Colleen McCullough

Morganův úděl

ČÁST PRVNÍ

OD SRPNA ROKU 1775 DO ŘÍJNA ROKU 1784

„Je to tu, jsme ve válce!“ zaburácel hned ode dveří pan James Thistlethwaite. Všichni kromě Richarda Morgana zvedli hlavu a pohlédli ke vchodu, který právě zatarasila hřmotná postava třímající aršík papíru. V tu chvíli by bylo slyšet dopadnout i upuštěný špendlík, vzápětí už se ale u všech hospodských stolů kromě Morganova začaly navzájem překřikovat rozrušené mužské hlasy. Richard však onomu znepokojivému oznámení sotva věnoval pozornost: co znamenala nějaká válka se třinácti americkými koloniemi ve srovnání s osudem dítěte, které právě choval na klíně? Strýček James apatykář hošíka před čtyřmi dny očkoval proti neštovicím a Richard Morgan teď prožíval muka očekávání, zda se očkování ujme.

„Pojď přece dál, Jeme, a přečti nám to celý,“ vyzval ho za nálevním pultem Dick Morgan, hostinský v Coopers Arms a Richardův otec.

Třebaže venku pálilo polední slunce a tabulkami z korunového skla vsazenými do olova pronikalo dovnitř trochu světla, panovalo v rozlehlé hospodské místnosti šero. A tak James Thistlethwaite šel blíž k výčepu a k olejové lampičce, která visela nad nálevním pultem. Z obou kapes pláště mu čněly pažby jezdeckých pistolí. S brýlemi na samé špičce nosu začal předčítat, v dramatických kadencích stoupal a opět klesal hlasem.

Něco z toho, co říkal, sice pronikalo mlhou starostí obestírajících mysl Richarda Morgana, ale byly to jen útržky: „… nepokrytě k otevřenému povstání… takovouto rebelii s veškerým úsilím potřít… viníky pohnat k odpovědnosti…“

Postřehl pohrdání zračící se v otcových očích a snažil se, jak jen mohl, soustředit se na synka. Měl pocit, že se horečka už přece jen projevuje, či snad ne? Jestliže ano, pak se očkování ujalo. Ale co když zrovna William Henry bude jedním z těch dětí, které neoslabená nemoc zasáhne naplno? Co když mu umře? Dobrý Bože, to ne!

Pan James Thistlethwaite zatím dočítal poslední věty. „Kostky jsou vrženy! Nyní už koloniím nezbývá než se podrobit, anebo triumfovat!“ hlaholil.

„To jsou z královskejch úst dost divný slova,“ řekl hospodský.

„Pročpak divná?“

„Úplně to vypadá, jako by se král domníval, že kolonie můžou třebas i zvítězit.“

„To sotva, Dicku. Spíš bych řekl, že se sepisovatel jeho proslovů - hádám, že je to bůhvíjaká sekretářská krysa toho jeho kamarádíčka Buta - trochu zamotal v rétorických figurách. Nu?“ Doprovodil otázku gestem, při němž si ukázal prstem do pootevřených úst.

Hostinský se pousmál a nalil do sklenky odměrku rumu, poté se otočil a na břidlicovou tabulku zavěšenou na stěně připsal křídou čárku.

„Nono, Dicku! Tahle moje novina by si snad zasloužila, aby to šlo na hospodu!“

„Ale kdepak! Dřív nebo pozdějc bysme se to stejně doslechli.“ Hostinský se opřel o pult, kde už měl za léta lokty vydřené prohlubně, a zadíval se na pana Thistlethwaita, na jeho těžký plášť a pistole. Blázen jeden bláznivá! Venku takové vedro! „Upřímně řečeno. Jeme, žádnej blesk z čistýho nebe to není, ale zpráva je to přesto na pováženou.“

Nikdo se do jejich rozhovoru nemíchal. Dicka Morgana si stálí návštěvníci hospody Coopers Arms velice považovali a Jem Thistlethwaite zase požíval pověsti jednoho z bristolských vzdělanců, byť trochu podivínského. Seděli tedy, poslouchali a usrkávali, co měl kdo nalito - rum, džin neboli jalovcovou, pivo či takzvané bristolské mléko.

Obě Morganové, mladá i stará, čile poklízely stoly, sbíraly prázdné sklenice a nosily je Dickovi, aby je mohl znovu naplnit - a aby na tabulce mohl křídou čmárnout další čárky. Byl už téměř čas oběda, zavonělo to čerstvými bochníky chleba, které Peg Morganová právě donesla od pekaře Jenkinse, a jejich vůně se smísila s všelijakými pachy, jaké v době odlivu neodmyslitelně náležely ke každé hospodě na bristolském nábřeží. Většina přítomných - mužů, žen i dětí - se tu co nevidět zakousne do krajíců chleba, namázne si je troškou másla a přidá skrojek somersetského sýra, k tomu kouřící talíř s bramborami a hovězím, bohatě zalitým vypečenou šťávou.

Otec ho nepřestával přísně sledovat očima. Richard, nešťastný z toho, že v něm Dick zjevně vidí slabocha, přemítal, co říct. „My jsme přece doufali,“ začal nejistě, „že za Massachusetts se nepostaví žádná z kolonií, poté co už ho dokonce i samy varovaly, že zachází až příliš daleko. To si snad v Americe doopravdy mysleli, že se král s tím jejich dopisem bude číst? A i kdyby si ho nakrásně přečetl, věřili snad, že pod dojmem z něj ustoupí jejich požadavkům? Jsou to přece Angličané! A král je i jejich králem.“

„Nesmysl, Richarde!“ odsekl pan Thistlethwaite. „Ty jsi samou starostí o to své mrně jak posedlý, už ti to dočista leze na mozek. Král? Ten je i se svými ministerskými vrtichvosty na nejlepší cestě zavléct na svém žezle celý náš ostrov do záhuby! Za necelý rok se nám z našich třinácti kolonií vrátilo do Bristolu celých osm tisíc tun nákladu nevytěženo! Fabrika na kepr v Redeliffu stojí a čtyři sta duší, co zaměstnávala, se ocitlo na dlažbě, na krku farnosti! Nemluvě o té dílně u přístavu, kde se vyráběly malované plátěné koberce pro Karolínu a pro Georgii! A nemluvě o všech těch rourařích a mydlářích, o sklářích, co foukají láhve, o cukrovarnících, o palírně rumu. Pro lásku Boží, chlape jeden, většina našeho zboží měla přece až dosud odbytiště za Západním oceánem a nemalá část výrobků šla právě do třinácti kolonií! Pustit se do války se třinácti koloniemi je čiročirá hospodářská sebevražda!“

„Koukám,“ řekl hostinský a přidržel si leták před očima, „že lord North vydal - jak že on tomu říká? - Prohlášení o potření ozbrojené rebelie.“

„Jenomže tahle válka se vyhrát nedá,“ prohlásil s jistotou pan Thistlethwaite, napřáhl ruku s prázdnou sklenkou k Mag Morganové a nechal ji trčet ve vzduchu.

Richard Morgan to zkusil znovu. „A proč by ne, Jeme? Francii jsme taky dokázali po sedmi letech válčení porazit -jsme dnes ta největší a nejsrdnatější země na celém světě! Anglický král žádné války neprohrává.“

„Protože je až dosud vedl jenom v těsné blízkosti Anglie, nebo proti pohanům, anebo proti nějakým nevzdělaným divochům, které zaprodávali jejich vlastní vládci. Ale muži ve třinácti koloniích jsou, jak jsi správně řekl, Angličané. Jsou civilizovaní, dobře znají, jak to u nás chodí. Je to naše krev.“ Pan Thistlethwaite se zaklonil, opřel se do opěradla, povzdychl si a nakrčil svůj výrazný, baňatý, po grogu prokvetlý nos. „Vědí jedno - že jsou zlehčováni. Štváni, popliváni, přehlíženi, opovrhováni. Angličané to jsou, to je jisté, jenomže tady je nikdo nebere vážně. A jsou od nás velice daleko, což je okolnost, kterou naše panstvo v čele s králem vůbec nebere na vědomí. Můžeš mi namítnout, že války nám vyhrává naše lordstvo - ale jak dlouho už to je, co jsme zvítězili anebo prohráli s nějakou pozemní armádou, někde mimo ostrov? A jak chceš vyhrát námořní válku s protivníkem, který žádné lodi nemá? Bojovat budeme muset na zemi. Na třinácti územích, která nejsou navzájem ani pořádně propojená.

A proti nepříteli, který není natolik vycvičený, aby se choval podle náležitých vojenských pravidel a obyčejů.“

„Teď sis právě odstřelil svůj vlastní argument, Jeme,“ prohlásil hostinský s úsměvem, podal Mag novou číšku rumu, po křídě však tentokrát nesáhl. „Naše armáda je přece prvotřídní. Ty nějaký kolonisti vzdorovat nedokážou.“

„Ale v tom s tebou naprosto souhlasím!“ zvolal James a pozdvihl pohárek k přípitku hospodskému, jenž právě projevil nebývalou štědrost. „V žádné bitvě kolonisté patrně nezvítězí. Jenomže oni bitvy vyhrávat ani nepotřebujou, Dicku. Jediné, co budou muset udělat, je vytrvat. Protože bojovat se bude na jejich půdě, a to věru není Anglie.“ Zajel levičkou do kapsy kabátu a na stůl dopadla s hlučným bouchnutím pistole. Hosté vyjekli zděšením a Richard, s děckem na klíně, odstrčil hlaveň bleskově stranou, tak rychle, že jeho pohyb sotvakdo stačil postřehnout. Pistole, jak všichni dobře věděli, byla vždycky nabitá. Pan Thistlethwaite nedbaje rozruchu, který vyvolal, se prohrabával hluboko v kapse, až konečně vylovil jakési papíry. Prohlížel je jeden po druhém, za skly brýlí se jeho světlemodré, krví podlité oči zdály být ještě větší. Zpod stužky, kterou měl vlasy ledabyle svázané dozadu, mu vyklouzlo pár tmavých kučer - nějaké ty cůpky nebo paruky pan James Thistlethwaite naprosto neuznával.

„A, tady to máme!“ prohlásil konečně a rozkládal na stole velké plachty jakýchsi londýnských novin. „Před sedmi měsíci a čtrnácti dny, dámy a pánové shromáždění tady v Coopers Arms, došlo ve Sněmovně lordů k prudké debatě, během které veliký a ctihodný starý pán William Pitt, hrabě z Chathamu, pronesl řeč, o níž se traduje, že to byl největší projev v jeho životě. A byla to apologie kolonistů! Ale mne tolik nevzrušila Chathamova slova,“ pokračoval pan Thistlethwaite, „jako spíše to, co k tomu řekl vévoda z Richmondu, a to vám ocituji slovo od slova: Dokážete tam možná vnést oheň a zkázu, jenomže to se nerovná vládě! Což je pravda, veliká pravda! A pak ještě následovala věta, kterou já považuji za hlubokou filozofickou myšlenku, třebaže při ní jejich lordstva pochrápávala: Žádný národ nepřimějete, aby strpěl vládu, o níž se vyjádřil, že ji nepřijme.“

Rozhlédl se kolem sebe, pokývl hlavou. „Proto také tvrdím, že veškeré bitvy, které se nám tam snad podaří vyhrát, nám budou k ničemu a na konečný výsledek války budou mít pramalý vliv.“ Když noviny opět skládal a zastrkával do kapsy, blýsklo mu v očích. „S tebou je potíž, Richarde, ty toho o zbraních víš až příliš mnoho. Jenomže to dítě nebylo ani v nejmenším nebezpečí, stejně jako nikdo jiný v téhle místnosti.“ Z hloubi hrdla se mu vydral chraptivý ston, sevřené rty se zachvěly. „Všechny své dny jsem zatím strávil v téhle zatuchlé žumpě jménem Bristol, a tak si ten jednotvárný život čas od času zpestřuju alespoň tím, že si ve svých pamfletech beru na mušku všelijaké toryovské hnisavé boláky v naší vládě, kvejkry, šejkry a jak se všichni ti králomilové jmenují.“ Mávl směrem k posluchačům značně obnošeným třírohým kloboukem a přimhouřil oči. „Jestli kolonisté doopravdy vytrvají, pak je vítězství jejich,“ opakoval. „Každý z nás, kdo žije tady v Bristolu, měl už přece příležitost poznat celé tisícovky těch budoucích osadníků - i když se tudy všichni jen mihnou jako netopýři za soumraku. Impérium na to doplatí životem, Dicku! A tohle je první zachrčení z našich anglických chřtánů! Znám je dobře, a povídám vám, že kdo v tomhle souboji zvítězí, budou kolonisté.“

Vtom do místnosti dolehl zvenčí podivný, hrozivý hukot, hlas mnoha hrdel. Deformované obrysy postav, až dosud poklidně procházejících před okny, se náhle proměnily v míhající se šmouhy.

„Rabují!“ Richard vyskočil a podával dítě manželce. „Peg, vezmi Williama Henryho a běž nahoru! Mami, ty jdi s ní.“ Pohlédl na pana Thistlethwaita. „Chceš střílet obouruč, Jeme, anebo mi tu druhou pistoli půjčíš?“

„Počkej, počkej!“ Dick se vynořil zpoza pultu, urostlý stejně jako Richard, převyšoval postavou všechny ostatní ve výčepu, tělo samý sval. „Tady na Broad Street se ještě nikdy nerabovalo, ani tehdy ne, když do Bristolu přitáhli havíři z Kingswoodu a zmocnili se tu starýho Brickdalea. A nerabuje se, ani když to tu trochu rozjedou námořníci. Ať se tam venku děje co chce, žádný rabování určitě nehrozí.“ Přešel ke dveřím. „Ale měli bysme přesto zjistit, oč jde,“ řekl a zmizel uprostřed valícího se davu. Následovali ho všichni přítomní z Coopers Arms včetně Richarda a Jema Thistlethwaita s pistolemi pohotově v kapsách pláště.

Ulice vřela, zvědavci v podkrovních oknech se vykláněli, divže si krky neukroutili, všude tolik lidstva, že pro zástupy nebylo vidět jednu jedinou dlažební kostku na vozovce ani dlaždici z nových chodníků po obou stranách Broad Street. Všichni tři muži se vedrali do tlačenice a dali se jí unášet ke křižovatce Wine Street a Corn Street - ne, ten dav kolem nich netvořili lidé, kteří by se vydali drancovat. Byli to blahobytní, ale o to rozčilenější muži, kteří sem s sebou raději nepřivedli jedinou ženu ani jediné dítě.

Na protější straně Broad Street, dál směrem k tržišti, vedle radnice a směnárny, stál hostinec White Lion, sídlo Souručenství pravověrných. Byl to toryovský spolek, zdroj nemalého povzbuzení a síly pro Jeho britské královské Veličenstvo Jiřího III., jemuž byli členové Souručenství oddáni na život a na smrt. Ohniskem nepokoje se teď ale stala Americká kavárna v jeho sousedství, nesoucí znak s červenobíle pruhovanou vlajkou, které většina amerických kolonistů užívala jako společné zástavy, pokud se nehodilo vztyčit barvy Connecticutu nebo Virginie či některé z dalších osad.

„Nejlíp by bylo,“ řekl Dick Morgan, který se marně vytahoval na špičky, „vrátit se do Coopers Arms a podívat se na to odtamtud, z okna v podkroví.“

Pospíšili si tedy nazpět do hostince, vyběhli nahoru po rozviklaných vrzavých schodech vzadu za nálevním pultem, až konečně dorazili k oknům, riskantně povysunutým nad Broad Street dole pod nimi. V zadním pokojíku vzlykal malý William Henry. Matka s babičkou skloněné nad postýlkou ho tam hýčkaly a konejšily a ani za mák se nestaraly o rozruch venku, když William Henry dával tak hlasitě najevo, jaké má trápení. Vření pod okny přestalo zajímat i Richarda, jenž se vzápětí k oběma ženám připojil.

„Heleď, on ti v nejbližších pár minutách určitě neumře, Richarde!“ štěkl z předního pokojíku Dick. „Pojď se sem ksakru taky podívat!“

Richard neochotně přešel k oknu, vyklonil se z něho a užasle vyrazil: „To vypadá jako Yankeeové! Co tam mají, otče? Kristepane, co oni to s těmi věcmi dělají?“

Nepochybně to byly jen věci: dva hadroví panáci zručně vycpaní slámou, celí natření dosud kouřícím se dehtem a olepení peřím. Ovšem kromě hlav, neboť na nich měli naražené klobouky, které se staly přímo odznakem kolonistů - neuvěřitelně nemoderní, zato ale mimořádně praktické širáky s krempou sklopenou po celém obvodu dolů, takže okrouhlé nízké dýnko na ní sedělo jako žloutek na sázeném vejci.

„Hej! Holá!“ křikl Jem Thistlethwaite, když zahlédl známou tvář patřící ke stejně známému vybraně oděnému tělu, balancujícímu teď na vršku sudů narovnaných na nákladním smyku. „Copak se to děje, vážený mistře Harforde?“

„Souručenství pravověrnejch vyhlásilo, že se dneska bude jako věšet John Hancock a John Adams!“ houkl nahoru kvakerský plutokrat.

„Cože, jen proto, že je generál Gage po bitvě u Concordu odmítl omilostnit?“

„Vo tom já nic nevím, pane Thistlethwaite,“ řekl Joseph Harford, načež se zjevně v obavách, aby nebyl zesměšněn nějakým Thistlethwaitovým satirickým cirkulářem, sesunul ze své pozorovatelny opět dolů a zmizel v davu.

„Pokrytec jeden!“ ulevil si pan Thistlethwaite polohlasem.

„Snad Samuel Adams, ne John Adams,“ poznamenal Richard, teď už plně zaujatý touto událostí. „Jde přece o Samuela Adamse, ne?“

„Pokud se Souručenství usneslo věšet nejbohatší obchodníky z Bostonu, pak by to měl být Samuel. Ale John toho zase víc namluví a napíše,“ řekl na to pan Thistlethwaite.

V dokařském světě nebyl žádný problém sehnat dva pořádné provazy a hbitě na nich uvázat katovskou smyčku, objevily se jako vyčarovány ze země a vzápětí už se holé, na omak drsné figuríny velikosti dospělého člověka houpaly na vývěsním štítu Americké kavárny, pomalu se otáčely kolem dokola a zvolna ohořívaly. Vztek se vybouřil a houf Pravověrných se cpal do pohostinně otevřených, toryovskou modří natřených dveří hostince U Bílého lva.

„Čuráci toryovský,“ prohlásil pan Thistlethwaite, a jak scházel po schodech dolů, v popředí jeho úvah se ocitla představa dalšího voňavého kalíšku rumu.

„Padej, Jeme!“ řekl jen hostinský a zastrčil za ním závoru až do doby, kdy si bude jistý, že kravály jsou u konce.

Richard otce dolů nenásledoval, třebaže vědomí povinnosti mu napovídalo, že by asi měl, jeho jméno teď už přece bylo v městských cechovních knihách připojeno k Dickovu. Richard Morgan, hostinský, složil příslušný obnos, a získal tak postavení svobodného muže, měšťana s právem hlasu v obci, ve městě představujícím samostatný správní útvar uvnitř Gloucesterského a Somersetského hrabství, které je obklopovaly, v druhém největším ze všech měst v celé Anglii, Walesu, Skotsku a Irsku. Z padesáti tisíc duší stěsnaných v jeho hranicích bylo pouhých sedm tisíc mužů takto svobodných a oprávněných hlasovat.

„Ujalo se?“ otázal se Richard své ženy skloněné nad postýlkou,

William Henry se zatím ztišil, zdálo se, že upadl do neklidného spánku.

„Ano, miláčku.“ Peginy mírné hnědé oči se náhle zalily slzami, rty se jí roztřásly. „Teď už nezbývá než se jen modlit, Richarde, aby ho nepostihly ty opravdové neštovice. I když nepálí horkostí, tak jako to bylo u Mary.“ Jemně manžela postrčila. „Jdi teď trochu ven, na hodně dlouhou procházku. I při ní se můžeš modlit. Jdi už! Běž, prosím, Richarde. Jestli tu zůstaneš, bude tatínek zase vrčet.“

Broad Street upadla do podivné letargie, jež zpravidla následuje po panice, jaká rázem zachvátí město, kde hrozí propuknutí nepokojů. Když Richard míjel Americkou kavárnu, na okamžik se zastavil a zadíval se na pohupující se figuríny Johna Hancocka a Johna Samuela Adamse. Uši mu zaléhaly výbuchy smíchu i vzteklého řevu rozléhajícího se z hrdel Pravověrných, rozesazených teď už u oběda ve velké síni hospody U Bílého lva. Pohrdavě se ušklíbl. Morganové byli zapřísáhlými stoupenci whigů, jejichž hlasy přispěly k vítězství Edmunda Burkeho a Henryho Crugera v loňských volbách - co to bylo za cirkus! A jak dopálený byl lord Dare, když neschrastil takřka ani hlas!

Richard teď přidal do kroku, prošel Corn Street a minul proslulý hostinec U Věchtu Johna Weeka, hlavní stan Unionistického klubu whigů. Tam odbočil k severu do Small Street, u Kamenného mostu vyšel rovnou na hřbet písečné kosy a stanul. Směrem k jihozápadu se mu v tom okamžení otevřel úchvatný pohled. Zdálo se, jako by před ním beze zbytku zaplnily nějakou širokou silnici koráby s holým stěžňovím, nic než stožáry, ráhna, stehy a úpěny nad bachratými dubovými trupy. Pro množství lodí nebylo vidět ani kousíček hladiny řeky Froomu, v jejímž korytě ve skutečnosti lodi kotvily a trpělivě vyčkávaly, až po dvaceti týdnech začne opět jejich turnus.

Odliv už končil a voda se s neobyčejnou rychlostí navracela. Hladina Froomu i Avonu v průběhu šesti a půl hodiny vystoupala vždy o třicet stop a pak opět o třicet stop klesla. Za odlivu ležely lodi na boku, zapadlé v páchnoucím bahně strmě se zvedajících břehů, když příliv vrcholil, lodě se vzpřimovaly do polohy, v níž jim bylo určeno plout. Nejeden kýl se za tohoto povalování v bristolském blátě námahou zkroutil anebo i praskl.

Sotva Richard překonal bezděčnou reakci při pohledu na onu širokou třídu zaplněnou loďmi, jeho mysl jako by opět sklouzla do vyjeté koleje.

Dobrý Bože, vyslyš mou modlitbu! Zachovej mi mého synka naživu. Neodnímej ho mne ani jeho matce…

Nebyl jediným synem svého otce, ale byl tím starším. Jeho bratr William byl pilař a měl živnost dole poblíž skláren a Cuckolďs Pili, na St. Philipském břehu Avonu. Kromě toho měl Richard ještě tři sestry, všechny dobře provdané za svobodné bristolské měšťany. Morganovských hnízd bylo ve městě více, avšak Morganové z Richardova rodu - jenž se sem patrně před dávnými časy přistěhoval odněkud z Walesu - už tu sídlili po mnoho generací a dosáhli význačných postavení, ti nejnadanější, jako třeba strýček James apatykář, stanuli v čele významných podniků, prosadili se za členy Velkoobchodního sdružení i na radnici, vydatnými dary přispívali chudobincům a činili si i naděje, že by časem mohli usednout do křesla bristolského starosty.

Richardův otec mezi ty nejnadanější zrovna nepatřil. Ale nedělal rodu ani hanbu. Po pár letech v obecné škole šel pracovat do hostince a po vyučení a poté, co si vykoupil volnost, se jako svobodný měšťan upnul na získání vlastní živnosti. Sjednali mu společensky přijatelný sňatek. Margareta Biggsová pocházela z dobré selské rodiny od Bedminsteru a mohla se chlubit tím, že umí číst, třebaže psát nedovedla. Přišly děti, první byla holčička a po ní další tak často, že nedopustily, aby se žal nad občasnou ztrátou některého z děcek stal nesnesitelně tíživý. Když se začal Dick natolik ovládat, že se ještě před ejakulací naučil stáhnout, ustálil se počet jejich potomků na třech přežívajících děvčatech a dvou chlapcích. Utěšená rodinka, velká právě natolik, aby se Morganovi o své děti mohli přiměřeně postarat. Dick si přál mít alespoň jednoho syna s úplným vzděláním, a poté, co začalo být zřejmé, že z Williama, o dva roky mladšího, žádný velký učenec asi nebude, upnul své naděje k Richardovi.

Když tedy bylo Richardovi sedm, byl zapsán do Colstonova školního ústavu pro chlapce a oblékl známý modrý kabátek zvěstující Bristolanům, že jeho otec je sice chudý, leč solidní občan a že je pevným stoupencem anglikánské církve. Po příštích pět let mu pak vtloukali do hlavičky čtení, psaní a počty. Osvojil si úhledný rukopis, učil se počítat z hlavy a prodíral se Caesarovými Zápisky o válce galské, Ciceronovými Řečmi i Ovidiovými Proměnami, pobízen jak jedovatými štípanci rákosky, tak i přeslazenými uštěpačnostmi z úst preceptora. Vzhledem k tomu, že byl docela nadaným žákem - třebaže žádné lumen - a že měl navíc i příjemný zevnějšek, přečkal ony roky v páně Colstonově dobrodějném ústavu úspěšněji než většina ostatních hochů, a také si z těchto let více odnesl.

Ve dvanácti nastal čas ze školy odejít a vybrat si buď živnost, anebo řemeslo odpovídající jeho vzdělání. K nemalému překvapení rodiny se vydal naprosto jiným směrem, než jaký si až dosud zvolil kdokoli z Morganů. K jeho výrazným vlohám patřilo nadání k manipulaci s mechanismy, k sestavování nejrůznějších skládanek: k tomu přistupovala i neobyčejná trpělivost, u tak mladého člověka až pozoruhodná. Vybral si svého učebního pána sám, stal se jím senhor Tomáš Habitas, puškař.

Otec byl jeho rozhodnutím vskrytu potěšen, měl radost, že spíš než řemeslníkem se jeho syn stane mechanikem. Navíc byla válka nedílnou součástí života a ručnice zase neodmyslitelně patřily k válce. A o mládence, který je dovedl vyrábět a opravovat, nemuseli mít rodiče strach, že by se mohl na bůhvíjakém bojišti stát prachobyčejnou potravou pro děla.

Pokud šlo o práci samu a o zácvik do řemesla, bylo pro Richarda oněch sedm učednických let radostných, třebaže pohody si v jejich průběhu jinak užil pomálu. Tak jako žádný učedník ani on nedostával mzdu, bydlel u svého mistra, posluhoval mu u stolu, jedl to, co zbylo, a spal v koutku na podlaze. Jinak však byl senhor Tomáš Habitas jako učební pán laskavý a především to byl vskutku skvělý zbrojíř. A třebaže dokázal vyrobit i nádherné soubojové pistole a lovecké pušky, byl natolik chytrý, aby pochopil, že v téhle specializaci by se musel stát přímo Mamonem, aby obchodně uspěl, a že Mamonem se nemůže stát nikde jinde než v Londýně. Rozhodl se proto vyrábět raději armádní mušketu důvěrně známou každému pozemnímu i námořnímu pěšákovi jako „Hnědá Bessinka“, ručnici, která byla celá oříškově hnědá, po celých 46 palcích své délky, od pažby až po mušku.

V devatenácti dostal Richard výuční list a opustil Habitasovu domácnost, nikoli však jeho dílnu. Pokračoval tam, nyní už jako puškařský tovaryš, ve výrobě Hnědé Bessiny. A také se oženil, což až dosud jako učeň povoleno neměl. Jeho ženou se stala dcera matčina bratra, tedy jeho sestřenice, ale jelikož anglikánská církev proti takovému spojení neměla námitky, požehnal jeho sňatku v chrámu sv. Jakuba jeho další strýček - James duchovní. Třebaže se o jejich seznámení v samém začátku zasloužil dohazovač, byla to posléze svatba z lásky, a lety se oba dva měli rádi víc a víc. Jen se jmény měli jisté potíže, neboť Richard Morgan, syn Richarda Morgana a Margaret Biggsové, takto pojal za manželku další Margaret Biggsovou.

Dokud se Habitasovu zbrojířství dařilo, nečinila jim tato mnohočetnost jmen valné nesnáze, neboť mladý pár bydlel v nájemním dvoupokojovém bytě v Temple Street na protějším břehu Avonu, hned za rohem od Habitasovy dílny a židovské synagogy.

Svatba se konala roku 1763, tři roky poté, co byla sedmiletá válka s Francií ukončena nepříliš vítaným mírem. Ačkoli vítězná, zanechala zemi těžce zadluženou, a Anglie musela svůj rozpočet vylepšit zvýšenými daněmi a drastickým seškrtáním nákladů na armádu a loďstvo. O pušky přestal být zájem. Jeden po druhém mizeli z Habitasovy dílny tovaryši i učni, až posléze zbyl jenom Richard a senhor Tomáš Habitas sám. A právě po narození malé Mary v roce 1770 musel Habitas, ač nerad, propustit i Richarda.

„Pojď dělat ke mně,“ nabídl Richardovi upřímně Dick Morgan. „Ručnice jednou na odbyt jdou, a jednou ne, ale rum - ten je zaručeně věčný.“

Jak se ukázalo, v domě, přes problémy s pojmenováním žen, zavládla pohoda. Richardově matce se odjakživa říkalo Mag a Richardově ženě zase Peg, jedno i druhé byly zdrobněliny křestního jména Margaret. Zdrojem těchto potíží byla skutečnost, že až na pár zatvrzelých protestantských disidentů, kteří své mužské potomky křtili jmény, jako „Cranfield“ nebo „Onesiphorus“, byl téměř každý Angličan John, William, Henry, Richard, James nebo Thomas, zatímco Angličanky se vesměs jmenovaly Ann, Catherine, Margaret, Elizabeth nebo Mary. Byl to jeden ze zvyků, které sdílely všechny třídy bez rozdílu, od společensky nejvyšší až po tu docela poslední.

Peg, jak se ukázalo, ta líbezná a ve všem povolná Peg, ne a ne počít. Mary se narodila z jejího prvního těhotenství až po třech letech manželství, a nebylo to tím, že by se o dítě nesnažili. Oba rodiče se pochopitelně těšili na synka, takže vybírání jména pro dceru bylo spojeno s jistým zklamáním. Richard se zhlédl v Mary, což bylo jméno v rodině málo obvyklé a (jak mu otec nepokrytě sdělil) zavánějící trochu papeženstvím. Nic naplat. Od chvíle, kdy novorozenou dcerušku poprvé pochoval v náruči a v úžasu se na ni zahleděl, objevil v sobě Richard Morgan neprobádaný oceán lásky. Snad právě díky své trpělivosti měl Richard vždy děti rád a dobře s nimi vycházel, nicméně ho to nepřipravilo na pocit, jaký se ho zmocnil, když spatřil malou Mary. Krev jeho krve.

A tak Richardovi jeho nová práce v pohostinství, teď, když měl dítě, vyhovovala mnohem lépe než zbrojířství, hostinec byl rodinný podnik, bylo to místo, kde mohl být neustále nablízku své dcerce i její matce, sledovat ten zázrak, jak Pegino půvabné ňadro slouží dívenčině hlavičce za podušku, zatímco její drobná pusinka pilně nasává mléko. Peg ji v tom nijak neomezovala, hrozila se naopak dne, kdy bude muset malou Mary začít odstavovat a po troškách ji přikrmovat lehkým pivem. Kdepak dávat bristolskému dítěti - zrovna tak jako londýnskému - pít vodu!

Lehké pivo sice příliš neopíjí, ale trochu přece jen ano. Z těch dětí, které se na pivo převádějí příliš brzy, říkala selská dcerka Peg (a Mag jí přizvukovala), vyrůstají samí ochlastové. A Dick Morgan, jenž za sebou měl čtyřicet let v hostinské branži a věru nebyl nakloněn dát jen tak na ženské názory, vřele souhlasil. Malé Mary bylo víc než dva roky, když ji Peg přestala kojit.

Tou dobou hospodařili v hostinci jménem Bell, první Dickově vlastní hospodě. Hostinec byl součástí spletitého komplexu bytů, skladišť a sklepů v Bell Lané, jehož spoluvlastníkem byl strýček James apatykář. Patřila mu jižní část úzké uličky, s obdobným bludištěm americké vlnařské firmy Lewsley & Co. Dodejme ještě, že strýček James apatykář prodával i v malém, měl znamenitý obchod na Corn Street, většina jeho příjmů však plynula z výroby a vývozu léků a lučebnin, počínaje chloridem rtuťnatým (užívaným k léčbě příjičných vředů) až po laudanum a jiné opiáty.

Když loňského roku vypršela licence na hostinec Coopers Arms na Broad Street, Dick Morgan po ní okamžitě skočil. Hospoda na Broad Street! Vždyť i po zaplacení ročního nájmu ve výši jedenadvaceti liber nemohl vlastník takového podniku na Broad Street počítat s menším ziskem než stovky liber za rok! Vyšlo mu to, neboť v Morganově rodu se nikdo nebál vzít pořádně za práci, byť tvrdou. Dick nikdy neředil rum nebo džin a obědy (podávané kolem poledne) i večeře (o šesté) byly vynikající. Mag vynikala v přípravě prostých domácích jídel, dokonce i všelijaké omezující předpisy, dochované ještě z časů Dobré královny Bess, které bristolskému hostinskému tak trochu svazovaly ruce (v podniku se nesměl péci chléb ani pečivo, nesměla se tu porážet zvířata, aby se tak neobcházely povinné nákupy u řezníka) se pro Dicka Morgana zdály být spíše dobrodiním. Pokud člověk řádně platil účty, mohl u dodavatelů počítat se slušnými cenami. I když přituhovalo.

Přál bych si, Bože, říkal Richard oné neviditelné Bytosti, abys nebyl tolik krutý.

Neboť Tvůj hněv se často zdá dopadat na ty, kteří se Ti neprotivili. Uchovej mého synka, prosím Tě…

Před očima měl Bristol s jeho výšinami i bažinami, tonoucí v těžkém příkrovu kouře. I věže jeho mnoha chrámů zůstávaly skryty v tomto dusivém oparu. Léto toho roku bylo nezvykle horké a suché, a ani konec srpna nepřinášel žádnou úlevu. Listí na jilmech a lípách v College Greens na západě i na Queen Square na jihu už povadlo, pozbylo vší zeleně a svěžesti. Kam dohlédl, všude se od komínů táhly černé vlečky kouře - chrlily je slévárny ve Friers a v Castle Green, cukrovary kolem Lewins Mead, Fivova čokoládovna, stoupaly z vysokých kuželů skláren i z přikrčených pecí vápenek. A když právě nevanul vítr od západu, přidávaly se k pekelnému ovzduší navíc ještě jedovaté výdechy z Kingswoodu, z míst, kam žádný Bristolan dobrovolně nevkročil. V prostředí uhelných dolů a železáren tu vyrůstali prchliví primitivové, prodchnutí nepřekonatelnou nenávistí vůči všemu, co souviselo s Bristolem. Nebylo ani divu při tom živoření v kingswoodských otravných výparech a věčném vlhku.

Richard teď docházel do skutečné lodní říše. Tombův suchý dok, pak další suchý dok, všude čpěl horký dehet, žebroví rozestavěných korábů se podobalo kostrám hrudních košů nějakých gargantuovských tvorů. Od Canons Marsh se dal Richard raději provaznickou dráhou, než aby čvachtavou pěšinou dál sledoval klikatící se břeh Avonu, zdravil se s provazníky, kteří tu pozpátku šlapali svou třetinku míle, za neustálého dokrucování konopného nebo lněného pramence, jednou už předtím zkrouceného, do konečné podoby kabelu či lana, podle toho, co se onoho dne vyrábělo. I jejich paže a ramena jako by nabývaly podoby provazců, jaké splétali, a dlaně měli tak ztvrdlé, že v nich už zcela ztratili cit -jestlipak ty ruce vůbec ještě zakoušely potěšení z dotyku ženské kůže?

Šel podél osamocené sklárny na konci Back Lané, kolem skupinky vápenek, a ještě dále, až na samý pokraj Cliftonu. Na obzoru zvolna vyvstával obrys Brandon Hillu, až se před ním uprostřed zalesněných kopců svažujících se dolů k Avonu konečně otevřel pohled na vysněná místa. Na Clifton, kde voněl čirý a svěží vzduch, kde na vršcích i v dolinách závany větříku čeřily polštáře kapradin a rozrazilů, purpurový vřes a majoránku a čapí nůsek. Zelenalo se to tam stromovím, jež neposkvrnil pražádný rmut, a mezi jeho korunami prosvítaly střechy panských sídel vystavěných v parčících nahoře na kopcích - Marnila House, Goldney House, Cornwallis House, Clifton Hill House…

Strašně by si byl přál žít v Cliftonu. Cliftonské nesužovaly žádné souchotiny, netrápila je úplavice ani angíny, horečky ani neštovice. Platilo to právě tak o prostých obyvatelích chatrčí a přístřešků podél hotwellské silnice dole na samém úpatí kopců, jako o namyšleném panstvu promenujícím se nahoře před majestátním sloupovím svých paláců. Ať to byl námořník, provazník, loďařský tovaryš či majitel zámečku, lidé z Cliftonu nestonali a neumírali předčasně. Tady se mohl člověk nadít, že své děti uvidí ve zdraví růst a dorůst.

Mary, ta bývala světlem jeho života. Měla, jak lidé říkali, jeho šedomodré oči a vlnité černé vlasy, po matce krásně utvářený nosík a lehce snědou pleť bez jediné poskvrnky tak jako oba její rodiče. To nejlepší z obou stran, říkával Richard se smíchem, když se ta panenka stulila k jeho hrudi a když se její oči - jeho oči - oddaně upřely na jeho tvář. Mary byla tatínkova holčička, o tom nemohlo být pochyb, nemohla se ho nasytit, tak jako se on nedokázal nasytit jí. Jeden k druhému jsou jako přiklížení, říkal o nich s lehkým náznakem nesouhlasu Dick Morgan. Ale čiperná Peg, která stále měla něco na práci, se jenom usmívala a nechala věcem volný průběh, ani slůvkem svému milovanému Richardova nenaznačila, že si vlastně pro sebe uzurpoval i ten díl dětské náklonnosti, jenž měl vlastně patřit jí, matce. Co na tom koneckonců záleželo, kdo komu věnuje svou lásku, pokud je opravdová a je jí taková hojnost? Ne každý mužský byl dobrým tátou a mnohý až příliš spěchal s výpraskem. Richard k něčemu takovému nikdy nepozvedl ruku.

Zpráva o dalším Pegině těhotenství oba dva vzrušila, po tříleté pauze si už začínali dělat starosti. A teď to musí být chlapec!

„Je to chlapec!“ říkala Peg s určitostí, když se jí začalo vzdouvat bříško. „Mám z něho tentokrát docela jiný pocit.“

Propukly neštovice. Už odnepaměti si je musela každá generace prožít, podobně, jako tomu bylo u epidemií moru, ubývalo jim časem na smrtící síle, takže jen nejprudší z nich se zvrhávaly v hromadnou zhoubu. Četné tváře, s nimiž se člověk potkával na ulici, ovšem byly znetvořeny dolíčky - postižený, i když tak ošklivě poznamenaný, však přežil. I obličej Dicka Morgana nesl lehké stopy po neštovicích, ale Mag i Peg prodělaly ještě jako děti kravské neštovice, a pravé neštovice se jim vyhnuly. Vesnická moudrost pravila, že kdo měl kravské neštovice, toho se ty pravé bojí. Takže když Richardovi bylo pět let, zavedla Mag chlapce na otcovo hospodářství poblíž Bedminsteru v době, kdy mezi skotem nemoc propukla naplno, a nechala klučinu zkoušet si dojení, dokud se touto neškodnou a blahodárnou formou neštovic nenakazil.

Richard a Peg byli pevně rozhodnuti učinit to už s Mary, jenomže v Bedminsteru se kravské neštovice tou dobou neobjevily. A pak, když děvčátku zdaleka ještě nebyly ani čtyři roky, dostalo náhle prudkou horečku, naříkalo a svíjelo se bolestí, nepřestávalo úzkostně a bez přestání volat tatínka. Když přišel strýček James apatykář (o němž Morganové dobře věděli, že předčí všechny lékaře, kteří si v Bristolu říkali doktoři), zvážněl.

