odchází iMarcellus,“ svěřovala se Octavia Gaiovi Fonteiovi, „ale má svůj vlastní dům aměl by ho také obývat. Napřesrok zněho už bude contubernalis vAgrippově štábu.“

„Co se teď stane sVipsanií, když se Agrippa oženil?“

„Má zůstat umne–což je, myslím, moudré rozhodnutí. Marcella si určitě nebude chtít připomínat svých posledních pár let mezi dětmi, aVipsania by ktomu určitě přispívala. Kromě toho by to ranilo Tiberia.“

„Jak to snášejí Kleopatřiny děti?“ vyptával se Fonteius.

„Teď už mnohem líp!“

„Takže Gaius aLucius Antoniové, jak se jim teď říká, už nakonec měli dost těch výprasků od Tiberia, Iulla aDrusa?“

„Když jsem se posléze obrnila natolik, že jsem dělala, jako že nic nevidím, tak ano. To byla dobrá rada, Fonteie, třebaže se mi zprvu ani trochu nezamlouvala. Teď už jen musím Gaia Antonia krotit, aby se nepřejídal–och, to je ti nenasyta!“

„Což byl vmnoha směrech ijeho otec.“ Fonteius se opřel nazad osloup vpřekrásných nových zahradách, které Livia Drusilla založila kolem někdejších Hortensiových kapřích rybníčků, azkřížil paže na prsou, jakoby na obranu. Teď, když už byl Marcus Antonius mrtev ajeho hrobka vAlexandrii navěky zazděna, rozhodl se zkusit znovu své štěstí uOctavie, která truchlením za svého druhého manžela už strávila věru víc než dost let. Ve čtyřiceti jsou už asi její plodná léta ukonce adalší přírůstky vdětském křídle se sotva dají čekat. Leda vnoučata. Proč se tedy nepokusit. Jsou už dlouho tak dobří přátelé, že ho přestala odrazovat možnost, že by ho odmítla jen kvůli Antoniově památce.

Takový pohledný mužský! říkala si, když ho pozorovala adíky své citlivé povaze vytušila, že má něco na srdci.

„Octavie…,“ začal, pak se odmlčel.

„Copak?“ vybídla ho zvědavě. „Povídej!“

„Ty jistě víš, jak moc tě miluju. Provdala by ses za mě?“

Oči se jí rozšířily úlekem, celá se napjala. Povzdychla si pak, zavrtěla hlavou. „Děkuji ti za tu nabídku, Gaie Fonteie, aještě víc za lásku. Ale já nemohu.“

„Cožpak ty mě nemiluješ?“

„Ano, miluju. Rok za rokem se to ve mně rodilo atys byl tak trpělivý. Ale nemohu se provdat za tebe ani za kohokoli jiného.“

„Imperator Caesar,“ řekl asevřel rty.

„Ano, imperator Caesar. Vyzvedl mě před celým světem jako vzor manželské oddanosti, mateřské péče. Adobře si ještě pamatuji, jak se zachoval, když naše matka vybočila zrámce zvyklostí. Kdybych se znovu provdala, Řím by se ve mně zklamal.“

„Amůžeme být milenci?“

Zamyslela se, ušlechtilými rty se mihl úsměv. „Zeptám se Gaia, ale jeho odpověď bude určitě znít ne.“

„Přesto se ho zeptej!“ Poodešel aposadil se na kraj rybníčku, oči rozjasněné, usmíval se. „Chci znát odpověď, Octavie, ikdyby zněla ne. Jdi se ho zeptat–teď hned.“

Její bratříček seděl ustolu apracoval–kdy on vlastně nepracuje? Vzhlédl, povytáhl obočí.

„Mohu si stebou promluvit vsoukromí, Caesare?“

„Samozřejmě.“ Mávnutí ruky avšichni úředníci spěchali ven zmístnosti.

„Dostala jsem nabídku ksňatku.“

Odpovědí byl podmračený pohled. „Od koho?“

„Od Gaia Fonteia.“

„Ah!“ Sepjal prsty. „To je dobrý chlap, jeden zmých nejdůvěryhodnějších stoupenců. Aty by sis ho vzít chtěla?“

„Ano, ale jen stvým souhlasem, bratříčku.“

„Já souhlasit nemohu.“

„Proč?“

„Ale Octavie, vždyť ty dobře víš proč! Nejde oto, že sňatkem stebou by se on dostal příliš vysoko, ale oto, že ty bys příliš poklesla.“

Schoulila ramena; posadila se asvěsila hlavu. „Ano, to si uvědomuji. Ale je to velice tvrdé, Gajíčku.“

Oslovení zdětství mu vehnalo do očí slzy; zamžikal, aby je zahnal. „Jak moc tvrdé?“ zeptal se jí.

„Tak ráda bych se provdala. Věnovala jsem ti mnoho let svého života, Caesare, nepostěžovala jsem si ani jsem za to neočekávala žádné odměny. Svolila jsem, abys mě pozvedl do stavu rovného Vestiným Pannám. Ale nejsem ještě zdaleka stará, opotřebovaná, acítím, že něco bych si zasloužila.“ Pozdvihla hlavu. „Já nejsem jako ty, Caesare. Nechci se prodrat výš než všichni ostatní. Chtěla bych zase zakusit objetí vmužské náruči. Chci, aby po mně zatoužil někdo jiný ajinak, než jak mě potřebují děti.“

„To možné není,“ řekl se semknutými rty.

„Aco kdybychom se tedy stali milenci? Velice tiše askrytě, skrajní diskrétností. Aspoň tohle mi poskytni!“

„Rád bych, Octavie, ale žijeme vprůzračném rybníčku. Služebnictvo šíří klepy, moji agenti jsou povídaví. To prostě nejde.“

„Ale jde to! Nejrůznější klepy se onás tak jako tak šíří bez přestání–že máš milenky, že já mám milence–celým Římem to bzučí! Ty si myslíš, že Řím už tak jako tak nepovažuje Fonteia za mého milence, když spolu trávíme tolik času? Co se vlastně změní, kromě toho, že smyšlenky se stanou skutečností? Vždyť už to ani nebude žádná novinka, Caesare, všimne si toho sotva jedna klepna.“

Naslouchal sneproniknutelnou tváří, oči sklopené; teď víčka zvedl ausmál se na ni tím nejsladším dávným Gajíčkovým úsměvem. „Dobrá, sFonteiem jako smilencem souhlasím. Ale sžádným jiným, anic nesmíš dát najevo na veřejnosti, pohledem, gestem ani slovem. Ne že by se mi to líbilo, ale vím, že vtobě není ani kousíček necudnosti.“ Pleskl se do kolen. „Zasvětím do toho Livii Drusillu. To bude neocenitelná pomoc.“

Octavia se ulekla. „To ne, Caesare! Ta to určitě neschválí!“

„Ta to určitě schválí. Livia Drusilla ani na okamžik nezapomíná, že vnaší rodině existuje jediná mamina.“

***

Závěr onoho roku byl poznamenán krizí, jakou Octavianus ani Agrippa nedokázali předvídat. Jako obvykle se ojejí zrod zasloužila jedna ze starobylých rodin, tentokrát to byli Liciniové Crassové. Byl to rod starý jako sama republika ajejí současný nejvýznamnější člen se pokusil uchvátit moc tak chytře, že si nedokázal vůbec představit, jak by jeho akce mohla selhat. Jenomže ten přivandrovalec Octavianus, ten parvenu, si sním hravě poradil–ústavně aprostřednictvím senátu, oněmž se Marcus Licinius Crassus domníval, že se za něho postaví. Podporu ale nakonec nezískal žádnou.

Crassova sestra Licinia byla manželkou Cornelia Galia, atak Gallus byl vtažen do běhu událostí. Správce Egypta dosáhl mimořádných úspěchů jako badatel; sláva mu stoupla do hlavy natolik, že dal jejich soupis vytesat na pyramidy, na Ísídiny aHathóřiny chrámy anejrůznější pomníky vAlexandrii. Všude také nastavěl své vlastní gigantické sochy, což měli Římané zapovězeno. IOctavianus se střežil tento zákaz porušit. To, že ho nedbal jeho přítel astoupenec Gallus, Octaviana zaskočilo. Cornelius Gallus byl odvolán zpět do Říma, aby se zodpovídal ze svého slavomamu, avprůběhu procesu pro obvinění zvelezrady spáchal ise svou manželkou sebevraždu.

Octavianus nepatřil ktěm, kdo si ztakové lekce neodnesou náležité poučení. Jako správce nadále vysílal do Egypta pouze muže nízkého původu adbal, aby exkonzulové byli jako správci vysíláni jen do těch provincií, kde nebyla dislokována žádná větší armáda. Kvojskům byli posíláni exprétoři; ti, jelikož se chtěli stát konzuly, se zpravidla chovali mnohem způsobněji. Triumfy měly nadále být výsadou Octavianovy rodiny, nikoho jiného.

„Děláš to dobře,“ řekl Maecenas. „Ty tvoje senátorské ovce jsou už jako jehňata–béé, béé, béé.“

„Nový Řím nesmí ctižádostivcům dovolit takový vzestup, kdy začnou rozvinovat své vlastní prapory–nejen jezdcům, ale dokonce už ne prostým lidem. Ať si klidně dobývají vojenské vavříny, ale jedině ve službě senátu alidu římského, ane proto, aby vyvyšovali své vlastní rodiny,“ řekl Octavianus. „Vypracoval jsem způsob, jak šlechtu vymiškovat–starou inovou, na tom nesejde. Sádlem se můžou obalit, jak se jim zlíbí, nikdy se však nesmějí pokusit zahalit do popularity. Střeva jim budou přána, sláva ne.“

„Potřeboval bys ještě nějaké další jméno vedle Caesara,“ řekl Maecenas sočima upřenýma na překrásnou bystu Diva Julia ukořistěnou vKleopatřině paláci. „Neuniklo mi, že dux ani princeps se ti moc nezamlouvá. Na imperatora už bude lepší zapomenout aani Divi Filius už není zapotřebí. Jméno, jenže jaké?“

„Romulus!“ vyhrkl dychtivě Octavianus. „Caesar Romulus!“

„To je vyloučené!“ ohradil se Maecenas.

„Mně se Romulus líbí!“

„Líbit se ti může, Caesare, ale to jméno už někomu patřilo, zakladateli Říma–a prvnímu římskému králi“

„Já chci být nazýván Caesar Romulus!“

Stanovisko, které Octavianus odmítal opustit, ať si ho Maecenas aLivia Drusilla přemlouvali, jak chtěli. Posléze zašli za Markem Agrippou, který se tou dobou zdržoval vŘímě, jelikož byl konzulem vkončícím roce aměl jím být znovu vroce příštím.

„Marku, přesvědč ho, že Romulus zněho být nemůže!“

„Pokusím se,“ řekl Agrippa, „ale nic neslibuju.“

„Vůbec nechápu, proč je kolem mého jména takového rámusu,“ řekl nevrle Octavianus, když na to Agrippa přivedl řeč. „Potřebuju jméno hodící se kmému postavení anenapadá mě žádné jiné, které by ten účel splňovalo tak dobře jako Romulus.“

„Azměnil bys názor, kdyby někdo vymyslel lepší?“

„Ano, samozřejmě že bych ho změnil! Nejsem slepý, pokud jde okrálovské souvislosti uRomula.“

„Najdi mu nějaké lepší,“ řekl Agrippa Maecenatovi.

Byl to básník Vergilius, kdo dostal onen šťastný nápad.

„Co takhle,“ začal Maecenas opatrně, „Augustus?“

Octavianus zamžikal. „Augustus?“

„Ano, Augustus. Znamená to nejvznešenější ze vznešených, nejslavnější ze slavných, největší zvelikých. Aještě nikdy ho nikdo neužil jako cognomen–vůbec nikdo.“

„Augustus.“ Octavianus to slovo převaloval na jazyku, vychutnával ho.

„Augustus… Ano, docela se mi to líbí. Dobrá, nechť je to tedy Augustus.“

Třináctého dne měsíce ledna, kdy Octavianovi bylo pětatřicet let auž byl posedmé konzulem, svolal senát „Je načase, abych se zřekl všech svých pravomocí,“ sdělil shromáždění. „Nebezpečí byla zažehnána. Marcus Antonius, ten nemotora nešťastný, je už dva apůl roku mrtvý asním iKrálovna zvířat, která ho tak zlovolně zneužívala. Různé ty drobné paniky apřechodné strachy už také pominuly, nebyly ničím ve srovnání svelikostí amocí Říma. Byl jsem věrným strážcem Říma, jeho nezdolným obhájcem. Takže dnes, otcové senátoři, vám oznamuji, že se vzdávám všech svých provincií–Sicílie aSardinie, Hispánií, Galií, Makedonie aŘecka, Provincie Asia, Afriky, Kyrénaiky, Bíthýnie aSýrie. Předávám je senátu alidu římskému. Jediné, co si přeji zachovat, je má dignitas, která zahrnuje můj status konzulára. Zůstávám princeps senatus asetrvávám vúřadě jako čestný tribun lidu.“

Senát vybuchl spontánním křikem. „Ne, ne!“ bušilo do Octavianových uší ze všech stran dunivým staccatem.

„Ne, veliký Caesare, to ne!“ ozýval se Plankův hlas, nejsilněji ze všech. „Ať Řím zůstane dál vpéči tvých věrných rukou, prosíme tě!“

„Ano, ano, ano,“ znělo odevšud.

Komedie pokračovala po několik hodin, couvající Octavianus se pokoušel dokazovat, že už ho není třeba, asenát trval na svém, že ho zapotřebí je. Posléze Plancus, onen nepřekonatelný mistr převleků, odročil záležitost jako nedořešenou až do příští schůze senátu za tři dny.

Šestnáctého ledna senát, zosobněný Luciem Munatiem Plankem, oslovil svého nejzářivějšího ducha.

„Caesare, tvé ruky bude třeba vždy,“ prohlásil Plancus co nejlíbezněji. „Prosíme tě proto, aby sis ponechal své imperium maius nad všemi římskými provinciemi aabys vdohledné budoucnosti pokračoval dál vúřadu prvního konzula. Tvá starostlivá péče oblaho republiky nám nezůstala utajena, těšíme se ztoho, jak za tvé správy získala republika novou sílu ajakým omlazením prošla.“

Pokračoval tak ještě celou hodinu, až posléze dospěl kzávěru pronesenému hřmícím hlasem rozléhajícím se celou síní. „Jako zvláštní výraz díků tohoto senátu ti chceme udělit jméno Caesar Augustus anavrhnout zákon, podle něhož už ho nikdo jiný nesmí vbudoucnu užít! Caesar Augustus, nejvznešenější mezi vznešenými, nejstatečnější ze statečných, největší muž vdějinách římské republiky!“

„Přijímám.“ Co jiného na to také říct?