„Jestli ta horkost zmizí, až se na kůži objeví pupenečky, bude žít,“ řekl. „Proti vůli Boží žádné léky nemáme. Ať je pěkně v teple, nedopusťte, aby ji ofoukl studený vzduch.“

Richard se snažil s ošetřováním pomáhat, celé hodiny vysedával u postýlky, kterou jí sám vyrobil a opatřil kruhovým závěsem, takže neskřípala, tak jak to dělaly obyčejné kolébky. Čtvrtého dne po nástupu horečky se objevily osutiny, výrazné červené pupence, jakoby s olůvkem uprostřed. Všude na tvářích, na předloktích, i na nohou od kolínek dolů. Děsivé, hrůzné. Povídal jí, broukal, držel ji za poškubávající ručku, zatímco jí Peg a Mag převlékaly postýlku, omýval jí zadeček svraštělý jako kůže stařenky. Avšak horečka neustupovala a posléze, jak puchýřky začaly praskat a propadat se, Mary tiše zhasla jako dohořívající svíčka.

Strýček James duchovní nestačil stíhat pohřby. Avšak Morganové měli jako rodina přednostní právo, a tak přes všechna jiná naléhání osobně pohřbil Mary Morganovou, tříletou, se všemi obřady, které jí mohla anglikánská církev dopřát. Hroutící se vyčerpaná Peg, které už pomalu nadcházel její čas, se z jedné strany zavěsila do tchyně a z druhé do tety, zatímco Richard stál v zoufalém vzlykotu opodál a sám, nikoho nestrpěl nablízku. Jeho otce, jenž přece rovněž přišel o děti - a koho to nepotkalo? - ten příval synova žalu až zahanboval, připadal mu nemužný. Na otcovy pocity se však Richard neohlížel. Vůbec Dicka nevnímal. Jeho holčička Mary byla mrtvá, a on, jenž by byl s radostí obětoval život místo ní, zůstal naživu, zbyl na světě bez ní. Bůh není dobrý. Bůh není ani laskavý, ani milosrdný. Bůh je netvor mnohem horší než ďábel, jenž alespoň žádnou ctnost nepředstírá.

Skvělá věc, shodli se Dick a Mag Morganovi, že Peg přivede na svět další dítě. Jediným lékem na Richardův žal se může stát další děcko, které bude moci milovat.

„Mohl by ale vůči němu i zahořknout,“ řekla s obavami Mag.

„Richard? Sotva!“ řekl s pohrdáním Dick. „Na to on je až moc měkkej.“

Pravdu měl Dick, a ne Mag. Už podruhé Richarda Morgana zaplavil oceán lásky, třebaže teď už měl jistou představu o jeho složitosti. Poznal nezměrnost jeho hlubin, sílu jeho bouří, nekonečnost jeho rozlohy. S tímto dítětem, zaříkával se, se na něm naučí plout, nebude plýtvat silami na žádné boje. Jenomže toto rozhodnutí v něm nežilo déle než do kratičkého okamžiku, kdy uviděl synkovu tvář, kdy ho uchopil za drobounké ručky, kdy ucítil pulzovat krev v této bytosti, zcela nové osůbky na té prastaré truchlivé zemi. Krev jeho krve.

Nepatřilo se, aby jména pro své děti vybírala žena. Bylo to na Richardovi.

„Pokřti ho Richard,“ řekl Dick. „Je to už tradice.“

„Ne. Dicka i Richarda tu už máme, stojíme snad o nějakého toho Dickona nebo Riche?“

„Mně by se líbil Louis,“ poznamenala Peg tiše.

„Zas takové papeženské jméno!“ zavrčel Dick. „A žabožroutské k tomu!“

„Bude se jmenovat William Henry,“ řekl Richard.

„Bili, jako jeho strýc,“ souhlasil Dick potěšeně.

„Ne, otče, ne Bili. Ani Will. Ani Willy, ani Billy, ani ne pouhý William. Bude se zkrátka jmenovat William Henry, a tak ho také budou všichni znát a tak se mu bude i říkat,“ pronesl Richard tak pevně, že tím debata skončila.

Po pravdě řečeno toto rozhodnutí celou rodinu potěšilo. Ten, koho budou všichni znát jako Williama Henryho, se jednou určitě proslaví.

Když Richard synka poprvé ukázal panu Jamesi Thistlethwaitovi, náležitě mu tuto perspektivu zdůraznil.

„Proslavit se může, to jo, třeba tak jako lord Clare,“ zahučel Jem. „Ten začínal jako učitýlek, postupně se pak oženil se třemi starými, tlustými, ale zato notně zazobanými vdovami a měl - eh - to štěstí, že mu pokaždé záhy odešly na věčnost. Nato se dostal jako poslanec za Bristol do sněmovny, a tak došlo k tomu, že se dokonce seznámil se samotným princem z Walesu. Jen si představ, nejdřív prachobyčejný Robert Nugent, teď už ovšem pracháč Nugent! V penězích se totiž přímo válel, a hned je začal horem dolem půjčovat našemu namyšlenému dědici trůnu. Žádné úroky, to se ví, a zatím taky žádné splátky, až už se na ty synáčkovy dluhy nevydržela dívat ani Jeho královská Výsost pantatínek. A tak tedy ten křupan Robert Nugent najednou hop - povýšil na vikomta Clara a v Bristolu teď po něm máme dokonce pojmenovanou i ulici. Jednou ten Nugent určitě skončí jako hrabě, jelikož a protože - jak mi sdělují moji londýnští informátoři - ten pramínek jeho peněz teče utěšeně dál do kapes našeho nafoukaného princátka. Musíš uznat, Richarde, že na obyčejného kantora se tenhle pán o sebe i o svou slávu dokázal postarat až moc dobře!“

„To určitě,“ souhlasil Richard, nijak nepohoršen. „I když bych byl radši,“ dodal po chvíli, „kdyby si takovýhle šlechtický titul William Henry získal spíš tím, že se stane třeba prvním lordem admirality. Z generálů jsou přece nakonec vždycky šlechtici, třebaže důstojník v armádě musí za každé své povýšení pěkně zaplatit. Ovšem admirálové mají jistý svůj podíl z kořisti a z podobných věcí.“

„Teď jsi promluvil jako správný Bristolan, Richarde! Bristolan se ani v myšlenkách nedokáže nadlouho vzdálit od svých lodiček. Jenomže, upřímně řečeno, ty znáš lodi spíš z dosti velké dálky, jen se na ně chodíš koukat.“ Pan Thistlethwaite usrkl rum a žádostivě vyčkával, a se dostaví kýžený hřejivý pocit v žaludku.

„Víš, pokud jde o mě a o lodi… nu, mně osobně pohled zdálky,“ říkal Richard s lící přitisknutou k tvářičce Williama Henryho, „bohatě stačí.“

„A tos nikdy ani trochu nezatoužil po cizích krajích? Nezachtělo se ti někdy vypravit se třeba alespoň do Londýna?“

„Nene. V Bristolu jsem se narodil a v Bristolu chci taky umřít.“ Napřáhl ruce, v nichž hocha držel, před sebe a zadíval se mu do očí, na tak malé dítě měl synek pozoruhodně soustředěný pohled. „A co ty, Williame Henry? Možná že zrovna z tebe se jednou stane rodinný cestovatel.“

Ale tohle všechno byly jen samé plané řeči. Mít Williama Henryho Richardovi bohatě stačilo.

Úzkost o něho však byla všudypřítomná, mučila Peg stejně jako Richarda. Oba dva znepokojovalo sebemenší odchýlení od běžného stavu - nemá trochu řídkou stolici? - nemá snad horké čelíčko? - neměl by toho na svůj věk už umět víc? Nic z toho v průběhu prvního půlroku života Williama Henryho tolik nevadilo, ale jeho prarodiče si začínali dělat starost, co bude, až dítě začne vnímat, až se začne batolit, mluvit - a přemýšlet! Vždyť ho vlastní rodiče touhle opičí láskou dočista zkazí! Richard s Peg lačně hltali kdejakou zmínku strýčka Jamese apatykáře o věcech, jakých si ostatní Bristolané - ani ostatní lidé v Anglii - vůbec nevšímali. O stavu stok, o tom, jak ve Froomu a v Avonu hnije stojatá voda, o zhoubném povětří, které se v zimě v létě hrozivě drží nad městem. Stačila poznámka o stavu žumpy v Broad Street, a už Peg klečela na záchůdku pod schody - s kartáčem a hadrem v ruce, s kbelíkem a dehtovým olejem - a do úmoru drbala a drhla staré kamenné sedátko i podlahu. A Richard zatím spěchal na radnici a naléhal tak dlouho, až přikodrcaly věznice a chlapi žumpu vybrali a opakovaně ji vypláchli, načež všechny vyčerpané fekálie vypustili do Froomu rovnou pod rybím trhem.

Když William Henry dovršil půlrok života, zjistili jeho prarodiče, že tohle dítě se prostě zkazit nedá. Byl tak milý a jeho dušička v sobě měla tolik pokory, že všechnu tu péči sice vděčně přijímal, ale nezlobil nijak, když se mu jí nedostalo. Plakal, jen když ho postihla nějaká bolístka anebo ho polekal nějaký ten divous v hospodském sále, třebaže pana Thistlethwaita (nesporně nejstrašidelnějšího zjevení mezi stálými hosty v Coopers Arms) se nebál ani trochu, ať si burácel sebehlučněji. Povahou byl William Henry spíše tichý, zamyšlený, a třebaže měl úsměv vždycky na krajíčku, nikdy se doopravdy nerozesmál a nikdy také nedal průchod smutku anebo zlosti.

„Podle mého má talent jít rovnou do kláštera,“ rozhodl pan Thistlethwaite. „Pořídili jste si zkrátka mníška, katolíka katolíkovatého.“

Před pěti dny proskočila v Coopers Arms šeptem novina: objevilo se prý pár případů neštovic, ale natolik od sebe vzdálených, že nebylo možno počítat s karanténou, první - a poslední - zoufalou nadějí každého města.

Peg vytřeštila oči. „Och, Richarde, už zase! To ne!“

„Dáme Williama Henryho očkovat!“ zněla Richardova odpověď. Hned poté poslal pro strýčka Jamese apatykáře.

Ten se však zděsil, když uslyšel, co se od něho žádá. „Pro Kristovy rány, to ne, Richarde! Očkování je vhodné jen pro starší děti! Nikdy jsem ještě neslyšel, že by někdo očkoval dítě sotva odrostlé plínkám! Zabilo by ho to! Tohle musíš vyřešit jinak - pošli Williama Henryho někam na venkov, na statek, anebo ho tady izolujte, jak jen to půjde. To už je na tobě, co z toho si vybereš.“

„Očkovat, strýčku Jamesi. Jedině očkování.“

„To ne, Richarde, to já neudělám!“ Strýček James apatykář se otočil k Dickovi, jenž zasmušile poslouchal opodál. „Tak něco řekni, Dicku! Udělej přece něco! Zapřísahám tě!“

Jednou jedinkrát se teď Richarda otce zastal. „Žádný z těch dvou řešení by nebylo na nic, Jime. K tomu, abysme odvezli Williama Henryho z Bristolu - ne, jen mě poslouchej! - k tomu bysme museli najmout kočár, a kdopak nám poctivě poví, kdo všecko v něm naposledy seděl? Anebo kdo všecko bude na přívozu u Rownham Meads? A jak bysme asi někoho dokázali izolovat tady v hostinci, co? Tohle není chrám svatýho Jakuba o nedělních bohoslužbách, třebaže i tam bejvá dost velká tlačenice. Mejma dveřma projde všelijaká čeládka. Ne, Jime, ty ho musíš oočkovat.“

„Dobrá, ale padne to na vaše hlavy!“ zasténal strýček James apatykář, zalomil naposledy rukama, vypotácel se z hostince a vydal se hledat přítele lékaře, aby mu prozradil, kde najít případ neštovic, který už dospěl do fáze praskajících puchýřů. Nebylo to nic nesnadného, postižených nemocných bylo všude plno, většinou ve věku do patnácti let.

„Modlete se za mě,“ říkal strýček James apatykář svému příteli lékaři, když vkládal do hnisavého boláku na tváři dvanáctiletého děvčátka obyčejnou látací jehlu a převracel ji sem a tam, aby na ni nabral dostatek hnisu. Och, chuděra jedna! Taková hezká tvářička to byla… „Modlete se za mě,“ opakoval, když se zvedl od lůžka a ukládal potřísněnou jehlu na kousek vaty do plechové krabičky. „Modlete se za mě, ať se nedopustím vraždy“

Okamžitě se pak vydal do Coopers Arms, který byl nedaleko. Tam si posadil napůl svlečeného Williama Henryho na kolena, vyňal jehlu z krabičky, aby s ní zamířil - och, na kterém místečku má ten zločin spáchat? Takhle veřejně, uprostřed všech těch stálých stolovníků sedících na svých židlích, před panem Thistlethwaitem, jenž si co chvíli okázale vysával cosi mezi zuby, v kruhu všech Morganů, kteří ho obstoupili, jako by mu chtěli zabránit v útěku, kdyby snad takový úmysl dal najevo. A pak bylo náhle po všem. Sevřel Williamovi Henrymu prsty kůžičku na paži těsně pod levým ramínkem, jehlu do ní vbodl a o dobrý palec dál ji za špičku zase vytáhl.

William Henry sebou ani necukl, nezaplakal. Otočil jen na zpocenou tvář strýčka Jamese apatykáře velká, výrazná očka, v nichž se zračila otázka - proč jsi mi to udělal? Vždyť to bolelo!

Och, proč jsem mu to jen udělal? Bože, nikdy jsem ještě takovýhle pohled nespatřil! Ani u člověka, ani u žádného jiného tvora. Je to prazvláštní dítě.

Zulíbal pak Williama Henryho po tvářičkách, sám si setřel slzy, jehlu uložil zpátky do krabičky, aby pak vše spálil v nejžhavější peci v hutích, a podal Williama Henryho Richardovi.

„Tak, stalo se. A teď se budu jen modlit. Ne za dušičku Williama Henryho - kterépak dítě na ní může mít nějakou poskvrnu?

Modlit se budu za svou vlastní duši, aby nebyla obtížena vraždou. Máte tu trochu octa a dehtový olej? Chtěl bych si umýt ruce.“

Mag přinesla džbánek s octem a lahvičku dehtového oleje, cínové umyvadlo a čistý hadřík.

„Tři nebo čtyři dny se nebude dít nic,“ říkal, zatímco si drhl prsty, „ale pak, pokud se očkování ujme, dostane horečku. A jestli očkování zabere náležitým způsobem, horečka ho nezahubí. Tou dobou už by se očkování mělo zanítit, měl by se utvořit puchýřek a prasknout. Když půjde všechno dobře, bude jenom jeden. Ale s jistotou to říct nemůžu. A za tenhle úkol vám všem pěkně děkuju!“

„Vy jste ten nejlepší chlap v celém Bristolu, strýčku Jamesi!“ zahlaholil bodře pan Thistlethwaite.

Strýček James apatykář se zastavil ve dveřích. „Hlavně ovšem nejsem žádný váš strýček, Jeme Thisllethwaite - vy ostatně nemáte ani žádné jiné příbuzné! Ani svou vlastní matku neznáte,“ řekl mrazivě, poopravil si paruku na hlavě a zmizel.

Hospodský se otřásal smíchy. „Ten ti to ale dal spapat. Jeme!“

„No a?“ ušklíbl se beze stopy zloby Jem. „A ty neměj žádný strach,“ obrátil se k Richardovi. „Strýčka Jamese si ani sám Pánbůh nedovolí rozzlobit.“

Procházka to byla mnohem delší, než na kolik Richardovi vyšla modlitba, a tak se vrátil do Coopers Arms právě včas, aby pomohl s večeří. Podávala se krupicová polévka s hovězí kližkou, k ní špekové knedlíčky, z kterých se ještě kouřilo, a navrch jako obvykle chléb, máslo, sýr, koláče a pití.

Panika už pominula a Broad Street se vrátila k běžnému životu, až na to, že John Samuel Adams a John Hancock stále ještě viseli na provaze uvázaném na vývěsním štítu Americké kavárny. A tam také zřejmě zůstanou, zauvažoval Richard, dokud se o ně nepostarají vítr a čas, dokud nerozfoukají vycpávku všude kolem, až z nich nezbyde nic než zplihlé hadry.

Kývl na pozdrav otci, když ho míjel, a spěchal po schodech nahoru, do zadní poloviny horní místnosti, kterou kdysi Dick přepažil na dvě části obvyklým způsobem - řádkou prken mezi podlahou a stropem, zdaleka ne tak opracovaných, jako když tesaři roubí lodní boky, a jen tu a tam vyztužených stojkou, takže mezi nimi nejen prosvítalo, ale místy se dalo do sousední světnice s okem u škvíry bez nesnází i koukat.

V Richardově a Pegině zadním pokojíku stála znamenitá manželská postel, oddělená od místnosti kolem dokola těžkými závěsy na konzolách spojujících její vysoké rohové sloupky, dále pár truhel na oblečení, police na střevíce a na holinky, na jedné stěně bylo pověšeno zrcadlo, aby se Peg měla kde parádit, vedle na téže stěně řádka věšáčků a uprostřed světnice houpací postýlka Williama Henryho v důmyslném závěsu. Stěny sice nepokrývaly žádné tapety (yard po patnácti šilincích) a na dubové podlaze, tak staré, že zčernala už před dvěma staletími, neležel žádný koberec, ale přesto to byl pokojík stejně dobrý, jaký se dal vidět v domě kohokoli ve stejném postavení, to jest muže tíhnoucího ke střednímu stavu.

Peg byla skloněna nad postýlkou a jemně s ní pohupovala sem a tam.

„Jak je mu, miláčku?“

Vzhlédla a s uspokojením se usmála. „Ujalo se to. Má teplotu, ale ne tu spalující. Zatím cos byl na procházce, stavil se tu strýček James apatykář, a zdá se, že se mu ulevilo. Myslí si, že se z toho William Henry zotaví, aniž se u něho neštovice projeví naplno.“

William Henry spal schoulený do klubíčka na pravém boku - asi proto, že na levém ramínku má tu bolest, říkal si Richard - postiženou ručičku položenou volně přes prsa. Tam, kde jehla pronikla pokožkou, mu narůstala podlouhlá zarudlá podlitina,

když k ní Richard takřka až na dotek přiblížil dlaň, ucítil, že je horká.

„To je ale brzo!“ ulekl se.

„Strýček James říkal, že to takhle po očkování často bývá.“

Kolena se Richardovi stále ještě chvěla úlevou z poznání, že synek snad to nejhorší už přestál, přešel ke stěně s věšáčky a sňal odtamtud tuhou cellovou zástěru. „Musím jít pomoct otci. Děkuji Ti, Bože, děkuji Ti, pane Bože!“ Nepřestával Bohu blahořečit, ještě když sbíhal ze schodů, a dočista už zapomněl, že docela nedávno, ještě než spatřil, jak se Williamovi Henrymu ujímá neštovička, se Pánaboha odříkal.

Hospodám, jako byl Coopers Arms, s sebou uvolněné ovzduší dlouhých letních podvečerů přinášelo slušné tržby, k pravidelné klientele hostince náležely zámožnější vrstvy, lidé, kteří vydělávali trochu víc, než bylo třeba k holému živobytí - převážně obchodníci a řemeslníci, doprovázení svými manželkami a dětmi. Za tři čtyři pence se tu dobře a dosyta najedli, a ještě k tomu každý dostal velký džbán lehkého piva. A ten, kdo dostal chuť na něco ostřejšího navrch, si za další šestipenci mohl dopřát tak velkou sklenici ležáku, rumu, jalovcové nebo bristolského mléka (jak tu překřtili sherry, náramně oblíbené u paniček), že po ní stačil už jen rozjařeně doškobrtat domů, svalil se do postele a usnout, aniž by ho po cestě znepokojovali chmatáci či bandy pobertů, neboť tyhle živly spolehlivě rozplašilo světlo dlouho dohasínajícího soumraku.

A tak se dole Richard rázem ocitl v rušné společnosti, v prostoře prozářené zlatavým světlem - zvenčí zapadajícím slunkem, zevnitř olejovými lampičkami rozvěšenými po vystouplých trámech na stěnách i na stropě, černě se odrážejících od sinalé běli vápnem vymalovaných zdí. Jediná přenosná lucerna svítila na výčepním pultu, u místa hostinského, na opačném konci nálevní desky, než sídlil Ginger, nejpopulárnější atrakce této hospody.

Ginger byl velký zrzavý kocour, kterého Richard vyřezal ze dřeva poté, co se dočetl o proslulém londýnském Tomovi - ve srovnání se svým vzorem byl ovšem notně vylepšený, jak Richard všude prohlašoval. Byl postaven našikmo, zadkem rovnou k pijákům, zdobily ho oranžové pruhy, tlamičku měl roztaženou v širokém úsměvu a ocas furiantsky zdvižený. Když chtěl zákazník odměrku rumu, stačilo vložit mu do tlamy třípenci na pohyblivý jazýček, a mince se propadla se slyšitelným cvaknutím kamsi dolů. Poté host nastavil číšku pod realisticky vypodobněná kočičí varlata a zatáhl kocoura za vztyčený ocas. Ginger mu vzápětí načural půl pinty rumu.

Nejčastějším kocourovým zákazníkem byly pochopitelně odrostlejší děti: nejeden papínek a mamička se dali svést, aby vypili víc. než by měli, jen pro tu chvilku radosti, kdy Ginger třípenci spolkl, kdy ho děti pořádně zatáhly za ocásek a pak společně všichni sledovali, jak kocour močí opravdicky rum. I kdyby byl Richard nikdy neudělal pro Coopers Arms víc než tohle, splatil by tím otci bohatě, že si ho přibral do živnosti.

S kouřícími dřevěnými mísami polévky balancoval Richard v riskantním tempu po pilinami posypané podlaze, se všemi hosty se dával do řeči a každému s rozzářenýma očima vykládal, že je to s Williamem Henrym už na dobré cestě.

Pan Thistlethwaite v hospodě nebyl. Dorazil dopoledne v jedenáct a zdržel se do pěti, usazen u „svého“ stolku pod oknem, na němž pro něho stál připravený kalamář a několik brků (papír že si musí kupovat sám, podotkl stručně Dick Morgan), a skládal tam nějaké další veršované posměšky. Tiskl mu je pak a prodával Sendall ve svém knihkupectví na Wine Street, třebaže tradičně měl pan Thistlethwaite zajištěn i na stáncích v Pie Powder Court a na Koňském trhu, natolik daleko, aby to Sendallovi nemohlo přetahovat zákazníky. Pamflety šly na odbyt mimořádně dobře, neboť pan Thistlethwaite oplýval šťavnatými epitety a navíc se zpravidla trefoval do černého. Volíval si nejrůznější terče, zpravidla to bylo panstvo z radnice, od starosty přes náčelníka celnice až po šerifa, jindy duchovenstvo propadlé mnohoobročnictví a jindy zase ti, kdo se živili vysedáváním u soudů. Tajemstvím zůstávalo, proč se nejvíc ze všech obouval zrovna do cínaře Henryho Burguma - nu, Burgum byl samozřejmě skrz naskrz dareba, ale co on to jen kdy mohl panu Jamesi Thistlethwaitovi vlastně provést?

A tak čas večeře ubíhal za všeobecného pocitu blaha a sytosti, až konečně, přesně když hodiny vedle břidlicové tabulky začaly odbíjel osmou, Dick poklepal na nálevní pult a ohlásil: „Budeme platit, panstvo!“ Plechová pokladnička potěšitelně ztěžkla, než ze dveří vyprovodil posledního opozdilce a pečlivě za ním zastrčil závoru. Věrně ho doprovodila i nahoru po schodech a uložila se k noclehu pod jeho postelí, s provázkem jedním koncem uvázaným na svém kovovém oušku, druhým koncem na Dickově palci u nohy. Zlodějů bylo v Bristolu ažaž, a někteří dokázali neuvěřitelné kousky. Ráno pak Dick hromádku mincí přesypal do plátěného sáčku a odnesl ho do Bristolské banky ve Sinali Street, která byla součástí společnosti, v jejímž čele stáli kromě jiných jistý Harford, pak nějaký Ames a konečně pan Dean. Ať ostatně člověk zvolil kteroukoli ze tří bristolských bank, měl jednu jistotu: že o jeho peníze mu nakonec stejně budou pečovat kvakeři.

William Henry spal klidně, uložen na pravém boku, Richard poponesl houpací postýlku blíž k manželskému loži, svlékl zástěru, svlékl i nabíranou bílou bavlněnou košili a lněné kalhoty sahající pod kolena, zul si střevíce i tlusté ponožky a svlékl ze sebe flanelové spodky. Natáhl si lněnou noční košili, kterou mu Peg načechrala na polštář, rozvázal stuhu, kterou měl svázané dlouhé vlasy, a pečlivě si je shrnul pod noční čepec. Teprve když byl hotov, vklouzl s povzdechem pod pokrývku.

Skulinami v prkenné příčce mezi rozdělenými místnostmi sem z vedlejší ložnice doléhalo dvojí chrápání, Dick a Mag už spali, ale zdaleka ne jako zabití. Chrupot je naopak připomínal v živé podobě. Dick vyluzoval dunivé chrčení, zatímco Mag ze spánku trochu sípěla, trochu hvízdala. Richard se v duchu usmál, skulil se na svou stranu lože a nalezl tam Peg, která se k němu navzdory teplé noci těsně přitulila a začala ho líbat na tvář. Richard velice opatrně vyhrnul svou i její košili, přitiskl se k ní a vzal do dlaně jedno z jejích mladistvě pevných ňader.

„Och Peg, jak já tě miluju!“ pošeptal jí. „Lepší ženu nikdy žádný mužský ještě neměl.“

„A žádná ženská taky neměla lepšího muže, Richarde.“

V dokonalém souznění se začali líbat až k sametové hloubi jazyků, Peg nalehla milostným pahrbkem na jeho vzpřimující se úd a slastně si povzdychla.

„Možná,“ zamumlal potom, kdy už sotva držel víčka otevřená, „že jsme teď Williamovi Henrymu právě udělali bratříčka nebo sestřičku.“ Sotva to dořekl, usnul.

Třebaže byla stejně unavená jako on, Peg mu ještě urovnala noční košili, aby neležel nahým tělem na prostěradle, poté si upravila i svou a cípem si vysušila vlhký klín. Och, pomyslela si, kéž by tatínek a maminka tak nechrupali! Richard nechrápe, a já, jak mi říká, také ne. Ale když chrápou, tak to aspoň znamená, že spí a neslyší nás. A děkuji Ti, Pane můj, že jsi byl tak laskavý na mého hošíčka. Já vím, že je tolik dobrý, že Ty si asi přeješ, aby Ti ozdobil nebesa, ale on je ozdobou i tady na zemi a měl by dostat příležitost žít tu. Ale proč jenom, můj nejdražší Pane, mám pocit, že už žádné děti mít nebudu?

Neboť přesně tak to vnímala a znamenalo to pro ni muka. Tři roky jí trvalo, než poprvé přišla do jiného stavu, a pak uplynuly další tři roky, než otěhotněla podruhé. Ne že by při prvním i druhém dítěti obzvlášť trpěla, netrápily ji nadměrné nevolnosti ani křeče nebo návaly. Jenom kdesi v koutku duše cítila, že plodnost už její lůno opouští. Nebyla to Richardova chyba. Stačilo přece, aby na něho po očku koukla, a už se k ní měl, a nikdy se s ní neopomněl pomilovat, sotva spolu ulehli (s výjimkou doby, kdy stonalo jejich děcko). Tak něžný a ohleduplný milenec to je! Jeho vlastní touhy pro něho nejsou zdaleka tak důležité jako potřeby těch, na kterých mu záleželo a záleží. Na ní, na Williamu Henrym, na Mary. Na polštář jí uklouzla slza, za ní další, houšť a houšť. Proč musí naše děti umírat dřív než my? To přece není správné, to není spravedlivé. Mně je pětadvacet, Richardovi sedmadvacet. A přece už jsme ztratili naši prvorozenou dcerušku - a mně tak nesmírně schází! Och, jak strašně ji postrádám!

Ráno, uvažovala v polospánku, když už záchvat pláče pominul, zaběhnu na hřbitov u svatého Jakuba a zanesu tam Mary kytičku. Za chvilku bude zima, a to už květiny žádné nebudou.

Zima byla tu, pošmourná a kalná jako vždycky v Bristolu. Mžilo a vlhký chlad zalézal až do morku kostí. Zato na Avon neměla nejmenší vliv. Na rozdíl od Temže a ostatních řek ve východní Anglii nezamrzal a neodcházely po něm ledy, a přílivové dmutí se v jeho ústí dál pravidelně opakovalo, třicet stop nahoru, třicet stop dolů, stejně rytmicky a v přesně předvídatelných intervalech jako v létě.

Prosakovaly útržkovité zprávy o válce se třinácti osadami, byť se značným zpožděním za událostmi, kterých se týkaly. Generál Thomas Gage že už není vrchním velitelem Jeho britského Veličenstva a že se jím stal sir William Howe, a povídalo se také, že se rebelantský kontinentální kongres ve snaze o získání spojenců a peněz uchází o přízeň Francouzů, Španělů a Nizozemců. Královu odvetu nebylo těžké předvídat: před Vánocemi přijal parlament zákaz veškerého obchodu se třinácti koloniemi a prohlásil je za zbavené ochrany královské koruny. Pro Bristol to byla zdrcující novina.

Mezi vlivnými Bristolany se našli takoví, kteří si přáli mír za každou cenu, včetně toho, že se americkým vzbouřencům má dostat všeho, co požadují Našli se i jiní, kteří se sice domnívali, že rebelům bylo těžce ukřivděno, avšak přáli si přesto pokračování anglické nadvlády v Americe, neboť se obávali, že pokud Anglie odejde a ponechá ony tisíce mil pobřeží nechráněné, vrhnou se na tyto břehy Francouzi se Španěly v patách. A byli posléze i ti, kdo byli do krajnosti rozhorleni a vzbouřence jednoznačně zatracovali a hlásali o nich, že jsou to zrádci, kteří si nezaslouží nic než pověsit a pak ještě trhat koňmi a čtvrtit, zejména však nechtěli ani slyšet o sebemenších ústupcích vůči nim. Tahle poslední skupina byla samozřejmě mezi bristolskými mocnými ve většině, všechny tři však svorně láteřily v salonech nejlepších bristolských domů anebo zasmušile vysedávaly nad portským v hostinci, ať už to bylo U Bílého lva, v Bushtnu anebo U Chocholu.

Valná většina obyvatel Bristolu žijících pod tenkou vrstvičkou těchto mocných však hlavně vnímala, jak těžko se teď shání práce, shledávala, že u mola trčí stále větší počet zahálejících lodí, a vycítila, že teď není zrovna ten pravý čas, kdy by bylo zdrávo stávkovat za zvýšení mzdy o penci denně. Parlament sice dokázal utrácet, avšak na ty nejpotřebnější nepamatoval ani nejmenším obnosem, a tak trvale rostoucím zástupům nezaměstnaných nezbývalo než spoléhat na dobročinnost farností - pokud v nich ovšem skutečně byli řádně zapsaní. Každá farnost dostávala každoročně od radnice na jednoho registrovaného farníka po sedmi librách z městských daní a z těchto peněz se hradila pomoc pro zchudlé.

V jednom směru se Bristol od všech ostatních anglických měst dosti lišil, a vysvětlení pro tuto odlišnost nebylo snadné nalézt. Ona vrchní slupička bohatých měšťanů měla sklon až k překvapivé lidumilnosti, a to jak za života, tak i ve svých odkazech. Jedním z důvodů mohlo být, že mít po sobě pojmenován chudobinec nebo špitál či školu propůjčovalo mecenáši alespoň určitou míru nesmrtelnosti. Žádný z nich totiž nepatřil k aristokracii - co do původu a rodu byla bristolská smetánka vysloveně plebejská. Lord Clare, prapůvodně onen školní principál, byl asi tak to nejlepší, co ze svého středu bristolští notáblové kdy vydali. Celá síla Bristolu tkvěla v jeho pokladnicích.

Rok 1776 tak nadešel spíše jako pouhý šerý stín, sotva postřehnutelný koutkem oka. Všichni už tou dobou předpokládali, že kdesi za mořem už královské loďstvo a královská armáda ruku v ruce zadusaly do země poslední oharky povstání doutnajícího na území mezi New Hampshirem a Georgií. Jenomže žádná zpráva o takovém slavném vítězství jaksi nepřicházela, třebaže ti, kdo uměli číst - a v Bristolu horlícím pro vzdělání a dobročinnost jich žilo nemálo - si navykli vyčkávat v zájezdních hostincích, až dorazí poštovní vůz z Londýna a s ním i londýnské časopisy a letáky.

I v Coopers Arms se museli připojit k všeobecnému utahování opasků. K nemalému zármutku zjišťovali týden co týden nový úbytek v počtu stálých hostů. A s mizejícími zákazníky se tenčila i útrata zbývajících, Mag vyvářela méně a méně, Peg chodila od pekaře Jenkinse se stále lehčím košem chlebů a Dick teď místo bohatého voňavého Caveova rumu nakupoval spíše obyčejný levný džin.

„Já bych nechtěla, aby to vypadalo, jako že se rouhám, že k vám nejsem dost loajální,“ řekla Peg jednoho lednového dne, kdy pro hrozící chumelenici bylo v Coopers Arms docela prázdno, „ale někteří z těch našich strávníků by si možná přece jen mohli dopřát něco k snědku, kdyby trochu míň pili.“

Dick se po Richardovi stroze podíval, ale mlčel.

„Milá moje,“ řekl Richard a vzal jí Williama Henryho z náruče, „takhle už to na světě chodí, a neboj se, něco máme nahospodařeno, protože i tak to na světě chodívá. Takže o tom už pomlč a vůbec si nemysli, že by ses rouhala. Každý mužský a každá ženská se přece můžou docela svobodně rozhodnout, co radši. Někdo se zkrátka snáz vyrovná s tím, že se bude muset denně obejít bez té své půlpinty rumu nebo jalovcové, jinému zase připadá, že se takového něco vydržet nedá.“ Pokrčil rameny, načechral Williamu Henrymu tmavé kučery a usmál se na jeho úžasná očka, jakoby jantarová, s tečičkami jakési hluboké hnědi. „Na trampoty má každý svou vlastní míru, Peg.“

Leden se vlekl a očekávané oživení v pohybu lodí nenastávalo. Sympatie s věcí rebelů zvolna ustupovaly a ve městě začaly převládat pocity zatrpklosti. Unionistický klub usídlený v hospodě U Bílého lva, který před časem zaplavoval krále peticemi, aby už přestal se zdaňováním osad a s pokusy vládnout koloniím na dálku, se teď zahanbeně odmlčel, zatímco v hostinci U Bílého lva bouřili toryové stále ryčněji a krále pro změnu zahrnovali formálními projevy oddanosti a podpory, schraňovali fondy na formování dalších hrabských pluků a začínali dotírat otázkami o dvou whigských členech parlamentu za Bristol - Irovi Edmundu Burkeovi a Američanu Henrym Crugerovi.

My tady v Bristolu, prohlašovalo Souručenství pravověrných, touhle válkou už trpíme celý rok, a přitom za nás v parlamentu sedí jeden zlatoústý Irčan a jeden Američan s hubou pro změnu jako z olova. Nálada se tu ale začíná proměňovat, lidé už jsou z toho všeho otrávení. Bylo by třeba tyhle záležitosti tři tisíce mil daleko od nás nechat být, ať se vyřeší samy, a věnovat se věcem, na kterých doopravdy záleží, to jest obchodu. Rebely ať si klidně vezme čert!

V noci na 16. leden, za odlivu, kdosi zapálil koráb Savannah La Mar, který na Širokém nábřeží, kousek od Čertova vjezdu, právě nakládal zboží pro Jamajku. Žhář předtím rozlil po palubě olej a terpentýn a pomazal ji smůlou a loď pak zachránilo jen neuvěřitelné štěstí, ve chvíli, kdy se přihnali dva městští hasiči se čtyřicetigalonovou věznicí, vypořádalo se už mezitím s ohněm několik stovek vyplašených lodníků a obyvatel doků.

Na úsvitu pak přístavní úředníci a strážníci zjistili, že také lodi Fáma a Hibernia, které kotvily jedna severně a druhá jižně od Savannah La Mar, kdosi polil hořlavinami a zapálil. Z důvodů, které nikdo nebyl s to odhalit, se oheň na žádné z nich nerozhořel.

„Že by baratrie v Bristolu? Podvodnej požár? Vždyť mohlo chytnout celý nábřeží a od něho ohrady a pak celý město,“ říkal Dick Richardovi, poté co se vrátil z dějiště žhářského útoku.

„Za odlivu. Jakmile by byl za odlivu oheň někde pořádně vzplanul, nic by mu nezabránilo přeskakovat z lodi na loď!“ Otřásl se při tom pomyšlení.

Nic nedokázalo lidi vyděsit tolik jako oheň. Nevyrovnal se mu ani ten nejhorší nájezd horníků z Kingswoodu, neboť rozběsněný dav nebyl ničím ve srovnání s požárem. Řádící zástup koneckonců sestával z obyčejných mužských a ženských, někdy s sebou dokonce vlekli i děti, kdežto šlehající plameny představovaly strašlivou ruku Hospodinovu otevírající samu pekelnou bránu.

Osmnáctého ledna zabouchal u Morganů na dveře strýček James apatykář, popelavý v tváři, a postrkával před sebou uplakanou manželku a ty z dětí, které ještě nebyly z domova.

„Postaráš se mi o Ann a děvčata?“ otázal se roztřeseně. „Nechtějí mi věřit, že je u nás doma dost bezpečno.“

„Dobrej Bože, Jime, a co se u vás děje?“

„Hořelo tam.“ Chytil se nálevního pultu, aby ovládl třesavku.

„Hoď to do sebe,“ řekl Dick a podával mu odlivku nejlepšího rumu, zatímco Mag a Peg rozčileně chlácholily vzlykající Ann.

„Nalejte jí taky,“ řekl Dick. Mezitím se k nim připojil pan James Thistlethwaite, poté co odložil svůj ostře broušený brk. „Tak povídej, Jime.“

Vyžádalo si to celou čtvrtpintu, než se strýček James apatykář uklidnil natolik, že byl schopen souvisle vyprávět. „Někdo mi uprostřed noci vypáčil dveře hlavního skladu - a ty sám dobře víš, Dicku, jak jsou pevné a kolika řetězy a zámky jsou zajištěné! Našel si tam sud s terpentýnem, namočil v něm velkou krabici a ještě ji nacpal koudelí a prolil dalším terpentýnem. Pak krabici položil k sudům se lněným olejem a zapálil ji. Skladiště bylo samozřejmě docela opuštěné. Nikdo nikoho neviděl přijít, nikdo nikoho neviděl odejít.“

„Ale to nedokážu pochopit!“ vyjel Dick, teď stejně zbledlý jako jeho bratranec. „Jsme tu přece na samým rohu Bell Lané a já bych mohl přísahat, že jsem nic neslyšel, nic neviděl - ani jsem nic neucítil.“

„Ono mu to totiž nechytlo.“ řekl bratránek James apatykář hluše. „Představ si, Dicku, nechytlo mu to! Jenomže hořet by to bývalo mělo! Tu krabici jsem tam našel já sám, sotva jsem ráno přišel do práce. Nejdřív ze všeho mě napadlo, že se do skladu asi někdo vloupal kvůli opiátům anebo že naléhavě potřeboval nějaké léky, ale jakmile jsem se ocitl uvnitř, zaštípal mě do nosu terpentýn.“ Morganovsky šedomodré oči mu vizionářsky zaplály. „To je přece hotový zázrak!“ vykřikl. „Div divoucí je to! Bůh mi

prokázal veliké dobrodiní a já za to věnuji pokladně pro chudé u svatého Jakuba tisíc liber.“

I na pana Thistlethwaita to učinilo náležitý dojem. „To je věru dost na to, abych o vás sepsal takové malé panegyrikon, bratránku Jamesi, abyste byl oslaven přímo tištěným slovem.“ Zachmuřil se. „Ale podle mě je tady v Bristolu cítit cosi žluklého, a pořádně to tu páchne. Savannah La Mar, Fáma i Hibernia, ty všechny přece patří Levysleyům, což je americká firma. A Levysleyovi sídlí na Bell Lané, zrovna vedle vás. Co když si ten žhář prostě spletl dveře? Být vámi, tak to jdu Levysleyovým hned povědět - tohle je toryovské spiknutí, které má vyhnat americké peníze pryč z Bristolu.“

„Ty zkrátka za vším vidíš torye,“ usmál se Richard.

„Však taky nějaká ta toryovská potvora vězí za každou špatností.“ Pan Thistlethwaite už zase seděl u svého stolku a při pohledu na hejno hysterických ženských obrátil oči v sloup. „Dicku, zažeň je domů, prosím tě! Ať tam s nimi je Richard s jednou mou jezdeckou pistolí - tady ji máš. Richarde! Já se i s jednou ubránit dokážu. Ale na čem trvám, je ticho. Právě mě políbila múza a mám toho zbrusu nového tématu plnou hlavu.“

Nikdo si ho nevšímal, ale jak se k polednímu začali trousit pravidelní hosté a sílil proud dotazů, co se to vlastně v Morganově apatykářském skladišti zběhlo, rozhodl se Richard učinit, co pan Thistlethwaite navrhl. S jezdeckou pistolí v jedné kapse pláště a s tuctem papírových patron v druhé doprovodil Ann Morganovou a její dvě až žalostně nehezké dcerky domů, do jejich krásného domu v St. Jamess Burtonu. Tam se dole v hale usadil do křesílka, připraven zarazit chutě všem dotírajícím žhářům.

Stačily pouhé dva dny, od čtvrtka do soboty, aby se celého Bristolu zmocnily chaos a panika. Biřici i nově zjednaní hlídači trochu přidali na horlivosti, v těch několika šťastnějších místech, která měla pouliční osvětlení, se lucerny rozžíhaly už o páté a lampáři s žebříčky pilně doplňovali nádržky s olejem, což jindy činívali s mnohem menším úsilím. Kdekdo pospíchal, aby už byl doma, a v duchu si přál, aby teď zrovna nepanovala zima a všude nečpěl kouř ze dřeva hořícího v kamnech. V sobotu v noci sotvakdo zamhouřil oko.

V neděli devatenáctého ledna se celý Bristol kromě Židů shromáždil v kostelích vyprosit si, aby byl Bůh milosrdný a vydal toho paličského ďábla co nejdřív do rukou spravedlnosti. Strýček James duchovní - řečník z nejlepších i tehdy, když nebyl zrovna ve formě - se vyznamenal takovým kázáním, že ho část nejvylekanějších členů kongregace od sv. Jakuba ohodnotila jako bezmála jezuitské, zatímco ostatní usoudili, že to byl proslov vysloveně metodistický.

„Mě osobně,“ řekl Dick, když jednu takovou poznámku musel vyslechnout, „starou belu zajímá, jestli reverend působil spíš jako jezuita nebo jako metodista. Jestli se máme zase všichni v klidu jednou vyspat, musí se ten pacholek žhářská co nejdřív houpat na kusu dobrýho provazu. A mimochodem - reverendův tatík taky dokázal dštít pěkně oheň a síru, copak se na to už nepamatujete? Ten se přece nebál kázat pod širým nebem i před havířema u Crewovy šachty.“

„Souručenství pravověrnejch to ale chce hodit na americký kolonisty.“

„To mi nesedí! Vypadá to, že ty Američani jsou spíš oběťmi toho podpalovače,“ prohlásil Dick a rozhovor tím uťal.

V pozdních hodinách v noci z neděle na pondělí se Richard náhle s trhnutím probral z neklidného spánku.

„Tatí, tatí!“ volal William Henry hlasitě.

Richard byl v mžiku na nohou, křesadlem zapálil svíčku a s bušícím srdcem se shýbl k dítěti, které sedělo zpříma v postýlce. „Copak je, Williame Henry?“ šeptl.

„Hoří,“ řekl William Henry zřetelně.

Ve své posedlosti synkovým zdravím si Richard zprvu plně neuvědomil to, co i jemu teď už prozrazoval čich - místnost byla plná kouře.

Ve chvíli tísně prokázal Richard rozvahu a hbitost, křiknutím probudil otce, zatímco sám se už oblékal. Sotva vklouzl do bot, nečekal už na Dicka, ale se svíčkou v ruce seběhl ze schodů, popadl dvě vědra, odsunul závoru ze dveří a vyběhl na chodník zkrápěný drobným deštěm. Kolem něho se už ulicí rojilo plno lidí. Rozběhl se za roh do Bell Lané a tam zůstal stát jako ochromený. Skladiště firmy Lewsley & Co. stálo v jednom plameni, ohnivé jazyky už prokmitávaly štěrbinami v břidlicové krytině, úzká a špinavá Bell Lané rudě žhnula. V uších mu zaléhalo praskotem a hukotem, oheň uvnitř se zmocňoval španělské vlny, zrna a sudů s olivovým olejem a pochutnával si na nich o to víc, že se mu zcela nedávno nepodařilo smlsnout si na koudeli a terpentýnu.

Muži s vědry se sbíhali ze všech stran a vzápětí už se vytvořily několikanásobné řetězy od břehu Froomu u Key Head až po hořící skladiště. Třebaže příliv tou dobou dosud nevrcholil, neustupovalo naštěstí právě moře v odlivu, nabírat vodu do džberů a posílat vědra dál bylo poměrně snadné. Horečným úsilím se podařilo omezit požár jen na skladiště a pár starých obytných baráčků, apatykářský sklad strýčka Jamese zůstal bez úhony. Nikdo neuhořel - žháři zřejmě nešlo o oběti, zaměřil se spíše na zkázu majetku. Obyvatelům postižených domků se tedy podařilo uniknout včas, v náruči teď třímali pár zachráněných svršků a kolem nich se hemžily plačící děti.

Jakmile šerif a jeho pomocníci vyhlásili, že Bell Lané už je mimo nebezpečí, odebral se Richard, celý umouněný od sazí, zpátky ke Coopers Arms. Obě jeho vědra zmizela. Bůh sud kdo a kam je odnesl. Otec i strýček James apatykář seděli u stolu, oba zjevně vyčerpaní, třebaže byli o generaci starší, pokoušeli se držet krok s ostatními, posléze však rádi přenechali džbery mladým, kteří se sbíhali ze vzdálenějších končin, aby pomohli hasit.

„Zejtra začne velká sháňka po vědrech, Richarde,“ řekl Dick a načepoval synovi korbel piva, „takže já půjdu hned za svítání k bednáři a tucet jich nakoupím. V jakým světě to musíme žít!“

„Víš, Dicku,“ prohlásil jeho bratránek James apatykář, opět s oním výrazem vytržení v tváři, „už podruhé během jediného dne ušetřil Bůh mne i mé blízké! Já ti mám takový zvláštní pocit… docela stejný pocit, jaký asi musel mít Pavel na cestě do Damašku.“

„Tohle přirovnání moc nesedí,“ poznamenal Richard a žíznivě se napil. „Ty jsi přece žádné věřící nepronásledoval.“

„To ne, Richarde, ale zažil jsem právě, co je to zjevení. A já proto daruji každému vězni v bristolském Newgatu a taky v Bridewellské věznici po jedné libře jako poděkování Bohu.“

„No,“ zabručel Dick, „to uděláš dobrej skutek, Jime, jenom si ale uvědom, že oni ji obratem propijou ve vězeňský kantýně.“

Jejich hlasy pronikaly až do pokojíků nahoře. Mag i Peg sešly dobře zachumlané dolů, Peg s Williamem Henrym na ruce, oči rozzářené.

„Ach, tak už je po všem a ty jsi zase v pořádku tady!“

Richard odložil korbel, přešel k ní a vzal do náruče synka, který se k němu okamžitě přivinul. „Tati, víš kdo mě vzbudil? William Henry! Povídal Hoří!, jako kdyby věděl, co to znamená.“

Strýček James apatykář Williama Henryho zamyšleně sledoval očima. „Je asi očarovaný. Uhranuly ho víly.“

Peg se ulekla. „Takovéhle věci vůbec nevyslovuj, strýčku Jamesi! Kdyby ho uřkly víly, tak by mi ho jednoho krásného dne mohly taky unést.“

I když si odmyslím tu venkovanskou pověrčivost, říkal si strýček James apatykář a zvolna se namáhavě zvedal, pak to znamená, že i vlastní matka Williama Henryho vnímá, jak prapodivné to s ním vlastně je. Pravda je totiž taková, že William Henry to očkování vlastně vůbec neměl přežít.

Zničením majetku společnosti Lewsley & Co. palič neskončil. Hned v pondělí po ohni byly zápalné nástrahy podobné těm, které posadily červeného kohouta na americký objekt, objeveny v desítce dalších skladišť a továrniček, které patřily americkým majitelům anebo s nimi byly nějak spojeny. V úterý vzplál cukrovar radního Barnese, jeho vlastník měl úzké vztahy k Americe. Teď už však byl celý Bristol na nohou v očekávání dalších požárů, takže se podařilo ohnisko zlikvidovat, dřív než mohlo dojít k větší škodě. O tři dny později zahořel Barnesův cukrovar znovu, a opět byl zachráněn.

Politicky se obě strany snažily vytlouci z této záležitosti co nejvíce, toryové ze zločinu nařkli whigy a whigové zase obvinili torye. Edmund Burke vypsal za jakoukoli informaci vedoucí k dopadení žháře odměnu padesáti liber. Velkoobchodní sdružení ji zvýšilo o dalších pět set a král ještě o tisíc. A jelikož těchto 1550 liber představovalo větší částku, než kolik si většina lidí stačila vydělat za celý život, Bristolané se do jednoho proměnili v detektivy a záhy také podezřelého dopadli - ovšem slíbenou odměnu neshrábl nikdo. Šlo o jistého Skota známého pod jménem Jack the Painter neboli Natěrač, jenž dosud přespával porůznu v Pithay, v baráčcích většinou na spadnutí. Po druhém nezdařeném pokusu o založení ohně v cukrovaru radního Barnese Jack náhle zmizel. A třebaže o jeho podílu na požárech neexistoval sebemenší věcný důkaz, celý Bristol nabyl přesvědčení, že žhářem je právě on. Nastal hon, rozdmýchávaný londýnskými i venkovskými novinami po celé zemi. Od Týne až po Kanál se nenašel nikdo, kdo by se smířil s myšlenkou, že pyroman se pohybuje dosud někde na svobodě. Uprchlík byl nakonec dopaden při pokusu o vloupání do domu jakéhosi zazobance v Liverpoolu, a poté co městská rada a Velkoobchodní sdružení uhradily požadovanou částku 128 liber nákladů, byl v železech odeslán do Bristolu, aby tam byl vyslechnut. To však narazilo na netušené potíže. Nikdo nerozuměl jedinému Skotovu slovu, kromě jeho jména: James Aiten. Byl tedy eskortován do hlavního města, a to na základě teorie, že v takové metropoli, jako je Londýn, přece musí být někdo, kdo skotské nářečí zná. Byl to předpoklad, jenž se vskutku ukázal jako správný. James Aiten alias Jack Natěrač se doznal k založení všech bristolských požárů - a navíc také k jednomu v Portsmouthu, kde do základů vyhořel lanový magacín královského válečného loďstva. V tomto případě šlo o zločin obzvlášť ohavný, neboť bez mnoha a mnoha mil lan jsou lodě přece neschopné provozu.

„Čemu ovšem nerozumím,“ říkal Dick Morgan Jemovi Thistlethwaitovi, „je, jak to Jack Natěrač dokázal zvládnout zároveň v Bristolu i v Portsmouthu. Lanovej magacín přece vyhořel v prosinci, kdy Jacka řada lidí vídala bydlet tady v ulici Pithay.“

Pan Thistlethwaite jen pokrčil rameny. „On je pouhý obětní beránek, Dicku, nic víc. Anglie si potřebuje vydechnout, a jaká lepší cesta by k tomu mohla vést než ujistit lidi, že viník je pod zámkem? A Skot se k tomu hodí přímo ideálně. Nemám představu, jak to bylo v Portsmouthu, ale ty bristolské požáry založili toryové, na to bych vsadil krk.“

„Takže ty se domníváš, že nás čekají další?“

„Kdepak! To, oč šlo, už se podařilo. Americké peníze se odsud stáhly, v Bristolu po nich nezbylo ani památky. Toryové mohou klidně ulehnout na vavříny a nechat pykat chudáka Jacka Natěrače.“

Odpykal si to až do konce. James Aiten alias Jack the Painter čili Natěrač byl pro založení požáru v lanovém magacínu královského válečného loďstva postaven před porotu v Hampshiru a shledán vinným. Poté byl odvezen do Portsmouthu, kde pro tuto hojně navštívenou příležitost postavili zcela speciální šibenici. Pod propadlem zela hlubina plných šedesáti sedmi stop, což znamenalo, že když pod Jackem Natěračem odkopli stoličku a odeslali ho na věčnost, zadrhnutý provaz mu na konci pádu jediným škubnutím uťal hlavu čistěji, než by to dokázala jakákoli sekyra. Hlava pak byla vystavena na portsmouthských hradbách všem na odiv, a Anglie se upokojila.

Jack Natěrač své vyšetřovatele při výsleších ujistil, že za všechny založené požáry odpovídá toliko on sám.

„Ani já nemohu říct,“ svěřil se strýček James apatykář, „že by mě takovéhle ujištění uspokojovalo. Ale máme už po Velikonocích a k žádnému dalšímu ohni nedošlo, takže - suďtež, kdož vědí, jak by řekli kvakeři. A já vím jedno, že mne Bůh ušetřil.“

Dva dny nato vešel do výčepu Coopers Arms senhor Tomáš Habitas, puškař.

„Pane Habitasi!“ zavýskl radostně Richard a uvítal ho úsměvem a srdečným stiskem ruky. „Posaďte se u nás, sedněte si přece! Sklenku bristolského mléka?“

„Děkuji, Richarde, dal bych si.“

V hostinci nebyla kromě pana Thistlethwaita ani noha, provoz skomíral víc a víc. A tak se stal nečekaný návštěvník středem pozornosti, což mu zjevně nebylo proti mysli.

Senhor Tomáš Habitas, portugalský Žid, jenž do Anglie emigroval už před třiceti lety, byl malý, hubený, s olivovou pletí a tmavýma očima v podlouhlé tváři, notně velkým nosem a plnými rty. Vyzařovala z něho jistá rezervovanost, cosi, co měl jakoby společného s kvakery. Snad to bylo vědomí, že se až příliš odlišuje od všeho tady kolem, než aby dokázal vyhovět běžným bristolským měřítkům. Město se k němu chovalo pěkně, tak jako ostatně ke všem Židům, kteří na rozdíl od papeženců měli povoleno sloužit Bohu zcela po svém, měli v Jacob Street svůj vlastní hřbitov a za Avonem v Templové farnosti i dvě synagogy, židovství představovalo na cestě ke společenskému a hospodářskému zdaru daleko menší překážku než příslušnost k římské církvi. Hlavně asi proto, že nikde neexistovali žádní židovští (anebo kvakerští) pretendenti na trůn Jeho britského, potažmo germánského Veličenstva. Stuartovec Karel Eduard - Bonnie Prince Charlie - a rok 1745 byli dosud až v příliš živé paměti, a ani Irsko nebylo v uspokojivé vzdálenosti od anglických břehů.

„Co vás zavedlo tak daleko od domova, pane?“ otázal se Dick Morgan a stavěl před hosta velkou sklenici (vyrobenou židovskou firmou Jacobs) se sytě jantarovým slaďoučkým sherry.

Úzkými černými očky přelétl zbrojíř prázdnou místnost a vrátil se pohledem spíše k Richardovi než k Dickovi. „Obchody moc nejdou, co?“ řekl překvapivě hlubokým hlasem, jen s lehce znatelným cizím přízvukem.

„Nejdou, pane,“ přikývl Richard a usedl proti návštěvníkovi.

„To je mi opravdu líto.“ Senhor Habitas se odmlčel. „Snad bych vám byl schopen trochu pomoct,“ dodal po chvíli. Položil ruce s dlouhými citlivými prsty na stůl a sepjal je. „Já vím, za tohle může ta válka s americkými koloniemi. Jenomže pro někoho válka znamená naopak oživení podnikání. Což je můj případ. Potřeboval bych tě, Richarde. Nechtěl by ses vrátit ke mně do práce?“

Richard ještě ani pořádně neotevřel ústa k odpovědi, když do rozmluvy vpadl Dick. „A za jakejch podmínek, senhore Habitasi?“ otázal se ostře. Znal svého Richarda - moc velký dobrák je to, než aby se zeptal, zač bude dělat, dřív než kývne.

Tmavé oči nad hladce oholenými tvářemi nedaly nic najevo. „Za dobrých podmínek, pane Morgane,“ řekl. „Čtyři šilinky za mušketu.“

„Platí!“ řekl Dick okamžitě.

Jediným, kdo v tu chvíli sledoval Richardův obličej, byl pan Thistlethwaite, jenž ho pozoroval s jistou lítostí. Cožpak ten hoch nedostane nikdy příležitost, aby o sobě a o svém osudu rozhodoval on sám? V šedomodrých očích v Richardově hezké tváři se nezračil hněv ani nespokojenost. Kristepane, jak tenhle člověk umí být donekonečna trpělivý! Má strpení se svým otcem, se svou ženou, s matkou, se zákazníky, se strýčkem Jamesem apatykářem - bez konce by byl ten seznam. Snad jediný, kvůli komu by Richard vytáhl do boje, je William Henry, ale i to by se asi odehrálo v naprostém klidu, uplatnil by spíš svou houževnatost, než aby vztekle vybuchl. Co je to vlastně v tobě ukryto, Richarde Morgane? Znáš ty vůbec sám sebe? Být Dick mým otcem, byl bych mu teď vrazil takovou, že by se tu svalil na podlahu. Zatímco ty snášíš jeho vrtochy a nápady a špičkování, všechnu tu jeho kritiku, ba i to špatně zastírané pohrdání, které ti dává najevo. Co ty to máš za filozofii? Kde bereš tu svou sílu? Protože síla v tobě je, to já dobře vím. Jenomže je spojená -s čím vlastně, s rezignací? Ne, ani tak to není. Zůstáváš pro mě záhadou, třebaže tě mám nejradši ze všech lidí, co znám. A bojím se o tebe. Proč? Protože mám pocit, že tolik trpělivosti a shovívavosti, co v sobě máš, nutně ponoukne Boha, aby tě zkoušel.

Richard neměl o starostech, které si o něho dělal pan Thistlethwaite, nejmenší tušení. Vrátil se do Habitasovy dílny a začal opět pro vojáky bojující v americké válce vyrábět Hnědou Bessinku.

Puškařovou prací bylo zhotovovat kompletní zbraň, ručnici, nikoli její jednotlivé díly. Ty pocházely z různých míst, hlaveň vykovávaly hamry v Birminghamu stejně tak jako jednotlivé ocelové součásti křesacího zámku, ořechové pažby putovaly z desítky míst rozptýlených po celé Anglii, a mosazné a měděné doplňky měly původ v okolí Bristolu.

„Potěší tě možná,“ řekl Habitas, když se mu Richard prvního dne hlásil do práce, „že jsme získali zakázku na výrobu krátké muškety -je trochu lehčí a snáze se s ní zachází.“

Při celkových dvaačtyřiceti palcích délky byla krátká mušketa ve srovnání se starší dlouhou mušketou, jaké se používalo ještě v době sedmileté války, zkrácena o čtyři palce a pro pěšáky představovala značné zdokonalení. Třebaže palba z ní byla stejně přesná, vážila o půl libry méně a nebyla zdaleka tak nemotorná.

Když se Richard posadil na vysokou židličku ke svému ponku, měl všechno, co potřeboval, na dosah ruky. Leštěné pažby - zhotovené v celku i s dlouhým půlměsícovitým předpažbím z jediného přířezu - stály vyrovnány ve stojanu po jeho levici. Na pravé straně byly naskládané hlavně s přírubami, naspodu s opracovanými čepy. V přihrádkách na pracovním stole byly roztříděny jednotlivé součástky samotného křesacího zámku - péra, kohoutky, záchytky, spouště, vačky, šrouby, křesací kameny - a také mosazné objímky, trubičky, příchytky a výztuhy, které spojovaly zbraň do jednoho celku. Mezi přihrádky si Richard rozložil nástroje, které si musel sám pořizovat a jež si každý den přinášel do práce v robustní mahagonové bedničce opatřené mosazným štítkem s jeho jménem. Měl v ní celé tucty pilníků a šroubováků, klíštěk, šupacích kleští, pinzet, kladívek, svidřík se sadou vrtáků, a také soupravu truhlářských nástrojů. Dobře se vyučil svému řemeslu, takže si sám vyráběl i své vlastní brusné plátno - tak, že látku potřel silně lepivým rybím klihem a pak posypal smirkovým práškem. Stejnou technikou si ze dřeva připravoval i různě tvarované brusné pilníčky, špičaté, tupé i zaoblené. Ubírání materiálu součástek broušením představovalo dobrou polovinu puškařského umění, a Richard ho ovládal tak dobře, že jeho bratr William, pilař, nesvěřil ostření pilových listů nikomu jinému než jemu.

Teprve když vzal do ruky první hlaveň, aby z ní nejprve odrhnul rez a vyleštil ji a pak ji nabrynýroval antimonovým máslem, uvědomil si, jak velice mu to chybělo. Nesáhl na tuto práci celých šest let. Dlouhá doba. Ale přesto měl dosud jistou ruku a znovu zakoušel tu čaromoc, kterou v sobě skrývalo sestavování skládanky určené k pobíjení lidí. Puškařovy úvahy ovšem nesměřovaly k představě o konečném smyslu veškeré této dovednosti, dobrý puškař jenom miloval svoje umění a jeho zkázonosné důsledky nedomýšlel.

Největší část zbrojířovy práce pohltilo obrobení a sestavení křesacího zámku. Nejprve bylo třeba pečlivě ho zadlabat do pažby, aby do ní přesně zapadl, a poté každou jednotlivou pružinu a každou pohyblivou součást opilovat, usazovat, znovu opilovat a opět ozkoušet, připilovat a ještě jednou zkoušet, dokud nebylo dosaženo naprostého mechanického souladu. Nato nadešel okamžik vsazení křesacího kamene. Také kameníci v Norfolku a Suffolku, kteří pazourek štípali, byli dobří řemeslníci, osekávali hranatý kamenný špalíček tak dlouho, dokud neměl na funkčním konci potřebný přesný tvar. Na Richardovi teď bylo, aby správně nastavil úhel, v němž bude pazourek narážet na ocílku - listovitou, rovný jeden palec širokou ocelovou součástku ve tvaru L, jejíž základna tvořila příklopku prachové pánvičky. V okamžiku, kdy se kohoutek i s pazourkem s cvaknutím vymrštil kupředu, narazil se zajiskřením do ocílky a současně ji nadzvedl z pánvičky. Pokud byl pazourek v čelistech kohoutku uchycen ve správné poloze, roznítil onen snopeček jisker špetku střelného prachu nasypaného na pánvičce, plamen v mžiku šlehl zátravkou do nábojové komory a zde zažehl prachový náboj upěchovaný pod střelou. V případě Hnědé Bessiny to byla olověná kulka o průměru 0,753 palce.

Neexistovalo nic, co by Richardovi o Hnědé Bessině zůstalo utajeno. Věděl, že nad vzdálenost sto yardů už je tato ručnice neúčinná a že nejlepších výsledků s ní lze dosáhnout při střelbě do čtyřiceti yardů. Což znamenalo, že se protivníci musí navzájem dostatečně přiblížit, dříve než jeden z nich z Bessinky vypálí, a že zdatný voják dokáže vypálit maximálně dvě rány, než dojde buď k boji na bodáky, anebo k ústupu. Byl si vědom, že jen v málokteré bitvě se z Hnědé Bess vystřelí více než desetkrát. Nosil v hlavě údaj, že dávka střelného prachu pro jeden náboj činí pouhých sedmdesát gránů - méně než pětinu unce. S výrobou prachu se měl Richard možnost obeznámit dokonale, neboť část učební doby strávil v prachárně v Tower Harratz na Avonu, poblíž Temple Meads. Bylo mu známo, že s největší pravděpodobností toliko jedna ze čtyř vyrobených Bessin vůbec kdy vystřelí v bojové akci. Vštípil si do paměti, že její kalibr se natolik blíží ráži francouzských, portugalských a španělských ručnic (kulka byla o dvě mírky menší než půl hlavně), aby se z Bessin dalo střílet i náboji pocházejícími z těchto tří zemí. A dobře vnímal, že pokud taková střela zasáhne lidský cíl, jsou naděje na přežití nepatrné. Jestliže bude voják zasažen do prsou nebo do břicha, bude to pro jeho zmasakrované útroby znamenat naprostou pohromu, a jestliže dostane zásah do ruky nebo do nohy, bude mít kosti rozdrcené tak, že nezbyde nic než amputace.

Dvě hodiny mu trvalo, než mohl dát první Hnědou Bessinku z ponku, ale pak se začal vpravovat do navyklého pracovního rytmu a na konci prvního dne zvládal jednu ručnici za rovnou hodinu. Při čtyřech šilincích za kus to pro něho byl pohádkový výdělek, ovšem senhor Habitas si přišel na mnohem víc. Poté, co odečetl náklady na součástky a na Richardovu práci, zbýval senhorovi Habitasovi za každou pušku čistý zisk deseti šilinků. Byli i lacinější puškaři, jenomže zbraně z Habitasovy dílny střílely. V rukou dobře vycvičeného pěšáka neznaly opožděný zážeh anebo šlehnutí zpět na pánvičku. Senhor Habitas také neopominul být u každého zkušebního výstřelu svých zbrojířů.

„Žádné učedníky teď zásadně neberu,“ svěřoval se Richardovi cestou k terčovému náspu, dokud ještě bylo dostatek světla na zkušební střelbu. „Jen řádné puškařské tovaryše, a to nejradši ty, kteří se vyučili u mě.“ Nezvykle pak zvážněl. „Nemysli si, můj milý Richarde, tohle jednou skončí. Dávám té válce tak tři čtyři roky, a nedovedu si představit, že by z ní třeba Francouzi vyšli schopni se nám postavit. Takže teď sice máme práce spousty, jenomže to co nevidět pomine a budu tě muset znovu propustit. Proto také jsem ochoten platit ti čtyři šilinky za pušku. Protože já jsem ještě neviděl tak dobrou práci, jakou ty odvádíš, a navíc jsi velice rychlý.“

Richard neodpovídal. Patřilo to už natolik k jeho povaze, že senhor Habitas ani žádnou odpověď nečekal. Richardovou zásadou bylo především naslouchat. Vnímal pozorně a bystře, co se mu říkalo, ale neměl ve zvyku odpovídat jenom kvůli tomu, aby také něco řekl. Schraňoval informace v mysli jako ve skladišti, aby je tam měl k dispozici, až budou k něčemu zapotřebí - teprve pak je opět vypouštěl na světlo dne. Dost možná, pomyslel si Habitas, že právě proto - krom té jeho práce - jsem si ho tak oblíbil. Je klidný, stará se jen o to, oč se starat má.

Deset Bessinek, které Richard toho dne zhotovil, už čekalo ve stojanu, kam je nanosil desetiletý chlapec, jehož Habitas najal na pomocné práce. Richard se chopil první z nich, z toulce pod předpažbím vytáhl zasunutý nabiják a sáhl do košíku pro náboj. Kulka i prach byly zabaleny společně v papírovém kornoutku, Richard si naslinil rty, zabořil zuby do špičky sáčku, ukousl ji a současně kornout navlhčil slinami, prach nasypal do hlavně, poté do ní zastrčil zkroucený papír a posléze za ním vsunul ještě střelu. Obratný pohyb nabijákem, a celá nálož byla pevně upěchovaná v zádi hlavně. Když zvedal mušketu k rameni, klepl zručně na pánvičku, aby ze zátravky vytřásl trochu prachu, a stiskl spoušť. Kohoutek s kouskem pazourku v čelistech se mihl dolů a křísl o ocílku. Zajiskřilo to, ozvala se rána a vyrazil oblak dýmu, vše jako by v jednom okamžiku, láhev postavená na čtyřicet yardů vzdálené prkenné polici před náspem se rozletěla ve střípcích.

„Opravdu jsi neztratil dočista nic ze své dovednosti,“ zahučel Habitas, zatímco bosý chlapec koštětem smetal sklo a na polici stavěl další tmavohnědou bristolskou láhev.

„Počkejte s chválou až po desáté flašce,“ usmíval se Richard. Devět Bessin se zachovalo, jak se patřilo. U desáté bylo zapotřebí ještě nepatrně přibrousit zpruhu ocílky - vzhledem k tomu, že pružinka byla umístěna na zevní straně zámku, šlo o pouhou drobnost.

Sotva Richard vkročil do Coopers Arms, rozběhl se k vysoké dětské stoličce, popadl Williama Henryho, přitiskl si ho na prsa a jen stěží se krotil, aby ho nemačkal a neobjímal, až by se dítě nemohlo ani nadechnout. Williame Henry, Williame Henry, já tě tak strašně miluju! Jako život, jako vzduch, jako slunce, jako Boha na nebesích! A pak, s očima zamhouřenýma a tváří přitisknutou k synkovým kučerám, náhle ucítil, jak dětským tělíčkem proběhlo lehké křečovité zachvění. Bylo sotva postřehnutelné, jen jako zapředení koťátka, vnímal je pouze špičkami prstů. Úzkostný třes. Úzkost. Odkud by se vzala? Naráz otevřel oči, podržel si Williama Henryho na délku paží a zahleděl se do jeho tvářičky. Nesdílné, tajnůstkářsky uzavřené.

„Ani trochu tě nepostrádal,“ řekl Dick spokojeně. „Snědl všechno, do posledního soustečka,“ dodala Mag pyšně. „Byl u mě celý den šťastný jako bleška,“ řekla Peg v poťouchlém triumfu.

Podlamovala se mu kolena, dosedl do židle poblíž šenkovního pultu a přivinul synka opět k sobě. Chvění pominulo. Och, Williame Henry, copak tě to napadlo? Co sis myslel - že se tvůj tatí už nevrátí? Pravda, až dodneška se od tebe tatí ani nehnul, nevzdálil se od tebe na víc než hodinu dvě! Jestlipak ti někdo pověděl, že do tmy bude tatí zase zpátky? Ne, neřekli ti to, viď, ani já jsem ti nic neřekl. A tys přesto neplakal, nezlobils s papáním, nedal jsi znát, že by ses snad bál. Ale myslel sis, že už k tobě nepřijdu zpátky. Že už mě tu nikdy nebudeš mít. „Budu tu přece s tebou pořád,“ šeptl Williamovi Henrymu do ouška. „Pořád a pořád.“

„Jak ti to šlo?“ otázala se Peg, kterou ani po osmnácti měsících, co sledovala Richarda s Williamem Henrym, nepřestávala udivovat manželova zvláštní – rozněžnělost – zženštilost. Tohle není nic zdravého, říkala si. On to naše dítě potřebuje, aby uspokojoval kdovíco uvnitř v sobě, něco, o čem já nemám potuchy. Nu, já mám Williama Henryho zrovna tak ráda jako on! A teď jsem konečně dostala příležitost mít chlapečka taky trochu pro sebe.

„Dobře to šlo,“ odpověděl Richard na její otázku a pak se nepřítomně zadíval na Dicka. „Vydělal jsem dnes dvě libry, otče. Jedna libra je pro tebe, druhá libra pro mě.“

„Ne,“ odmítl stroze Dick. „Pro mě počítej s deseti šilinkama, třicet si nech. S tím já vystačím, i kdyby nepřišel vůbec žádnej host. Dva šilinky mi ještě přidej na jídlo za sebe a za svou rodinu a zbylejch osmadvacet ulož do banky. Vyplácet tě bude Habitas každou sobotu, ne? Nemluvil, doufám, o měsíčních vejplatách anebo o tom, že by ti platil, teprve až sám dostane peníze za zboží?“

„Ne, každou sobotu, otče.“

Toho večera, když se Richard otočil k Peg, aby jí vyhrnul noční košilku, pleskla ho zle přes ruku.

„Ne, Richarde!“ šeptla urputně. „William Henry ještě nespí a už je dost starý na to, aby tyhle věci vnímal.“

Ležel v tmách, naslouchal chrápání a pískotu z předního pokoje, celý rozlámaný z námahy, které již odvykl, avšak plně při vědomí. Dnešek byl počátkem mnoha novot. Vrátil se k milované práci, vzdálil se od milovaného dítěte, vzdálila se mu milovaná žena. Docházelo mu, že může, třebaže nevědomky, ubližovat bytostem, které jsou mu drahé. Nebylo za tím zhola nic jiného než láska - musel přece do práce. Bylo třeba uživit rodinu, nechtěl, aby strádala. A teď ho Peg poprvé za celou dobu manželství zčistajasna odmítla, i malý William Henry se roztřásl úzkostí, když ho chtěl Richard pochovat.

Co si počít? Jak tohle všechno vyřešit? Byl přece veden nejlepšími úmysly, a najednou před ním zeje průrva - aniž by ji předem tušil, aniž by se o ni vědomě přičinil.

Nikdy jsem nežádal příliš mnoho, nic moc jsem ani neočekával. Chci jenom, abych měl svou rodinu nablízku, abych je měl všechny kolem sebe. V tom přece spočívá štěstí. Já náležím jim a oni náležejí mně. To jsem se alespoň dodnes domníval. Má snad i sebemenší změna za následek, že se mezi námi rozevře takováhle propast? Jak je asi široká? Jak hluboká?

„Senhore Habitasi,“ optal se hned za rozednění svého druhého pracovního dne, „kolik mušket čekáte, že za den zhotovím?“

Ani mžiknutí. Tomáš Habitas zřídkakdy zamrkal. „Pročpak, Richarde?“

„Nechci tu trávit celý den, od rána až do soumraku, pane. Není to už jako dřív. Potřebuje mě i má rodina.“

„To chápu,“ řekl senhor Habitas shovívavě. „Tenhle rozpor je těžko řešitelný. Člověk chodí do práce vydělat peníze pro rodinu, aby se jí slušně a dobře žilo. Jenomže rodina potřebuje víc než jen peníze, a na dvou místech najednou mužský být nemůže. Platím ti od muškety, Richarde. To znamená, že jich odevzdáš tolik, kolik budeš považovat za možné.“ Pokrčil rameny, u něho to bylo zcela nezvyklé gesto. „Ano, bral bych jich od tebe patnáct nebo i dvacet denně, ale smířím se třeba i s jednou. To záleží na tobě.“

„Deset pušek denně, pane?“

„To mi naprosto vyhovuje.“

A tak se Richard ubíral domů do Coopers Arms už za časného odpoledne, když měl svých deset mušket hotových a řádně odzkoušených. Senhor Habitas byl spokojený, a já si užiju i Williama Henryho a Peg a ještě si uložím tolik, aby se ten vysněný domeček na Clifton Hillu jednou stal skutečností. Chlapeček už začíná chodit, brzy ho začne svádět Broad Street se svými lákadly, aby se tam vybatolil otevřenými dveřmi hospůdky. Bude věru líp, když jeho první krůčky povedou cestičkami mezi voňavým kvítím, než aby dýchal těžký pach bahnitých břehů Froomu obnažených za odlivu.

Když však vstoupil, nevítali ho jako první Peg ani William Henry, od „svého“ stolu se k němu vrhl pan James Thistlethwaite, aby ho objal.

„Pusť mě, Jeme! Nebo spustí ty pistole, co nosíš po kapsách!“

„Richarde, Richarde! Já myslel, že už tě nikdy neuvidím!“

„Mě že už neuvidíš? A proč? I kdybych pracoval od slunka do slunka - a jak vidíš, tak to není - určitě bys mě tu našel navečer v zimě,“ řekl Richard a napřáhl ruce vstříc Williamovi Henrymu, který se k němu batolil. Pak přišla Peg a s omluvným úsměvem v očích ho vroucně políbila na ústa. A tak měl Richard, když se posléze usadil u stolu s Jemem Thistlethwaitem, konečně pocit, že má svůj svět opět pevně spojen, bez trhlin a bez propastí.

Když mu Dick podal korbílek piva, usrkl z něho sice s potěšením a vychutnával jeho lehkou hořkost, avšak nebažil po něm. Byl synem hostinského, pokud jde o pití velice zdrženlivého, a sám byl neméně střídmý, napil se jedině piva, a to s mírou. Což také, jak si sám Richard neuvědomoval, byl důvod, proč si ho - nehledě k upřímné náklonnosti - tolik považoval senhor Habitas. Jeho práce si vyžadovala klidné a obratné ruce, ovládané čistou a bystrou hlavou, a jen zřídka se našel někdo, kdo nepil příliš. Takřka všichni se opíjeli. Ponejvíce rumem nebo jalovcovou. Za třípenci byla půlpinta rumu anebo, podle jakosti,

až celá pinta džinu. A nebyl zákon, který by opilství postihoval, třebaže jinak zákony trestaly kdeco. Vládě plynuly z nápojových daní až příliš velké příjmy, než aby si troufla pijanství jakkoli omezovat.

V Bristolu se vyráběl a konzumoval spíše rum než džin, jalovcová byla nápoj těch nejchudších. Jako hlavní vstupní přístav cukru pro celé Britské ostrovy se Bristol vypracoval i na rumovou velmoc. Pokud jde o sílu, nebyl mezi těmito dvěma lihovinami přílišný rozdíl, rum byl ovšem chuťově bohatší a vytrval déle v krvi, přesto však bylo následující ráno o něco snesitelnější.

Pan Thistlethwaite pil rum nejlepší značky a Coopers Arms si vybral za svůj druhý domov proto, že Dick Morgan nakupoval z palírny pana Thomase Cavea v Redeliffu. Caveovu rumu se žádny jiný nevyrovnal.

Když Richard přišel, měl už pan Thistlethwaite dost upito, dokonce mnohem víc, než odpoledne o třetí hodině míval. Richard mu tu chyběl, velice chyběl, a Jem usoudil, že napříště tu už asi Richarda před pátou hodinou sotva zastihne. Pátá byla pro pana Thistlethwaita tradičním signálem k odchodu. Dodržoval toto nezvratné pravidlo jako poslední stupínek sebezáchovy, věděl, že zůstane-li jen o minutu déle, připojí se natrvalo k těm, co líhají ve stružce protékající středem Broad Street.

Potěšen, že Richard zůstane i nadále součástí jeho každodenních návštěv v Coopers Arms, se nejistě zvedl a chystal se k odchodu. „Je ještě brzy, já vím, jenomže mě docela zmohlo, že jsem tě přece jen zase uviděl,“ prohlásil a šněroval si to ke dveřím. „I když proč vlastně?“ doléhal jeho hlas ještě zvenčí z Broad Street. „Opravdu nevím, kvůli čemu! Co ty jsi vlastně zač, krom toho, že jsi synáček mého pana hostinského? Je to záhada, učiněná záhada.“ Zpoza kamenného sloupku dveří se ještě jednou vynořila jeho hlava, třírohák naražený do čela. „Či je snad možné, že v opilosti člověk dokáže nahlédnout do budoucna? Mám nakonec věřit v předtuchy? Ohohó! Asi mi budou říkal Kassandra, protože už jsem na mou duši jako ta babizna bláznivá. Johóhó, marně prázdním své plíce attické do tohohle zapšklého boiotského povětří!“

„Pominul se,“ řekl Dick. „Dočista se pomátl.“

Válka proti třinácti americkým koloniím pokračovala -jak to na základě přicházejících zpráv vnímali poněkud nedůvěřiví Bristolané - od jednoho britského vítězství k druhému, takže zvěst o kapitulaci Američanů se dala čekat každým dnem. Žádné takové noviny se však nedočkali. Ukázalo se dokonce, že kolonisté se zdarem vtrhli do Bostonu a vypudili odtamtud sira Williama Howea, ovšem sir William údajně nelenil a hbitě se přemístil do New Yorku - sázeje zjevně na zásadu „Rozděl a panuj“. Zatlačil totiž George Washingtona do New Jersey a tvrdě se tak vklínil doprostřed mezi severní a jižní kolonie. Severoamerické válečné loďstvo, ty zelenáče nezralé, rozprášil jeho bratr, admirál Howe, v bitvě u Nassau a v Narragansettské zátoce, takže Británie znovu vládla mořím.

Až do této chvíle se pensylvánská koloniální správa pokoušela najít nějakou střední cestu a snažila se obě sporné strany, loajalisty a rebely, usmířit. Ale teď náhle, právě když už se americká porážka - viděno alespoň odsud z Bristolu - jevila takřka nevyhnutelnou, zběhla Pensylvánie od praporu britské koruny a padla si do náruče se vzbouřenci! To postrádalo jakoukoli logiku, zejména pro bristolské kvakery, kteří byli s Amerikou pokrevně spřízněni.