„Caesare Auguste!“ zaburácel Agrippa aobjal ho. První mezi jeho stoupenci, první mezi jeho přáteli.

ZCurie Diva Julia vykročil Augustus vhloučku senátorů, zavěšen do Agrippy. Vpředsálí se objal smanželkou ase svou sestrou, poté pokročil na okraj schodiště apozvedl obě paže vstříc jásajícímu davu.

Romulus už tu jeden byl, pomyslel si. Já jsem Augustus, jediný toho jména.

FINIS

GLOSÁŘ

aedes

Svatyně, příbytek božstev nezasvěcovaný augurským obřadem. Například Vestě, bohyni žen, náležela svatyně, nikoli chrám. Měla kruhový půdorys astála na Foru Romanu.

aerarium

Místo úschovy veřejných financí–státní pokladna.

agora

Otevřená prostora vřeckém městě užívaná pro veřejná shromáždění. Zpravidla bývala obehnána kolonádami,

Anatolie

Zhruba soudobé asijské Turecko

animus

Podle oxfordského slovníku „Mysl jako protiklad těla; duch anebo duše, které spolu stělem utvářejí celistvou osobnost člověka“. Pro Římany to ovšem neznamenalo nesmrtelnou duši; byla to prostě oživující síla obdařující tělo vědomím.

Apollónia

Město na jižním konci silnice Via Egnatia na jaderském pobřeží Makedonie. Leželo poblíž ústí současné řeky Vijos vAlbánii. Přístavem pro severní větev silnice bylo Dyrrhachium.

Apulie

Oblast vjihovýchodní Itálii, kde se Apeniny snižují akde by na italské „botě“ bylo místo pro ostruhu. Na Apulijce se hledělo jako na zaostalé tupé primitivy.

Armenia Parva

Malá Arménie. Ležela na západ od vlastní Arménie, upramenů ahorního toku řeky Eufratés. Byla to hornatá, krajně nehostinná oblast.

Arretium

Současné Arezzo na řece Arno.

augur

Člen kněžského kolegia augurů, vdané době patnáctičlenného. Jeho povinnosti spočívaly vusuzování ovůli bohů spíše než vpředpovídání. Muž byl augurem dlouho doživotně kooptovaný svými kolegy, později volený. Zkoumal vybrané předměty anebo jevy, aby zjistil, zda zamýšlený počin bude souhlasně přijat božstvy, ať už Šlo ochystanou schůzi, navrhovaný nový zákon anebo jinou veřejnou záležitost. Existoval písemný seznam přijatých výkladů, takže se augur řídil spíše „podle knihy“, než aby se odvolával na své duševní schopnosti či božská vnuknutí. Nosil červenobíle pruhovanou tógu alituus, berlu zakončenou stočenou hlavicí.

ballista

Vdané době šlo ometací stroj kvrhání velkých kamenů. Střela se umisťovala na lžícovité rameno, jehož opačný konec byl napjat utahovaným lanem; když se úvaz uvolnil, rameno se prudce vymrštilo vzhůru avzápětí dopadlo na tlustou tlumící podložku, přičemž střela dolétala na značnou vzdálenost. Zbraň vrukou vycvičené obsluhy zasahovala cíl spřekvapivou přesností.

bazilika

Velká budova určená pro veřejné záležitosti, jako byla například soudní jednání. Osvětlená byla bočními okny umístěnými ve výši pod střešními nástavci.

Belgové

Obávané kmenové společenství obývající severozápadní oblast Vlasaté Galie při březích Rýna, smíšeného germánsko-galského původu; jedním zmnoha belgických kmenů byli Nerviové, bojující zpravidla jako pěchota, ajízdní Treverové.

boni

Vlatině doslova dobří, slova však bylo už od Plautových dob užíváno pro muže, kteří vsenátu tvořili ultrakonzervativní jádro: řádní muži.

Bononia

Město při silnici Via Aemilia vItalské Galii. Dnes Bologna. Burdigala

Galské město při horním konci delty řeky Garumny (Garonne) vAquitanii. Dnešní Bordeaux.

cacat!

Nasrat!

caligae

Legionářské boty, neuzavřené avzdušné, avšak pevnější než sandály, jelikož se pevně uvazovaly kolem kotníků. Tlusté kožené podrážky měly pobity železným cvočky, takže vojáka netlačil při nášlapu každý kamínek. Větraná obuv přitom prospívala nohám. Za mrazivého počasí anebo ve sněhu si do nich legionář navlékal tlusté ponožky nebo je vystýlal králičími kožkami ajinými vložkami.

capite censi

Doslova započítávání podle hlav. Římané natolik chudí, že nemohli být pojmuti ani do páté majetkové třídy. Při sčítání lidu censoři prostě spočítali, kolik je vdomě hlav. Byli oprávněni hlasovat asměli nosit tógu.

Capua

Největší vnitrozemské město vKampánii. Sjeho dějinami byla spojena řada porušení poslušnosti vůči Římu, avšak vdobě popisovaných dějů se už stala důležitým armádním střediskem zajišťujícím zásobování vojenských táborů amístem gladiátorských škol rozmístěných vjejím okolí.

censor

Nejvyšší ze všech římských magistrátů, třebaže ne nejmocnější, neboť nebyl obdařen imperiem.

Oúřad censora se mohli ucházet jenom nejvýznamnější zkonzulárů. Voleni byli vždy dva censoři současně, ato na pětileté období nazývané lustrum. Kontrolovali soupisy občanů, posuzovali jejich majetkové zařazení, ovlivňovali členství vsenátu avedli isoupis římských jezdců. Vdobě po Sullovi se však censorům jen málokdy dařilo splnit všechny úkoly.

centunculus

Strakatý sešívaný kabátec, jaký nosili šašci.

centurio

Řádný důstojník zpovolání vřímských legiích. Jeho povolání se těšilo obecnému respektu aneznamenalo žádnou újmu na společenském postavení. Rozlišování centurionských hodností bylo dovedeno do takové složitosti, že nikomu zmoderních vědců se dosud nepodařilo stanovit, kolik jejich stupňů vlastně existovalo ajak probíhal služební postup. Řadový centurio velel stovce mužů (osmdesátí vojákům advaceti příslušníkům nebojových sil). Pilus prior měl na povel kohortu, primipilus byl „prvním centurionem“ celé legie. Centurioni byli vlastně jedinými profesionálními důstojníky římského vojska.

confarreatio

Nejstarší anejpřísnější ze tří druhů manželství uzavíraných vŘímě. Confarreatio nebylo vpřílišné oblibě, ato ze dvou důvodů: zaprvé ženě neposkytovalo absolutně žádnou svobodu anezávislost; zadruhé pak prakticky znemožňovalo rozvod. Tuto formu sňatku uplatňovaly už jen konzervativní patricijské rodiny.

consul suffectus

Konzul, který nebyl zvolen od počátku roku, nýbrž dodatečně; prapůvodně to bylo východisko vpřípadech, kdy konzul vúřadě nečekaně zemřel anebo za jiných naléhavých okolností; za triumvirátu apak iprincipátu se ztakového jmenování stala forma odměny za loajalitu.

contubernalis

Mladík urozeného původu odbývající si alespoň rok povinné vojenské služby jako kadet ve vojevůdcově štábu. Byl to krok spíše kpolitické dráze než kvojenské kariéře.