V srpnu roku 1776 přinesly noviny zprávu, že kontinentální Kongres přijal Prohlášeni nezávislosti ve znění navrženém Thomasem Jeffersonem, a dokonce i bez souhlasu New Yorku ho schválil. Předseda Kongresu John Hancock podepsal Prohlášení jako první, s rozmáchlým gestem, jaké by mu byla mohla jeho loutka dosud se houpající na vývěsním štítu Americké kavárny - byť dávno už bez vycpávky a celá seschlá -jen závidět. Poté, co Prohlášení nezávislosti přijaly aklamací i rozedrané jednotky generála Washingtona, ratifikoval ho posléze také New York. Nezávislost tak získala jednomyslnou podporu, jen část New Yorku v okolí Manhattanu zůstávala dosud loajalistická. Vlajku kontinentálního Kongresu teď tvořilo třináct pruhů, střídavě červených a bílých.

Mírová jednání na Staten Islandu ztroskotala poté, co kolonisté odmítli Prohlášení nezávislosti odvolat. Vzápětí vytáhl sir William Howe do New Jersey v čele armády složené z jeho anglických vojáků a z 10 000 hessenských žoldnéřů, které k posílení svého vojska najal britský král. Anglickému postupu neodolala žádná obrana. Washington ustoupil přes řeku Delaware do Pensylvánie, pak ji ale za kruté zimy překročil nazpět a zdrcujícím úderem zničil hessenské jednotky, které právě hodovaly a popíjely u Trentonu. Po dalším, podružném vítězství u Princetonu se vzbouřenecká armáda stáhla do Morristownských vrchů a zničený generál Howe se utekl do Manhattanu - i se svým neméně otřeseným zástupcem lordem Cornwallisem. Jeho rodina vlastnila sídlo Cornwallis House na Clifton Hillu, a byla proto drahá každému bristolskému srdci.

Pro Richarda byl rok 1776 ve znamení mušket a peněz, v Bristolské bance měl uloženo 400 liber a každodenních dvanáct šilinků, jimiž přispíval otci, umožnilo, aby v Coopers Arms mohli mít otevřeno i v době, kdy ostatní hospůdky už zavřely nadobro. Strádání postupně doléhalo výš a výš, už nejen na chudáky, ale i na střední vrstvy. Hrozné časy.

Zločinnost nabývala netušených rozměrů a byla doprovázena jedním prazvláštním důsledkem té rozhořčené a bezvýsledné americké války: zločince a také chudinu nepříslušející do žádné farnosti už nebylo možno nadále vyvážet do třinácti amerických kolonií a tam je prodávat jako takzvané smluvně vázané pracovní síly, „chudé bělochy“. Tato praxe až dosud vládě umožňovala uplatňovat nejtvrdší trestní politiku v celé Evropě a udržovat současně stavy ve věznicích na co nejnižší úrovni. Na jednoho oběšeného Francouze připadalo deset Angličanů, na jednoho k smrti odsouzeného Němce patnáct Angličanů. Tu a tam popravili i ženu. Avšak naprostá většina těch, kteří byli souzeni za provinění nižšího stupně, než bylo loupežné přepadení, úkladná vražda nebo žhářství, se ocitla v četách vězňů odsouzených k nuceným pracím, v kontingentech odprodávaných hromadně podnikatelům. Ti je nahnali na lodě - vypravované často právě z Bristolu - převezli je do zámoří do některé ze třinácti kolonií a tam je se ziskem prodali dál jako bílé nevolníky. Jediný rozdíl mezi bílými a černými otroky spočíval v tom, že bílí se alespoň teoreticky mohli po odpykání trestu dožít svobody. Často však, zejména šlo-li o ženy, neskončilo jejich poddanství ani pak. Moll Flandersová přitom ještě věru nepochodila nejhůře.

Bílé „smluvně vázané pracovní síly“ byly deportovány převážně do některé ze třinácti amerických kolonií, neboť plantážníci na ostrovech Západní Indie dávali přednost černochům. Byli přesvědčeni, že lidé černé pleti jsou lépe uvyklí vedrům, že v horku podávají lepší pracovní výkon než běloši - a hlavně že na pohled v ničem nepřipomínají svého pána nebo paní. Chod transportů teď sice uvízl na mělčině, ale soudy na svých čtvrtletních zasedáních a hrabské poroty nijak nepolevovaly v tvrdém postihu obviněných, a to ani u nejnicotnějších přečinů. Anglické trestní právo nebylo určeno ke střežení zájmů úzké skupinky

aristokratů, zaměřilo se na ochranu práv všech osob, kterým se podařilo nashromáždit alespoň špetku nějakého majetku, bez ohledu na to, jak nepatrnou. Počet vězňů začínal hrozivým tempem stoupat, na věznice musely být dočasně přestavovány hrady a všelijaké staré barabizny a branami původních i nových káznic nepřestávali v řetězech proudit další a další odsouzenci.

Tehdy přišel jistý Duncan Campbell, londýnský podnikatel a spekulant skotského původu, s myšlenkou přebudovat vyřazené válečné lodi na vězení. Koupil jednu, jménem Censor, zakotvil ji na Temži u královského arzenálu a umístil do ní dvě stovky vězňů. Podle nově přijatého zákona mohli být odsouzenci využíváni k nucené práci pro stát. Vězňové z Censora dostali příkaz čistit břehy této důležité plavební cesty a budovat nové doky - úkol, na nějž by se nedal najmout žádný svobodný člověk, ledaže by dostal královsky zaplaceno. Práce vězňů naproti tomu nevyžadovala nic než náklady na jejich stravu a ubytování a Duncan Campbell dokázal na palubě Censora zajistit obojí. Jistým počátečním omylům se Campbell sice nevyhnul - visuté sítě se například pro spoutané vězně příliš neosvědčily, okovy se jim šeredně zaplétaly do závěsů lůžek. Camphell dal tedy namísto hamaků zřídit patrové pryčny, a mohl dokonce počet vězňů ubytovaných na Censorovi zvýšit na tři sta. Vláda Jeho Veličenstva byla mimořádně potěšena a veškeré náklady Campbellovi ochotně uhradila. Nadpočetné zločince bylo možno nastrkat na vysloužilé válečné koráby a ponechat je tam do doby, až bude konečně po válce a opět začnou hromadné deportace. Jaká úleva.

Pro hostinské byly příčiny vzrůstu drobné zločinnosti až příliš zřejmé. Docházelo k ní většinou v době, kdy pachatelé byli opilí. Když se pomalu o práci nedalo už vůbec zavadit, stával se pro ty, kdo neviděli žádny paprsek naděje, jenž by svitl jejich osudům, stále potřebnější rum nebo džin.

Odznakem majetnějšího člověka bylo hedvábné prádlo, hedvábný šátek a všelijaké tretky. Muži i ženy - ba dokonce i děti -kterým nezbývalo než žebrat ve své farnosti, si navykli utápět žal i vztek v pití, jen co přišli k nějakým drobným. V opilosti se pak vydávali krást hedvábné košile, hedvábné šály a cetky. Věci, které jaktěživi nevlastnili a vlastnit nebudou. Věci, kterých si tolik považovali ti lepší lidé. Věci, které se daly - alespoň v Londýně nebo v Bristolu - prodat překupníkům za cenu dalšího doušku, za dalších pár hodin blaženého opojení. Pokud byli přistiženi a chyceni, stanuli před soudem a čekal je buď provaz, nebo čtrnáct let - anebo, to nejčastěji, sedmiletý trest. S připojenou poznámkou „deportace“. Jenomže deportace kam? Otázka, na kterou nebyla odpověď, a proto ji nikdo raději ani nevyslovoval.

Pokud šlo o Richarda, nesl by se rok 1777 ve znamení dalších a dalších mušket a peněz, avšak záhy po Novém roce, zatímco Washington a ti nemnozí, co mu ještě zbývali z jeho vojska, podstupovali útrapy strašlivé zimy před Morristownem, Morganovy z hospůdky Coopers Arms čekal nemalý otřes. Pan James Thistlethwaite znenadání oznámil, že hodlá opustit Bristol.

Dick se sesul na židli - to činil zřídka, měl lokty celé zmozolovatělé od toho, jak se věčně opíral o nálevní pult. „Opustit?“ hlesl. „Opustit?

„Jo!“ prohlásil pan Thistlethwaite bojovně, „když řeknu opustit, tak tím myslím opustit, ksakru!“

Peg a Mag se rozvzlykaly. Richard je i s vyděšeným Williamem Henrym hnal nahoru do pokoje, aby si tam mohly v ústraní poplakat, pak se otočil a obořil se na zjevně dopáleného pana Thistlethwaita. „Jeme, ty přece patříš k tomuhle baráku! Ty odtud odejít nemůžeš!“

„K ničemu nepatřím a půjdu si, kam chci!“

„Tak se na to posaď, člověče, sedni si přece! A nestav se nám tu na zadní! My přece nejsme žádní tví nepřátelé,“ řekl Richard tvrdě. „Usaď se už a pověz nám, proč a nač to všechno.“

„Aha!“ řekl pan Thistlethwaite a učinil, oč byl požádán. „Takhle tedy na tebe, abys konečně vylezl z té své ulity. To pro tebe můj odchod skutečně tolik znamená?“

„Představa je to hrozná,“ řekl Richard. „Tati, mně nalej pivo a Jemovi nejlepší rum od Cavea.“

Dick se zvedl a poslechl.

„Tak co se vlastně stalo?“

„Mám už tady toho dost, Richarde, tím je řečeno vše. V Bristolu jsem skončil. Na koho bych tu ještě asi tak mohl napsat nějakou parodii? Na starého biskupa Newtona? To přece nemohu provést člověku, který má dostatek Filipa na to, aby o metodismu prohlásil, že je to jen zparchantělá forma papeženectví. A co víc bych mohl ještě udělat s naší slavnou radnicí? Copak nestačí ten můj šleh, že sir Abraham Isaac Elton vše hákem bere, Jolin Věrnou že právo žere a Rowles Scudamore že se všude dere? Napřaženým prstem jsem ukázal na Daniela Harsona jakožto někdejšího nonkonformního pastora, což on vskutku byl, a na Johna Powella jakožto felčara na otrokářské lodi, což on rovněž byl. Ne, vytřesu bristolský prach z obuvi své a budu hledat zelenější pastviny. Takže odcházím do Londýna.“

Jakpak by se mu dalo taktně povědět, že zářivé světlo Bristolu by mohlo značně potemnět v mlhách sídla dvacetkrát většího?

„Je to obrovské město!“ osmělil se Richard.

„Mám tam přátele,“ čelil mu pan Thistlethwaite.

„Nerozmyslíš si to ještě?“

„Naprosto ne.“

„Nu,“ ožil trochu Dick, „tak ti tedy připíjím na štěstí a na zdravíčko, Jeme.“ Nakrčil ret. „Ušetřím takhle alespoň za brka a za inkoust.“

„Napíšeš nám, jak se ti vede?“ zeptal se Richard o něco později, kdy už páně Thistlethwaitův truc vystřídal záchvat plačtivé sebelítosti.

„Jen když napíšeš i ty mně.“ Bristolský bard popotáhl, setřel si slzu. „Och Richarde, svět je hrozný! Ale já mu to odvedu, já mu to vymaluju, jenomže na mnohem větším plátně, než je tenhle náš Bristol!“

Později večer si Richard posadil Williama Henryho na klín, tváří k sobě. Ve dvou a půl letech to byl už velký a silný chlapec, s tváří přísného anděla, jak se alespoň zdálo jeho otci. Působily tak samozřejmě především jeho oči, veliké a nezaměnitelné - vskutku jedinečné svou pepřovou barvou -, ale stejně tak i tvar jeho hlavy a dokonalost jeho pleti. Ať se objevil kdekoli, všichni se po něm ohlíželi a žasli nad jeho půvabem, a to už nemělo nic společného s marnivým zahleděním slepě milujícího otce. William Henry byl podle všech měřítek okouzlující děcko.

„Pan Thistlethwaite odchází pryč,“ řekl Richard synkovi.

„Pryč?“

„Ano, ano, do Londýna. Už ho tu nebudeme vídat tak často, Williame Henry, pokud ho vůbec ještě kdy uvidíme.“

Očka se nezalila slzami, proměnila se však způsobem, v němž už Richard rozpoznával niterný smutek, tajený a bolestivý. „On nás už nemá rád, tatí?“

„Má nás moc rád. Ale potřebuje větší prostor, než má v Bristolu. Jeho odchod s námi nemá nic společného.“

Peg jim naslouchala a lomcovala v duchu mřížemi své vlastní klece, skryté hluboko v její mysli stejně tak jako to, co se právě odehrávalo v hlavičce Williama Henryho.

Poté, co se tehdy jedinkrát nevraživě vzepřela projevu Richardova nároku dotýkat se jí, ukáznila se opět k manželské poslušnosti, a pokud vůbec Richard postřehl, že milování s ním nepřijímá jako dřív, že ho jen mechanicky strpí, nedal jí to najevo. Nebylo to tím, že by ho už tolik nemilovala. Uzavírala se do sebe z pocitu viny. Z vědomí, že je neplodná. Její lůno bylo svrasklé a prázdné, neschopné naplnit se ničím víc než vlastními měsíčky, a přitom byla ženou muže, jenž děti miloval snad až příliš. Jenž kolem sebe potřeboval kopu dětí, aby nenosil všechna příslovečná vajíčka v jednom jediném košíku jménem William Henry.

„Miláčku můj,“ řekla Richardovi, když opět leželi bok po boku v posteli a když je chrápání ze sousední místnosti a hluboké oddechování Williama Henryho ubezpečovalo, že kolem všechno spí, „já se bojím, že potřetí už nepočnu, že už žádné děti mít nebudu.“ Tak. Konečně to bylo venku.

„Mluvila jsi už o tom se strýčkem Jemem apatykářem?“

„To není třeba, on by ostatně stejně žádnou radu neměl. Mě už tak Pánbůh stvořil, já to vím.“

Zamžikal, polkl. „Nu, máme přece Williama Henryho.“

„Já vím. A je zdravý, tak neobyčejně zdravý. Ale, Richarde -,“ posadila se, „právě o tom bych ti něco ráda pověděla.“

Také Richard se pomalu posadil, sevřel pažemi kolena. „Jen povídej, Peg.“

Já se nechci přestěhovat do Cliftonu.“

Naklonil se z lůžka, křísl, zažehl troud a od něho svíčku, tak aby jí viděl do tváře. Oválné, s něžným půvabem, teď ale úzkostně napjaté, ve velkých hnědých očích strach. „Vždyť ale právě kvůli našemu jedinému dítěti se musíme odstěhovat do Cliftonu, Peg!“

Se zaťatými pěstičkami se naráz podobala svému synkovi - pro to, co pociťovala, nenacházela slova, kterými by to dokázala vyjádřit. „Říkám to právě kvůli Williamovi Henrymu. Já vím, že už máš dost peněz, abys nám v těch kopcích koupil hezkou chaloupku, ale tam bych byla s Williamem Henrym docela sama a nikoho bych se nedovolala, kdybych potřebovala pomoc.“

„Můžeme si dovolit i služku, Peg, říkal jsem ti to přece.“

„Ano, ale služka není rodina. Tady se můžu obrátit na tvoje rodiče -jsme tu tři, kteří můžeme ohlídat, že je William Henry v bezpečí, Richarde.“ Zaskřípěla zuby, zdravými díky dobré tvrdé vodě, kterou od malička pila. „Mívám hrůznou noční můru. Vidím Williama Henryho, jak zabloudil dolů k Avonu a jak do něho padá, protože já právě zadělávám těsto na chléb a služka šla zrovna pro vodu k Jakubově studni. Vídám to znovu a znovu - pořád a pořád!“

Světlo plamínku zajiskřilo na vytrysklých slzách, Richard svíčku postavil na truhlu u postele a přitáhl si ženu do náruče. „Peg, Peg… To jsou jen zlé sny. Mně se také občas zdají, milá moje. Jenomže já v těch nočních můrách vidím Williama Henryho, jak letí rovnou pod kola rozjetého vozu, anebo Williama Henryho stiženého úplavicí, anebo Williama Henryho, jak padá do nezakryté jámy. Nic takového se mu v Cliftonu stát nemůže. A jestli tě to trápí tak moc, můžeme si k němu najmout i chůvičku.“

„Ty máš docela jiné sny,“ vzlykala, „zatímco já vidím pořád to samé. Jak se William Henry vrhá do silného proudu Avonu, dole u soutěsky,jak celý vystrašený utíká před něčím, co já nedokážu uvidět.“

Hladil ji, dokud se neutišila a dokud mu posléze v náruči neusnula. Ležel, zatímco ze svíčky kanuly bílé slzy, a potýkal se s vlastním hořem. Bylo to rodinné spiknutí, to dobře věděl. Tatínek s maminkou na Peg bezpochyby naléhali, Mag proto, že Williama Henryho zbožňovala a svou neteř milovala jako vlastní dceru, Dick proto - nu, možná že v hloubi srdce se lekl, že jakmile se Richard přestěhuje do Cliftonu, bude konec s těmi dvanácti šilinky denně. Sotva se chlap zmůže na barák, dolehnou na něj všelijaké vedlejší výdaje. Veškeré instinkty Richarda poháněly, aby na tyhle tlaky nedal a ženu i dítě odvezl na čistý vzduch a do zeleně cliftonských vrchů. To, co u Richarda považoval Dick Morgan za měkkost, bylo ve skutečnosti pochopení pro pohnutky druhých a účast s jejich city, zejména šlo-li o vlastní rodinu. I kdyby na té chaloupce v Cliftonu trval - a jednu si tam už vyhlédl, pěknou, prostornou, krásně krytou došky, ne příliš starou, s oddělenou kuchyňkou vzadu na dvorku, takže nehrozil oheň, i s komorou pro čeleď - i kdyby si tedy kvůli tomuhle domku v Cliftonu postavil hlavu, věděl teď, že Peg už si usmyslela, že se jí v něm zkrátka dobře nepovede. A pojala k venkovské chalupě odpor. Je to zvláštní - ona, selská dcerka! Ani ve snu ho předtím nenapadlo, že by možnost žít tak trochu na venku neuvítala stejně nadšeně jako on sám, jenž se narodil a musel vyrůstat ve městě. Rty se mu roztřásly, ale ani v skrytu noci se Richard Morgan nerozplakal. Vší silou se jen přiměl vzít na vědomí, že do Cliftonu se zkrátka stěhovat nebude.

Bože můj na nebesích, moje žena se obává, že kdyby můj synek žil v Cliftonu, utonul by v Avonu. Zatímco mě trápí předtucha, že co ho zabije, bude Bristol. Prosím Tě, Bože, nesmírně Tě prosím, ochraňuj mého syna! Má žena říká, že už další děti mít nebude, a já jí věřím.

„Zůstaneme tady, v Coopers Arms,“ řekl Peg, když ještě před svítáním vstávali.

Tvář se jí rozzářila, v návalu štěstí ho objala a přitiskla se k němu. „Och Richarde, děkuju ti, já ti tak strašně děkuju!“

Zdálo se, že válka v Americe i nadále probíhá úspěšně pro Anglii, třebaže se pár toryů v parlamentu cítilo natolik silnými, že se na protest proti králově politice rozkmotřilo s vládou. Udatný generál Johnny Burgoyne dostal rozkaz vyčistit sever New Yorku od veškerých rebelů a prokázal svou chrabrost a taktickou dovednost ztečením Fort Ticonderogy na Champlainově jezeře, pevnosti, již vzbouřenci až dosud považovali za nedobytnou. Jenomže mezi jezerem a prameny Hudsonu se rozprostírala divočina, napříč kterou Burgoyne nedokázal postupovat rychlostí větší než jednu míli za den. Opustila ho nejen štěstěna, ale ztratil i výsadkový oddíl poražený u Benningtonu. Velení vzbouřeneckých jednotek proto převzal Horatio Gates s vynikajícím Benedictem Arnoldem po boku. Burgoyne, podvakrát přinucený k bitvě na Bemiských výšinách, neodvratně směřoval ke konečné prohře a u Saratogy posléze kapituloval.

Zvěst o porážce u Saratogy otřásla celou Anglií v samých základech. Kapitulace! Saratoga nějakým způsobem převážila nad všemi dosavadními vítězstvími, a ani lord North, ani král nedokázali tuto podivnou a záhadnou skutečnost vzít v úvahu. Pro běžné Angličany Saratoga znamenala, že Anglie v této válce prohrává, že Američané v sobě mají cosi, co není dáno Francouzům, Španělům ani Nizozemcům.

Kdyby byl sir William Howe postupoval vzhůru proti proudu Hudsonu vstříc Burgoyneovi, bylo by vše možná dopadalo jinak, jenomže Howe se namísto toho rozhodl vyrazit do Pensylvánie. Porazil George Washingtona u Brandywine a pak ještě úspěšně obsadil Filadelfii a Germantown. Americký Kongres uprchl do pensylvánského Yorku, což naprosto vyvedlo z míry Angličany v poli - i doma. Hlavní město přece nikdo nevzdává, to se hájí do poslední kapky krve! K čemu bylo dobytí Filadelfie vlastně dobré, když už v ní nesídlila rebelantská vláda? Na tváři Země se objevilo cosi zcela nového.

Třebaže Howeovy úspěchy v Pensylvánii spadaly do stejného časového údobí jako Burgoyneovo tažení severně od New Yorku, nedokázaly v Anglii porážku u Saratogy přehlušit. Počínaje Saratogou rozmáhaly se v parlamentu pochyby, zda Anglie tuto válku může vůbec vyhrát. Vláda lorda Northe se stahovala do obrany, doléhaly na ni události v Irsku, které bylo odříznuto od přímého obchodování se zámořím a začínalo hovořit o náboru dobrovolníků k boji proti Francouzům, kteří se postavili jako spojenci po bok Američanům. Nu, alespoň v tomhle měli všichni v Londýně jasno! Pokud snad mají Irové v úmyslu vstoupit do boje, pak to bude spíš proti Angličanům. Takže Iry je třeba nějak uchlácholit, jelikož armáda je právě teď tři tisíce mil daleko. Což věru nebyl snadný úkol, když v parlamentu vládli toryové.

Hospodářská krize v Bristolu se dál prohlubovala. Po mořích se proháněli francouzští a američtí korzáři a vedli si lépe než korzáři angličtí, britské královské námořnictvo podobně jako armáda se teď rovněž zdržovalo na opačné straně Západního oceánu. Mnoho bristolských boháčů, odjakživa bažících podílet se na vypravování korzárských lodí, vkládalo značné prostředky do přestavby obchodních korábů na těžce vyzbrojené plovoucí pevnosti. Angličtí bukanýři si za sedmileté války s Francií vedli mimořádně zdatně, takže nikdo nepředpokládal, že by tomu za téhle války mohlo být jinak.

„Jenomže,“ sděloval Richard panu Jamesi Thistlethwaitovi v dopise psaném v druhé polovině roku 1778, „tihle naši investoři utrpěli katastrofální ztráty. Bristol spustil na vodu 21 kanárských lodí, ale jen dvěma z nich, otrokářským korábům Tartar a Alexander, se podařil nějaký lov - zajaly francouzskou loď z Východní Indie, která údajně vydala za 100 000 liber kořisti. Přitom námořní obchod poklesl natolik, ze podle městské rady nevydají přístavní poplatky ani na starostův plat.

Všude je to samý lupič. I takovou hospodu, jako je White Ladies lun u silnice do Austu, už dnes lidé považují za příliš nebezpečný cíl pro nedělní výlet, a pan Maurice Trevillian se svou chotí - z té vážené cornwallské rodiny - byli přepadeni a obráni přímo ve svém kočáře před jejich sídlem na Park Street Přišli o zlaté hodinky, nějaké drahocenné šperky a ještě o hotové peníze.

Jednou větou Jeme - přišly na nás těžké časy.

Pan Thistlethwaite Richardovi na jeho dopis odpověděl s pozoruhodnou rychlostí. Bristolští vrabci už si cvrlikali, že se Jemovi Thistlethwaitovi v Londýně příliš nevede. Že prý, čimčarali, musí pro všelijaké nakladatele na objednávku plodit vyslovené škváry a že mu někdy nezbývá než vzít zavděk i sepisováním různých tiskovin pro papírníky.

Richarde, to je skvělé, že o Tobě zase slyším! Chybí mi pohled na tvou milou tvář, ale při čtení Tvého dopisu si ji snadno vybavuji.

Jediný rozdíl mezi pirátem a korzárem je v jímacím patentu vydaném vládou Jeho Veličenstva, která si z kořisti vybírá tučný podíl. Co začalo jako místní srážky, přerostlo ve světovou válku. Na anglické pozice se útočí takřka ve všech koutech světa - má vůbec glóbus nějaké kouty ? - a ušetřeny nejsou ani ty nejmocnější a nejodlehlejší posty.

Vůbec mě nepřekvapuje, že zrovna otrokářské koráby dokázaly polapit nějakou kořist. Zejména když šlo o Alexandra a Tartara. Oba mají tu přesnou velikost a výtlak, aby unesly 120 mužů a 16 děl. Kromě toho jsou tihle otrokáři neobyčejně obratní. Rychlí, dobře se s nimi manévruje. A jsou alespoň k něčemu užiteční, když je prozatím s otrokářstvím konec.

Jestli se Bristol teď zmítá v bouři, pak je Liverpool na samém pokraji maelstromu. Je to město veliké skoro jako Bristol, ale má sotva čtvrtinu bristolských dobročinných zařízení. Tisíce lidí už jsou odkázány na dobrodiní farností, jenomže nejsou žádní štědří dárci a fary nemají chudáky z čeho živit. Doslova hladovějí, ovšem lord Penrhyn a jemu podobní livrpudlové snad slovo „filantropie“ v životě neslyšeli. Tak to chodí ve městě, jehož potentáti se do jednoho živí obchodem s otroky.

Třebaže Londýn hledí spíše východním směrem, miliony jeho duší tu trpí stejně, Richarde. Východoindická společnost je teď trošičku v úzkých a má náramný strach z Francouzů, kteří se tak skamarádili se svými yankeeskými spojenci. Spojené státy americké! Jak bombastické jméno pro tu volnou konfederaci hrstičky mrňavých kolonií, které nedrží pohromadě nic než momentální stav nouze - stav, který brzy opět pomine. Pak, jak já to vidím, každá z těch osad půjde zase dál svou cestou a celé ty Spojené státy americké se rozplynou a promění v neuskutečnitelný krásný sen v myslích hrstky skvělých, osvícených a mimořádně nadaných mužů. Američtí kolonisté svou válku vyhrají, o tom jsem ani na okamžik nepochyboval, ale vyjdou z ní jako třináctka státečků, každý jiný, nespojených ničím pevnějším než nějakou smlouvou o vzájemné pomoci.

Pošeptám ti něco, co tě - jak tě znám - potěší. Pan Henry Cruger, poslanec parlamentu za Bristol a Američan k tomu, má od krále, jak se tu proslýchá, dostat roční důchod ve výši nejméně 1000 liber za poskytnuté informace o yankeeském počínání. To je přece komedie, co? Celý Bristol vřeští, ze Cruger není nic jiného než yankeeský vyzvědač, a on si zatím celou tu dobu špehuje pro Anglii.

Na závěr se ti musím, můj milý Richarde, svěřit, ze londýnské povětří není o nic míň zapšklé než bristolské dusno a že mým attickým plícím příliš nelahodí. Jsem nicméně v pořádku, často až příliš opilý - i když zdejší rum se s rumem Thomase Cavea nedá srovnat.

Takže tenhle přípisek na závěr, pomyslel si Richard, když dopis odkládal, svědčí o tom, že na oné vrabčí písničce je asi kus pravdy. Chudák Jem! Bristol mu byl příliš těsný, a on zadoufal, že v tom obrovitém Londýně snad na úzkoprsost nemůže narazit, jenomže to město oplývá svými vlastními satiriky a o nějakého bristolského pamfletistu nemá zájem.

A tak se Richard v dopisech, jimiž ho Jem nadále zaplavoval, dočítal o novinkách, které už dávno znal odjinud, třebaže to ve svých odpovědích panu Thistlethwaitovi za nic na světě nedokázal přiznat.

Och Jeme, povzdychl si koncem roku 1780, když dočetl další z Thistlethwaitových výplodů, kam se jen poděl tvůj ostrovtip!

Na tomhle světe je už všechno vzhůru nohama, Richarde. Sir Henry Clinton vyklidil Filadelfii, aby si upevnil postavení v Manhattanu a v přilehlých územích není Yorku. Připadá mi to, jako kdyby liška zalézala do nory ještě dřív, než psi spustí svou láj. Francouzi formálně uznali Spojené státy americké a nad kožešinovou čepicí velvyslance Benjamina Franklina, celou sežranou od molů, ze sebe dělají úplné kašpary. Evropa se tak vylekala, že Kateřina, čarovná vší Rusi, už honemhonem nasmlouvala ligu ozbrojené neutrality mezi ní, Dánskem, Švédskem, Pruskem, Rakouskem a Sicílií. Přičemž jediná věc, kterou mají tyhle země společnou, je strach před Angličany a Francouzi.

Napsal jsem jeden vynikající - a také velice dobře přijatý! - článek o těch pěti a půl tisících Synů svobody, kteří padli do našeho zajetí, když sir William Clinton dobyl Charles Town. Byli násilím naverbováni do našeho válečného námořnictva! Hezké, co? Můj článek se soustředil na jednu pozoruhodnou skutečnost: že si totiž žádný americký armádní ani námořní důstojník nedovolí dát své vojáky nebo námořníky zbičovat! Představ si, co se asi honí hlavami Synů svobody, když jim naše stará dobrá anglická devítiocasá kočka rozšvihává hřbet a zadek na cucky!

Uveřejnil jsem také cosi jako obranu přeběhlého generála Benedicta Arnolda, jehož čin považuji za koneckonců nevyhnutelný důsledek nesnesitelně se vlekoucí války. Podle mne jeho osobně i další jeho překabátěné druhy už tyhle boje zkrátka unavily. Podmínky, v jakých si žijí angličtí velitelé, i důchody, jež jim kynou, musí americké vyšší velitele strašit i ve snu. Nemluvě o samotném lákavém postavení britských důstojníků. Jen si představ, co to udělá s takovým vyfintěným oficírkem, když jeho otrhaná, bosá, prostovlasá a hladová jednotka, na pokraji vzpoury kvůli dlužnému žoldu, sebere kuráž a pošle ho do té věci, jestliže se jí jen trochu nelíbí jeho rozkazy. A důtky nikde žádné!

Vsadil jsem stovku liber - deset ku jedné - že rebelové zvítězí. Což znamená, že nakonec budu o tisíc liber bohatší. Nakonec. Panebože, Richarde, jak strašně dlouho už ta válka trvá! Jak dlouho už parlament a král ničí Anglii.

Avšak Richard měl plnou hlavu trápení mnohem bližšího, než byla válka odehrávající se tři tisíce mil daleko. Peg se začínala dočista hroutit.

Měla k tomu své důvody: další dítě už mít nemohla, její jedinou nadějí byl William Henry - a neměla ani po většinu dne nablízku Richarda, aby ji vlídným slovem vyváděl z temných nálad a povzbuzoval její pokleslou mysl.

Je to snad tím, že jak stárneme, ztrácíme schopnost uchovávat si svěžest našich mladistvých snů? Uvadají nám snad v průběhu života samy? Že by právě tohle teď postihlo Peg? A nepropadám tomu i já sám? Sníval jsem přece také - že budu mít chaloupku v Cliftonu uprostřed zahrady plné květin, pěkného poníka, na kterém bych mohl jezdit do Bristolu, a k němu dvoukolku, abych mohl občas vyvézt rodinu na piknik někam do Durdhamských vrchů, sníval jsem o občasném milém posezení se sousedy stejného stavu, o tuctu dětí a radostech a starostech spojených s jejich růstem a dospíváním. Ničím víc bych nebyl než svědkem tajemných božích úradků, bezpečným v hřejivém teple Jeho dlaní, laskavým ke svým blízkým, nikomu na světě bych neubližoval. Jenomže mi zatím je už dvaatřicet let a nic z toho se nesplnilo. Mám skromné jmění v Bristolské bance, jedno jediné holátko v hnízdě a jsem provždy odsouzen k životu v otcově domě. Nikdy se nepostavím na vlastní nohy, neboť moje manželka, kterou až příliš miluji, než abych ji čímkoli ublížil, se obává jakékoli změny. Obává se, že přijde i o to jediné štěstíčko. Jak jí povědět, že její strach je pouhým pokušením, které na ni sesílá Bůh? Už dávno jsem přišel na to, že trampoty na sebe člověk přivolává tím, že si až příliš hlasitě prozpěvuje a příliš bujně tancuje, a že nejlepší cesta, jak se strastem vyhnout, je neupoutávat na sebe pozornost.

Jeho láska k Williamovi Henrymu se vlivem Pegina přímo posedlého strachu o dítě začala pozvolna proměňovat. Co dřív bylo obavou, že synek ochoří anebo se zatoulá a ztratí, se změnilo v lítost nad jeho osudem. Stačilo, aby se jen trochu rychleji rozběhl, třeba i uvnitř hospůdky, a už ho Peg chytala a vyptávala se ho, proč tak utíká. Když se Dick vydával s Williamem Henrym na každodenní procházku, nedala Peg jinak, než že půjde s nimi, takže hoch ani tehdy neunikl tomu, aby byl veden za ručičku, ani tehdy neměl možnost trochu se proběhnout. Když zkusil postavit se na samou špičku písečné kosy vybíhající do moře a spočítat lodi kotvící v oné udivující vodní cestě (uměl už počítat do sta), strhla ho Peg zpět a drsně přitom odsoudila Dickovu lehkomyslnost. Nejvíce však Richard litoval toho, že chlapec neumí ničemu zavzdorovat, že v něm není ani kousek snahy prosadit svou vůli, jaké měla většina šestiletých kluků až nadbytek.

„Mluvil jsem se senhorem Habitasem,“ řekl Richard jednoho dlouhého letního večera, když už bylo v Coopers Arms zavřeno. „Není strach, že by ještě hodný čas nevydržely zakázky z královské zbrojnice, ale práce se zaběhla natolik, že si při ní můžeme dovolit pohlídat v dílně i návštěvníky.“ Zhluboka se nadechl a přes stůl, na němž bylo prostřeno k večeři, pohlédl na Peg. „Budu od nynějška brát Williama Henryho s sebou do práce.“

Měl v úmyslu rozhovořit se o tom blíž, vysvětlit, že to bude jen načas, že chlapec naléhavě potřebuje získávat nové zkušenosti a vídat nové tváře, že i on má trpělivost a mechanickou zručnost a baví ho rozebírat a opět skládat všelijaké hlavolamy. Ale nic z toho nebylo řečeno.

Peg se hystericky rozkřičela. „Ne, ne, ne!“ ječela přiškrceným hlasem tak děsivě, že vylekaný William Henry sjel dolů ze židličky a utíkal se schovat do otcova klína.

Dick sevřel pěsti a se semknutými rty je pozoroval, Mag vyskočila, popadla z výčepního pultu džbánek s vodou a všechnu ji vychrstla Peg do obličeje. Peg přestala vřeštět a dala se do pláče.

„Byl to jen takový nápad,“ řekl Richard otci.

„Nepatří k těm nejlepším, cos kdy dostal, Richarde.“

„Myslel jsem - no tak, Williame Henry!“ Objal chlapce oběma rukama a vysadil si ho na klín, stranou přitom koukl na Dicka pohledem, kterým si zakázal jakékoli poznámky, Dick považoval vnuka už za příliš velkého, než aby se chodil k tatínkovi mazlit.

„Už je to v pořádku, Williame Henry, všechno už je v úplném pořádku.“

„A maminka?“ vyptával se chlapec, bledý jako stěna, oči vytřeštěné.

„Mamince se udělalo nevolno, ale bude jí zase dobře. Vidíš? Babička ví, co se musí udělat. Řekl jsem jen něco, co jsem neměl, to je všechno,“ ukončil Richard, třel synkovi zádíčka a civěl na Dicka s úpornou potřebou vybuchnout smíchy. Ne veselím. Měl pocit, že zešílí. „Já prostě nic neudělám dobře, tati,“ řekl. „Vždyť já přece nechci nic špatného.“

„Já vím,“ přikývl Dick, vstal a šel zatahat kocoura za ocas. „Na, napij se jednou taky něčeho pořádnýho,“ dodal a podával Richardovi číšku. „Já vím, že ty rum nerad, ale někdy je ta nejsilnější medicína taky nejsprávnější.“

Ke svému překvapení Richard shledal, že mu rum udělal dobře, zklidnil ho a utlumil bolest. „Co mám dělat, tati?“ zeptal se pak.

„V žádném případě nebrat Williama Henryho s sebou do dílny k Habitasovi.“

„U ní jde někdy asi o něco mnohem horšího než o pouhou nevolnost, viď?“

„Bojím se, že ano, Richarde. Nejhorší na tom je, že pro něho není dobrý, aby byl takhle rozmazlovanej.“

„Pro koho?“ vyptával se William Henry.

Oba muži se podívali nejprve na něho, pak jeden na druhého.

„Pro tebe,“ řekl pak Richard rozhodně, „pro tebe, Williame Henry. Už jsi dost starý, abych ti mohl říct, že se tvá maminka o tebe až moc stará a bojí.“

„To já vím, tati,“ řekl William Henry. Sklouzl z Richardových kolen, přešel k matce a pohladil ji po otřásajících se ramenou. „Mami, nesmíš se tak trápit, já už jsem velký kluk.“

„Ale vždyť je to ještě malý chlapec!“ naříkala Peg, poté co ji Richard odvedl nahoru a uložil ji do postele. „Jak tě jen mohla napadnout taková pitomost, Richarde? Brát dítě do dílny k puškaři?“

„Tam se pušky jen vyrábějí, nepoužíváme je přece,“ namítl Richard trpělivě. „William Henry už je dost starý na to, aby…,“ - zoufale hledal přiléhavý výraz - „…aby si rozšířil obzor.“

Převrátila se na druhý bok, zády k němu. „To je směšné! Proč by si někdo, pro koho je domovem hospoda, potřeboval ještě rozšiřovat obzor?“

„V hospodě se dítě nesetká s ničím jiným než s nepatřičnostmi,“ namítl Richard a přemáhal se, aby se mu do hlasu nevetřelo podráždění. „Co se začal rozhlížet kolem sebe, neuviděl tam nic než opilství, sebelítost, neomalenost, rvačky, hrubost, oplzlost, nechutný svinčík. Ty se domníváš, že tvá přítomnost to může všechno zmírnit, že mu to nemůže ublížit, ale já jsem byl také krčmářovo dítě a dobře si ještě pamatuju, co život v hospodě znamenal. Byl jsem rád, když jsem se pak ocitl u Colstonů, a ještě radši jsem byl, že jsem se nestal pikolíkem a nevyučil se hostinským. Williamovi Henrymu by udělalo nesmírně dobře, kdyby se konečně jednou dostal do společnosti střízlivých chlapů.“

„K Habitasovi ho s sebou nevezmeš.“ usykla.

„To už vidím sám, Peg, nemusíš mi to říkat dvakrát. Ale tahle epizoda mi taky ukázala,“ řekl uléhaje s rukou na jejím rameni, „že je načase, abychom si promluvili. Nemůžeš balit Williama Henryho celé dětství do plenek jenom proto, že je to naše jediné dítě. Pochopil jsem dnes, že je nejvyšší čas, abychom našemu synkovi dopřáli více volnosti. Musíš se naučit nechávat Williama Henryho žít po svém, protože napřesrok už bude v Colstonově škole, a na tom trvám, ať se děje, co se děje.“

„Ale já to nedokážu!“ rozvzlykala se.

„Musíš. Pokud to neuděláš, Peg, pak to není tvé dítě, oč ti vlastně jde, pak jsi to jen a jen ty sama.“

„Já vím, já to vím!“ plakala skrz prsty a kolébala se na lůžku. „Ale jak s tím mám přestat? On je všechno, co mám - co kdy budu mít!“

„Máš přece mě.“

Chvíli neodpovídala. „Ano,“ řekla posléze. „Mám tebe. Ale to není totéž, Richarde, to není totéž. Kdyby se něco mělo Williamovi Henrymu stát, nepřežila bych to.“

Soumrak dohasínal, jen poslední bledý paprsek pronikal ještě škvírou v přepážce a ulpíval na tváři Richarda Morgana, jenž seděl na posteli a shlížel na svou manželku. Ne, není to totéž, pomyslel si. Naprosto to není totéž.

Colstonův školní ústav pro chlapce umožňoval mnoha synkům lepší poloviny bristolských chudých získat základní vzdělání. Nebyl zdaleka jediným. Všechna náboženství s výjimkou římskokatolického tu měla své bezplatné školy, zejména pak anglikánská církev. Jenom dvě však své svěřence oblékaly do uniforem. Colstonovi chlapci měli modré kabátky, Red Maids zase nosily červené šatičky. Obě školy sice byly anglikánské, avšak Red Maids na tom přece jen byly o něco hůře, děvčata se tam učila číst, nikoli však psát, a většinu času strávila vyšíváním hedvábných vestiček a kabátků pro panstvo. Placené byly za tuto práci jen učitelky, žákyně nikoli. Pokud jde o gramotnost a znalost počtů, byli na tom bristolští muži a chlapci lépe než jejich vrstevníci z kteréhokoli jiného anglického města, Londýn nevyjímaje. Tam všude patřilo čtení, psaní a počítání spíše k odznakům bohatších vrstev.

Rovná stovka neplatících žáků Colstonovy školy v ústavě samozřejmě bydlela, což byl osud, který kdysi stihl i Richarda, díky škole a později díky učení vídal od svých sedmi do sedmnácti let rodiče jen o nedělích a o prázdninách. Ta představa, že by se Peg měla vyrovnat s něčím takovým! U Colstonů se naštěstí nabízel ještě jiný způsob výuky. Za cenu tučného školného mohl synek zámožnějšího člověka navštěvovat školu jako externista od pondělí do soboty, a to od sedmi hodin ráno do dvou odpoledne. Měl samozřejmě i prázdniny, neboť žádný učitel nebyl ochoten podstupovat více utrpení, než od něho anglikánská církev a testament zesnulého pana Colstona vyžadovaly.

Pro Williama Henryho poklusávajícího po dědově boku (Mag sehrála nervový záchvat, jenž Peg naštěstí zabránil doprovodit je) se onoho rána otevřely nejen brány školy a vzdělávání. Byl to první den zcela nového života a chlapec už umíral samou zvědavostí. Snad kdyby se směl jít s Richardem podívat, jak vypadá zbrojířská dílna, nebyl by teď tolik uchvácen, avšak vězeňská zeď, kterou kolem něho matka postavila, zůstala až dosud neporušena a William Henry už jí měl dost. Vznětlivější a prudší dítě by se asi vzbouřilo a zaútočilo proti ní, ale William Henry byl stejně trpělivý a ukázněný jako otec. Jeho heslem bylo „Čekej“. A teď tedy byl čekání konec.

Colstonův školní ústav pro chlapce se vzhledem nijak nelišil od desítek jiných budov honosících se názvem škola nebo chudobinec či špitál, stavba to byla zanedbaná a pochmurná, okna nikdy nečištěná, opadávající omítka, krovy zborcené. Vlhkost se táhla od základů až po tudorovské komíny, vnitřek jaktěživ nebyl zamýšlen pro výuku a nad pachem bahna jen pár yardů vzdáleného Fromu by se zvedl žaludek každému s výjimkou rodilých Bristolanů.

Škola měla bránu a dvorek, kde se hemžilo snad tisíc chlapců, dobrá polovina ve známých modrých kabátcích. Stejně jako na ostatní platící externisty se ani na Williama Henryho nevztahovala povinnost nosit je, někteří z docházejících žáků totiž byli synkové městských starších nebo členů Velkoobchodního sdružení, a ti si za nic na světě nepřáli poskvrnit své potomky byť jen stínem nějaké poskytnuté dobročinnosti.

Vstříc Dickovi a Williamovi Henrymu vykročil dlouhý, ba téměř přerostlý muž v černém s naškrobeným kněžským kolárkem a v úsměvu odhalil zažloutlé zkažené zuby.

„Pane reverende Pricharde,“ uklonil se na pozdrav Dick.

„A, pan Morgan.“ Slétl pohledem k Williamovi Henrymu, oči se mu rozšířily. „Tohle je Richardův syn?“

„Ano, to je William Henry.“

„Tak pojď, Williame Henry.“ A reverend Prichard se bez jediného ohlédnutí vydal přes dvůr.

William Henry ho následoval, ani on se neotočil, až příliš zaujat chaosem, jaký vládl na chlapeckém školním dvoře těsně před okamžikem, než měla dolehnout tvrdá ruka kázně.

„Máš štěstí,“ řekl dozorčí dne, jeden ze starších žáků, „že se tvé narozeniny shodují zrovna se začátkem tvé školní docházky, Williame Henry Morgane. Začneš s písmenem A a s násobilkou dvou. Máš už i tabulku, jak vidím, to je dobře.“

„Ano, pane,“ odpověděl dobře vychovaný William Henry.

Byla to poslední slova, která měl možnost v klidu a netázán říci až do oběda v refektáři. Ani myšlenky si nedokázal uspořádat. Pletlo se mu páté přes deváté. Byla tu spousta všelijakých pravidel, a žádné z nich jako by nedávalo smysl. Vstát. Sednout. Kleknout. Modlit se. Papouškovat slova. Jak na otázku odpovědět, kdy na ni neodpovídat. Kdo kdy měl co komu udělat. O čem tohle je, o čem tamto není.

Jeho vyučování probíhalo ve velké síni sloužící stovce nejmladších žáků Colstonova ústavu, několik učitelů tu přecházelo od jedné skupinky ke druhé anebo se rozhodlo trápit jednu jedinou bez ohledu na blaho ostatních. Ukazovalo se, jakou výhodou bylo pro Williama Henryho Morgana, že ho dědeček, jenž za nastalých špatných časů toho neměl příliš mnoho na práci, už naučil znát číslice a abecedu, ba i trochu sčítat a odčítat. Jinak by ho asi byl tento způsob výuky naprosto zdeptal.

Třebaže reverend Prichard síní občas prošel, sám nevyučoval. Tento úkol připadl u skupiny, v níž se William Henry ocitl, panu Simpsonovi. William Henry záhy postřehl, že pan Simpson projevuje ve vztahu ke svým svěřencům výrazné záliby i nechutě. Sám chodil sehnutě, měl nezdravou barvu a budil dojem, že se co chvíli pozvrací, takže nebylo divu, že se mu protivili kluci, kteří hlučně popotahovali, dloubali se v nose anebo jejichž umazané zahnědlé prsty prozrazovaly, že si jimi utírají špinavé zadky.

Williamovi Henrymu nečinilo sebemenší potíže chovat se, jak se mu nařizovalo anebo zakazovalo - seď zticha! - nevrť se! - nekopej do lavice! - nedloubej se v nose! - nepopotahuj! - a nemluv! Proto si ho pan Simpson zdánlivě také vůbec nevšímal, jen se ho zeptal na jméno a sdělil mu, že se mu bude říkat „Morgan Tertius“, jelikož v Colstonově škole už jsou dva jiní Morganové. Jiný chlapec byl natolik bláhový, že proti slovům reverenda Simpsona zaprotestoval a odmítl, aby se mu říkalo „Carter Minor“ čili Malý Carter. Vysloužil si čtyři palčivé rány rákoskou, jednu za to, že zapomněl na oslovení „pane“, druhou za drzost a dvě další navrch, aby si to dobře zapamatoval.

Rákoska byl hrůzný nástroj, s nímž se William Henry dosud nikdy nesetkal. Prožil dokonce celých sedm let bez jediného pohlavku. Zařekl se proto okamžitě, že jaktěživ nezavdá nikomu z učitelů v Colstonově ústavu příčinu, aby ho mohl potrestat výpraskem. Neboť ještě než nadešla jedenáctá a celá škola usedla na lavice podél dlouhých stolů v refektáři, William Henry už stačil přijít na to, koho rákoska čeká. Ty, co popotahují, ty, co nejsou zticha, ty, co se dloubají v nose, co šoupou nohama, co dají najevo hloupost, ty kteří jsou drzí, a ještě také hrstičku chlapců, kteří se prostě nedokážou zdržet nějaké té lumpačiny.

Neprojevil žádný zvláštní zájem ani o sousedy ve třídě, ani v refektáři, ale docela se mu zalíbil chlapec, který tu seděl ob jedno místo od něho. Veselý, ale ne natolik rozpustilý, aby si vysloužil švihnutí rákoskou. William Henry se po něm podíval a věnoval mu úsměv, při němž jeden z učitelů u ředitelova stolu zkoprněv zatajil dech.

V okamžiku, kdy onen hoch úsměv Williama Henryho postřehl, odstrčil nějak kloučka, který mezi nimi seděl, až ten s rámusem spadl na zem a byl za ucho odveden k ředitelskému stolu na stupínku v čele oné rozlehlé, ozvěnou zvučící síně.

„Monkton Minor,“ představil se tiše nový soused, usmál se a poodhalil tak mezeru po chybějícím zubu. „Jsem tu už od února.“

„Morgan Tertius, jsem tu dnes poprvé,“ šeptl William Henry.

„Když už je po modlitbě, smí se u stolu mluvit, ale potichu. Ty musíš mít ale strašlivé bohatého tatínka, Morgane Tertie.“

William Henry pohlédl na modrý kabátek Monktona Minora a zamyslel se. „To bych neřekl, Monktone Minore. Strašlivě bohatý on určitě není. Chodil také do téhle školy a nosil modrý kabát.“

„Aha.“ Monkton Minor si to nechal projít hlavou a pak kývl. „A je tvůj tatínek ještě naživu?“

„Ano. Tvůj také?“

„Ne. Ani maminka. Já jsem sirotek.“ Monkton Minor naklonil blíž hlavu, v jasně modrých očích mu zajiskřilo. „Jak se jmenuješ křestním jménem, Morgane Tertie?“

„Já mám dvě jména. William Henry. A ty?“

„Johnny.“ Zatvářil se spiklenecky. „Budu ti říkat Williame Henry a ty mi zase můžeš říkat Johnny - ale jen když nás nikdo neuslyší.“

„Proč, je to snad hřích?“ otázal se William Henry, jenž měl všechny nepatřičnosti stále ještě zařazeny do této kategorie.

„Ne, jenom se to nemá. Ale já prostě toho Minora nesnáším.“

„A já zas toho Tertia.“ William Henry odvrátil pohled od nového kamaráda a provinile se zadíval k ředitelskému stolu, kde vypuzený soused právě dostával kapky. William Henry se už stačil poučit, kázání bylo horší než pár švihů rákoskou, neboť trvalo mnohem déle a žáček při něm musel vydržet naprosto bez hnutí, dokud neskončilo, jinak by ho čekal jiný trest - stát až do konce vyučování na uzounké stoličce. Když se střetl s upřeným pohledem učitele vedle pana Simpsona, zamžikal a rychle očima uhnul, sám nevěděl proč. „Kdo je to tamhle, Johnny?“

„Vedle řídícího? Starý Funebrák. Pan Prichard.“

„Ne, o jednoho dál. Ten vedle Simpa.“

„Pan Parfrey, latinář.“

„Ten nemá žádnou přezdívku?“

Monktonovi Minorovi se podařilo dosáhnout našpulenými rty až na špičku svého tupého nosíku. „Jestli jo, tak se to mezi námi mladšími neví. Latinu se učí až ti starší.“

Zatímco oba hoši probírali kantory, pan Parfrey a pan Simpson se živě bavili právě o Williamovi Henrym.

„Koukám, Nede, že máš v tom svém stádečku čuníků jednoho učiněného Ganymeda.“

Pan Edward Simpson to pochopil i bez bližšího vysvětlování. „Máš na mysli Morgana Tertia? To bys měl vidět jeho oči!“

„Ještě si ho prohlédnu. Ale i z téhle dálky, Nede, je dočista okouzlující. Opravdický Ganymedes - och, být tak Diem!“

„Jenomže, Georgi, než ti začne odříkávat to tvoje amo - amas - amat, bude mu o dva roky víc a bude z něho patrně stejná usmrkaná špindíra, jako jsou ti ostatní,“ řekl pan Simpson a nimral se v jídle, třebaže bylo mnohem chutnější než to, co dostávali na talíř chlapci. Simpsonovi měli chorobné nechutenství v rodě a nedožívali se vysokého věku.

Jejich rozmluva nijak nesvědčila o chlípných choutkách, dokládala jen jejich nezáviděníhodný úděl. George Parfrey sice právě projevil touhu proměnit se v Dia, ale stejně marně mohl zatoužit stát se Robertem Nugentem, nyní už hrabětem Nugentem. Kantořina nevyhnutelně znamenala lesklou bídu. Pro pana Simpsona i pro pana Parfreye představoval Colstonův ústav jakýsi zenit jejich životní dráhy. Jejich plat činil jednu libru týdně, ale jen pokud probíhalo vyučování, a celoročně měli nárok na ubytování a stravu. Colstonova škola proslula dobrým jídlem (ředitel byl znám přímo jako epikurejec) a každý z učitelů měl svůj vlastní pokojíček, takže nebyl důvod odsud odcházet, ledaže by si někoho z kantorů vyhlédli přímo v Etonu, Harrow anebo v Bristolském gymnáziu. Sňatek by jejich situaci samozřejmě ještě ztížil a nedalo se o něm uvažovat, ledaže by učitel vstoupil do duchovního stavu anebo odněkud získal notnou podporu. Manželství samo nebylo učitelům zakázáno, ale bydlení s manželkou a dětmi v jedné malé místnůstce představovalo skličující vyhlídky. Kromě toho ani pro pana Simpsona, ani pro pana Parfreye nepředstavovalo opačné pohlaví žádné zvláštní pokušení. Vystačili si se svým, zejména pak jeden s druhým. Veškeré vzněty se však omezovaly jen na chudáka Neda Simpsona. George Parfrey zůstával zcela svůj.

„Co kdybychom si v neděli po mši vyšli do Hotwells?“ otázal se pan Simpson s nadějí v hlase. „Mně ty prameny dělají zřejmě dobře.“

„Pokud ti ovšem nebudou vadit moje akvarelky a mé malování,“ řekl pan Parfrey, oči stále ještě upřené na Williama Henryho Morgana, který ožíval - a krásněl - každým okamžikem. Ušklíbl se. „Nedokážu pochopit, jak se někomu může ulevit po vypití těch avonských splašků, ale jestli mi dovolíš u Skal sv. Vincenta strávit pár klidných chvil, pak půjdu.“ Z hrudi se mu vydral vzdech. „Och,jak já bych si přál to božské dítě namalovat.“

Richardovi vyschlo v ústech, když dorazil do školy, aby Williama Henryho odvedl domů. Co když ho tu bude čekat zoufalý uplakaný chlapec, prosící, aby sem zítra už nemusel?

Žádné strachy. Postřehl synka pelášícího přes dvůr, jak se smíchem uskakuje před dorážející světlovlasou postavičkou přibližně stejného věku, avšak žalostně vyhublou.

„Tatíí!“ Přiběhl k němu, s kamarádem těsně v patách. „Tatí, tohle je Monkton Minor, ale když nás nikdo neslyší, tak mu říkám Johnny. Je sirotek.“

„Buď zdráv, Monktone Minore,“ řekl Richard, jako by se naráz vrátil do dětských let v Colstonově ústavu. I on býval Morgan Minor, a teprve když mu bylo jedenáct, povýšil na Morgana Majora. A jen jeho nejlepší přítel mu říkal Richarde. „Zeptám se reverenda Pricharda, jestli by tě příští neděli po mši nepustil k nám domů na oběd.“

Když s Williamem Henrym vyrazili k domovu, uvědomil si, že má pocit, jako by vedl cizí dítě, jakéhosi jiného Williama Henryho, který mu nekráčel způsobně po boku, ale hopsal si, rejdil kolem a cosi si pobrukoval.

„Takže tobě se ve škole zřejmě líbilo,“ řekl s úsměvem.

„Je to tam báječné, tatí! Můžu si tam běhat a křičet, jak chci.“

Richard zaslzel, zamžikal. „Doufám, že ne ve třídě.“

William Henry ho zpražil pohledem. „Tatí, ve třídě já jsem andílek! Ani jednou jsem nedostal rákoskou. Spousta kluků byla bita, a jak! Jeden dokonce omdlel, když jich slíznul třicet. Třicet je děsně moc. Ale já už jsem přišel na to, jak rákoskou nedostat.“

„Vážně? A jak?“

„Jsem zticha a píšu pěkně úhlednými písmenky a počítám.“

„Jistě, Williame Henry, tuhle techniku já dobře znám. A co velcí kluci, nedoráželi na tebe, když jste si pak šli ven hrát? Nebrečel jsi?“

„Myslíš, když nás na záchodě všechny obstoupili a postavili do řady?“

„Pořád se to ještě takhle dělá, co?“

„No, s námi to takhle udělali. Ale já jsem prostě udělal na zdi čáru tím hovínkem, co mi s ním Jones Major pokakal ruku - stejně se moc netrefil - a pak už mě nechali být. Johnny říkal, že je to tak nejlepší. Oni si spíš vyberou ty kluky, co nejvíc brečí, a ty trápí dál.“ Vyskočil si obzvlášť vysoko. „Prsty jsem si otřel do kabátu, vidíš?“

Richard si prohlížel hnědou šmouhu táhnoucí se přes vršek Williamova zbrusu nového kabátku se semknutými rty a pak křečovitě několikrát za sebou polkl. Nesmíš se rozesmát, Richarde, jen se pro Boha živého nerozřehtej! „Na tvém místě,“ řekl posléze, když se ovládl, „bych o tom hovínku před maminkou radši nemluvil. Ani bych jí moc neukazoval, kde sis otřel ty prsty. Poprosím babičku, aby ti to vyčistila.“

A tak přiváděl Richard synka domů do Coopers Arms s vědomím triumfu, jejž ovšem vnímal jen jeho otec. Peg zapištěla, popadla až dosud tak poddajného Williama Henryho do náruče, aby mu zlíbala tváře, ale ten ji odstrčil.

„Mami, tohle nedělej! Už jsem velký kluk. Dědo, bylo to dnes báječné! Běžel jsem desetkrát kolem dvora, upadl jsem a rozbil jsem si koleno, napsal jsem na tabulku celou řadu áček a pan Simpson řekl, že jsem na svůj věk tak pokročilý, že mě přeřadí do vyšší třídy. Jenomže ono to nedává žádný smysl. On učí i tu vyšší třídu na úplně stejném místě. Mami, to koleno mám jako medaili! Nech ho být!“

Richard strávil zbytek odpoledne stloukáním pár prken, aby v koutě jejich pokoje vytvořil pro Williama Henryho jeho vlastní ložničku, spal už teď ve velké posteli. Práce Richarda uklidňovala, byl alespoň dál od zmatku dole, odkud slyšel Williama Henryho obšťastňovat každého nového příchozího poněkud cenzurovanou verzí vyprávění o svém prvním dnu ve škole. Slyšel ho povídat! Pusu ani na chvilku nezavřel - ten William Henry, jenž až dosud nepromluvil víc než dvě slova najednou!

Své ženy Peg bylo Richardovi nesmírně líto a jeho soucit krotil jen mrazivý vítr zdravého rozumu. William Henry vylétl z hnízda a nikdy už se do něho nemohl vrátit. Ale kolik z toho, co dal najevo v té ohromující krátkosti jediného dne, nosil v hlavičce už celé roky? Za pouhý den se nemohlo zrodit tolik nových myšlenek, nemluvě o zcela novém způsobu chování. William Henry vůbec není ten svatoušek, za jakého jsem ho já pokládal. William Henry je - a Bůh mu k tomu žehnej - docela obyčejný malý kluk.

A to se pokoušel vysvětlit i Peg, avšak marně. Ať na ni šel jakkoli, Peg odmítala uznat, že je její synek naživu a v pořádku a že si ten svůj nový svět nesmírně užívá. Uchýlila se k pláči a propadla tak těžké trudnomyslnosti, že Richard své úsilí posléze vzdal, unaven proudem slz a bez představy o hloubce jejího pocitu viny, jejího vědomí, že selhala v onom jediném úkolu, který žena doopravdy má: dát život dětem. Pohár trpělivosti, kterou vůči ní projevoval, však v den, kdy ji přistihl s rumem v ruce, přetekl.

„Tohle místo není nic pro tebe,“ řekl jí laskavě. „Dovol mi koupit ten domek v Cliftonu, Peg, prosím tě o to.“

„Ne, ne, ne!“ zakřičela.

„Lásko moje, jsme už čtrnáct let svoji a nejsi jenom má žena, jsi i moje přítelkyně, ale tohle je příliš. Nevím, z čeho tě tak bolí srdce, ale rum na to není žádný lék.“

„Nech mě na pokoji!“

„To nemůžu, Peg. Tatínka to čím dál tím víc zlobí, ale to není to nejhorší. William Henry už je dost starý, aby si všiml, že se jeho maminka chová podivně. Prosím tě, už kvůli němu se snaž být hodná.“

„Williamovi Henrymu na mně nesejde, tak proč bych se kvůli němu měla o něco snažit já?“ vzpírala se.

„Och Peg, to přece není pravda!“

Znovu a znovu, jako by se pohybovali stále v bludném kruhu. Žádné vlídné přesvědčování ani Richardova trpělivost, ani Dickovo podráždění nedokázaly upokojit kdovíjaké obludy, které užíraly její mysl, třebaže s rumem přestala, když se jí jednou William Henry rovnou zeptal, proč se opíjí. Otřásla jí přímost té otázky.

„I když nevím, proč vlastně,“ řekl Dick Richardovi později toho večera. „William Henry je přece dítě z hospody.“

Koncem února roku 1782 poslal pan James Thistlethwaite Richardovi zvláštním kurýrem dopis.

Píšu Ti, drahý příteli, navečer dne 27. tohoto měsíce, a jsem právě bohatší o rovnou tisícovku liber. Byly uhrazeny mým smůlovatým soupeřem směnkou vystavenou na jeho banku. Už je to oficiálně potvrzeno! Dnes parlament odhlasoval, že veškeré ofenzivní operace proti třinácti koloniím mají být ukončeny, a brzy už se začne se stahováním našich jednotek.

Podle mne za to může ta Franklinova kožešinová čepice. Ti francouzští žabožrouti se ukázali být vzácně pevnými spojenci, zejména pokud jde o admirála de Grosse a generála de Rochambeau - což, ukazuje, ze osvojí-li si člověk francouzský čich pro módu, všechno na světe je možné. George Washington spolu s Frantíky nás u Yorktownu stiskli pěkně kruhem, ale já si myslím, že co v parlamentu rozhodlo, bylo, že lord Cornwallis se vzdal. Ano, uvědomuji si, ze se Clintonovi v New Yorku vedlo až příliš dobře, než aby se přeplavil dolů, a odlehčil tak Cornwallisovi, a jsem si vědom i toho, ze to bylo francouzské válečné loďstvo, které umožnilo Washingtonovi a jeho pozemním Žabákům dobýt Yorktown, ale to všechno nezmenšuje dopad té kapitulace. Je to stejné jako s Burgoynem. Londýn je tím tak zahanben, že mu studem div nepukne srdce.

Dej tuhle zprávu dál, Richarde, neboť můj kurýr bude v Bristolu první, a nezapomeň připomenout, že Tvým zdrojem je James Thistlethwaite, až donedávna obyvatel Cornwallisova Bristolu.

Jako bych Tě slyšel: ptáš se, co s tím tisícem liber provedu. Především si z palírny pana Thomase Cavea objednám sud rumu - a dobře vím, že v jednom sudu je ho 105 galonů. Načež si zajdu k Zelené piksle v Haif Moon Street a tam si od paní Phillipsové nakoupím veletucet jejích nejjemnějších kondomů. Londýnské běhničky jsou prolezlé francouzem a kapavkou, ale paní Phillipsová přišla s nejdůležitějším vynálezem na světě od pálení rumu. A já tak budu moct tu svou okondómovanou ozdobu strkat, kam jen se mi zachce.

Trvalo ještě rok - do března 1783 -, než musel senhor Tomáš Habitas Richarda propustit. V Bristolské bance měl Richard tou dobou uloženo 3000 liber, a nedotkl se z nich ani jediné pence. Nač je utrácet? Peg se do Cliftonu odstěhovat nechtěla a jeho otec (jehož se pokusil přesvědčit, aby se chopil podniku Black Horse Inn v Cliftonu) prohlásil, že mu je v Coopers Arms docela dobře. A jak Dick ještě bystře podotkl, nespotřebuje ani těch dvanáct šilinků, co mu Richard už po sedm let denně platí. Může si dovolit přečkat těžké časy tam, kde je, na Broad Street, v samém středu dění.

Ano, americká válka skončila a co nevidět stvrdí tuto skutečnost i mírová smlouva, avšak předválečná prosperita se nevracela. Zčásti na tom nesl vinu parlament, kde Charles James Fox a lord North ječeli, div nezbořili střechu, že lord Shelburne činí Američanům nikým neschválené ústupky. Nikdo se nestaral o takové banality, jako je státní správa. Vlády jepičího trvání zápolily o pozice a moc a pustošily Westminster. Skutečnost byla taková, že vůbec nikdo, zpola pomateného krále nevyjímaje, nevěděl, co si počít s válečným dluhem ve výši 232 milionů liber a s trvale klesajícími státními příjmy.

Vypukly hladové bouře mezi bristolskými námořníky, kteří dostávali třicet šilinků za měsíc - ovšem jen po dobu skutečné plavby. Na břehu ani penci. Situace byla natolik zoufalá, že sám starosta musel rejdaře přesvědčovat, že by lodníkům měli vyplácet patnáct šilinků za měsíc pobytu lodi v přístavu. V roce 1775 uhradilo přístavní poplatky celkem 529 lodí. V roce 1783 jejich počet už klesl na 102. Jelikož mateřským přístavem většiny z těchto korábů byl právě Bristol a všechny teď kotvily naprázdno u mol a nábřeží stejně jako v dolním toku řeky u Fillu, představovala několikatisícová armáda námořníků veličinu, s níž bylo nezbytné počítat.

V Liverpoolu byla celá čtvrtina z jeho čtyřiceti tisíc obyvatel závislá na skrovných zdrojích městské dobročinnosti a v Bristolu se napočetlo o polovinu více chudiny než dříve. Radnice a Velkoobchodní sdružení neměly jiné řešení než začít odprodávat pozemky ve svém vlastnictví. Zaváděla se nová, přísnější opatření, která měla zabránit sílícímu přílivu venkovské chudiny do Bristolu. Nuzáci se tam uchylovali pod křídla jednotlivých farností, aby se alespoň nasytili. Pokud byli někteří usvědčeni, že péče farností využívají neoprávněně, skončili na pranýři a po výprasku bičem byli vyhnáni z města. Přesto se chudáci do Bristolu valili rychleji než vody Avonu za přílivu.

„Už jsi viděl tohle?“ zeptal se bratránek James apatykář, jenž se na skok stavil v Coopers Arms cestou domů ze svého obchodu v Corn Street. Zamával jakýmsi letákem. „Sdělení od trestanců z naší Newgateské věznice, představ si to! Oznamují, že za dvoupenci denně nemohou být živi - že při ceně šestnácti pencí za čtvrtku bochníčku je to ostuda.“

„Pokud teprve čekaj na soud, tak dostávaj penci denně,“ řekl Dick.

„Zajdu za pekařem Jenkinsem a dám jim poslat tolik chleba, kolik je třeba. A sýr a nějaká hovězí líčka.“

Dick se lišácky pousmál. „Copak, Jime, už žádný šilinky do prosících dlaní?“

Bratránek James apatykář se začervenal. „Ano, měls pravdu, Dicku. Oni je opravdu propíjeli.“

„Vždycky je propijou. Poslat jim chleba je víc než rozumný. Hlavně ale přesvědč všechny ty svý dobročinný přátele, aby to dělali taky tak.“

„Jak se vede Richardovi, když už teď nepracuje? Není ho vůbec vidět.“

„Dobře,“ řekl Richardův otec úsečně. „Důvod jeho neviditelnosti bys našel nahoře v posteli.“

„Je zase opilá?“

„Och ne. Peg s tím přestala, když se jí William Henry bez obalu zeptal, proč se nalejvá rumem.“ Pokrčil rameny. „Když tu William Henry není, leží jen na posteli a kouká do prázdna.“

„A když tu William Henry je?“

„To se ovládá.“ Hostinský zakašlal a odplivl si do pilin. „Hrom do všech ženskejch! Je to prapodivná sebranka, Jime.“

Bratránku Jamesovi apatykáři naráz vytanul před očima obraz jeho vlastní trudnomyslné manželky a jejich dvou dcer čekanek s tvářičkami jako vdolečky. Pousmál se a kývl. „Mockrát už mě napadlo, proč se vlastně říká holky jako vdolky.“

Dick se otřásal smíchy. „To asi myslíš na ty svoje dívenky, ne, Jime?“

„Už dávno to nejsou žádné dívenky, bohužel. Mají trochu zmeškáno.“ Zvedl se. „Škoda že jsem se s Richardem neviděl.

Myslel jsem, že ho tu najdu jako zastara, než začal chodit k Habitasovi.“

„Ty dny už jsou dávno pryč, copak ti to musím připomínat? Rozhlídni se kolem! Hospoda prázdná, zato na nábřeží to jen vře, samej zbídačelej námořník. Jak jsou teď ty naši chudáci zapsaný ve farnostech ctnostný, a jak se dokážou zlobit! Hoděj po stejnejch nešťastnících u pranýřů spíš kamenem, než aby je politovali.“ Dick uhodil pěstí do stolu. „Proč jen jsme se museli pouštět do nějaký války tři tisíce mil odsud? Proč jsme kolonistům tu jejich vytouženou svoboděnku spánembohem nedali? Proč jsme jim k tomu ještě nepovinšovali hodně štěstí a nelehli si radši na záda - anebo nešli bojovat s Francií? Země je docela na huntě, a to všechno kvůli bůhvíjakejm ideálům. Naše ideály to tedy docela určitě nebyly.“

„Tys mi neodpověděl. Když Richard nepracuje, kde vlastně je? A kde je William Henry?“

„Choděj spolu na procházku, Jime. Vždycky stejně, do Cliftonu. Jdou nahoru po Pipe Lané, pak dál po Frog Lané, hořejší pěšinou přes Brandon Hill a nahoru na Clifton Hill. Tam proháněj ovce a krávy, co se pasou na Oifton Poundu Potom seběhnou dolů k Avonu, házej žabky a užijou si přitom spoustu legrace.“

„To je verze Williama Henryho, nikoli Richardova.“ „Richard mi neřekne jaktěživ nic,“ přiznal Dick kysele. „Vy dva máte každý dočista jinou povahu,“ prohlásil bratránek James apatykář cestou ke dveřím. „To se stává. Zač byste ale měli děkovat Bohu, Dicku, je to, že Richard s Williamem Henrym jsou naprosto stejní. Je na tom,“ - nadýchl se - „až něco krásného.“

Příští neděli, po mši a po povzbuzujícím kázání bratránka Jamese duchovního, se Richard s Williamem Henrym vydali do Cliftonu, do místa nazývaného Hotwells.

Před deseti dvaceti lety se tyto bristolské lázně vyšvihly téměř na úroveň Bathu a staly se dostaveníčkem vyšších kruhů. Penziony na Dowry Place, Dowry Square a na Hotwells Road ožily ruchem elegantních návštěvníků v nákladných oblecích a toaletách, pánové s pohádkovými parukami a ve vyšívaných kabátcích promenovali ve střevících s vysokými podpatky, do galantně nastaveného rámě šly zavěšeny nastrojené dámy. Konaly se bály a soaré, malině a rauty, koncerty a zábavy, ba i divadelní představení ve starém cliftonském divadle na Wood Wells Lané. Načas zažívala tato imitace Vauxhall Gardens své maškarády, intriky a skandálky. Spisovatelé nechávali své hrdinky prožívat románky v Hotwells a módní lékaři vynášeli léčebné vlastnosti místních pramenů do nebes.

A pak se toto pohádkové tkanivo začalo rozpadat, příliš pomalu, než aby se to dalo nazvat úpadkem, avšak natolik rychle, než aby bylo možno mluvit o tom, že se lázně přežily. Z módy se zrodily, s módou pominuly. Noblesní klientela se vracela do Bathu nebo do Cheltenhamu a bristolské Hotwells se převážnou měrou proměnily v dodavatele minerálky.

Richardovi a Williamu Henrymu to náramně vyhovovalo, neboť z toho plynulo, že během celého nedělního výletu neuvidí nikoho než pár procházejících se návštěvníků kdesi v dálce. Mag jim s sebou zabalila studené jídlo - pečené kuře, chléb, máslo, sýr a pár raných jablíček, které jí poslal bratr z bedminsterské farmy. Richard vše nesl na zádech ve vojenském batohu, kde oběd spočinul ve společnosti polní láhve s lehkým pivem. Našli si pěkné místečko za čtvercovou budovou Hotwells House, postavenou na skalisku těsně nad značkou nejvyššího přílivu, tam, kde končila Avonská rokle.

Byl to skutečně krásný kout. Skály sv. Vincenta hrály všemi barevnými odstíny, nachem, švestkovou modří, starorůžovou, rzí, šedí i bělobami, řeka se leskla jako zakalená ocel a bohaté koruny stromů jako by se spikly a chtěly zakrýt slévárnu mosazi pana Codringtona až po komíny.

„Ty umíš plavat, tatí?“

„Ne. Proto taky sedíme až tady, a ne na samém břehu u řeky,“ upozornil ho Richard.

William Henry hleděl zamyšleně do proudu, příliv dosud stoupal a víry se viditelně svíjely a proplétaly. „Ta voda se pohybuje, jako kdyby byla živá.“

„Dalo by se říct, že živá je. A hladová je, na to nikdy nesmíš zapomenout. Vtáhla by tě tady do sebe a celého by tě pohltila, nikdy bys už neuviděl její hladinu. Takže žádné poskakování na kraji, rozumíš?“

„Ano, tatí.“

Když se najedli, oba se natáhli na trávník, kabáty stočené pod hlavou místo polštáře. Richard zavřel oči.

„Simpa už nemáme,“ řekl William Henry pojednou.

Jeho otec pootevřel jedno oko a nakrčil nos. „Nedokážeš být aspoň někdy chvilku zticha?“ zeptal se.

„Málokdy, a teď zrovna ne. Už nemáme Simpa.“

Richard začínal vnímat. „Chceš říct, že už tě nebude učit? Nu, vždyť jsi u Colstonů právě načal třetí rok, takže se to dalo čekat.“

„Ne, tatí, chci tím říct, že je vůbec pryč! Už od léta, když jsme měli prázdniny. Johnny mi říkal, že mu bylo tak špatně, že už nemohl ve škole zůstat. Ředitel prosil pana biskupa, jestli by ho nevzali do některého z chudobinců, ale pan biskup povídal, že ty nejsou pro nemocné, že se tam dostanou jen nemá - němu -já nevím, jak to slovo je.“

„Nemajetní?“

„Jo, nemajetní! Takže ho odnesli na zkřížených rukou do nemocnice svatého Petra. Johnny říkal, že strašně plakal.“

„Taky bych asi strašně plakal, kdyby mě museli odnést do nemocnice ke svatému Petrovi,“ přiznal Richard soucitně. „Chudák. Proč jsi mi o tom tak dlouho nic neřekl?“

„Zapomněl jsem,“ prohlásil William Henry nezúčastněně, dvakrát se překulil, kopl patami do drnu, tleskl rukama, znovu se odkulil a začal odhrabávat hlínu kolem vyhlédnutého kamene.

„Je načase se zvednout, synku. Tyhle příznaky já dokážu rozpoznat,“ řekl Richard, zvedl se, složil kabáty do batohu a navlékl si ho na záda. „Vylezeme si na frranby Hill a podíváme se na to grotto pana Goldneye?“

„Ano prosím!“ zajásal William Henry a odhopsal.

Vypadají, pomyslel si pan George Parfrey schovaný na křovím zarostlé římse nad nimi, jako kdyby na celém světě neměli jedinou starost. A možná ani žádnou starost nemají. Ten hoch je platící externista, a přestože na jejich oblečení nebyl patrný žádný nápadný přepych, postřehl pan Parfrey, že je ze solidní jemné látky, nikde žádné otrhané lemy ani spravovaná místa, boty se stříbrnými přezkami se jen leskly a přímo z nich dýchala jakási nezávislost.

Věděl samozřejmě o otci Morgana Tertia naprosto všechno, Colstonův ústav byl velice malým světem a platící žáci byli ve sborovně pitváni do nejmenších podrobností, tím spíš, že v tom vyhladovělém prostředí bylo stěží se bavit o čem jiném. Puškař, který vstoupil do společenství se Židem a nadělal si na té americké válce malé jmění. Tak krásné dítě, jako je jeho syn, se v ústavu neobjevovalo často. A když už se objevilo, zřídkakdy bylo tak nezkažené a čisté jako Morgan Tertius. Jenomže ten hoch ještě nebyl dost starý na to, aby si uvědomil, jaký kapitál by ze svého půvabu mohl vytlouct.

Ten muž je zřejmě jeho otec. Byli si až příliš podobní, než aby to nebyli příbuzní, a všechno mluvilo proto, že jde o otcovský vztah. Na Parfreyových kolenou ležel skicák, na vrchním listu s kresbou obou dvou, jak odpočívají u Avonu. Hezká kresba to byla. I George Parfrey byl hezký muž, a když byl mladší, pokazil mu jeho pěkný zevnějšek vyhlídky na kariéru učitele kreslení v domě nějakého zazobance, kde měl vychovávat jeho dcerky. Kterýpak rozumný zámožný člověk by si domů přivedl hezkého mladíka, jenž by se točil kolem budoucí dědičky velkého jmění a pletl jí hlavu?

I když ho osud chudáka Neda Simpa nezasáhl přímo do srdce, přece jen ho postrádal víc, než by byl předpokládal. Všichni ostatní v Colstonově ústavu, kteří sdíleli jejich sklony, byli pěkně spárováni, a nebylo ani pomyšlení, že by někoho z nich dokázal odloudit. Co Ned odešel - zemřel záhy po svém přemístění do špitálu svatého Petra - už o George nikdo nejevil zájem. Pro řeckou lásku neměl ani ředitel ústavu, ani pan biskup, ani reverend Prichard to nejmenší pochopení, každý z nich měl doma manželku a k tomu časem ještě něco bokem. Takže ona tajená a skrývaná spojení uvnitř colstonských zdí byla obestřena tisícerým rizikem. Kantorů byl na každém rohu tucet za půlpenci, zejména když nikomu doopravdy nesešlo na tom, dovedou-li žáčky něco naučit, či ne. Vybíráni byli na doporučení - tu ústavní rady, tu církevního komitétu, tu prominentního duchovního či člena parlamentu. A nikdo z nich by nepřimhouřil oko nad homosexualitou, byť sebediskrétněji provozovanou. Jednoduchý zákon nabídky a poptávky. Námořník se mohl zpíjet do němoty, klít, servat se v kdejaké putyce a oramlovat prdelky od Bristolu až po Wampon, a pověst dobrého pracovníka si přesto zachovával zcela nedotčenou. Zhruba totéž se dalo říct o právnících nebo účetních. Kantorů byl zkrátka na každém rohu za půlpenci tucet. Takže dobrý pozor: žádný chlast, žádná pranice a - Bože chraň - žádná zadnička. Zejména ne ve škole závislé na dobročinných fondech.

Pan Parfrey už uvažoval, jestli by neměl odejít jinam, ale záhy mu došlo, jak nepatrnou má naději uspět. Jeho svět byl příliš malý, příliš omezený. Tady v Colstonově ústavu dožije až do konce své dráhy, načež se snad pan biskup slituje a dopřeje mu místo někde v chudobinci. Bylo mu pětačtyřicet a Colston mu byl souzen jako poslední štace.

Uložil skicák do mošny a nechal skalní římsu nad Avonem za sebou, před očima stále ještě Morgana Tertla a jeho otce. Zvláštní, že má otec tak velice blízko k synkovu neuvěřitelnému půvabu, a přece nepatří k těm, za kterými by se lidé otáčeli.

Když teď William Henry chodil opět do školy, měl Richard víc času na družné vztahy a také na jistý dráždivý návrh. Strýček James apatykář do něho nepřestával hučet, aby se svými třemi tisíci liber podnikl něco užitečnějšího než nechávat je v bance na pospas kvakerům, kteří si tak přicházejí na víc než on sám. Měl by je uložit na tříprocentní úrok anebo raději ten kapitál do něčeho investovat, naléhal obchodnický expert Morganovic klanu.