Cornelia, matka Gracchů

Málo republikánských žen si získalo slávu, avšak Cornelia byla uctívána jako neoficiální božstvo. Byla dcerou Scipiona Africana a Aemilie Paully aprovdala se za Tiberia Sempronia Graccha. Měla sním dvanáct dětí, znichž jen tri dospěly. Dva její synové byli proslulí bratři Gracchové, znichž jeden, Tiberius, byl zavražděn adruhý, Gaius, donucen ksebevraždě. Za celý dlouhý Corneliin život nikdo neuslyšel, že by si byla postěžovala, navzdory všem tragédiím, které ji postihly. Byla to tato její příkladná síla ducha, která jí získala onu pověst bohyně, neboť vní lidé spatřovali všechno to, co by římská žena měla mít, avšak jen zřídka mívala. Fulvia, manželka Clodiova, pak Curionova aposléze Antoniova, odvozovala svůj původ snad iod Gaia Graccha; pak by Cornelie byla její prababičkou.

cunnus

Hrubá latinská obscénnost: kunda.

curator annonae

Magistrát mající na starosti zásobování Říma obilím.

denarius

Nejběžnější římská mince, ražená ze stříbra. Denarius se rovnal čtyřem sesterciům; stříbrný talent měl 6250 denariů.

diadém

Helénistický symbol vlády. Byla to bílá stuha asi 2 centimetry široká, která ovíjela čelo azavazovala se vtýle. Na obou koncích měla třásně spadající až na ramena.

Dionýsos

Řecké božstvo thráckého původu, snímž bývaly spojovány krvavé orgiastické rituály. Vdané době už to byl mnohem mírumilovnější bůh vína aveselí.

domine, domino

Latinsky pane, paní.

domus

Mužovo městské obydlí, samostatný městský dům, případně „palác“. Nazývala se tak rovněž domácnost bohatých urozených.

druidizmus

Hlavní keltské náboženství, mystické aanimistické. Římané ho špatně snášeli, vadily jim bizarnosti kultu, zejména pak lidské oběti jako součást augurských obřadů.

duumvir

Jeden ze dvou magistrátů včele římského města nebo municipia.

Ecastor!

Společensky ještě přijatelný výkřik údivu, užívaný hlavně ženami („Při Kastorovi!“).

Ekbatana

Současný Hamadán vÍránu, bývalé sídelní město médských králů.

Elysejská pole

Římané si nevytvořili skutečnou víru vnedotčené přetrvání jedince po smrti, třebaže věřili vpodsvětí obývané stíny, podobami mrtvých bez ducha a bez paměti. Na Elysejských polích se nacházely jen nejctihodnější stíny, které se mohly nakrátko vrátit ido života, poté co se napily lidské krve.

Épeiros

Oblast západního pobřeží Řecka–víceméně současná Albánie.

éter

Horní část ovzduší obývaná božskými silami anebo také vzduch bezprostředně obklopující božstvo. Slovo znamenalo také jasně modrou denní oblohu.

Euxinské moře

Dnešní Černé moře.

fabiánská taktika

Muž, od něhož je název této taktiky odvozený, byl Fabius Maximus Cunctator, který jako diktátor roku 217 př. n. l. sledoval Hannibalův postup, ale vyhýbal se přímé bitvě. Dodnes se tímto termínem rozumí vyhýbání se střetu.

fanniovský papír

Římský obchodník jménem Fannius vynalezl levný způsob, jak zpodřadné papyrové suroviny vyrábět listy podobající se nejdražším sortám papyrů. Vydělal na tom celé jmění.

Farsálos

Dějiště bitvy vřecké Thessalii. Caesar zde porazil Pompeia Velikého.

fasces

Válcovitý svazek rudě natřených březových prutů, křížem pevně převázaných červenými koženými řemínky. Nosili ho muži nazývaní liktoři. Počet liktorů ukazoval stupeň magistrátova imperia–šest jich doprovázelo prétora, dvanáct konzula. Uvnitř Říma obsahovaly fasces pouze pruty, na znamení magistrátova práva udělovat tělesné tresty, avšak mimo hranice měst do nich byla vetknuta sekera sjedním ostřím, značící, že magistrát má právo ipopravovat. Mussolini využil termínu fasces pro název své strany, zněhož vzniklo slovo fašizmus.

fasti

Soupis dnů, římský kalendář; také soupis úředníků, zvláště konzulů, včasové posloupnosti.

feliciter

„Mnoho štěstí!“

fiscus

Měšec na peníze. Termínu se užívalo zprvu vsoukromí, později za císařství pro státní pokladnu spravovanou císařem.

Flamen

Římský kněz se specifickým posláním. Existovali tři hlavní flaminové: Dialis (Jovův), Quirinalis (Quirinův) aMartialis (Martův). Flamen ijeho manželka byli omezováni bezpočtem zápovědí, zejména flamen iflaminica Dialis; nesměli pohlédnout na mrtvolu, dotknout se železa, mít na oděvu uzly nebo přezky amnoho dalších. Flamen nosil laenu, kruhovou prostřiženou pláštěnku podobnou ponchu, na hlavě apex, špičatou slonovinovou přilbici snapíchnutým kotoučem vlny.

forum

Římské shromaždiště či náměstí. Výrazu se někdy používalo ipro prostory hlavních trhů–rybího, masného, ovocného, zelného apod.

Fraaspa

Ležela pravděpodobně vblízkosti současného Zanjanu vÍránu.

Gades

Současný Cádiz ve Španělsku.

Galatie

Ve třetím století př. n. l. vznikla na lučinatém území Anatolie mezi řekami Sangarios aHalys galská enkláva. Na místě jejího tehdejšího hlavního sídla Ankýry stojí dnešní Ankara.

Galie, Galové

Galií se nazývala všechna území obývaná Kelty. Římané jim však tak neříkali, pro ně to byli Galové.

garum

Vysoce ceněné ochucovadlo (omáčka) získávané zpracováním ryb; pokud je dnes známo, strašlivě páchlo. Nejlepší garum pocházelo zHispánie.

gens humana

Lidský rod, lidstvo.

Gerrae!

Pitomost, naprostý nesmysl.

giga

Římská dvoukolka. Bývala tažena mulami, od jedné do čtyř.

glans

Žalud. Slova se užívalo také pro žaludovitou olověnou střelu vymršťovanou zpraku.

Gorgony

Bájné příšery ženského rodu. Měly vlasy zživých zmijí apři pohledu na ně člověk zkameněl. Byly to tři sestry, jen jediná znich, Medúsa, byla smrtelná.

Halys

Současná řeka Kizil Irmak ve středním Turecku.