S panem Thomasem Latimerem se Richard seznámil, když jednou zavítal spolu s Williamem Henrym do Habitasovy dílny. Sedm roků, po které senhor Habitas vyráběl a dodával do královské zbrojnice Hnědé Bessiny, mu vyneslo tolik, že by si byl mohl dovolit odejít na odpočinek na velice slušné úrovni. Ovšem nikdo, kdo své umění miluje tak jako Tomáš Habitas, nedokáže pověsit řemeslo dobrovolně na hřebíček. Senhor Habitas si dal namísto toho do Bristol Journalu vydávaného Felixem Farleym inzerát, že se nadále hodlá věnovat výrobě loveckých pušek, a zájem zákazníků byl takový, že o práci, kterou měl tak rád, neměl nouzi.

Jak Habitas vysvětlil, poté co je navzájem představil, pan Latimer podniká v trochu jiném oboru: zhotovuje pumpy.

„Většinou ruční pumpy, ale na lodích se teď přechází na řetězová čerpadla a já jsem získal od admirality zakázku přímo na výrobu těch řetězů,“ pochvaloval si. „Ruční pumpou nebo vahadlem se dá ze dna lodi s velkým štěstím odčerpat asi tak jedna tuna kalové vody za týden, zatímco řetězový elevátor to zvládne doslova v minutách. Nemluvě o tom, že jde o jednoduchou dřevěnou konstrukci, kterou dokáže zhotovit každý lodní tesař. Jediné, co k tomu potřebuje, je právě ten bronzový řetěz.“

Pro Richarda tohle byla novinka a v panu Latimerovi začínal nacházet mimořádné zalíbení. Pan Latimer nijak neodpovídal vžitým představám o inženýrech, byl pomenší, baculatý a usměvavý - nečouhala z něho žádná šlachovitá kovářina ani nepřipomínal nějakého podmračeného Vulkána.

„Koupil jsem Wasboroughovo mědikovectví a slévárnu v Narrow Wine Street,“ vysvětloval, „přiznávám, že hlavně proto, že tam stojí i jeden z Wasboroughových parních strojů.“

Richard samozřejmě věděl, co je to parní stroj, ale vzhledem k tomu, že William Henry seděl ve škole, měl dobu od sedmi do dvou zcela pro sebe a mohl tedy o tomto fascinujícím zařízení vyzvědět mnohem víc.

Ohňový neboli parní stroj zkonstruoval už na počátku století Newcomen, bylo to ono zařízení, které čerpalo vodu z Kingswoodských dolů a pohánělo vodní čerpadla v měďařském a mosaznickém závodě Williama Championa na Avonu, poblíž uhelných šachet. Pak vynalezl James Watt oddělený kondenzátor páry a vylepšil tím parní stroj natolik, že se mu na tomto zdokonaleném stroji podařilo zainteresovat birminghamského železářského a ocelářského magnáta Matthewa Boultona. Watt s ním uzavřel společenství a oba si pak pomocí celé série vyhraných soudních sporů zajistili naprostý monopol na výrobu ohňových strojů, žádný další vynálezce si netroufl Wattův oddělený kondenzátor páry, důkladně chráněný řadou patentů, začlenit do svých projektů.

A pak se Matthew Wasborough, mladý muž sotva po dvacítce, setkal s jiným bristolským mladíkem jménem Pickard. Wasborough přišel s nápadem doplnit stroj systémem převodů a setrvačníkem, Pickard přidal klikový mechanismus a tyto tři nové prvky umožnily převádět přímočarý pohyb parního stroje na rotační. Namísto aby se hnací síla projevovala jen kmitáním nahoru a dolů, neustávala teď působit nepřerušovaným točením.

„I vodní kola se samozřejmě otáčejí, a dokážou tak otáčet i dalšími stroji,“ říkal pan Latimer, když vedl zpoceného Richarda dýmajícími prostorami do bludiště hlučících výhní, pecí, soustruhů a lisů. „Ale tahle věc,“ ukázal Latimer prstem, „ta umí stroje roztočit docela sama, nepotřebuje k tomu žádný vodní tok.“ Richard s očima dokořán hltal pohledem supící a bafající nestvůru, která zaujímala čestné místo uprostřed běžících soustruhů, na kterých se obráběly nejrůznější mosazné součástky potřebné pro výbavu plavidel, s obyčejným železem se totiž lodi, vzhledem ke korozivním účinkům slané vody, příliš nesnášely.

„Mohli bychom jít ven?“ křikl Richard, jemuž zaléhalo v uších.

„Jakmile Wasborough zkombinoval své převody a setrvačník s Pickardovou klikou, byl s vodními koly prakticky konec,“ pokračoval Latimer, jakmile se vynořili rovnou na břehu Frome, kousek pod Weare, kam pradleny chodily máchat. „Je to skvělá záležitost, znamená to, že nadále už není třeba stavět továrny u řeky. Tam, kde je uhlí levné, jako třeba v Bristolu, je pára mnohem výhodnější než voda - pokud je ovšem parní stroj schopen točivého pohybu.“

„A jak to, že jsem tedy o Wasboroughovi a Pickardovi jaktěživ nic neslyšel?“

„To všechno kvůli Jamesi Wattoví, který je zažaloval, protože ve svém stroji použili jeho kondenzátor páry chráněný patentem. Watt také obvinil Pickarda, že mu odcizil myšlenku klikového mechanismu, což je naprostý nesmysl. Wattovo řešení převodu na rotační pohyb spočívá v ozubeném hřebeni a pastorku - on sám tomu říká pohyb slunce a planety - ale je to po čertech pomalé a komplikované zařízení. V okamžiku, kdy uviděl patent na Pickardův klikový mechanismus, pochopil, že to je jediné správné řešení, a neunesl pomyšlení, že by mohl být poražen.“

„Neměl jsem vůbec ponětí, že by se inženýři dokázali takhle servat. Jak to dopadlo?“

„Och, následovala jedna rána za druhou, když mu například státní mlýny v Deptfordu vypověděly smlouvu. Nakonec umřel Wasborough v podstatě žalem - bylo mu teprve osmadvacet -a Pickard uprchl do Connecticutu. Ale já už jsem přišel na to, jak ten Wattův patentovaný oddělený kondenzátor obejít, takže mám v úmyslu začít Wasboroughův a Pickardův typ parního stroje vyrábět, ještě než patent na ně vyprší a než po něm Watt skočí a urve si ho pro sebe.“

„Je těžké uvěřit že by ten nejskvělejší člověk na světě byl darebák,“ řekl Richard.

„James Watt,“ konstatoval Latimer teď už beze stopy úsměvu, „je poťouchlý, všemi mastmi mazaný skotský grázlík, kterému sice nechybějí schopnosti, ale hlavně je to domýšlivý náfuka! Jestli někde něco existuje, pak to určitě musel vymyslet James Watt -když ho chvíli posloucháte, začnete mít dojem, že Bůh se u něho jen vyučil a Eden že se rovná velké hromadě skotského mletého skopového. Pche!“

Richard se zahleděl do lenivého proudu Frome, který unášel spousty smetí. Jako stvořeného, aby ucpávalo lopatky vodního kola, pomyslel si. „Mně už jsou přednosti páry před vodou jasné. Průmysl se přece nemůže rozvíjet dál tím způsobem, že by hledal vodní sílu uprostřed měst. Budoucnost patří ohňovým strojům s rotačním pohybem, pane Latimere.“

„Klidně mi říkej Tome. Uvaž jednu věc, Richarde! Wasborough snil o tom, že jednu z těch svých ohňových mašin posadí pěkně na loď a umožní jí, aby nabrala kurs přímý jako dráha vystřeleného šípu a nemusela se ohlížet na vlnobití, na mořské proudy, nemusela by křižovat a vyčkávat na příznivé větry. Jeho pára by poháněla lopatky upraveného vodního kola na obou bocích lodi a hnala by ji kupředu. Skvělá věc!“

„Je to opravdu báječná představa. Tome.“

Když se vrátil domů, zopakoval své dojmy před obecenstvem sestávajícím z otce a strýčka Jamese apatykáře.

„Latimer hledá investory,“ dodal nakonec, „a já uvažuju o tom, že bych se na jeho podniku podílel svými třemi tisíci liber.“

„O ty peníze přijdeš,“ prohlásil Dick zasmušile.

Bratránek James apatykář s ním nesouhlasil. „Zprávy o Latimerových záměrech už vzbudily značný zájem, Richarde, a ten člověk má vynikající doporučení, třebaže je v Bristolu nový. Sám se také rozhoduju, že bych do toho tisíc liber investoval.“

„To jste tedy oba dva stejný blázni,“ řekl Dick a odmítl z tohoto stanoviska cokoli slevit.

S hlavou skloněnou nad knížkami seděl William Henry u bývalého stolu pana Jamese Thistlethwaita nad domácími úkoly, od tabulky už postoupil k papíru a brku a kouzlil díky nekonečné trpělivosti poděděné po Richardovi krasopisné řádky bez kaněk a šmouh, jež ztrpčovaly život většině žáčků.

Vydělám dost peněz, uvažoval Richard, abych vzdělání Williama Henryho dovedl až do samého Oxfordu. Nebude muset ve dvanácti letech k nějakému právníkovi anebo apatykáři - anebo puškaři! - aby u nich sedm let zadarmo otročil Já sám jsem měl s Habitasem vcelku ještě štěstí, ale kolik je takových učňů, kteří mohou prohlásit, že měli slušného pana mistra? Ne, takový osud si pro své jediné dítě nepřeji. Od Colstonů půjde nejprve do bristolského gymnázia a pak do Oxfordu nebo do Cambridge. Má školu nesmírně rád, a jak jsem se už přesvědčil, sáhne po knížce se stejnou chutí jako já. Učení jedním slovem miluje.

Peg s Mag končily přípravu večeře, zatímco Richard kmital mezi stoly, sbíral prázdné sklenky a roznášel plné. Vládlo tu značně spokojenější ovzduší než před nedávnem. Také u Peg, jak se zdálo, nastal obrat k lepšímu. Někdy se vzmohla i na úsměv, netřásla se už o Williama Henryho a v posteli se čas od času ze své vlastní vůle obrátila k Richardovi a nabídla mu pomilování. Nebyla to však ta stará žhavá láska, to ne. Ta už patřila jenom snům, a Richardovy sny rychle odumíraly. Jenom mládí dokáže zdolávat v myšlenkách hory, pomyslel si Richard. A ve svých pětatřiceti letech se k mládí počítat nemohu. Mému synkovi je už devět a své sny přenechám jemu.

Spolu s dvanácti dalšími muži upsal Richard své peníze panu Thomasi Latimerovi s výslovným omezením, že mají být použity k vývoji nového ohňového stroje. Nikdo z investorů, k nimž patřil i strýček James apatykář, tím nezískával podíl na mosaznické huti vyrábějící ploché hákové řetězy určené pro nová čerpadla dílových kalů objednaná admiralitou.

„O Vánocích tu bude zavřeno,“ upozornil pan Thomas Latimer Richarda (který byl tak nadšený, že do Wasboroughova závodu docházel takřka denně) v předvečer onoho mlhavého a šedivého ponurého času.

„To je neobvyklé,“ poznamenal Richard.

„Och, dělníci za tu dobu žádný plat nedostanou! Zjistil jsem jenom, že se o vánočních svátcích nic nedělá pořádně. Toho rumu je až moc. I když nechápu, co ti chudáci vlastně mají co oslavovat,“ povzdychl si Latimer. „Časy se vůbec nezlepšily, i když se teď kancléřem pokladu stal William Pitt mladší.“

„A jak by se časy mohly zlepšit, Tome? Jediný způsob, jakým může Pitt uhradit náklady na americkou válku, je zvýšit stávající daně a vymýšlet nové.“ Richard se lišácky usmál. „Ty bys svým dělníkům samozřejmě mohl připravit radostnější svátky - kdybys jim zaplatil i za to volno.“

Pana Latimera úsměv neopustil. „Takového něčeho bych se přece nemohl dopustit! Udělat to, tak mě všichni bristolští podnikatelé přijdou ukamenovat.“

I Richardovi ovšem přišlo vhod, že mohl o Vánocích trávit více času v Coopers Arms, protože William Henry neměl školu a hospoda byla plná hodovníků. Mag s Peg navařily spousty lahodných pudinků a celé džbány punčového krému, kterým se moučník poléval, na rožni upekly celou srnčí kýtu a Dick připravil svůj slavnostní nápoj, horké kořeněné víno. Richard se vytasil s dárky: pro Dicka to byl další kocour, šedivý mourek, který čepoval džin. Pro Mag a Peg po hedvábném deštníku a pro Williama Henryho hromádka knížek, rys nejlepšího psacího papíru, nádherný kůží potažený korkový míč a půltucet pisálek vyrobených z cumberlandské tuhy.

Dick byl džinovým kocourem nadšen, ovšem Mag i Peg byly radostí takřka bez sebe.

„Taková vzácnost!“ vykřikla Mag, deštník otevřela a prohlížela si proti lampě světelné efekty na tenounké tkanině nefritového odstínu. „No Peg, to budeme parádnice! Tímhle trumfneme i sestřenku Ann!“ Zavířila místností, pak ale deštník kvapně sklapla. „Williame Henry, neopovaž se házet si s tím míčem tady v místnosti!“

V očích Williama Henryho byl míč samozřejmě dárkem nejdárkovatějším, ale nadchla ho i písátka. „Tatí, budeš mi muset ukázat, jak se správně ořezávají, chci, aby mi vydržela co nejdéle,“ zářil. „Jů, ty bude pan Parfrey obdivoval. Tužku on ještě žádnou nemá.“

Pan Parfrey byl pro Williama Henryho vrcholem všech hodnot, jak už všichni přítomní dobře věděli, William Henry jim od první chvíle, kdy mu v říjnu začala latina, do omrzení znovu a znovu vykládal, jak je skvělý. Zřejmě to byl jeden z učitelů, který si s učením dokázal poradit, neboť pozornost Williama Henryho upoutal už od prvního dne, a nejen jeho pozornost. I Johnny Monkton prohlásil, že pan Parfrey je naprostá jednička.

„Obdivovat je může, ale brát ti je nesmí,“ podotkl Richard a položil Williamovi Henrymu ruku na malý balíček. „Tady je dárek pro Johnnyho. Škoda že ředitel trval na tom, aby všichni internátní žáci zůstali na Štědrý večer v ústavu, bylo by hezké, kdyby tu mohl být s námi. Ale dárek tu přece jen má.“

„Že jsou to taky písátka?“ zeptal se William Henry okamžitě.

„Ano, taky.“

Peg využila toho okamžiku, aby chytla Williama Henryho do náruče a vtiskla mu polibek na široké bělostné čelo. Jako by pochopil, že to je ten jediný dárek, jaký může matce věnovat, strpěl William Henry její objetí a polibek dokonce opětoval.

„Že máme toho nejlepšího tatínka na světě?“ zeptal se matky.

„Ano,“ řekla Peg a marně čekala, až jí poví, že ona je ta nejlepší maminka. Ještě před rokem by v ní byl synkův chlad spolu s takovouto poznámkou vyvolal vlnu nenávisti k Richardovi, ale Peg už přišla na to, že nenávidět Richarda není řešení. Lip je vycházet s ním po dobrém, dělat mu radost. Její syn ho tolik zbožňuje. Co jiného ostatně může ženská čekat? Takoví už jsou prostě mužští mezi sebou.

Když se na Nový rok 1784 rozednilo, vydal se Richard do New Wine Street do Wasboroughova mědikovectví za panem Latimerem. Při pohledu z Narrow Wine Street vypadala dílna trochu jako stodola, byla postavena z vápencových kvádrů, dočerna očouzených kouřem z jejích komínů. Po cele délce stěny ji lemovala četná velká otlučená dřevěná vrata, vždy dokořán, takže odhalovala čilý ruch uvnitř a alespoň něco z onoho horka a rámusu vypouštěla ven.

Něco tu ale nehrálo! Všechna vrata teď byla zavřená. Opravdu trochu dlouhé volno pro chudáky Latimerovy dělníky, kteří už od Vánoc nedostávají žádnou mzdu. Richard procházel podél celé budovy, od vrat k vratům, bral za kliku: všechno zamčené. Takže tedy dozadu. Úzkou uličkou se protáhl k opačné frontě budovy obrácené k řece a tam našel jednu branku otevřenou. Vstoupil a uvítalo ho ticho - pece neroztopené, výhně prázdné, zmrtvělá ohňová mašina se truchlivě vypínala nad znehybnělými soustruhy.

Vyšel ven a vydal se podél Frome, vzdouvajícího se přílivem, ledově šedivého stejně jako obloha.

„Richarde! Ach Richarde!“

Obrátil se a uviděl, jak z úzkého průchodu vychází strýček James apatykář a lomí rukama.

„Dick povídal, že budeš asi tady - och Richarde, to je strašné!“

Kdesi uvnitř už pochopil, ale přesto se otázal. „Co je strašné, strýčku Jamesi?“

„Latimer! Je pryč! Utekl i se všemi našimi penězi!“

U samého břehu řeky trčelo dubové úvazové pachole, které snad pamatovalo ještě Římany v Británii, Richard se o ně opřel a zavřel oči. „To je ale pěkný pitomec. Vždyť ho určitě dopadnou.“

Strýček James se dal namísto odpovědi do pláče.

„Strýčku Jamesi, strýčku Jamesi, to přece ještě neznamená konec světa,“ řekl Richard, vzal ho kolem ramen a vedl k hromadě jakéhosi odpadu ze slévárny, na který se dalo usednout. „Nech toho už, neplač přece!“

„To nejde! Je to přece moje vina! Kdybych tě neponoukal, měl bys své peníze pořád ještě v bezpečí. Já za tu svou hloupost zkrátka zaplatím, ale - och Richarde, je to strašně nespravedlivé, abys zrovna ty přišel o všechno!“

Richard nepociťoval žádnou bolest, jenom mu bylo líto toho muže, kterého měl tolik rád, oči upíral na hladinu Frome, ale nic z toho pohledu nevnímal. Tohle se naprosto nedalo srovnávat se ztrátou malé Mary, ani milióntinu významu to nemělo. Peníze byly cosi naprosto podružného.

„Mám přece svou hlavu, strýčku Jamesi, to dobře víš, nemysli si, že bys mě mohl dostrkat k něčemu, co si já sám nepřeju. Není to ničí vina, dokonce už ne tvoje nebo moje. Pojď, utři si oči a pověz mi, co o tom víš,“ pobízel ho Richard a podával mu svůj

šátek.

Strýček James apatykář vytáhl kapesník, otíral si tváře a postupně se zklidnil.

„Naše peníze už neuvidíme, Richarde. Latimer je sebral a utekl do Connecticutu, kde chtějí s Pickardem vyrábět ty ohňové mašiny. Od americké války už tam Wattový patenty neplatí.“

„To bylo od pana Latimera chytré!“ oceňoval Richard. „A nemůžeme dát zabavit Wasboroughovu slévárnu a získat peníze zpátky tím, že budeme vyrábět řetězy pro admiralitu sami?“

„Obávám se, že ne. Latimer Wasboroughovu fabriku nevlastní. Tu koupil jeho tchán, bohatý gloucesterský sýrař, jako věno pro svou dceru. A jemu taky patří Latimerův dům v Dove Street.“

„Tak tedy pojďme domů,“ řekl Richard, „do Coopers Arms. Sklenička Caveova rumu ti teď udělá jen dobře, strýčku Jamesi.“

K Dickově chvále je třeba říct, že o tom neztratil jediné slovo, natož aby zaznělo cosi jako „Já vám to přece říkal“. Očima prolétal z Richardovy klidné tváře na zničeného bratránka Jamese apatykáře, a ať si myslel co chtěl, nechal si to pro sebe.

„Má to jediný podstatný následek,“ řekl Richard později otci, „že totiž už nebudu mít žádné peníze na další školy pro Williama Henryho.“

„A to tě nerozčiluje?“ zamračil se Dick.

„Ne, otče. Jestli mě mělo něco postihnout, a byla to tahle ztráta peněz, pak je to jen dobře. Co kdybych byl přišel o Peg?“ Zalykl se. „Anebo o Williama Henryho?“

„Ano, to chápu. V tom ti naprosto rozumím.“ Dick napřáhl ruku přes stůl a plnou silou stiskl synovu levici Pokud jde o vzdělání Williama Henryho, budeme se muset jen modlit, aby se nám znovu naskytlo něco šikovnýho. Colstonův ústav dokončit může, na to já mám uloženo stranou dost. Takže nám zbejvaj ještě tři roky, než se budeme muset starat, co dál.“

„A já se zatím budu musel poohlédnout po nějakém zaměstnání. Coopers Arms nevynáší tolik, aby uživila tvou i mou rodinu.“ Richard uchopil ruku, kterou ho otec dosud svíral, a pozvedl si ji k tváři. „Já ti děkuju, tati, moc a moc.“

„Jo!“ To slovíčko Dickovi posloužilo, aby zakryl rozpaky nad tímhle nemužným projevem citů. „Málem bych zapomněl! Starý Tom Cave potřebuje někoho do svý palírny. Někoho, kdo umí pájet, mosazit a svářet. Zajdi za ním, Richarde. Nebude to asi ta pravá odpověď na tvý modlitby, ale libru týdně to vynese a pomůže ti to alespoň překonat dobu, než se naskytne něco lepšího.“

Vlastnit palírnu rumu znamenalo v Bristolu něco jako právo na ražbu mincí, ať byla doba sebetěžší, ať bylo bez práce sebevíc duší, spotřeba rumu neklesala, a neklesala ani jeho cena. Rum byl nejen nejoblíbenějším nápojem v Bristolu, ale nakládala ho na palubu i každá loď, aby měla jistotu, že se strádající námořníci nebudou bouřit. Pokud měli lodníci zaručenou pravidelnou dávku rumu, byli ochotni se spokojit se zatuchlými lodními suchary a s nasoleným masem tak stařičkým, že z něho po uvaření nezbývalo vůbec nic - ba snášet i výprasky lanem.

Lihovar pana Cavea byl zbudován téměř jako pevnost. Zaujímal takřka celý jeden z kratších bloků v Redeliff Street poblíž Redeliff Backs, kde se vykládaly zásilky cukru z ostrovů Západní Indie a odkud opět vyplouvaly přístavní lodice s nákladem soudků rozličných velikostí, jakmile kapitán uhradil cenu za objednané množství. Caveovy sklepy byly rozlehlé a nedobytné a podobně jako většina sklepů v Bristolu zasahovaly i pod veřejný pozemek, jejž představovala ulice. Bristol bylo město do té míry poddolované, že do něho nesměly vjíždět žádné těžší povozy. Přepravu obstarávaly většinou smyky, neboť jejich skluznice rozkládaly váhu nákladu na mnohem větší plochu než vozová kola.

Destilační kotle byly soustředěny do rozlehlé, v podstatě beztvaré síně v přízemí, osvětlené převážně jen ohni planoucími pod kotli. Celek působil jako měděný les z kmenů obrostlých kolem dokola chladicím žebrovím, s kořeny tkvícími kdesi v půdě z šamotových cihel a s pevně utěsněnými dubovými soudky ve tvaru komolých kuželů namísto korun. Čpěl tu uhelný kouř, kvasící zápara, melasa a omamující rumové výpary a Richardovi to všechno protivně páchlo. Poté co musel celý den vdechovat ono pálenkové aroma, nic ho nepřimělo, aby si večer dal namísto sklenice piva třeba i ten nejvybranější Caveův rum.

Cave se tu objevoval velice zřídka, jeho jménem tu všemu svrchovaně vládl dohližitel William Thorne. Stejně jako Caveovi podlézal, choval se tvrdě ke všem pod sebou. Tenhle Thorne patří k lidem, říkal si Richard, kteří by na otrokářské lodi, jako je třeba Alexander, byli docela ve svém živlu. Nic Thorna nepotěšilo tolik, jako když mohl učedníka přetáhnout koncem lana, a se zlomyslnou radostí ztrpčoval život každému z Caveových zaměstnanců, komu jen mohl. Richarda ale nechal na pokoji poté, co si ho změřil pátravým pohledem, a omezil se jen na pár strohých příkazů.

„A tam dozadu ať mi ani nepáchneš,“ končil. „Tam nemáš co dělat a ňáký šmejdily já už tu vůbec nesnáším. Tady vo všem rozhoduju já, dobře si to pamatuj.“

Richard se tedy prostoře vzadu vyhýbal, spíše pro klid, než že by se dal Thornem zastrašit. Kotle byly měděné stejně jako trubky, které se táhly všemi směry, samý ohyb a samá smyčka. Nespočetné ventily, kohouty a spony byly z mosazi. Proto musel být po ruce trvale někdo, kdo dokázal odhalit slabá místa ještě dříve, než něco prasklo, a kdo si s poruchou také uměl poradit, zatímco destilace v kotlích běžela dál. Kotle byly zdvojené a jeden z páru byl vždy odstaven, tak aby bylo možno na něm provádět potřebné opravy, i to měl Richard na starosti. Práce to byla až k zbláznění jednotvárná, přesto vyžadovala trvalou pozornost a také opatrnost.

Hned první den měl možnost seznámit se s nejošklivějším slovem z Thornovy nepřeberné zásoby nadávek: akcízák.

Vláda Jeho britského Veličenstva odedávna zdaňovala lihoviny dovážené z cizozemska. Vztahovalo se na ně dovozní clo a pašování (na cornwallském, devonském a dorsetském pobřeží značně rozšířené) mohlo být trestáno i smrtí oběšením. Nato si ovšem vláda uvědomila, že ještě více by se dalo vyzískat zdaněním lihovin vyráběných doma v Anglii, tak vznikla nepřímá daň z alkoholu, excise čili akcíz. Džin a rum se nadále směly vyrábět pouze v licencovaných podnicích podléhajících přísnému dozoru úředníků královského Excisu, akcízáků, neboť daň se platila z každé kapičky alkoholu vylisované ze zkvašené zápary a vypálené v destilačních kotlech.

„A to všechno,“ povzdychl si Richard na konci svého prvního pracovního týdne, „jen proto, aby se lodi mohly vydat na moře bez obav ze vzpoury a lidi na pevnině aby mohli zapomenout na své trampoty. Jaký zázrak je lidská hlava, když se tak velký díl její chytrosti dá vynaložit na takovéhle pitomosti.“

„Richarde,“ obrátil se k němu zničeně Dick, „ty jsi v hloubi duše na mou věru vlastně kvaker. Vždyť my jsme z pití přece živi!“

„Já vím, táto, ale myslet si přece můžu co chci, a já si myslím, že nás vláda ponouká k pití, jen aby z toho měla peníze.“

„Kdyby tě tak slyšel Jem Thistlethwaite!“

„Já vím, to já dobře vím, ten by mé argumenty asi rozbil na padrť,“ uškliboval se Richard. „Uklidni se, tati! To byl jen takový žertík.“

„Koukej tomu svýmu mužskýmu rychle napravit hlavu, Peg!“ řekl Dick.

Otočila se s tak zářivým úsměvem, že Richard až zatajil dech - och, už je na tom mnohem líp! Chtělo to skutečně jenom tohle? Zbavit ji té hrozby, že se bude muset přestěhovat do Cliftonu? Teď, když měla jistotu, že zůstane natrvalo v Coopers Arms, poté co Richard přišel o všechny peníze, vrátil se jí pocit opravdového a šťastného bezpečí.

Prázdný hrnek, který držela, jí vyklouzl z ruky. Hlesla cosi a rychle se pro něj shýbla. Vzduchem projel tak pronikavý výkřik bolesti, že se všem zježily vlasy. Peg se narovnala, oběma rukama se chytila za hlavu a pak se sesula na zem jako pouhá hromádka šatů. Kolem ní se nahrnulo tolik lidí, že Dick musel kruh rozrazit násilím, než mohl pokleknout vedle Richarda, jenž držel Peginu hlavu v klíně. Mag poklekla naproti němu spolu s Williamem Henrym, který se chytil matčiny ruky.

„Není to nic platný, Richarde. Je mrtvá.“

„Ne! Ne, to není možné!“ Richard chopil Peg za druhou ruku a třel ji dlaněmi. „Peg! Peg, milá moje! Prober se! Peg, vzbuď se přece!“

„Mami, mami, vzbuď se!“ opakoval po něm William Henry, v očích tolik děsu, že z nich ani nevytryskly slzy. „Mami, vzbuď se! Já tě vezmu kolem krku! Já ti dám pusu! Mami, vzbuď se, prosím tě, prosím, prosím!“

Ale Peg ležela bez ducha, nic už ji nedokázalo vzbudit.

„Byla to mrtvice,“ řekl strýček James apatykář, pro kterého doběhli.

„To není možně!“ křičel Richard. „Na to přece ještě nemá léta.“

„I mladého může ranit mrtvice. A vypadá to vždycky takhle - náhlý bolestný výkřik, bezvědomí a smrt.“

„Nemůže být mrtvá,“ opakoval umíněně Richard. Jak by mohla Peg být mrtvá? Byla přece částí jeho samotného. „Ne, ona nemůže být mrtvá!“

„Věř mi to, Richarde, je doopravdy mrtvá. Všechny známky života u ní pominuly. Přidržel jsem jí u úst zrcátko, nezamlžilo se. Přiložil jsem jí na prsa svůj dřevěný trychtýřek, a neuslyšel jsem bít srdce. Zakalily se jí oči,“ říkal strýček James apatykář. „Smiř se s vůlí Páně, Richarde. Pojď, odneseme ji nahoru a tam ji vystavíme.“

Učinil tak s pomocí matky. Peg omyli, oblékli ji do svátečních šatů z vyšívaného růžového batistu, nalíčili jí rty a tváře, natočili vlasy a učesali je podle poslední módy, na nohy jí navlékli punčochy a nazuli nejlepší nedělní střevíčky s vysokými podpatky. Ruce měla složené na prsou, oči od samého skonu zavřené, vyhlížela, jako by jen klidně spala a jako by jí bylo sotva dvacet let.

Richard seděl vedle ní, William Henry po jeho boku, takže otec synovi neviděl do tváře. Jinak by se asi zhroutil, a to by neprospělo žádnému z nich. Místnost byla jasně osvětlená lampičkami a svícemi, které nesměly po celé dva dny pohasnout, dokud Peg neuloží do rakve a neodvezou na pohřebním smyku

do chrámu svatého Jakuba, kde bude vykonán církevní obřad. Přesnější stanovení příčiny úmrtí chybělo, takže pro všechny to byla - přirozená smrt. Mělo se tedy dostavit veškeré příbuzenstvo ze široka a daleka, vzdát zemřelé poslední poctu, políbit ji na dosud zlíbatelná ústa, vyjádřit účast vdovci a poté sejít dolů do hospodského sálu na pohoštění. Neměly tu místa žádné cizí a hrůzyplné zvyky, nedržely se žádné umrlčí hlídky, v protestantském Bristolu se ke smrti přistupovalo střízlivě a důstojně.

Richard u Peg proseděl dlouhé hodiny onoho dne a oné noci, a s ním postupně i rozliční další Morganové, prkennou přepážkou tentokrát nepronikalo žádné poklidné chrupání. Jen dušené vzlyky, tlumené utěšování, vzdechy. Nikdo v domě neusnul kromě Williama Henryho, který dovzlykal do neklidné dřímoty. Rána přišla tak znenadání, že Richard měl pocit naprostého ochromení, avšak v hloubi duše, pod hladinou bolesti a žalu ke své hrůze postřehl i jiné své city - trpké výčitky: když už jsi musela umřít, Peg, proč se to nestalo, ještě než jsem investoval své peníze? Byl bych se namísto toho mohl s Williamem Henrym odstěhovat do Cliftonu, a nadobro se tak zbavit onoho věčného rumového pachu. Postavit se konečně na vlastní nohy.

Druhou noc, za nejstudenějších předjitřních hodin, se náhle objevil William Henry, bos, jen v noční košilce, a posadil se k Richardovi. Uchovávali místnost v chladu, jak to jen četné lampičky a svíce dovolily, takže ztichlá postava na lůžku působila stejným mírem a půvabem, jako když ji dooblékli. Richard vstal, došel pro silnou pokrývku a dva páry ponožek, synka zabalil a nasoukal mu jeden pár na nohy, druhý si obul sám.

„Vypadá tak šťastně,“ řekl William Henry a utíral si slzy.

„Byla velice šťastná v tom okamžiku, kdy umřela,“ pronesl Richard, ovládal hlas a oči měl suché.

„Tak už kvůli ní se taky musím snažit být šťastný, viď, tati?“

„Ano, synku. Takové nenadálé, šťastné smrti se není třeba bát. Maminka odešla do nebe.“

„Mně se po ní stýská, tati!“

„I mně. To je přirozené. Byla tu pořád s námi. Teď si budeme muset zvyknout žít bez ní, a to bude těžké. Ale nikdy nezapomeň, jak šťastně teď vypadá. Jako by se jí nic ošklivého nestalo. Protože ji opravdu nic ošklivého nepotkalo, Williame Henry.“

„A pořád mám ještě tebe, tati.“ Postavička v přikrývce se k němu přitulila, William Henry položil kudrnatou hlavu na otcovu paži a škytl. „Pořád mám ještě tebe. Nejsem sirotek.“

Ráno pochoval strýček James duchovní Margaret Morganovou, narozenou roku 1750, milovanou manželku Richarda Morgana a matku Williama Henryho, po boku její dcery Mary. Jelikož byl konec ledna, chyběly květiny, jen zeleně bylo dost. Richard měl oči suché a také William Henry už se zřejmě vyplakal ze všech slzí. Jen Mag vzlykala, pro svou neteř stejně tak jako pro svou snachu. Bůh dal, Bůh vzal. Takový už je život.

Matčina smrt připoutala Williama Henryho ještě těsněji k otci, jenomže ten byl svázán svou prací šest dnů v týdnu od rozednění až do soumraku, takže mu na Williama Henryho zbývaly jen neděle a pár minut před spaním. Lihovar nebyla zbrojířská dílna a Thomas Cave nebyl Tomáš Habitas. Jen William Thorne měl v zaměstnání své zvláštní podmínky, často na celé hodiny mizíval, a když se pak vracel, vypadal neobyčejně spokojeně. Richard si všiml, že kdykoli se Thorne vzdálil, vyčkával Thomas Cave netrpělivě jeho návratu - nebyla však na něm patrná zloba, spíše napětí a obavy. Záhada. Kdyby měl Richard méně svých vlastních starostí a žalů, zpozoroval by toho nepochybně více, ale práce mu byla útěchou jen tehdy, pokud se jí cele věnoval.

Tu a tam zavítali do palírny nějací návštěvníci, především to býval úředník Excisu. Toho doprovázel vždy William Thorne osobně a dával jasně najevo, že si u toho nepřeje mít nikoho dalšího.

Druhý z pravidelných hostů jako by neměl v lihovaru žádné jiné zájmy kromě přátelských vztahů s Thornem, přátelství to ovšem bylo prapodivné, ti dva zjevně nemohli mít naprosto nic společného. Onen muž jménem John Trevillian Ceely Trevillian byl bohatý, fintivý a budil dojem neskonalého hlupáka. Nosil paruky silně nabělené práškovým škrobem a neovazoval si je zásadně ničím jiným než černým sametovým šátkem, i obličej se zcela prázdným výrazem měl nalíčený. Liboval si ve vyšívaných plyšových kabátcích a v nákladných vestičkách, podpatky nosil tak vysoké, že se na nich dokázal pohybovat jen malými krůčky a za pomoci hůlky barvy kouřového jantaru, a chodil tak navoněný, že přehlušil i pach rumu.

Thorne se pochopitelně neobtěžoval s představováním, když pan Trevillian ke Caveům zavítal prvně po Richardově nástupu, avšak Ceely, jak mu Thorne říkal, se u nového dělníka zastavil a se zaujetím si ho prohlížel. Asi se mu líbí svalnaté ruce s vyhrnutými rukávy, říkal si v duchu kysele Richard, když se pan Trevillian vynadíval a odcupital za Thornem. Věděl dobře, co je John Trevillian Ceely Trevillian zač: starší syn Maurice Trevilliana a jeho choti bydlících v Park Street, oněch zámožných manželů, které kdysi okradl na ulici lupič přímo před dveřmi jejich domu. Byla to cornwallská rodina se značným podílem v bristolském obchodu, pokrevně spřízněná se starobylým rodem Ceelyů, významným v londýnském obchodě už od dvanáctého století. Tento Ceely, častý host v palírně, byl dosud svobodný a -jak soudil celý Bristol - s pochybnými sexuálními sklony, líný a hloupý povaleč, jehož zcela zastiňoval jeho mladší bratr.

Po několika Trevillianových návštěvách však začal Richard o řečech kolujících v tomto smyslu po městě poněkud pochybovat, za jeho přihlouplým řehotem a prázdnými tlachy se zřejmě skrýval schopný a prohnaný mozek. Věděl toho velice mnoho jak o pálení lihovin, tak o obchodu. Obzvlášť se mu vyplácela předstíraná slaboduchost před burzou: když se tam zastavil s výrazem prosťáčka, nenamáhali se muži v jeho blízkosti ztišit při rozhovoru o chystaných obchodních transakcích nijak hlas. A možná právě kvůli tomu prodělávali, zatímco pan Trevillian z jejich neprozřetelnosti bohatl.

K dokreslení všeho se pan Ceely Trevillian jednoho dne v dubnu pojednou objevil zavěšen do pana Thomase Cavea. A, pomyslel si Richard. Ceely se na tomhle podniku zřejmě finančně podílí - jinak by před ním starý Cave nepoklonkoval a neměl se k němu takhle. Ovšem v knihách Ceely jako majitel nefiguruje, o tom by se Dick určitě zmínil, jde tedy patrně o tichého společníka, jenž neposkytuje nic než kapitál, když nastane potřeba - a tak asi ani neplatí žádné daně.

Celkem se Richard dokázal se situací vypořádat, třebaže mu vadilo, jak málo času mu zbývá na Williama Henryho. Neskonale cenné pro něho byly neděle. Někdy sice obměnil trasu společné procházky, aby William Henry dopodrobna poznal Bristol do všech koutů, avšak jejich nejoblíbenějším cílem zůstával Clifton, třebaže je tam jako na posměch vítala pokaždé ona chaloupka, kterou Richard bezmála koupil. Pokud šlo o Richarda, mohl zamířit i kamkoli jinam, ale William Henry ta místa přímo zbožňoval.

„Pan Parfrey nám včera prozradil zase jednu hříčku,“ řekl William Henry, který poskakoval po Richardově boku.

Richard potlačil vzdech a smířil se s myšlenkou, že bude muset vyslechnout další chvalozpěv na ten kantorský zázrak, který dokázal proměnit nudnou latinu v sérii průpovídek a mnemotechnických pomůcek, v latině ostatně William Henry pokročil už mnohem dál než kdysi Richard, když byl v jeho letech.

„A Jakou?“ položil synovi povinnou otázku.

„Si vis pacem, para bellum -jsi víc páč než pár blum.“

„A dokážeš to přeložit doopravdy?“

„Chceš-li mír, chystej válku.“

„Naprosto správně! Ten tvůj pan Parfrey zřejmě jídával vtipnou kaši.“

„Jo, je s ním hrozná legrace. On nás vždycky tak všechny rozesměje, až se pan ředitel a pan Prichard zloběj. Asi jim taky vadí, že pan Parfrey nikdy nikoho neprotáhne rákoskou.“

„Skoro se divím, že pan Parfrey u Colstonů vydržel tak dlouho,“ poznamenal suše Richard.

„Protože nám všem latina ohromně jde,“ vysvětloval William Henry. „Musí nám jít! Protože jinak by kvůli nám měl pan Parfrey s panem ředitelem peklo. Mně se strašně líbí, tati! On se pořád usmívá.“

„To máš tedy velké štěstí, Williame Henry.“

Koncem května toho roku zapadly všechny díly Caveovy skládanky na své místo.

William Thorne zase jednou kouzelnicky zmizel a pomocný dělník u varných kotlů se rovněž vytratil - ten ovšem spíše po způsobu myšky zlákané kouskem sýru, která se sice třese strachy, je však odhodlaná návnadu slupnout. Návnadou pro Caveova zaměstnance byl samozřejmě rum. Nikoli ovšem kvalitní rum, který se stáčel do sudů k dozrání a který posléze definitivně namíchával osobně jen a jen pan Cave, nýbrž druhořadá břečka z druhého pálení, u níž se nikdo valně nestaral, jestli jí z odkapové kádě něco neubylo.