Helléspont

Úžina mezi Evropou aAsií spojující Marmarské aEgejské moře, současné Dardanely.

herma

Podstavec pro sochu ozdobený mužskými genitáliemi. Později vkřesťanské době znich byly tyto prvky otloukány, jelikož zobrazování pohlavních orgánů bylo považováno za obscénní.

homo novus

Doslova znamená tento výraz „nový člověk“. Označoval se jím nováček, povýšenec, člověk bez urozených předků, který se vyšvihl do vyšších úřadů.

hostis

Nepřítel římského státu. Pokud byl římský občan ocejchován jako hostis, přišel osvůj majetek ioobčanství azhusta ioživot.

chlamys

Svrchní pláštěnka, jakou nosili řečtí muži.

idy

Jeden ztrojice pojmenovaných dnů vměsíci. Idy připadaly na třináctý den měsíců ledna, února, dubna, června, srpna, září, listopadu aprosince.

Vbřeznu, květnu, červenci aříjnu nastávaly patnáctého.

Ilium

Římské pojmenování Troje (též Ílion).

Illyricum

Území při severní části východního jaderského pobřeží, zasahující hlouběji do vnitrozemí. Jeho částmi byly Istrie, Liburnie aDalmácie.

Imperator

Vužším smyslu vrchní velitel římské armády. Vdané době titul příslušel jen těm vojevůdcům, které vojsko ještě na bojišti pozdravilo voláním „imperátor“. Vojevůdce to opravňovalo kuspořádání triumfu.

imperium

Stupeň autority spojený súřadem vysokého kurulského magistráta. Pokud muž pokračoval jako promagistrát, bylo imperium prodlužováno, nikoli však nezbytně se stejnou účinností. Mužovo imperium bylo vyznačováno počtem liktorů, kteří ho doprovázeli–šest uprétora, dvanáct ukonzula, dvacet čtyři udiktátora.

imperium maius

Neomezené imperium, tak vysoké, že jeho držitel byl nadřazen všem, ať vŘímě či vněkteré zjeho provincií. Až do doby dějů této knihy bylo udělováno zřídka, avšak vposledních desetiletích republiky ho senát přiznával poměrně velkému počtu mužů.

ineptus

Neschopný hlupák.

insula

Vlastně ostrov, avšak ve městech také vysoká činžovní budova oddělená od ostatních na všech stranách uličkami.

irrumator

Smrtelná urážka! Označení muže provádějícího vkleku jinému muži fellatio.

Itálie

Holeň ašlapka italské „boty“. Její mez tvořily řeky Arnus aRubico.

Italská Galie

Horní část italské „nohy“: veškeré území mezi Alpami advěma řekami ohraničujícími Itálii. Byla zavlažována Padem (řekou Po), mimořádně úrodná. Její plodiny však nemohly být vyváženy do vlastní Itálie kvůli horskému řetězu Apenin anepříznivým větrům na moři.

iugerum

Římska jednotka výměry půdy. Jedno iugerum se rovná 0,252 hektaru.

jezdci

Latinsky equites, příslušníci stavu, který Gaius Gracchus pojmenoval ordo equester. Když byl Řím ještě velmi mladý, tvořili někteří muži jízdní složku římské armády, ajelikož koně byli drazí, zakupoval jim je stát. Vpozdější době však už jezdci byli většinou přední obchodníci, členové první majetkové třídy. Šlo tak spíše ooznačení společenského aekonomického postavení.

Julius

Červenec. Původní název měsíce quinctilis byl změněný poté, co byl zavražděn apozději zbožštěn Julius Caesar, který se vtomto měsíci narodil.

kalendy

Jeden zpojmenovaných dnů vřímském kalendáři. Připadaly vždy na prvního.

Kampánie

Pohádkově bohatá aúrodná nížina na sopečné půdě, rozkládající se mezi hornatým Samniem aToskánským mořem atáhnoucí se od Tarraciny na severu až po jižní okraj neapolské zátoky. Vzhledem ksilné řecké asamnitské složce vjejím obyvatelstvu, náchylné bouřit se, byla pro Řím častým zdrojem problémů.

Karrhy

Současný Harran na samém jihu Turecka při jeho hranici se Sýrií. Staly se svědkem strašlivé římské porážky, kdy Parthové porazili sedm legií Marka Licinia Crassa.

katapult

Vdané době metací stroj, který vystřeloval dřevěné šipky anebo přiostřená polena. Princip byl stejný jako ukuše. Malé katapulty byly známé pod názvem škorpión.

klient

Svobodný muž anebo propuštěnec (nemuselo jit ořímského občana), jenž přijal závislost na muži, kterého nazýval svým patronem, se stával klientem vpatronově klientele. Klient se slavnostně zavazoval, že bude plnit přání svého patrona asloužit jeho zájmům oplátkou za různé poskytované výhody (obvykle peněžní dary, zaměstnání anebo právní pomoc). Klienty se mohla stávat icelá města, jako například Bononia aMutina, které náležely kAntoniově klientele.

klientský král

Král, který přijal závislost svého národa na Římu–anebo na někom zŘímanů; vazal.

kohorta

Taktická jednotka vlegii sestávající zšesti centurií vojáků. Za normálních okolností tvořilo deset kohort jednu legii.

konzul

Nejvyšší římský magistrát, který vlastnil imperium. Voleni byli dva konzulové pro období jednoho roku. Ten zkonzulů, který obdržel více hlasů, se stával prvním konzulem. Úřadu se ujímali 1. ledna, kdy první konzul získal fasces na leden, nato se vjejich držení po měsíci sdruhým konzulem střídali. Konzulské imperium bylo nadřazeno všem ostatním, původně svýjimkou imperia diktátorova, vdané době pak isvýjimkou těch, kteří vlastnili imperium maius.

konzulár

Muž, který už zastával úřad konzula.

Korkýra

Ostrov ujaderského pobřeží Řecka, dnešní Korfu.

kurulské křeslo

Kurulští magistráti sedávali na židli zhotovené ze slonoviny, na kurulském křesle. Když bylo rozloženo, podobaly se jeho nohy širokému písmenu X. Nemělo opěradlo, jen nízké područky, adalo se skládat. Sjistotou víme, že ho užívali konzulové aprétoři, diskutuje se iokurulských édilech. Kde se úředník na tomto křesle usadil, tam měl „úřadovnu“.

kvestor

Nejnižší zmagistrátů, bez imperia. Výkon úřadu mu však umožnil vstup do senátu. Dohlížel na hospodaření státními prostředky, ať to bylo usprávce provincie nebo vnějaké instituci či vsamotné státní pokladně.

Lares Permarini

Larové, kteří ochraňovali Římany za plavby po moři.

Larové a Penáti

Římští domácí bůžci polí, sýpek ijídelních skříní, všeho, co rodině sloužilo kbezpečnému apříjemnému životu.

laserpicium

Látka získávaná zafrického keře silfia. Užívalo se jí při obtížích strávením, byla neobyčejně drahá.

latifundie

Rozlehlé pozemky, zpravidla veřejné, pronajímané většinou spíše kpastvě než kobdělávání. Latifundie představovaly hlavní důvod, proč nebyla Itálie soběstačná, pokud jde opěstování pšenice, neboť připravovaly drobné zemědělce opůdu. Snižovaly zaměstnanost apřispívaly kpřesunu obyvatelstva do měst.

lectus medius

Lehátka vřímské jídelně byla uspořádána ve tvaru písmene U. Bylo je tak možno sestavit vpočtech od tří až třeba do patnácti. Spodní příčku písmene Utvořilo lehátko hostitele, lectus medius.

legát

Vyšší velitel vřímské armádě, zástupce vojevůdce, zpravidla velitel legie.

legie

Nejmenší jednotka římské armády schopna vést samostatně válku; byla plně bojeschopná, pokud jde opočet vojáků, jejich vyzbroj avybavení. Legie na plném stavu měla 4800-5500 mužů rozdělených do 10 kohort po 6 centuriích; náleželo do ní dále 1200 mužů římských nebojových jednotek a60 centurionů, ktomu ještě zbrojíři aobsluha metacích strojů. Legie měla 600 nákladních mul a60 vozů tažených voly pro potřeby zásobování.

lemurové

Stíny. Bytosti zpodsvětí.

lex Voconia de mulierum hereditatibus

Zákon přijatý roku 169 př. n. l. značně omezil práva žen dědit větší majetky. Vjednotlivých případech však senát mohl svým dekretem prosadit výjimky.

lex, leges

Zákon, zákony. Substantivum je ženského rodu. Kzákonu se zpravidla připojovalo jméno toho, kdo ho navrhl aprosadil, jako např. lex Ogulnia, lex Annia apod.

liburňanky, liburny

Lodě pojmenované podle toho, že jich užívali liburnští piráti. Jejich přesné rozměry je nesnadné odhadnout, ale jelikož Agrippa tyto liburňanky využíval vnámořních bitvách, musely se velikostí blížit trirémám, neboli „trojkám“. Což znamená, že byly nakryty palubou aschopné nést značný počet námořních výsadkových oddílů. Zcela určitě byly rychlé asnadno ovladatelné.

Ligurie

Hornatá přímořská oblast mezi Italskou Galií aProvincií Galia. Byl to chudý kraj, známý především mastnou vlnou, která byla ve stoupách stloukána na plst asloužila pak kvýrobě nepromokavých sag.

locus consularis

Nejčestnější místo při hostině, po hostitelově pravici.

maiestas

„Prostá“ zrada, případně zneužití úřední pravomoci. „Velezrada“, perduellio, mohla mít za následek velice krutou smrt, zatímco maiestas si muž odpykal jen vyhnanstvím zŘíma akonfiskací všeho svého majetku.

Makedonie

Její hranici tvořil východní Jadran pod Illyrikem, dále se táhla přes horstva Kandavie akončila uřeky Strymón. Ve starověku měla mnohem větší rozlohu než dnes. Její hlavní tepnou byla Via Egnatia.

manipul

Ve starší době taktická jednotka legie. Skládala se ze dvou centurií. Gaius Marius prosadil členění legie vbojovém nasazení na kohorty amanipul zachoval jen jako přehlídkovou jednotku na cvičišti.

Massilia

Současná Marseille.

Mauretania

Dnešní Maroko azápadní část pobřeží Alžírska.

mentula

Hrubý latinský vulgarizmus: ocas

mentulam caco

Obzvlášť provokativní obscenita: „Seru ti na ptáka!“

meretrix

Prostitutka.

modius

Římská dutá míra na obilí. Modius váhově odpovídal přibližně šesti kilogramům obilí adal se zněho péci denně jeden velký bochník chleba po šest dní. Dávka bezplatného přídělu obilí pro jednoho římského občana činila pět modiů na měsíc. Řecká míra, medimnus, se rovnala pěti modiům.

mos maiorum

Pro nás téměř nedefinovatelný pojem, „obyčej předků“. Znamenal ustálený pořádek věcí: způsob, jakým se vše odjakživa dělo ai nadále se bude dít. Svým způsobem šlo ojakousi nepsanou ústavu.

municipium

Okrsek, který zhlediska Říma neměl plnou autonomii.

Mutina

Město na silnici Via Aemilia vItalské Galii. Dnešní Modena.

Narbo

Soudobé Narbonne ve Francii.

Naše moře

Latinsky Mare Nostrum. Celé Středozemní moře, beze zbytku.

nefas

Svatokrádežný, prokletý.

nemes

Egyptská pokrývka hlavy tvořená šátkem uvázaným přes čelo, suzlem na šíji askonci vlajícími za ušima jako křídla po obou stranách hlavy.

nóny

Jeden zpojmenovaných dnů vřímském měsíci. Pokud idy připadly na třináctého, nastávaly nony pátého; pokud byly idy patnáctého, připadaly nony na sedmý den měsíce.

numen

Skuteční římští bohové byli bez tváří, bez pohlaví adali by se popsat spíše jako síly než jako bytosti. Ovládali vše, od otevírání či zavírání dveří až po déšť avítr, válku iobecnou prosperitu. Nebyli vybaveni žádnou mytologií. Cesty těchto sil byly určovány svárem mezi vesmírem božstev asvětem lidí, odtud také římský zvyk uzavírání dohod mezi lidmi abohy.

nundinum

Interval mezi dvěma tržními dny. Římský týden byl osmidenní, každého osmého dne se konal trh nazývaný nundinae. Na rostrech na Foru Romanu byl vyvěšen kalendář.

oppidum

Galská pevnost, jaké Římané považovali za přímo odporně ohyzdné.

orel

Když Gaius Marius do své armády začal přijímat chudinu, věnoval každé ze svých legií stříbrného orla, kterého na žerdi nad hlavami jednotky nosil aquilifer. Podnítil tak uctívání orla, aby těmto nemajetným vojákům dal cosi hmatatelného, zač bojují. Trik se přímo skvěle osvědčil.

Padus

Severoitalská řeka Po.

Palus Asphaltites

Jezero Asfaltitis, Mrtvé moře. Název vyplynul ze skutečnosti, že se zjeho vod daly lovit plovoucí kusy asfaltu. Byla to vysoce ceněná surovina.

Paraitonion

Sídlo vzápadním Egyptě, patrně soudobá Mersa Matruh.

Parthové

Parthie bylo území ležící na východ od Kaspického moře, takže pro Římany byli soupeřem spíše Parthové než jejich říše. Království Parthů bylo obrovské, rozkládalo se od řeky Indu až po Eufrat. Značná jeho část byla nehostinná.

Patrai

Současný Patras uKorintského zálivu vŘecku.

pětka

Hovorové označení quinquerémy.

phalery (faléry)

Okrouhlé, tepáním zdobené stříbrné nebo zlaté medaile oprůměru kolem 70-100 mm. Byly udělovány za vojenskou udatnost, zpravidla vpočtu devíti, pospojovány ozdobnými řemínky, za něž si je voják zavěšoval na drátěnou košili nebo na pancíř.