Richard nepostrádal rum ani společnost a pokračoval dál ve své práci. Rozlehlá hala měla tolik koutů, výklenků a chodbiček, že bylo nesnadné se v jejích prostorách orientovat, což platilo zejména o zadní části, kam měl Richard výslovně zakázáno vstoupit. Nebyl by tak ani učinil, kdyby nezaslechl charakteristický sykot tekutiny unikající kdesi pod tlakem. Pečlivě prolétal očima po řadách zdvojených kotlů a po spleti trubek, které z nich ústily, nic však neobjevil. Když ale dospěl pohledem až k poslední dvojici kotlů v zadní řadě, nabyl přesvědčení, že zvuk vychází odněkud z oněch míst. Vyšvihl se proto na nepříjemně horké zdivo pece a protáhl se skulinou mezi pravým a levým kotlem. Musel přitom sehnout hlavu, aby uhnul sběrnému potrubí.

Vtom si povšiml několika trubek, které tam neměly co dělat, a ztuhl. Celou minutu zůstal bez hnutí stát, aby oči přivykly přítmí, poté vzhlédl vzhůru a uviděl tam změť dalších rour, polozakrytých pavučinami a čímsi, co na první pohled vyhlíželo jako smuchlané konopné těsnění. Každá z oněch trubek vyúsťovala z jedné kádě na konečný produkt, nikoli u dna, ale značně vysoko v její stěně - tam, kde destilát mohl přetékat až po úplném naplnění nádržky. Žádná z těchto nedovolených výpustí nebyla opatřena kohoutem. Jakmile hladina dosáhla jejího ústí, tekutina zřejmě volně odtékala přepadem kamsi do temnot vzadu v síni.

A tam, skryté za falešnou přizdívkou, stály dvě řady padesátigalonových sudů. Richard našpulil rty, ale nehvízdl, jen v duchu počítal, kolik nezdaněného destilátu tu dnes a denně takhle asi může odtéci. Už ho teď neudivovalo, že William Thorne vypouští konečný produkt i ze sběrného rezervoáru. Jenom ve zkušeném destilérovi s praxí odjinud by asi začaly hlodat pochybnosti o zdánlivé pomalosti aparatury pan Cavea. A žádný takový mezi muži z Redeliff Street 137 nebyl. Kromě Williama Thorna. Nebo že by v tom jel i Thomas Cave?

Když slézal zpátky na rozpálenou klenbu pícky, odhalil Richard zdroj svistu - z pravého kotle tryskal z nepatrné dírky v opotřebovaném měděném krytu pánve nazad tenký čůrek tekutiny. Shýbl se, aby otvor utěsnil, a vtom se ve dveřích objevil Thorne.

„Hej! Co děláš tam nahoře?“ zkřivil tvář.

„Svou práci tu dělám,“ řekl Richard klidně. „Ale obávám se, že to bude jen dočasná správka. Tenhle párek kotlů bude asi třeba co nejdřív odstavit.“

„Do prdele s tím! Pořád do Torna hučím, aby koukal něco z těch svejch zisků investovat do novejch kotlů, jenže von si vždycky najde důvod, proč to nejde.“ Thorne obměkčen odkráčel, s řevem se sháněl po svých pomocnících, kteří neprojevili dostatek čipernosti a kdesi zůstali zašití trčet. Kocour se vrátil rychleji, než myšky čekaly.

Když se toho večera Richard vrátil do Coopers Arms, Dickovi se o svém objevu nezmínil ani slovem. Dost času, až toho bude vědět víc - například kdo všechno se na onom bezpochyby velkém daňovém podvodu asi podílí. Thorne určitě. Cave možná. A co ten John Trevillian Ceely Trevillian? Načpak by se blahorodý flink, jako je on, vydával pytlačit do revíru, kam podobní vyšňoření myslivečkové zpravidla ani nezavítají?

Kdypak ten kontraband asi odvážejí? uvažoval Richard. Jistěže v noci, a to pravděpodobně o nedělních nocích. To už se v ulicích nepotulují žádní námořníci, ba ani loďařští verbíři ne.

Vyklouznout z Coopers Arms o příští nedělní noci nebylo nic těžkého, spal sám, Dick a Mag pochrupávali a Williama Henryho nedokázala probudit ani bouřka. Byl úplněk, na obloze ani mráček -jaké štěstí! Když dorazil do Redeliff Street, do blízkosti čísla 137, odbíjel osamocený zvon kdesi půlnoc. Schoval se do stínu jeřábku patřícího rouraň? naproti ve dvoře a trpělivě čekal.

Dvě hodiny. Vybrali si pravý čas, pomyslel si, když se objevili. Ještě dvě hodiny a začne se zvolna rozednívat. A jsou tři: Thorne, Cave a Ceely Trevillian. I když poslední z nich se dal poznat jen stěží: nemotorný zbohatlík cupitající na vysokých podpatcích se rázem proměnil ve štíhlého energického muže v černém, s ježatou krátkou čupřinou a v důkladných holínkách.

Cave přijížděl na postarším valachovi, Thorne a Ceely na smyku taženém párem těžkých koní, z jehož korby začali Thorne a Ceely okamžitě skládat čtyři tucty soudků, zjevně prázdných. Cave odemkl nepoužívané dveře k zadní části palírny a soudky jeden po druhém mizely uvnitř. Thorne byl v minutě zpátky, s hekáním valil plný sud, Cave spěchal k zadku smyku a sesunul z něho dvojici lyžin. Jen s Trevillianovou pomocí dokázal Thorne nakulit sud na korbu, kde ho postavili s obratností svědčící o nemalé praxi.

Podle Richardových hodinek byli s prací hotovi za šedesát minut, prázdné sudy teď už bezpochyby stály připraveny pod nezákonnými výpusťmi. Jak často tohle prováděli? Každou neděli v noci určitě ne, někdo by si toho mohl povšimnout, ale pokud byly Richardovy výpočty správné, odbývalo se to přinejmenším každý třetí týden.

Thomas Cave se vyhoupl na valacha a odjel vzhůru po Redeliff Street, zatímco dva zbývající muži nasedli na smyk, jenž na hladkých a tichých skluznicích zamířil východně směrem k Temple Backs, Richard smyk sledoval. Na břehu řeky Cave s Ceelym sudy opět překulili na bok a odkutáleli je dolů na plochý vlečný prám, který hlídal kdosi, koho Richard nepoznával, kdo se však zřejmě dobře znal s Thornem i Ceelym. Když trojice překládání skončila, odpojili jednoho z koní ze smyku a zapřáhli ho k vlečnému lanu prámu, cizí chlap se pak vyhoupl na jeho mohutný hřbet a tvrdým kopnutím ho pobídl k chodu po nevalné koníčkovací pěšině směrem k Bathu, do pohybu se dala i pramice s nákladem a s Ceelym, jenž se vezl s sebou. Poté co se ujistil, že všechno probíhá podle plánu, odjel z místa nalodění i William Thorne se smykem.

A teď už vím všechno, říkal si Richard. Ten rumový kontraband putuje někam k Bathu, kde ho Ceely s tím cizím mužským buď prodají, anebo ho odvezou do Salisbury nebo Exeteru a tučný nezdaněný zisk si rozdělí na čtyři díly mezi sebe. Vsadil bych se ale, že ten nejtučnější díl připadne Ceelymu Trevillianovi.

Co teď? Richard cestou domů znovu a znovu všechno promýšlel a pak se rozhodl, že nadešel čas, aby se svěřil otci.

Když Richard dorazil do Coopers Arms, byli už Dick a Mag vzhůru, zatímco William Henry dosud spal. Rodiče se spiklenecky koukli jeden po druhém, neboť si cestou dolů povšimli, že Richardovo lůžko je prázdné. Jak dát tomu nedávno ovdovělému mužskému najevo, že jeho občasnou nepřítomnost chápou?

„Nech nás chvíli o samotě, mami,“ řekl bez okolků Richard. „Potřebuji si s otcem o něčem promluvit.“

Dick se zatvářil světácky, očekával, že uslyší cosi o tělesných potřebách a pěkných tvářičkách, které byly včerejšího rána k vidění u sv. Jakuba, ale namísto toho si vyposlechl historku o ohromujícím zločinu

„Co mám dělat, táto?“

Odpovědí mu bylo pokrčení ramen, hořký úsměv. „Je jen jediná věc, kterou slušnej člověk může udělat. Seber se a jdi okamžitě - a v naprostý tajnosti! - na královskej Excise za hlavním výběrčím. Jmenuje se Benjamin Fisher.“

„Ale tati! Co tvá živnost - co tvé přátelské vztahy s Tomem Cavem - vždyť tě to zničí!“

„Nesmysl,“ řekl Dick pevně. „V Bristolu uměj pálit rum i jiný - a dobrej rum, a já se znám se všema. A nestojím si s nima špatně. Tom Cave je pro mě spíš jen obchodní známost než nějakej přítel, Richarde. Viděl jsi snad, že bysme spolu jedli u jednoho stolu? Kromě toho,“ ušklíbl se, „jsem odjakživa věděl, že je to křivák. Už ten jeho pohled to napovídá, nevšim sis? Jaktěživ se ti nepodívá rovně do očí.“

„Ano,“ odpověděl Richard suše, „toho jsem si všiml. Ale proto je mi spíš líto jeho než Thorna. Pokud jde o Ceelyho,“ mávl rukou, jako by od sebe odstrkoval cosi odpudivého, „to je sračka, a ne chlap. Ale zato herec! Na oko ňouma, ve skutečnosti ale náramně mazaný mizera.“

„Do žádný práce dnes nepůjdeš,“ řekl Dick a postrkoval Richarda ke schodům. „Jdi nahoru a vem si na sebe nejlepší sváteční šaty, půjč si taky mou novou čepici a utíkej na Excise a nikomu jinýmu ani slovo, rozumíš? Není taky třeba věšet hlavu. Jestli ti pacholci ulili jen polovinu toho, co ty sis spočítal, pak tě čeká za tvou pomoc pořádná odměna. Určitě dost na to, abys mohl Williamovi Henrymu dát takový vychování, po jakým tvý srdce touží.“

Právě toto pomyšlení pohánělo Richarda, v tmavém nedělním obleku a s Dickovou zánovní čepicí na hlavě, vpřed cestou na Queen Square. Excise sídlil na konci bloku mezi náměstím a Princess Street (na této luxusní třídě stál i dům pana Thomase Cavea), a Richardovi záhy došlo, že zaměstnanci Excisu nejsou nic než banda lenochů vyspávajících v úřadě s hlavou na stole včerejší kocovinu, zejména dnes při pondělku. Bez kázně, bez zájmu o cokoli, s jedinou myšlenkou - aby je nikdo neobtěžoval s nějakou prací. Richardovi tak trvalo několik hodin, než se mu podařilo vyšplhat po hierarchickém žebříčku vzhůru. Při pohledu na unuděné tváře si umínil, že nikomu nepoví nic víc, než že odhalil rozsáhlý daňový podvod a že si přeje mluvit s panem

hlavním výběrčím osobně.

Rozhovoru posléze dosáhl ve tři hodiny odpoledne, bez jídla, kdy mu začínala docházet už i jeho pověstná trpělivost.

„Máte na to pět minut, pane Morgane,“ pravil pan Benjamin Fisher usazený za stolem.

Bylo zbytečné si lámat hlavu otázkou, jestli se pan hlavní výběrčí někdy také vydal osobně do terénu. Brejlil na Richarda kulatými sklíčky okulárů, které zjevně nepotřeboval k prohlížení úhledně srovnaných hromádek dokladů ležících před ním na stole. Je krátkozraký. Doma je jen na svém psacím stole. Což znamená, že nepochopí nic z toho, co by tak snadno postřehl kdokoli z jeho terénních lovců. Ovšem na druhé straně, uvažoval Richard, to může znamenat, že nebere žádné úplatky. Kdežto jeho náhončí bezpochyby ano, jinak bych tu nebyl.

Richard vypověděl stručnými slovy svůj příběh.

„Kolik rumu týdně asi ty osoby podle vašeho odhadu tajně odčerpávají?“ zeptal se pan Benjamin Fisher, když Richard skončil.

„Pokud si ty sudy odvážejí každé tři týdny, pane, pak to může být kolem osmi set galonů týdně.“

Tím nabrala záležitost zcela jinou podobu! Pan Fisher se napřímil, odložil brk a odstrčil papírek, na nějž si dělal poznámky, stranou. Nasadil si znovu brejličky, jeho oči, dva modré oblázky plující pod tlustými skly, se zaleskly.

„To by byl opravdu veliký podvod, pane Morgane! Nemůžete se ve svém odhadu mýlit?“

„Ano, pane, samozřejmě že můžu. Ale jestli sudy vyměňují každé tři týdny, pak to opravdu dělá osmdesát galonů za týden. Včera bylo prvního června, a já mohu dosvědčit, že ty sudy, které tihle tři dovezli do palírny, byly dočista prázdné, protože je jediný člověk dokázal postrkovat nohou jako míček. Zatímco sudy, které odváželi, byly natolik plné, že je museli strkat dva muži, aby je dokázali vyvalit po Úžinách na smyk. Podle mého si za nejbližší termín zvolí neděli dvaadvacátého června. Jestli se vaši lidé po půlnoci schovají někde nablízku, budou je moci všechny tři přistihnout rovnou při činu,“ řekl Richard přesvědčen, že má naprostou pravdu.

„Děkuju vám, pane Morgane. Navrhuji, abyste se vrátil do práce a choval se naprosto stejně jako dosud, až do chvíle, kdy vás tento úřad vyrozumí. Musím vám jménem úřadu Jeho Veličenstva vyjádřit dík Excisu za vaše úsilí.“

Richard už vykročil ke dveřím, když se pan hlavní výherci ozval znovu. „Pokud je ten podvod tak veliký, jak říkáte, pane Morgane, bude odměna činit osm set liber, z níž vy obdržíte pět set liber. Samozřejmě až poté, co budete svědčit při procesu.“

Neodolal a zeptal se: ..A kdo dostane zbývajících tři sta liber?“

„Muži, kteří budou provinilce zatýkat, pane Morgane.“

A to bylo všechno. Richard se vydal domů.

„Měl jsi pravdu, tati,“ řekl Dickovi. „Pokud všechno vyjde tak, jak si to představuji, dostanu pět osmin z odměny ve výši osm set liber.“

Dick se zatvářil skepticky. „Tři sta liber je až moc pro tucet akcízáků, který nebudou muset udělat nic víc, než že ty tři seberou.“

Richard se rozesmál. „Já nevěděl, tati, že ty ještě dokážeš být takhle naivní! Jako bych to viděl! Ti, co je půjdou skutečně zatýkat, dostanou všehovšudy padesát liber. Zbylých dvě stě padesát si nepochybně najde cestu do kapes pana Benjamina Fishera.“

V neděli 22. června dorazila dobrá desítka akcízáků k zadním dveřím Caveovy destilky, sekerami rozštípali zadní vrata, s připravenými holemi v ruce vtrhli do liduprázdných prostor palírny a tam našli čtyři tucty padesátigalonových soudků, napojených na destilační kotle nezákonně nainstalovanými trubkami a plných podloudně odčerpaného rumu.

Když z neděle na pondělí ve dvě v noci přijel k palírně pan Cave na valachovi a krátce po něm dorazili i William Thorne a John Trevillian Ceely Trevillian se smykem, prozradily jim zející roztříštěné dveře a pečetě Excise na všech vstupech, kolik uhodilo.

„Někdo nás shodil,“ zasyčel Thorne.

Cave se zachvěl děsem. „Co budeme dělat, Ceely?“

„Vzhledem k tomu, že rum už je pryč, doporučuji, abychom se sebrali a šli zase domů,“ řekl Ceely nezúčastněně.

„Ale proč tu nečekali, aby nás zatkli?“ vyptával se Cave.

„Protože příliš nestáli o nějaké ty průvodní nepříjemnosti, Tome. Podle množství toho rumu usoudili, že mají co dělat s ostrými hochy - ono totiž jde o provaz. Žádný akcízák není placený tak dobře, aby riskoval kulku z pistole do břicha.“

„Naše zdroje nás ale měly včas varovat!“

„To měly,“ řekl Ceely zasmušile, „což mi napovídá, že tohle šlo od samé hlavy a že si na to pozval lidi odjinud.“

„Richard Morgan!“ zavrčel Thorne a uhodil pěstí do dlaně druhé ruky. „Prásknul nás ten hajzl!“

„Richard Morgan?“ zachmuřil se Trevillian. „Máš snad na mysli toho náramně hezkého mládence, co spravuje trubky, když někde tečou?“

Thorne na něm na chvilku překvapeně spočinul očima, pozvedl lucernu, aby Ceelymu lépe viděl do tváře. „Pořád se v tobě vlastně ještě nevyznám, Ceely,“ říkal pomalu. „Líběj se ti ženský, anebo mužský?“

„Na tom, kdo se mi líbí a nelíbí, teď moc nezáleží, Bille. Ty bys měl radši jít domů a začít si sumírovat nějakou tu pohádku pro akcízáky. Bude to teď hlavně na tobě.“

„Jak to myslíš - na mně? Lítáme v tom všichni!“

„Obávám se, že ne tak docela,“ řekl Ceely Trevillian zlehka a vyhoupl se na kozlík smyku. „Copak tys mu nic neřekl, Tome?“

„Cos mi měl říct, Tome?“

Ale pan Cave se dál jenom třásl a zavrtěl hlavou.

„Že převedl licenci na tebe,“ vysvětloval Ceely. „Už je to ostatně nějaký čas. Napadlo mě, že by to mohlo být užitečné, a Tom okamžitě pochopil. Pokud jde o mě -já přece s Caveovou palírnou nemám absolutně nic společného.“ Potřásl otěžemi, a pobídl tak koně.

William Thorne stál jako přimražený, neschopen se pohnout. „Kam jedeš?“ otázal se chabě.

Ceelyho bělostný chrup se zableskl v úsměvu. „Do Temple Backs, samozřejmě, varovat náš kontakt.“

„Počkej na mě.“

„Ty dojdeš domů klidně pěšky, Bille,“ řekl Ceely.

Smyk odšustil, Thorne s Cavem osaměli.

„Jak jsi mi něco takovýho mohl provést, Tome?“

Cave povystrčil jazyk a olízl si rty. „Ceely to tak chtěl,“ zablekotal. „Já se tomu člověku postavit nedokážu.“

„A ty sis taky řek, že by to mohlo bejt užitečný, že jo? Ty sračko podělaná!“ nadával Thorne trpce.

„To je prostě celý Ceely,“ stál si Cave na svém. Já tě v tom bez podpory nenechám, to ti slibuju. Cokoliv ti pomůže, všecko udělám.“ Supěl námahou, když se škrábal na valacha, Thorne neučinil sebemenší pokus mu pomoci.

„V tom tě beru za slovo. Tome. Ale mnohem důležitější je sprovodit ze světa Richarda Morgana.“

„To ne!“ vykřikl Cave. „Dělej si, co chceš, ale tohle ne! Akcízáci už přece určitě všechno vědí, ty pitomče! Zabiješ jejich informátora, a všichni budeme viset!“

„Jestli to dojde až k soudu, tak já budu viset docela jistě, takže co mi na tom záleží?“ Zesílil hlas, téměř se rozeřval. „Koukej se postarat, ať z toho žádnej soud není, Tome! Což platí i pro Ceelyho! Jestli má bejt po mně, tak nebude Richard Morgan ten poslední, kdo tu práskal. Shodím vás oba dva - a pod šibenici půjdem společně! Slyšíš? Všichni tři!“

Pan Benjamin Fisher si Richarda povolal do budovy Excisu hned po ránu následujícího dne, 23. června.

„Radil bych vám, pane Morgane, abyste se do zaměstnání nevracel,“ oznámil Richardovi hlavní výherce akcízních poplatků, jemuž na tvářích planuly nachové skvrny. „Ti moji pitomci vnikli do Caveovy palírny za dne, takže při tom nikdo nebyl dopaden a zatčen. Všechno, co svedli, bylo zabavit ten kontraband.“

Richard zalapal po dechu. „Kristepane!“

„Svatá pravda, pane. Sdílím vaše pocity, ale už se stalo. Jediné, co teď může Excise stíhat, je nedovolené skladování rumu v podniku.“

„Čili starého Toma Cavea? Ale on přece není tím hlavním viníkem!“

„Držitelem licence není Thomas Cave. Jejím William Thorne.“

Richard se znovu zalykl…A co Ceely Trevillian?“

Pan Fisher s naprosto znechuceným výrazem sepjal ruce a předklonil se nad stůl. „Pane Morgane, my nemáme důvod stíhat kohokoli jiného kromě Williama Thorna.“ Nasadil si brýle a protáhl tvář. „Pan Trevillian má velice dobré reference a všeobecný názor tady ve městě je, že jde o milého a neškodného prosťáčka. Vyslechnu ho ještě osobně, ale musím vás varovat, že pokud by se ta věc dostala k soudu, bylo by to vaše slovo proti jeho slovu. Je mi velice líto, ale pokud nevyjdou najevo nějaké další důkazy, je pan Trevillian i nadále zcela bezúhonný. Nejsem si ani jistý,“ končil s povzdechem, „že jich máme dost na to, aby visel William Thorne, třebaže sedm let deportace ho určitě nemine.“

„Ale proč vaši muži nepočkali a nedopadli je při činu?“

„Ze zbabělosti, pane. Tak je tomu vždycky.“ Pan Fisher brýle zase sundal, důkladně je čistil a pomrkával, aby zaplašil slzy. „Je sice ještě brzy, ale pan Thomas Cave už čeká dole, aby věc vyřídil nabídkou nějaké značně vysoké pokuty. Tam totiž všechny ty peníze tečou, pane Morgane - nejsem natolik slepý, abych neviděl, že William Thorne je jenom nastrčená figurka. Z držitele licence Excise nevyzíská nic, kdežto od majitele by tu naděje byla. Což se týká i vás. Tedy vaší odměny.“

Když Richard odcházel, střetl se dole v síni s Thomasem Cavem, ale zachoval si dostatek soudnosti, aby mlčel, když ho míjel. Chodit do destilky nemělo smysl. Vydal se zpátky do Coopers Arms.

„Takže jsem bez práce a přinejmenším dva z viníků uniknou spravedlnosti,“ řekl Dickovi. „Och, kdybych to jen byl tušil.“

„Podle všeho z toho Thorna nakonec Tom Cave vyplatí,“ řekl Dick a povzbudivě se zasmál. „buď vděčnej aspoň za jedno, Richarde. Ať to dopadne jak chce, ty nakonec svejch pět set liber dostat musíš.“

To sice byla pravda, ale přinášela menší útěchu, než Richard čekal. Přinejmenším část Richardovy duše by byla chtěla vidět pana Johna Trevilliana Ceely Trevilliana na lavici obžalovaných. Sám nevěděl proč. Snad to mělo něco společného s Ceelyho urážlivě nestoudným pohledem, jakým si ho měřil při jejich prvním setkání. Jsem pro toho ukňouraného a nafoukaného hejska míň než prach a nenávidím ho. Ano, nenávidím. Poprvé v životě zakouším tenhle pocit, který pro mne až dosud neexistoval, co dřív bylo slovo, stalo se teď skutečností.

Postrádal v těchto těžkých dnech Peg. Smutek, který ho zaplavil v okamžiku, kdy odešla, byl nesmírný, otupovaly ho však ony roky jejích slz, pití, blouznění, konfliktů. Jak ale míjely dny a on se po Bristolu snažil sehnat práci, tato Peg se kamsi vytrácela a nahrazovala ji Peg, kterou si před sedmnácti lety vzal za manželku. Jak rád by se k ní teď přivinul, tiše si s ní za noci povídal, utěšil se s ní oním jediným způsobem, který v sexu

považoval za uspokojivý — takovým, na němž se láska a přátelství podílely přinejmenším stejným dílem jako vášeň. Neměl nikoho, komu by se teď mohl svěřovat, neboť v Dickových očích nepřestával být příliš poddajný a mít příliš ohebnou páteř, třebaže otec stál pevně na jeho straně. A máma byla máma - kuchařka a služebná v jedné osobě. Za pár let už mu bude roven William Henry, pak už mu nebude chybět nic než sexuální ukojení. Jenže to, rozhodl se Richard, musí počkat, až William Henry plně dospěje. Žádnou macechu svému jedinému milovanému dítěti domů nepřivede a nevěstky pro něho představovaly druh žen, na jaké prostě neměl žaludek, ať se mu sebevíc zachtělo oné nejzákladnější, nejjednodušší úlevy.

V pondělí, poslední červnový den, se už za prvního úsvitu - velice brzy v tento čas letního slunovratu - Richard vydal na osmimílovou cestu svahovitou silničkou vedoucí od Coopers Arms do Keynshamu, vísky na Avonu, která teď sice vzrůstala, ale byla zároveň čím dál tím začouzenější díky lidem, jako byl mosazník William Champion. Champion si dal patentovat jakýsi tajný proces rafinace zinku z hlušiny a z kalamínu a k Richardovým uším se doneslo, že hledá řemeslníka, který by si se zinkem dokázal poradit. Proč to nezkusit? Nejhorší, co mohl čekat, bylo odmítnutí.

William Henry odešel do školy ve tři čtvrti na sedm jako vždy, i když trochu reptal: ředitel trval na tom, že vyučování bude i třicátého června, třebaže den připadl na pondělí. Babička ho jen dobromyslně pleskla, William Henry pochopil a vydal se na cestu. Zítřkem začnou dva měsíce prázdnin, jak pro ty žáky, kteří nosí modré kabátky, tak pro externisty. Ti, kdo někde měli domov a rodiče, modré kabáty shodí a z Colstonu až do začátku září zmizí, zatímco chlapci jako Johnny Monkton, kteří neměli ani domov, ani rodiče, stráví léto v ústavu za poněkud zmírněných kázeňských pravidel.

Tatínek už Williamovi Henrymu vysvětlil, proč se mu nebude po příští dva měsíce věnovat, a William Henry to plně chápal. Byl si dobře vědom, že všechno, co tatínek dělá, podniká jen kvůli němu. Toto vědomí ovšem vkládalo na jeho útlá ramena břemeno, o jakém ani nevěděl, že existuje. Pokud se pilně učil — a tak tomu skutečně bylo - dělal to proto, aby potěšil tatínka, jenž si vzdělání považoval mnohem víc, než ho dokázali ocenit ostatní devítiletí kluci kolem Williama Henryho.

Před branou Colstonova ústavu se zmatený zastavil, byla celá ověšená černými stuhami! Ve vratech stál pan Hobson, jeden z mladších učitelů, a uchopil Williama Henryho za paži.

„Běž zase domů, chlapče,“ řekl a otočil Williama Henryho čelem vzad.

„Mám jít domů, pane Hobsone?“

„Ano. Pan ředitel v noci zesnul ve spánku, takže škola dnes není. O pohřbu dostane tvůj otec zprávu, Morgane Tertie. A teď už běž.“

„Mohl bych mluvit s Monktonem Minorem, pane?“

„Ne, dnes ne. Sbohem,“ řekl pan Hobson pevně a postrčil Williama Henryho štulcem mezi lopatky.

U Kamenného mostu se chlapec zastavil a zamračil se. To je ale otrava! Tatínek je až někde v Keynshamu, děda s babičkou při pondělku uklízejí - co si jen celý den bez Johnnyho počne?

Bylo to poprvé v životě, kdy William Henry dostal příležitost dělat přesně to, co se mu zlíbí, aniž o něm kdokoli věděl. V Coopers Arms si mysleli, že je u Colstonů, ale od Colstonů ho poslali domů. A co tam? William Henry se rázem rozhodl. Seběhl z Kamenného mostu, ale nevydal se k domovu, šel opačným směrem, do Cliftonu.

Jeho první zastávkou byl Brandon Hill, vyškrábal se až na samý vrchol příkrého komolého kužele a představoval si, že je jedním z vojáků Cromwellovy armády, slavných ironsidů obléhajících Bristol. Stanul a s bojovným výrazem zkoumal bedlivě komíny cihelen a vápenek, mokřiny za nimi a zříceniny roajalistické pevnosti na Svatomichalském vrchu. A když ho hra omrzela, seskákal po skalách dolů, až dosáhl pěšiny, a hopsal a poskakoval dál k Jakubově studni, která kdysi byla jediným vhodným zdrojem vody pro celý Clifton. Dnes už bylo celé její okolí zastavěné, nikde tu nebylo nic, co by mohlo malého chlapce upoutat. Skotačil dál, proběhl kolem kostela sv. Ondřeje, na měkkém trávníku cliftonské občiny si zkusil pár kotrmelců a rozhodl se pak, že dojde až k Manilla House, poslednímu v řadě panských sídel vybudovaných nahoře na kopci.

„Ahoj, mladej!“ ozval se přátelský hlas od stájí patřících k domu Boyceových.

„Dobrý den, pane.“

„Dneska žádná škola?“

„Umřel pan ředitel,“ vysvětloval William Henry stručně a dřepl si na sloupek vrat. „Kdopak jste?“

„Menuju se Richard a sem tady u koňů.“

„Můj tatínek se taky jmenuje Richard. A já jsem William Henry.“

Chopil se napřažené mozolnaté ruky.

Dvě hodiny pak chodil William Henry s podkoním po stájích, popleskal pár koníčků, kteří tu ještě zbyli, nakukoval do stání, většinou prázdných, pomáhal vážit vodu ze studně a nosit koním seno, vesele se rozpovídal. Nakonec podkoní Richard nabídl Williamovi Henrymu krajíc chleba, kus sýra a džbánek lehkého piva, chlapci to přišlo náramně k chuti, zamával mu ještě na rozloučenou a pokračoval po cestě dál.

Manilla House byl prázdný, stejně opuštěný jako sousedící Freemantle House, Duncan House a Mortimer House - kam teď?

Stále ještě rozvažoval, co dál, když za sebou uslyšel dusot kopyt. Jakmile se otočil, zjistil, že tvář jezdce cosi napovídá, že je mu dobře známá a velice milá. „Pane Parfrey!“ zavolal.

„Pane Bože!“ řekl George Parfrey. „Co ty tu děláš, Morgane Tertie?“

William Henry se začervenal. „Já tu jsem na procházce, prosím,“ pronesl nejistě. „Škola dnes není a tatínek šel do Keynshamu.“

„A smíš chodit sám takhle daleko, Morgane Tertie?“

„Já se, prosím, jmenuju William Henry, pane.“

Pan Parfrey se trochu zachmuřil, pak pokrčil rameny a natáhl k němu ruku. „Vím toho o tobě víc, než si možná myslíš, Williame Henry. Tak už to bývá. Vyskoč si sem, projedeme se trochu a já tě pak dovezu domů.“

Úžasná věc! Za celý svůj život ještě neseděl na koni! A teď jede, rozkročen v sedle před panem Parfreym, tak vysoko nad zemí, že se mu z toho při pohledu dolů až točí hlava. Docela nový svět to je, jako by vyšplhal do koruny stromu, který umí utíkat! Tak plynulý a hladký pohyb! Jak báječné je prožívat docela nové dobrodružství s někým, kdo je skoro tak skvělý jako tatínek! William Henry se samým blahem div nerozplynul.

Dojeli klusem nahoru na Durdhamský vrch, rozehnali cestou pár stádeček ovcí a všemu, co jen potkali, se spolu smáli. A když William Henry pana Parfreye konečně pustil také ke slovu, ukazovalo se, že pan Parfrey kromě latiny zná ještě spoustu jiných věcí. Dojeli na okraj Avonské rokle, kde pan Parfrey dychtivému chlapci vysvětlil, jak dokáže železo zabarvit šedý a bílý vápenec až do drsné rudé a švestkově fialové, bičíkem mu ukazoval na rostliny kvetoucí v letní trávě a jednu po druhé pojmenoval a hned vzápětí pak v žertu Williama Henryho zkoušel, jak že se které říká.

Jezdecká stezka nad soutěskou je posléze dovedla až k Hotwells House, tam, kde nad Avonem čněla skalní římsa.

„Mohli bychom se tu snad naobědvat,“ navrhl pan Parfrey a nechal chlapce sklouznout na zem, dříve než sesedl sám. „Máš už hlad?“

„Ano, pane.“

„Jestli ti mám říkat mimo zdi Colstonova ústavu Williame Henry, tak ty mě budeš muset oslovovat „strýčku Georgi.“

Ke zřídlu si toho dne přišlo pro léčivou vodu jen velice málo lázeňských hostů - pár souchotinářů, cukrovkářů a podagristů, nějaká velice stará paní a dvě mladší tělesně postižené ženy. Síň s pramenem pamatovala lepší časy, teď zlacení opadávalo, loupaly se i tapety, na roztřepených portiérách ulpíval viditelný nános špíny, stoličky volaly po novém čalounění. Ale u nevlídného nájemce stánku - jenž byl ve válečném stavu s bristolskou městskou správou o ceny, jaké účtoval za čerpání z pramene - se přesto dalo koupit něco k snědku. Williamovi Henrymu, třebaže byl zvykly na mnohem lahodnější stravu v Coopers Arms, jídlo chutnalo jako sama ambrózie a nektar, prostě proto, že to bylo něco jiného - a že si na tom směl pochutnávat po boku tak úchvatného průvodce. Když dojedli, navrhl Parfrey, aby se šli ještě projít, dřív než se vydají na zpáteční cestu. Stařenka i obě kulhající ženy při jejich odchodu nad Williamem Henrym jen cukrovaly, dal si jejich pochvalné vzdechy i pohlazení líbit se stejnou trpělivostí, s jakou dříve snášel hýčkání zesnulé maminky - rys, který George Parfreye přímo fascinoval.

Neboť i George Parfrey v něm nalezl přímo omamného společníka. Byl to vlastně veskrze snový den, počínaje zprávou, že za noci opustil svět jejich ředitel. Reverend Prichard, na jehož podlouhlé snědé tváři se neprojevilo nic z rozjaření, jaké se zmocnilo jeho nitra (doufal totiž, že novým ředitelem se stane on sám), byl až příliš zaměstnaný, než aby se staral o to, kde má všechny učitele, poté co už je seznámil se situací. Omezil se pouze na to, že uložil Harrymu Hobsonovi, aby vracel externí žáky hned při příchodu, jinak žádné příkazy nevydal.

Výborně, řekl si pan Parfrey, vyhlašuji si tímto den volna. Kdybych tu okouněl, Prichard anebo někdo z těch ostatních už si pro mě nějakou tu práci určitě vyvzpomene. Ale když mě tu nikdo neuvidí, žádný po mně ani nevzdechne.

Dopřával si jediného přepychu, koně. Nikoli vlastního - to by naprosto přesáhlo jeho skrovné možnosti - ale koníka, jehož si tu a tam o nedělích pronajímal z jedné stáje poblíž šibenice na St. Michaela Hill. Ovšem v pondělí, jak zjistil, když dorazil s krabicí akvarelových barev a náčrtníkem do stáje, tu byl neskonale lepší výběr všelijakých ořů. Černý valach, po němž už dávno prahnul, se pilně krmil senem a bezpochyby očekával oddychový den po rušné neděli plné projížděk. Odpočinek mu nebyl souzen. Po deseti minutách už byl pan Parfrey v sedle a volným klusem ho vedl přes Kingsdown směrem na silnici do Austu. Byl dobrý jezdec, jemně vraníka probouzel z jeho počáteční nechuti a také sám začal vychutnávat svou nejmilejší zábavu.

Třebaže na kratičkou chvíli pocítil nával oné staré sklíčenosti, den byl tak nádherný, že by byl hřích si ho neužít, takže všechny stesky na osamění a strach z pomyšlení na neutěšenou starobu odsunul kamsi do pozadí mysli a cele se raději soustředil na krásy kolem sebe. V tom okamžiku - zdolával právě volným krokem Clifton Hill směrem na Durdham Down - před sebou spatřil Morgana Tertla. Vida, přece jen bude mít společnost! Takže i tenhle človíček se rozhodl hodit pro dnešek starosti za hlavu a jít si po svých. Proč si tedy nejít po svých ve dvou? Otázku provázel pocit nezvratné jistoty, že chlapci vlastně prokáže dobro, že ho ochrání.

William Henry. To dvojité křestní jméno se mu líbilo, považoval to za hezký nápad od rodičů, který časem patrně nabyde ceny a ukáže se i jako nápad moudrý. Všichni učitelé už postřehli, jak je Morgan Tertius nadaný, i když úsudek některých byl přece jen poněkud ovlivněn jeho fyzickým půvabem. Tak jako tomu ostatně bylo i u Parfreye, dokud se při hodinách latiny neměl příležitost přesvědčit, že chlapcova tvář je věrným odrazem krásy jeho dušičky, stejně jako i zamlžené zrcátko odráží sluneční paprsky. Co v něm až dodnes nespatřil, byl tenhle rozpustilý klouček, neboť ve třídě byl William Henry učiněný andílek. To proto - vysvětloval mu hoch bezelstně a vážně, když klusali napříč přes Durdham Down -, že nestojí o to seznámit se s rákoskou, a nechce tudíž na sebe kohokoli sebeméně upozorňovat.

Jak mu jen vysvětlit, že on vzbudí pozornost vždycky a všude? Je zajímavé, že jeho otec, třebaže má tolik podobné rysy, postrádá onu synovu jiskru. Za Richardem Morganem se neohlédne nikdy nikdo a svět se kvůli němu věru točit nepřestane. Zatímco o Williamovi Henrym to první platí každým dnem jeho života, a jednou možná dokáže i to druhé. Chlapcovo povídání bylo zcela typické pro jeho věk, i když prozrazovalo pečlivou výchovu - až do chvíle, kdy začal vyprávět o životě v hospodě a vyšlo najevo, že je jen málo projevů nižších lidských vášní, jichž by se ve svých letech už nestal svědkem, od blýskajících nožů přes neutajené chtíče až po výlevy zuřivosti. Ničím z toho se však nezdál pošpiněný, ani stín těch špatností neulpěl na jeho duši.

Když tedy společně opouštěli Hotwells House, zdálo se naprosto přirozené, že zamířili k místům, kde byl William Henry před časem s otcem, kde se rozložili do trávy a jedli a kde je tehdy George Parfrey shora pozoroval. Palouk byl nevelký, nijak nesouvisel s lukami na břehu Avonu za budovou Hotwells House táhnoucími se k Bristolu. Pouhá dvacítka stop pažitu na úzké římse mezi Skalami sv. Vincenta a dalším skalním srázem. Někde v lese by to mohla být údolní mýtinka.

Třebaže ode dne, kdy si tu oba Morganové dopřávali svačinky, uplynulo celých devět měsíců, scenerie zůstávala až podivuhodně stejná. Hladina Avonu byla na téže úrovni, valící se vody přílivu se blížily vrcholu, tráva měla stejný tón zeleně, útesy odrážely přesně týž odstín světla. Bezčasí. Okamžik, kdy jedna noha nakračuje do budoucna, zatímco druhá ještě setrvává v minulosti. Jako by celý ten dnešní den byl vytržen z bytí, jako by se ocitl mimo veškeré trvání.

William Henry seděl, zatímco George Parfrey vytáhl skicář a kousek uhlu.

„Můžu se kouknout, strýčku Georgi?“

„Nemůžeš, protože si tě právě kreslím. Což znamená, že musíš zůstat sedět a zapomenout na to, že se na tebe dívám. Počítej zatím třeba sedmikrásky. Až budu hotov, budeš se moci podívat.“

A tak William Henry seděl a George Parfrey se na něho upřeně zahleděl.

Zprvu prolétal uhel hbitě po papíru, ale jak minuty ubíhaly, tahy na kresbě se zvolňovaly, až ustaly nadobro. Jediné, čeho byl Parfrey schopen, bylo dívat se a vnímat. Nejen ten neskonalý půvab, ale celý svůj osud.

Jak nešťastně je to všechno načasováno - naprosto nesmyslně. Hluboce jsem se zamiloval do neviňátka, které je o pětatřicet let mladší, než jsem já. V době, kdy bych ho mohl probudit k lásce, už na mně nenajde nic, co by za milování stálo. Tohle, Williame Shakespeare, by byla tragédie hodná tvého pera. Až on dozraje v Hamleta, ze mne už bude Lear.

Stužka poutající kučery už dávno zmizela do nenávratna, záplava tmavých kudrn spadala kolem tvářiček stejně dramaticky jako hustý uhelný dým uchvácený ve výši vichřicí. Pleť se rovnala saténu - něžné broskvi - slonovině - jemný profil orlího nosíku měl stejně patricijské rysy jako lícní kosti. Ústa, plná a dychtivá, se v koutcích zakružovala jakoby na samém pokraji tajeného úsměvu. Avšak nic z toho všeho se nevyrovnalo jeho očím!