Picenum

Lýtkový sval italské „nohy“. Proslulo jako zdroj politických rozvratníků; Římané na tamější obyvatele pohlíželi jako na Galy, názor, jenž byl trnem voku picenskému rodákovi Pompeiovi Velikému.

pilum

Druh legionářského oštěpu. Měl malou pyramidovitou hlavici se zpětnými háčky aasi zpoloviny tak dlouhou železnou objímku; sdřevěným ratištěm byla spojena velmi tenkým čepem, který se při doletu knepříteli odlomil azamezil tak soupeři vrhat oštěp zpět. Šlo ovylepšení připisované Gaiu Mariovi.

pinasa

Otevřená veslice sosmičlennou posádkou. Velice rychlá.

plebejové

Plebejové tvořili mezi římským občany většinu; vdobě dějů této knihy bylo už patricijů poskrovnu.

plethron

Řecká plošná míra.

pomerium

Posvátné území města Říma vyznačené mezníky zvanými cippi; nebylo totožné se serviovskými hradbami; vně pomeria ležel pahorek Aventina iKapitol. Znáboženského hlediska se Řím, Urbs, nacházel toliko uvnitř pomeria; vše mimo ně bylo jen Římem vlastněné území.

pomocné jednotky

Vojenské sbory sloužící ve svazku římské armády asložené zmužů, kteří nebyli římskými občany. Zpravidla šlo okavaleristy, ale existovaly ipěší pomocné oddíly.

pontifex

Římský kněz, člen kolegia pontifiků. Vjeho čele stál Pontifex Maximus, který se osvé obydlí–Domus Publica–dělil napůl sVestinými Pannami. Pontifikové nosili červenobíle pruhovanou tógu.

praefectus fabrum

Organizátor, zpravidla civilista, který nakupoval vše, čeho bylo třeba kvybavení avýzbroji římských legií, od stanových kolíků přes muly až po drátěné košile, potraviny aodění.

pratur

Bos primigenia, evropský divoký tur, před tisíciletím už vyhynulý. Byl černý, vkohoutku měřil až šest stop aměl mocné, kupředu zatočené rohy.

prétor

Druhý nejvyšší římský magistrát simperiem. Na starosti měl soudy ajejich jednání. Úřad vykonával jeden rok; měl šest liktorů.

pro–

Prokonzul, propraetor, proquaestor, promagistrát. Muž, který již ukončil svůj úřad, zachoval si však imperium. Jako prokonzul anebo propraetor se zpravidla stával správcem provincie.

proletarii

Chudí, kteří Římu nemohli poskytnout nic než děti. Od dob Gaia Maria už to však plně neplatilo; iproletarius se mohl stát legionářem.

pronuba

Starosvatka (při svatbě).

propuštěnec

Propuštěný otrok. Byl povinen nosit kuželovitou pokrývku hlavy nazývanou čapka svobody. Pokud byl jeho bývalým pánem Říman, včleňoval se propuštěnec ihned do jeho klientely aměl pramalou možnost nabyté svobody využívat. Mohl si však vydělávat peníze apovznést se tak do vyšších tříd.

proskripce

Akt, jímž byl člověk zbaven majetku, zpravidla iobčanství aněkdy iživota. Většinou šlo oporažené vobčanské válce. Seznam proskribovaných býval vyvěšen na rostrech na Foru Romanu.

provincie

Území náležející Římu ařízené správcem.

publikáni

Obchodní společnosti, které si na základě smlouvy se státní pokladnou pronajímaly vprovincii „správu“ daní atributů–to znamená výběr daní ve jménu pokladny. Jelikož publikáni vždy inkasovali více peněz, než kolik měli spokladnou smluvně sjednáno, byl výběr daní neobyčejně výnosný.

quin taces

Mlč!

quinqueréma

Původně velice prosazovaný typ válečné galéry začal časem ztrácet na oblibě vzhledem kúdajné pomalosti aneobratnosti, ikdyž si zachovával výhody své masivnosti aschopnosti unést jak metací stroje, tak ivýsadkové jednotky. „Pětka“, jak se jí říkalo, měla zřejmě buď pět mužů ukaždého vesla, anebo pět mužů celkem utří vesel patrovitě umístěných nad sebou. Nejvyšší veslaři byli vždy vysunuti na krakorci vyčnívajícím zlodi nad hladinu; veslo středního patra procházelo otvorem vysoko vboku lodi; spodní veslo bylo těsně nad čárou ponoru avprůvlaku bylo utěsněno koženou manžetou. Quinquerémy byly vesměs nakryty palubou apojaly až 120 mužů námořního výsadku. Veslařů bylo 270, vesměs šlo oprofesionály; galéry poháněné otrockými silami byl až křesťanský vynález. Dále měla loď kolem 30 námořníků kobsluze takeláže, neboť „pětky“ byly rovněž vybaveny velkou plachtou.

Rex Sacrorum

Za časů římských králů to byl nejvyšší kněz. Byl současně ikrálem. Když se ustavila republika, zřídili prostě její vůdci úřad Pontifika Maxima, jenž byl knězi Rex Sacrorum nadřazen–typicky římské řešení.

Rhegium

Současné Reggio, na samé špičce italské „boty“.

Rhenus

Rýn.

Rhodanus

Rhône.

rostra

Vyvýšený stupeň na Foru využívaný řečníky aorganizátory větších shromáždění. Pojmenován byl podle lodních zobců, které ho zdobily.

Rubico

Severní hranice vlastní Itálie. Dnešní badatelé se na přesné lokalizaci této řeky nemohou shodnout, neboť vokolí Ravenny byla vpozdějších dobách uskutečněna rozsáhlá odvodňovací díla.

saltatrix tonsa

Doslova oholená tanečnice. Ve skutečnosti muž převlečený za ženu anabízející na veřejnosti sexuální služby. Existoval zákon, lex Scantina, podle něhož to byl hrdelní zločin.

Sarápis

Podivuhodně hybridní božstvo vytvořené pro občany Alexandrie Ptolemaiem Prvním atehdejším Ptahovým veleknězem Manethem. Cílem bylo propojit řecké aegyptské náboženské myšlení, tak aby vAlexandrii existoval místní bůh dostatečně řeckého charakteru. Jeho okrsek ležel vRhákotidě, chudinské čtvrti města, což snad naznačuje, že Sarápis byl božstvem především nižších tříd.

satrapie

Území náležející suzerénovi, avšak spravované vjeho jménu jako samostatný celek. Ten, kdo byl správou pověřen, se nazýval satrapa. Šlo oparthskou neboli východní formu klientského království.

senát

Vpodstatě horní sněmovna. Vpopisované době ho tvořila zhruba tisícovka mužů, kteří do něho vstoupili buď volbou jako kvestoři, nebo kooptací censory či jmenováním triumviry. Senát nemohl zákony schvalovat, mohl se pouze svým dekretem usnést, že zákon může být projednán; právo zákony navrhovat náleželo sněmům, nyní už prakticky nefunkčním. Veškerá legislativa probíhala vdané době formou ústního pokynu triumvirů sněmům.

senatus consultum

Dekret vydaný senátem. Neměl zákonnou účinnost.

sestercius

Tato drobná stříbrná mince byla oficiální jednotkou římských financí. Čtyři sestercie se rovnaly jednomu denariu; 25 000 jich tvořilo jeden talent.

sinus

Vzeměpisné terminologii znamenalo toto slovo záliv, například ve spojení Sinus Arabicus (dnešní Rudé moře). Sinus označoval vlatině také záhyb tógy volně nařasené na mužově pravém boku; užívalo se ho jako kapsy pro papíry ašátek. Měšec spenězi měl muž naproti tomu pevně připjatý kopasku utaženému přes tuniku.

siréna

Mytická svůdná ženská postava obývající nebezpečné útesy. Lákala svým zpěvem námořníky, kteří pak na podmořských skálách ztroskotávali.

Skenitští Arabové

Arabský kmen obývající oblast východně od Eufratu vokolí Zeugmatu aNíkéforia. Byli to pouštní nomádi spramalou úctou kŘímanům.

sněm

Sněm, latinsky comitium, byl každé shromáždění římských mužů oprávněných hlasovat. Sněm mohl být legislativní anavrhovat aschvalovat zákony nebo plebiscity; dále to mohl být sněm soudní aprojednávat spory; veřejný, který se zabýval záležitostmi, jako byly adopce; volební, který schvaloval magistráty; náboženský kprojednání náboženských otázek, jako byla třeba volba kněží aaugurů.

socius

Svobodný muž anebo propuštěnec, který žil na římském území, avšak nebyl římským občanem.

Sol Indiges, Tellus a Liber Pater

Tato trojice numinózních božstev vévodila vřímských přísahách. Pokud se jich Římané při přísaze dovolali, pak jí iti nejcyničtější znich dostáli, bez ohledu na to, jaké následky pro ně její splnění mohlo mít.

státní kůň

Kůň zakupovaný vdřívějších dobách Říma pro jezdce státem. Třebaže později už Římané jízdních dobrovolníků nevyužívali, přední rodiny si přidělení státního koně přesto velice považovaly jako výrazu pocty.

Subura

Údolí mezi římskými pahorky Viminalem aEsquilinem. Šlo opověstnou chudinskou čtvrt, Suetonius však uvádí, že právě tam vdětství vyrůstal Julius Caesar.

sui iuris

Plnoprávně disponující svými záležitostmi. Termínu se užívalo koznačení stavu, kdy například žena mohla rozhodovat osvých financích amajetku.

tace, tacete

Mlč, mlčte!

talent

Tradiční označení váhy břemene, které muž unesl na zádech. Přibližně 25 kg.

Taprobané

Ostrov Srí Lanka (Ceylon).

tata

Latinsky tatínek.

Thrákie

Protáhlé území mezi řekou Strymón aHelléspontem aThráckým Bosporem. Zasahovalo hluboko do vnitrozemí asvýjimkou obyvatel žijících při středomořském pobřeží bylo obydleno převážně barbary.

transportní lodě

Lodě určené převážně kpřevozu vojska. Pokud byly prázdné, seděli uvesel profesionální veslaři; vezly-li legionáře, museli veslovat tito nešťastníci. Jelikož pěšáci měli zmoře ukrutný strach, usoudili jejich velitelé, že veslování jim na ně dá trochu zapomenout.

tribun lidu

Magistrát, jenž ač volen, nereprezentoval všechen římský lid–toliko plebs. Znamenalo to, že tribunové lidu svůj úřad nevykonávali za věšteb anepříslušelo jim žádné imperium. Byli naproti tomu ve své funkci nedotknutelní aposvátní aměli vruce obrovskou politickou zbraň–právo veta, které mohli uplatnit proti navrhovanému zákonu, proti jakékoli akci nebo proti kterémukoli magistrátovi. Kdysi bývali proslulí svou legislativní činností, vdané době se však už vzákonodárné činnosti příliš neuplatňovali.

triumf

Římský vojevůdce, kterého jeho vojáci ještě na bitevním poli pozdravili jako imperatora, byl oprávněn žádat senát opovolení triumfu, což se jen těžko odpíralo. Po návratu do Říma se ukázal vplné slávě ve velikém průvodu, vněmž davům předvedl své činy ataké svou kořist. Některé triumfy byly velkolepé, jiné jen holá rutina.

třídy

Ve starém Římě bylo pět majetkových tříd, očíslovaných od prvé až po pátou. Příslušnost do jednotlivých tříd se řídila výší jmění arozhodovali oní censoři.

tyrský nach

Nejdražší anejnákladnější purpurové barvivo. Vyrábělo se zdrobné žlázky korýše murex vsyrském městě Tyru. Barvu mělo tmavou až dočerna, avšak sjemným šarlatovým nádechem.

verpa

Vulgární latinský název penisu apředkožky.

via

Hlavní římská silnice, jako například Via Latina, případně iměstská ulice, např. Sacra Via.

Via Egnatia

Hlavní římská silnice vedoucí na východ aprotínající Balkánský poloostrov. Začínala dvěma větvemi, jednou vDyrrhachiu adruhou vApollónii na jadranském pobřeží, zakrátko se obě větve spojovaly apokračovaly téměř tisícimílovým úsekem přes Makedonii athrácké pobřeží. Poté se cesta opět rozvětvovala, kseveru vedla do Byzancia, na jih kHelléspontu. Vybudovali ji kolem roku 146 př. n. l. Římané kusnadnění přesunů svých vojsk.

vicus

Městská ulice anebo silnice méně důležitá než via. Svažitá městská ulice se nazývala clivus.

villa

Římanovo venkovské sídlo koncipované jako velká obytná budova speristylovou zahradou. Skvělou rekonstrukci villy Caesarova tchána Calpurnia Pisona vHerculaneu představovalo staré Getty Museum vMalibu vKalifornii. Škoda, že tato expozice byla uzavřena, neboť vEvropě už dnes žádná villa neexistuje, jen jejich ruiny. Znamenalo to značné ochuzení naší doby. Největším villovým komplexem antiky byla Hadrianova villa vTiburu (dnešní Tivoli).

Vlasatá Galie

Nazývala se tak proto, že její obyvatelé nosili dlouhé vlasy, pro Římany znak barbarství. Zhruba řečeno zaujímala prostor dnešní Francie aBelgie, svýjimkou údolí Rhôny astředomořského pobřeží. Obývaly ji kmeny Keltů aBelgů.

zobec

Latinsky rostrum, dubový nebo bronzový hrot vybíhající zlodní přídě těsně pod čárou ponoru, kterého se užívalo knajíždění na nepřátelskou loď, kproděravění jejího boku, atím kjejímu potopení.

OBSAH

ČÁST I.

Antonius na Východě

41-40 př. n. l. 7

5

ČÁST II.

Octavianus na Západě

41-40 př. n. l.

103

ČÁST III.

Vítězství a porážky

39-37 př. n. l.

220

ČÁST IV.

Královna zvířat

36-33 př. n. l.

311

ČÁST V.

Válka

32-30 př. n. l.

488

ČÁST VI.

Metamorfóza

29-27 př. n. l.

630

GLOSÁŘ

643

COLLEEN McCULLOUGHOVÁ

antonius a kleopatra

Z anglického originálu Anthony and Cleopatra,

vydaného nakladatelstvím Simon and Schuster

v New Yorku v roce 2007, přeložil Vladimír Svoboda

Mapy nakreslil Jan Žbánek

Odborná revize doc. dr. Václav Marek

Obálku navrhla Viera Fabianová

Redigovala Květuše Hrachová

Odpovědná redaktorka Iva Daňková

Technická redaktorka Martina Adlová

Počet stran 688

Vydala Euromedia Group, k. s., – Ikar

Nádražní 32, 150 00 Praha 5,

v roce 2009 jako svou 2778. publikaci

Vydání první

Sazbu zhotovila Knižní sazba Hogen, s. r. o., Horní Jiřetín

Tisk Tlačiarne BB, spol. s r. o., Banská Bystrica

ISBN 80-249-0454-3

www. euromedia. cz