Jako by vytušil proměnu v Parfreyově rozpoložení, William Henry se na něho podíval, oslněnému Parfreyovi se zdálo, že v záhadném úsměvu dříme výzva jakéhosi zákoutí v chlapcově osobnosti, o jehož existenci neměl William Henry až dosud tušení. Oči se naplnily světlem a i v temných skvrnkách uprostřed se roztančily zlaté záblesky, odrazy slunce ze zmáčených skal rokle.

Nedokázal se přemoci. Stalo se to, dříve než hlavou proletěla jakákoli myšlenka. George Parfrey překročil onu průrvu dělící ho od trestající Nemesis a políbil Williama Henryho na ústa. A pak už chlapce musel sevřít do náruče - nedokázal ho prostě pustit -musel laskat to tělíčko, které se roztřáslo, jako když přede kotě.

„Kráso moje! Kráso moje!“ šeptal. „Ty má kráso nesmírná!“

Hoch se mu vyrval, vyskočil, oči vytřeštěné ohromením, nevěděl kudy uprchnout. Nebyla v tom ještě hrůza, vše v něm se soustředilo jen a jen na útěk.

Jak záchvat pominul, i Parfrey se postavil, napřáhl ruku - a nepochopil, že tím přehrazuje cestu, která se Williamovi Henrymu jevila jako jediná možnost uniku.

„Odpusť, Williame Henry! Nechtěl jsem ti nic udělat, nikdy bych ti nemohl ublížit! Je mi to hrozně líto! Odpusť mi to!“ vyhrkl Parfrey a v omluvném gestu rozepjal paže.

Williama Henryho zachvátila hrůza. Vnímal jen ruce, které se po něm natahují, nepochopil tu prosbu. Hluboko pod nohama měl Avon, zbarvený jako domodra kalená ocel, závratně vířící a kolotající proud vrhající se s odlivem už opět k moři. Pan Parfrey se k němu blížil, ty paže ho chtěly sevřít, uvěznit, na rtech úsměv, jenž nebyl žádným úsměvem. V Coopers Arms už se poučil, co takové úsměvy znamenají, neboť když se právě otec nebo dědeček nedívali, usmívali se takhle na něho i různí jiní muži, šeptali k tomu všelijaké nabídky. William Henry věděl, že jsou to falešné úsměvy, jen důvod si neuměl vyložit správně.

Pozvedl hlavu, slepě se zahleděl do sluníčka.

„Tatííí!“ zanaříkal a skočil do řeky.

V Avonu se v těchto místech plavat nedalo, Parfrey ostatně plavat ani neuměl. Přesto však jako šílený pobíhal sem a tam po kratičkém břehu mezi skalami spadajícími až do řeky a vyhlížel sebemenší známku života, kterou by v proudu mohl spatřit, byl by skočil do vody, kdyby jen zahlédl ruku, paži – cokoli. Ale na hladině se neobjevovalo nic. Ani lísteček, ani větvička, natož William Henry. Ponořil se jako kámen, bez jakéhokoli odporu.

Co jen si to dítě myslelo? Co jen to uviděl, jak tam stál na samém okraji břehu? Čeho se to tak strašně bál? Volil skutečně raději řeku? Věděl, co dělá, když skočil? Anebo si to nedokázal uvědomit? Volal tatínka, to bylo všechno. A skočil. Nespadl do vody. Skočil tam.

Po půl hodině se Parfrey od řeky odvrátil. William Henry se už nad hladinou neobjeví, lapaje po dechu. Je mrtvý.

Je mrtvý, a já jsem ho zabil. Myslel jsem jen a jen na sebe. Byl bych se chtěl dočkat té výzvy a namluvil jsem si, že se mi jí dostalo. Jenomže jemu bylo devět let. Devět let. Jsem vyvrhel. Jsem proklatec. Zavraždil jsem dítě.

Vyhledal koně, ztěžka se vydrápal do sedla a rozjel se k Bristolu. Nevnímal, že vzbudil zájem oné babky a páru chromých ženských. Zvláštní věc! Ten člověk odjíždí, kdepak ale zůstal ten kouzelný chlapeček?

Koně nechal stát před branou Colstonova ústavu a vstoupil do domu smutku, aniž kolem sebe vnímal živou duši, třebaže pár lidí si ho povšimlo a uleklo se ho. Ve svém pokojíku odložil skicář na stůl, kde na něho z každého koutku hleděla z kreseb tvář Williama Henryho. Z kapsičky na hodinky vytáhl klíček a odemkl dřevěnou skříňku, kam schovával to, co si přál uchovat před slídivými zraky reverenda Pricharda a jemu podobných. Navrchu ležely páté přes deváté všelijaké památky - kadeř vlasů, leštěný achát, otrhaná knížka, olejová miniatura - vespod se pak skrývala další, menší skříňka. V ní spočívala malá pistole a všechno to, čeho bylo třeba, aby byla schopná střelby. Dámská zbraň.

Když byl hotov, přešel ke stolu, usedl na úzkou židličku, namočil brk do kalamáře, automaticky otřel špičku od přebytečného inkoustu a dolů pod kresbu napsal:

„Zavinil jsem smrt Williama Henryho Morgana.“

Podepsal se a střelil se do spánku.

Nepokoj zachvátil Coopers Arms ještě předtím, než se měl William Henry ve čtvrt na tři jako vždy vrátit ze školy, zpráva o ředitelově skonu se mezitím rozletěla městem jako blesk. Škola byla toho dne zavřená, ale William Henry domů nepřišel. Když ve tři vstupoval do dveří Richard, ušlý a deprimovaný, čekali ho už vyplašení dědeček s babičkou a novina, že se William Henry ztratil.

Rty i brada Richardovi trnuly až k nehybnosti, ale vyčerpání bylo rázem to tam. Pokusil se něco říci, otevřít ústa - zavřít - otevřít - zavřít, až konečně zamumlal, že se vydá Williama Henryho hledat.

„Ty jdi směrem ke Colstonovic ústavu,“ řekl Dick a rozvazoval si zástěru. „Já se pustím k Redeliffu. Mag, ty tu zavři.“

Konečně přicházela slova. „Šel určitě do Cliftonu, otče. Já půjdu přes Brandon Hill a ty se vydej vlečnou stezkou. Sejdeme se u Hotwells House.“

Srdce se mu rozbušilo, v ústech měl tak vyschlo, že se mu nedařilo vytvořit ani slinu, kterou by mohl polknout, ale spěchal, co jen stačil, a každého, koho potkal, se vyptával. Až k pěšině vedoucí přes Brandon Hill bylo ale lidí poskrovnu, zastavil se tedy, doklepal se do několika domků kolem Jakubovy studny - avšak bez úspěchu. Zatoulaného chlapce tu nikdo neviděl.

U boyceovských stájí měl poprvé s dotazem štěstí, podkoní Richard dosud lajdal po dvoře.

„Jojo, pane, brzy ráno sem ho tady viděl - po čertech pěknej klučík! Pomoh mi nosit seno koňům a navážit vodu, a já mu zas dal trochu najíst a napít. Dal se pak vzhůru na Clifton Hill, zlehka a zvesela, jako ptáček.“

V jeho tváři ani v jeho očích nebylo pranic, co by v Richardovi budilo podezření, že snad lže. Podkoní Richard byl přesně tím, nač vypadal, dobromyslný strejc, kterého společnost malého tuláčka potěšila a jehož vůbec nenapadlo, že Williamovi Henrymu měl střihnout pohlavek a kopancem do zadečku ho poslat nejkratší cestou domů.

Richard Morgan zamumlal poděkování a přidal do kroku vzhůru po Clifton Hillu, až se dostal do výše, odkud se otvíral pohled na míle daleko. Jenomže vršky dole pod ním byly krom pár oveček opuštěné a prázdné, a třebaže prohledal houštiny kolem každého lesíku a každého osamělého stromu, William Henry se z jejich úkrytu nikde nevynořil.

Když v šest hodin vstupoval do Hotwells House, Dick ho tam už nedočkavě očekával a překypoval novinkami.

„Richarde, on tu obědval! Přijel na koni s nějakým mužským, asi tak čtyřicátníkem, docela spořádaným, alespoň podle paní Harrisové - to je starší paní, která tu tou dobou taky byla. Smáli se a žertovali, jako by se dobře znali. Odešli pak společně směrem ke Skalám sv. Vincenta. Asi za hodinu pak viděla paní Harrisová a ještě dvě další ženské toho muže odjíždět, ale samotnýho, a nevypadal dobře. Williama Henryho už s sebou neměl.“

Nájemce stánku postával poblíž, velice znepokojen. Nějaký skandál bylo to poslední, co by v současné chvíli mohl potřebovat, takže Richardovi vtiskl do ruky velkou sklenici hotwellské minerální vody, poodstoupil a vyčkával, co bude dál.

Richard do sebe sklenici obrátil jediným douškem, nevnímal její nahořklou chuť ani pach po zkažených vejcích. Celý se třásl, šaty propocené skrz naskrz, v očích, kterými teď pohlédl na otce, tkvěl strach. „Pojď,“ řekl úsečně a vyšel ven.

Bylo zřejmé, že William Henry a jeho společník byli v oněch místech, které Richard znal už z předchozí návštěvy, tráva tam byla pošlapaná a v polehlém pažitu vadla hromádka čerstvě natrhaných sedmikrásek. Volali a křičeli, ale nikdo se neozýval. Sešplhali pak po skalách a prohlédli kdejakou škvíru, kdejakou prohlubeň a římsu. Nikde nikoho neviděli. Avon s odlivem proudil rozsedlinou k moři.

Dick se až do soumraku nepokusil Richarda přimět, aby v pátrání ustal, ale pak vzal syna za rameno a šetrně s ním zatřásl. „Měli bychom se už vrátit do Coopers Arms,“ řekl. „Ráno dáme dohromady nějakou větší partu a budeme hledat dál.“

„Táto, on je určitě tady, on odsud neodešel“ zalykal se Richard, celý bez dechu.

Jen se nezmínit o té řece! Ani stínem mu tuhle myšlenku nenasadit do jeho ubohé hlavy! „Jestli tu někde je, tak ho ráno najdeme! Teď pojď domů, Richarde. Pojď, půjdeme spolu.“

Vlekli se bok po boku do Bristolu, ani jeden nepromluvil slova - Richard byl rozpálený horečnou úzkostí, Dicka naproti tomu mrazilo až do morku kostí.

Třebaže na dveřích Coopers Arms visela cedulka, že je zavřeno, uvnitř seděla poblíž nálevního pultu trojice mužů, s očima upřenýma na ruce sepjaté na stolku až do chvíle, kdy se dveře otevřely. Strýček James duchovní, strýček James apatykář a reverend Prichard od Colstonů. Před nimi ležel na stole skicář, obrácený první stránkou dolů.

„William Henry!“ vykřikl Richard. „Kde je William Henry?“

„Posaď se, Richarde,“ řekl strýček James apatykář, jenž jako nejstarší člen rodu byl zpravidla vybírán za posla neblahých zvěstí. Strýček James duchovní mu přitom asistoval a ujímal se slova poté, co už byla zlá zpráva vyřčena.

„Tak už mi to řeknete.“ hlesl se zaťatými zuby Richard.

„Učitelem latiny, který vyučoval také Williama Henryho, byl muž jménem George Parfrey,“ odříkával strýček James apatykář monotónním hlasem a podařilo se mu zachytit očima pohled synovcových vytřeštěných zraků. „Dnes odpoledne se Parfrey zastřelil. Zanechal tu tohle.“ Obrátil skicář deskou na stůl.

Smysl byl jednoznačný, zřetelně patrný i pod stříkanci krve. „Zavinil jsem smrt Williama Henryho Morgana.“

Kolena se pod ním podlomila, sesul se do kleku, tvář bělejší než papír té stránky. „To nemůže být pravda,“ řekl. „To prostě nemůže být pravda.“

„Je to pravda, Richarde. Ten člověk se přece zastřelil.“ Strýček James apatykář se k Richardovi sklonil a uhlazoval mu rozcuchané vlasy.

„To on se jenom domníval, že ho zabil! Třeba se Williamovi Henrymu podařilo utéct.“

„Velice o tom pochybuji. Parfreyova slova svědčí o tom, že - že Williama Henryho zabil. A jestliže jste toho hocha nenalezli, pak ho musel shodit do Avonu.“

„Ne, ne, ne!“ S tváří v dlaních se Richard kolébal dopředu a dozadu.

„Co vy nám o tom můžete říct?“ zaútočil Dick na pana Pricharda.

Prichard zpopelavěl, olízl si rty. „Uslyšeli jsme výstřel a našli jsme pak Parfreye s prostřelenou hlavou. Kresbu měl před sebou. Šel jsem hned za reverendem Morganem,“ - pokynul směrem k Jamesovi duchovnímu - „a potom jsme pospíchali sem. Nemůžu - nevím - slova nedokážou - och, pane Morgane, vy si neumíte představit mou bolest, můj žal! Ale ten Parfrey vyučoval v Colstonově ústavu deset let, působil dojmem naprosto slušného člověka a žáci ho považovali za skvělého učitele. Co je za tím vším, zůstává naprostým tajemstvím, jehož řešení mi zatím naprosto uniká.“

Stále ještě v kleku slyšel Richard, jak se jejich hlasy rozeznívají jakoby odkudsi zdáli, jak jejich tón stoupá a klesá, Dick popisoval jejich pátrání v Cliftonu, poznatky z Hotwells House, pošlapanou trávu, hrstku natrhaných chudobek nad zátočinou Avonu.

„William Henry zřejmě spadl do řeky a utonul,“ usoudil pan Prichard. „Udivila nás ta Parfreyova formulace - zní to, jako by byl spíše svědkem jeho smrti, než že by se dopustil vraždy.“

„I když ovšem tu smrt zavinil,“ dodal strýček James duchovní mnohem tvrději, než knězi příslušelo. „Ať se smaží v pekle!“

Hlasy se blížily a opět vzdalovaly provázené vzlykotem Mag sedící opodál v koutku, s tváří zachumlanou v zástěře - truchlící Hekuba.

„On není mrtvý,“ řekl posléze Richard, zdálo se, že mezitím uplynuly už celé hodiny. „Já vím, že William Henry není mrtvý.“

„Zítra se ho vydá hledat polovina Bristolu, Richarde, to ti slibuju,“ řekl strýček James apatykář. Nedopověděl už, že se všechno pátrání soustředí na břehy Avonu a Froomu, a to hlavně za odlivu. Tehdy se objevovala vyplavená těla - povětšinou kočky, psi, koně, ovce a krávy, avšak někdy ležela v blátivé břečce i mrtvola utonulého muže, ženy nebo dítěte, které u svého ústí vyzvrátila řeka přesycená odpadem.

Dovedli Richarda nahoru, svlékli ho a uložili do postele, v podrážkách měl prošlapané díry, neboť toho dne nachodil od rozbřesku do soumraku dobrých třicet mil. Ale když se mu strýček James apatykář pokusil vnutit dávku laudana, Richard sklenici odstrčil.

Ne, William Henry není mrtvý. Nebyl by se nikdy přiblížil k řece natolik, aby se mohl utopit. Poučil přece synka v tomhle směru až dost, vysvětlil mu, jak je Avon hltavý, a William Henry to všechno vnímal, pochopil nebezpečí, jaké mu od řeky hrozí. Richard věděl stejně dobře jako oba strýčci Jamesové i pan Prichard, co se mezi tím mužem a chlapcem asi odehrálo. Parfrey mu začal činit milostné návrhy a William Henry chtěl utéct. Ale ne k řece. Takový čiperný, chytrý chlapec, jako byl William Henry? Ne, ten by se spíš vyškrábal na ty skály nahoře a utíkal by do polí, do luk, teď tam možná spí schoulený někde pod skaliskem na Durdham Downu a ráno se vydá na dlouhou cestu zpátky domů. Vystrašený, ale živý.

Utěšoval se, namlouval si to, čemu nikdo z okolí už nevěřil, a byl rád jediné věci: že se toho nedožila Peg, že se nemusela stát svědkem tohoto večera. Bůh byl vskutku dobrý. Povolal k sobě Peg jakoby bleskem a zavřel její oči dříve, než mohly zakusit černé zoufalství.

Několik tisíc lidí se podílelo se starostovým souhlasem na pátrání po Williamovi Henrym. Každý námořník na hlídce obzíral bahnité břehy, které měl v dohledu, někdy se i přehoupl přes zábradlí dolů, aby blíže prozkoumal nějakou beztvarou, zmáčenou a ušpiněnou hromádku mezi mršinami čtvernožců a nejrůznějším odpadem vyvrženým z padesátitisícového města. Bezvýsledně. Ti, kdo si mohli dovolit vlastnit koně, rozjeli se až do míst tak vzdálených, jako byly Pili, Blaize Castle nebo Kingswood a do kdejaké vesničky na míle daleko od Cliftonu a Durdham Downu, jiní prohledávali říční břehy, obraceli uvízlé sudy, odplavené drny, vše, pod čím by se mohlo zachytit a skrývat nějaké tělo. Nikomu se však Williama Henryho nepodařilo nalézt.

„Už je to tejden,“ zachraptěl Dick, „a nikde nic. Starosta tvrdí, že už toho musíme nechat.“

„Já vím, tati,“ řekl Richard, Jenomže já toho nechat nechci. Nikdy!“

„Už se s tím smiř, prosím tě! Mysli na to, co to působí tvé matce.“

„Nechci se s tím smířit a nesmířím.“

Je snad tenhle zaslepený vzdor lepší než oceány slz, které přeléval, když umřela malá Mary? Slzy tenkrát znamenaly alespoň úlevu. Toto bylo hrozné. Daleko horší než po smrti Peg anebo malé Mary.

„Pokud by Richard ztratil veškerou naději, že Williama Henryho ještě někde nalezne,“ uvažoval bratránek James apatykář nad sklenkou rumu, „neměl by už proč žít. Celá jeho rodina vzala za své, Dicku! Takhle mu zbyla alespoň naděje. Já jsem se celou tu dobu modlil - a stejně se modlil i bratránek James duchovní - aby se tělo nenašlo. Takhle to Richard dokáže přežít.“

„Jenomže to není žádné přežívání,“ namítl Dick, „to je živoucí peklo.“

„Je, ale jen pro tebe a Mag. Pro Richarda to znamená prodloužení nadějí - a života. Nesrážej ho ještě víc.“

Richard také stále ještě nenašel práci, ale důsledky nebyly tolik tísnivé, neboť otec dál vedl svou živnost. Už deset let tomu bylo, co Dick získal licenci na Coopers Arms, a hostinec přetrval většinu ostatních méně rušných hospůdek v centru Bristolu. Třebaže se nedalo čekat, že by sem zavítal někdo ze Souručenství pravověrných anebo z Klubu unionistů, a třebaže léta vleklé krize byla trýznivá, hospoda Coopers Arms dosud měla své stálé zákazníky. Jakmile někdo z bývalých denních hostů získal opět své staré místo anebo si našel něco nového, vracel se i s rodinou k navyklému krmelci. A tak se v létě roku 1784 těšil hostinec Coopers Arms čilému provozu - ne sice tak výnosnému, jako tomu bývalo před deseti lety, ale postačujícímu k tomu, aby plně zaměstnával Dicka, Mag i Richarda. Ubyla také jedna nutnost:

shánět prostředky na školné pro Williama Henryho.

Minuly dva měsíce. V září se brány Colstonova ústavu opět otevřely pro platící externí žáčky - ředitelem školy se však nestal pan Prichard. Zmizení Williama Henryho a sebevražda George Parfreye, učitele latiny, zcela zhatily jeho vyhlídky na toto vznešené postavení. Jelikož už tu nebyl bývalý ředitel, aby na jeho hlavu mohly dopadnout odsudky za ony hrůzy, přenesly se plnou vahou na pana Pricharda, jenž za něho dočasně oblékl direktorský talár - a s ním i provinění, jež na něm ulpělo. A v biskupově rezidenci začalo vznášet rozmanité otázky přemnoho významných Bristolanů.

Ve stejné chvíli, kdy u Colstonů opět začínala škola, obdržel Richard list od pana Benjamina Fishera, jímž ho hlavní výherci královského Excisu žádal, aby ho neprodleně vyhledal.

„Možná vás udivuje,“ řekl pan Fisher, když se k němu Richard dostavil, „proč jsme dosud nezatkli Williama Thorna. To si necháváme jako poslední možnost - zatím jsme se plně soustředili na pana Thomase Cavea, v naději, že on bude schopen shromáždit oněch šestnáct set liber na pokutu, jejímž zaplacením by se celá záležitost dala vyřešit mimosoudní cestou. Teď se ovšem,“ usmál se s uspokojením, „objevilo další svědectví, které na případ vrhá nové světlo. Posaďte se, pane Morgane.“ Odkašlal si. „Slyšel jsem, co se stalo s vaším chlapcem, je mi to velice líto.“

„Děkuji,“ odpověděl Richard prkenně a posadil se.

„Říkají vám něco jména William Insell a Robert Jones, pane Morgane?“

„Ne, pane,“ řekl Richard.

„To je škoda. Oba dva pracovali v palírně pana Cavea v téže době, kdy jste tam byl zaměstnán i vy.“

„Jako destiléři?“

„Ano.“

Richard svraštil čelo, pokoušel se vybavit oněch osm nebo devět tváří, které vídal v šeru kolny s destilačními aparaturami, a v duchu litoval, že se tehdy vyhýbal účasti na sedánkách dělníků, kdykoli se Thorne z palírny vytratil. Ne, neměl nejmenší představu, který z nich by mohl být Insell nebo Jones. „Je mi líto, ale prostě si nevzpomínám.“

„Nevadí. Insell za mnou včera přišel a přiznal se, že až dosud zatajoval určité informace, jak se zdá ze strachu před tím, co by mu Thorne mohl provést. Přibližně v té době, kdy vy jste tam objevil ty trubky a soudky, vyslechl Insell rozhovor mezi Thornem, Cavem a panem Ceely Trevillianem. Otevřeně se bavili o načerno páleném rumu. Třebaže byl tehdy Insell plně zaměstnán svou prací a nedošlo mu, že jde o podvod, z rozmluvy jasně vyplynulo, že existuje dohoda, jak královský Excise obejít a připravit ho o peníze. Mám tedy v úmyslu obvinit nejen Thorna, ale i Cavea a Trevilliana, a Excise tak získá možnost obstavit Caveův majetek a zajistit si úhradu té pokuty.“

Richardovou otupělou myslí pronikl tenounký paprsek světla. „To je výborná zpráva, pane.“

„Teď zatím nedělejte vůbec nic, pane Morgane, dokud se záležitost nedostane před soud. Budeme muset všechno ještě dopodrobna prošetřit, než podnikneme kroky, aby byli ti tři vzati do vazby, ale buďte ujištěn, že k tomu nakonec určitě dojde.“

Ještě před dvěma měsíci by nadšený touto zprávou běžel úprkem do Coopers Arms, ale dnes u něho probudila jen chvilkový zájem.

„Na žádného Insella ani Jonese si nevzpomínám,“ přiznal otci, „ale moje svědectví je tím podepřeno.“

„William Insell sedí tamhle,“ ukázal Dick do kouta. „Přišel za tebou, jen cos odešel, a sháněl se po tobě.“

Jediný pohled na Insellovu tvář stačil, aby si ho Richard vybavil v paměti. Čiperný dobromyslný mládenec a dříč. Naneštěstí si ho Thorne vyhlédl za oběť svých choutek, dvakrát ho seřezal koncem lana a dvakrát William výprask vydržel, aniž se vzepřel. Nebylo to nic neobvyklého. Vzepřít se znamenalo ztratit práci, a práce byla v oněch těžkých časech příliš vzácná, než aby jí člověk mohl pohrdnout. Richard by nestrpěl ani pouhou hrozbu bitím, ovšem Richard se také dokázal vyhnout každé situaci, kdy by taková pohrůžka přišla v úvahu. Uměl se vyhnout tělesným trestům, aniž by podlézal a hrbil se - v tom byl William Henry po něm. Byl také kvalifikovaný řemeslník, nikoli pouhý pomocný dělník. Chudák Insell byl naproti tomu dokonalým terčem. Nemohl za to. Byl už takový.

Richard donesl ke stolu v rohu dvě půlpintové sklenky rumu a posadil se. Svědčilo to o proměně v jeho chování, kterou si nikdo netroufl komentovat, Richard začal pít rum, a pil čím dál tím víc.

„Tak jak je, Willy?“ zeptal se a posunul jednu ze sklenek k Insellovi.

„Musel sem přijít!“ hlesl Insell.

„O co jde?“ otázal se Richard a čekal, až palčivá tekutina začne zvolna otupovat věčnou bolest.

„Vo Thorna! Přišel ňák na to, že sem byl v Excisu.“

„Není divu, když to vybreptáš každému na potkání. Teď se nejdřív uklidni. Vypij ten rum.“

Insell si žíznivě loknul a řízností Dickova nejlepšího neředěného rumu se až zakuckal, ale přestal se alespoň třást. Richard dopil svou půlpintu a odešel pro další dvě sklenky.

„Přišel sem vo práci,“ řekl pak Insell.

„Tak proč by ses měl Thorna ještě bát?“ „Ten chlap je vrahoun! Najde si mě a zabije mě!“ Richard si v duchu řekl, že k vraždám by měl asi mnohem blíž Ceely Trevillian, ale nepokoušel se s Insellem přít. „Kde ty vlastně bydlíš, Willy?“

„V Cliftonu. U Jakubovy studny.“

„A co s tím vším má společného Robert Jones?“

„Tomu sem jen pověděl, co sem zaslech. Pana Fishera z Excisu tohle taky zajímalo, jenže von si myslí, že já sem v tomhle důležitější.“

„To bych řekl. Ví Thorne, že bydlíš u Jakubovy studny?“

„Myslím, že ne.“

„A ví to Jones?“ Richard si náhle vybavil i tvář Roberta Jonese, donašeče, který za Thornem nepokrytě dolézal.

„Tomu sem to neřek.“

„Tak klidně spi, Willy. A jestli nemáš nic lepšího na práci, můžeš dny trávit tady. Coopers Arms je jedno z míst, kde tě Thorne určitě hledat nebude. Ale pokud si tu dáš nějaký ten rum, tak si ho zaplatíš.“

Vyděšený Insell druhou sklenku rychle odstrčil. „To musím platit i tenhle?“ vyptával se.

„Tyhle dva jsou na mě. Hlavu vzhůru, Willy. Co já vím, tak gauneři nebývají zrovna nejchytřejší. Nemáš se čeho bát.“

Dny se začínaly krátit a Richardovi tak ubývalo času na pátrání po Williamovi Henrym. Jeho prvním zastavením byla pokaždé travnatá rozsedlina u Avonu, odkud šplhal vzhůru po pochmurných skalách a volal Williama Henryho jménem, z vrcholu útesů se vydával přes Durdham Down a posléze došel až na cliftonskou občinu. Odtud se vracel kolem bydliště Williama Insella, jehož zpravidla potkával na pěšině přes Brandon Hill. Insell spěchával, aby se dostal domů ještě za světla, jelikož se neodvažoval opouštět Coopers Arms před západem slunce.

Richard už prošlapal druhý pár střevíců, ale nikdo z širší Morganovy rodiny se mu to nepokusil vytknout, čím víc hodin Richard prochodil, o to méně času mu zbývalo na pití. Jeho bratr William najednou, jak se zdálo, potřeboval stále častěji rozvést a nabrousit pily (sváděl to na nové druhy dřeva z ostrovu Západní Indie), což Richarda přimělo vyrazit i jiným směrem než stále jen do Cliftonu. Kdoví, třeba se ten klučík zatoulal až někam ke Cuckolďs Pilin, takže ty cesty k Williamovým rozmítacím jámám

pro Richarda nepředstavovaly zcela promarněný čas. A nemohl se také opíjet rumem, neboť na rozvedení pily potřeboval ostré oko a jistou ruku.

Neplakal, nemohl už. Prostředkem k otupení bolesti, bolestné naděje, že jednoho dne William Henry přece jen vkročí do dveří, se mu stal rum.

„V životě mě nenapadlo, že někdy něco takového vyslovím,“ řekl v polovině září Richard strýčku Jamesovi apatykáři, „ale začínám si už přát, abych tělíčko Williama Henryho našel. Pak už by mi žádná naděje nezbývala. Takhle si ale musím představovat, že William Henry je naživu, že někde přebývá, a už to samo o sobě jsou muka - jaký život to asi musí vést, když vůbec nepřijde domů?“

Prastrýc ho zasmušile pozoroval. Richard zhubnul, ale přesto byl fyzicky zdatnější - všechny ty pochody a šplhání po skalách zocelily jeho i tak houževnaté a svalnaté tělo, že by dokázal zvedat kovadliny a odolat náporu kdejaké choroby. Kolikáté že to měl teď narozeniny? Šestatřicáté? Morganové měli tuhý kořínek, a pokud si Richard neponičí játra rumem, vypadá, že to dotáhne do devadesáti. Jenomže kvůli komu a kvůli čemu? Och, kéž by už na tyhle hrozné věci zapomněl! Kéž by si našel novou ženu a založil znovu rodinu!

„Dva a půl měsíce už je to, strýčku Jamesi! A nikde po něm ani známka! Třeba,“ - otřásl se -, „třeba to hnusné zvíře jeho tělo někam schovalo.“

„Chlapče drahá, pusť to už jednou z hlavy, prosím tě o to.“

„To nemohu.“

Nazítří se William Insell v Coopers Arms neukázal. Richard si nasadil čepici a vykročil ke dveřím potěšen, že má důvod vydat se do Cliftonu dříve než jiné dny.

„Ty už odcházíš?“ zeptal se ho Dick překvapeně.

„Insell nedorazil, otče.“

„Žádná škoda,“ zabručel Dick. „Už ho mám skoro dost, tváří se v tom koutě jako hromádka neštěstí a hosti se kvůli němu začínají hospodě vyhejbat.“

„To máš docela pravdu,“ pousmál se Richard. „Jenomže mně se ani trochu nelíbí, že se takhle vytratil. Zajdu se podívat, co s ním je.“

Pěšinu přes Brandon Hill teď už znal tak dobře, že by ji dokázal zdolat i poslepu, za patnáct minut od chvíle, kdy vyšel z Coopers Arms, stál už před dveřmi domu, kde William Insell přespával.

Na zápraží seděla schoulená jakási postava. Richard ji téměř ani nevnímal, jen ukročil stranou, aby ji obešel. Vysunula nožku.

„Bon jour,“ řekla.

Vylekaně trhl hlavou a pohlédl do nejuhrančivější ženské tváře, jakou kdy spatřil. Velké černé, provokativně upejpavé oči s dlouhými řasami - dolíčky v růžových tvářích - kypré nenalíčené rty - hebká pleť - prstence lesklých černých loken, které zjevně nebyly zásluhou kadeřnice. Och,jak krásná byla! A jak čistě vyhlížela.

„Dobrý den,“ smekl a uklonil se. „Doufám, že je pro vás opravdu pěkný.“

„Velíce pěkný,“ odpověděla s francouzským přízvukem, „alespoň pro mne. O chudáčkovi Willíím se to ale říci nedá.“

„O Willym Insellovi, slečno?“

„Oui.“ Vstala a ukázala tak, že postavu má stejně pěknou jako tvář. Na sobě měla šaty z růžového hedvábí. Drahé šaty. „Ano, o Willíím,“ dodala a jméno vyslovila tak rozkošně, že se Richard neubránil úsměvu.

Nadýchla se. „Oh monsieur. Vám to tolik sluší, když vy se usmíjeté.“

Třebaže byl Richard ve styku s cizími lidmi zpravidla trochu nesvůj, před ní jako by z něho veškerý ostych spadl, navzdory jejímu trochu vyzývavému chování. Uvědomoval si, že se červená, a přál by si dívat se jinam, ale nedokázal to. Byla vskutku velice hezká a to, co spatřil z hlaďounkých horních oblin smetanově bílých ňader, bylo ještě svádivější než její tvář.

„Jmenuji se Richard Morgan.“

„A já jsem zase Annemarie Latourová, komorná paní Bartoňové. Já bydlím tadí.“ Uchichtla se. „Ale ne s Willíím, rozumíte vy mi?“

„Říkáte, že je nemocný?“

„Pojďte vy se podívat sám.“ Šla před ním vzhůru po uzounkých schůdcích, šaty podkasané, takže se v záplavě schumlaných spodniček objevily i půvabně utvářené kotníčky. „Willíi. Willíí. Máš tu návštěvu!“ zavolala, když vystoupili do patra.

Richard vešel do Insellova pokojíku. Willy ležel v posteli a jeho tvář svědčila o tom, že je mu nanic. „Copak se ti přihodilo, Willy?“

„Sněd sem ňáký špatný ústřice,“ zachrčel Insell.

Annemarie Richarda následovala a prohlížela si teď Willyho se zájmem, ale bez valného soucitu. „On pořád chtěl jíst ty ústřice, co mi darovala paní Bartoňová. A já mu povídala, že žádné čerstvé mi ta baba určitě nedá. Ale Willíí je očichal a řekl, že jsou dobré a snědl je. Et voilá“ Ukázala na něho dramatickým gestem.

„To ti patří, Williame. Byl u tebe doktor? Nepotřebuješ něco?“

Jenom se z toho vyspat,“ zasténal postižený. „Zvracel sem už tolikrát, až doktor povídal, že ve mně žádný ústřice už zbejt nemohly. Je mi hrozně.“

„Ale tohle přežiješ, a to je ta hlavní věc. Protože kdybys nemohl potvrdit moje svědectví, byl by pan Fisher z Excisu s celou svou žalobou v háji.“

Richard sestupoval po schůdcích opět dolů a Annemarie Latourová ho sledovala v tak těsné blízkosti, že zřetelně vnímal vůni nejlepšího bristolského mýdla. Nikoli parfému. Mýdla. Levandulového mýdla. Co jenom vede tohle děvče k tomu, že bydlí sama v cliftonském nájemném pokojíku? Služebné zpravidla žily v panském domě. A žádná komorná, kterou kdy Richard potkal, nechodila v hedvábných šatech. Že by odložené po paní Bartoňové? To by ovšem musela mít ta dáma, o které Annemarie mluvila jako o „babě“, znamenitou figuru.

„Bon jour, Monsieur Richard,“ řekla slečna Latourová na schodech před domem. „Zítra se zase uvidíme, nonť“

„Ano,“ přikývl Richard, narazil si čepici a vykročil vzhůru ke cliftonské občině.

V jeho hlavě soupeřily dvě představy: měl by pokračovat v pátrání po Williamovi Henrym, ale zároveň se mu do mysli zahlodávala Annemarie Latourová jako nějaký červ. Tak ji alespoň vnímal, neboť přirozený instinkt v něm zůstával nenarušen, navzdory žádostem a tužbám jeho zrazujícího těla. Celoživotní zkušenost z hospodského prostředí mu neomylně napovídala, že stačí malý závan sukně, a všechen rozum rázem smete vichřice.

Ale proč zrovna teď, proč zrovna tahle žena? Je to teprve devět měsíců, co zemřela Peg, a podle tradice po ní měl dosud truchlit, neměl si ani v myšlenkách připustit nějaké tělesné touhy. Jeho jedinou milostnou partnerkou byla jeho manželka, nikdy se žádné jiné ženy nedotkl.

Jenomže rozhodující tu není čas ani situace, říkal si, když nazouval už čtvrtý pár bot. Podstatná je prostě ona. Annemarie Latourová. Uvědomoval si, že ať by ji potkal kdykoli a kdekoli, ať by byla Peg naživu anebo mrtvá, vzbudila by v něm Annemarie Latourová naprosto stejnou tělesnou odezvu. Díky Bohu, že už Peg nežije. Z toho děvčete vyzařuje jakési neviditelné mámení, je to Siréna a jejím jediným životním potěšením je svádění samo. Ale já přece nejsem žádný Odysseus upoutaný ke stěžni, ani nemám uši ucpané voskem. Jsem normální chlap z těch nejprostších poměrů. Nemiluju ji, ale pane Bože, jak já ji chci!

Vzápětí se ho zmocnil pocit viny. Peg je mrtvá, a on by měl stále ještě zachovávat smutek. A ani tři měsíce tomu nejsou, co zmizel William Henry - takovéhle chtíče jsou přece dočista bezbožné, nechutné, zvrácené. Dal se do běhu, vykřikoval synkovo jméno do lhostejných větrů vanoucích na Clifton Hillu. Williame Henry, Williame Henry, zachraň mě!

Ale následujícího jitra stál už v osm hodin opět u dveří pokojíku Williama Insella, čepici žmoulal v ruce a marně se rozhlížel po Annemarii Latourové. Na zápraží nikdo, nikdo uvnitř. Zlehka zaklepal, pootevřel dveře Insellovy komůrky a zjistil, že mládenec leží v posteli a hruď se mu pravidelně dme. Po špičkách opět vyšel ven.

„Bon jour, Monsieur Richard.“

Tamhle je! Nahoře na schodech do podkroví.

„On spí,“ řekl Richard ochromeně.

„Já vím. Dala jsem mu laudanum.“

Měla toho na sobě mnohem méně než včera, snad právě vstala: růžový kraječkový župan, pod ním cosi dalšího růžového. Nespoutaná záplava vlasů jí černými vlnami spadala na ramena.

„Omlouvám se. Nevzbudil jsem vás?“

„Ne.“ Položila prstík na rty. „Psst! Pojďte nahoru. Proč vy tam dole tak stojíte?“

Nu, o stání tam dole věděl svoje, už při pouhém prvním pohledu na ni. Teď tedy vyšplhal do jejího hnízdečka, kde přebývala, stanul, čepicí si přikrýval slabiny a rozhlížel se kolem jako poslední venkovský trumbera. Sestřenka Ann měla doma mnohem lepší nábytek, ale slečna Annemarie zase měla mnohem lepší vkus. Místnůstka byla uklizená, nečpěla propocenými oděvy, ale voněla po levanduli a byla upravená čisťounkou bílou tapetou.

„Richarde? Můžu já tíí tykat a říkat Richarde?“ vyptávala se ho, sebrala mu čepici a zvědavě si ho prohlížela. „Oooh, la la“ vzdychla a svlékala mu kabát.

Byl navyklý na cudnost nočních košil, na šero, ale Annemarie neuznávala jedno ani druhé. Když se pokusil ponechat si alespoň košili, nepřipustila to, stáhla mu ji přes hlavu a nechala ho stát bezbranného, bez jediné niti na sobě.

„Ty jsi ale péěkný“ řekla překvapeným hlasem, obešla ho kolem dokola a nechala spadnout na zem nejprve krajkový župánek, pak i hedvábnou košilku. „Ale já jsem taky dost pěékná, ne?“

Nebyl schopen slova, zmohl se na pouhé přikývnutí. Nemusel si dělat žádné starosti, co dál. Převzala zcela vedení a zřejmě jí to plně vyhovovalo. Muž neschopný projevit trošku pokory by se asi proti jejímu dominantnímu chování vzpouzel, ale Richard, vědom si, jakým je v tomto směru nováčkem, se omezil pouze na důstojné chování nevybočující z mezí skromnosti. Jen ať převezme iniciativu ona, nezostudím se alespoň něčím, co by jí bylo proti mysli, anebo co by dokonce shledala směšným.

V lepších kruzích v Bristolu bylo nemálo krásných dam, ovšem objemná sukně často skrývala vyzáblá lýtka anebo naopak tučné kýty, a ňadra zbavená opory kostic by se naráz rozpleskla o objemné boky a třaslavý puchýř břicha. Ale slečna Annemarie ne! Byla, jak samolibě před chvilkou sama prohlásila, skutečně krásná. Prsy měla plné a vzpřímené, takové, jaké mívala i Peg, v pase byla útlejší, boky a stehna měla oblá, nohy štíhlé, ale hezky utvářené, bříško ploché a černavou houštinu pod ním pikantně, jakoby bojovně načechranou.

Znovu ho celého obešla, pak se k němu zezadu přivinula, zavrněla, zapředla, na stehnech ucítil dotyk jemňounkých chloupků, trhl sebou, když mu znenadání zaťala pečlivě upravené nehtíky do ramen a povytáhla se, až se Venušiným pahorkem začala náruživě otírat o jeho hýždě. Se zaťatými zuby - v obavě, že se neovládne a v tom okamžení bude hotov - se přiměl stát naprosto klidně, zatímco ho za neustálého tření a broukání obkroužila kolem dokola. Pak před ním poklekla, zatáhla ramena nazad, takže jí prsy vyvstaly jako dva kužele korunované červenými čepičkami, pohodila hlavou, aby jí nepadaly vlasy do očí, a dovádivě se usmála.

„Já sií myslím,“ řekla hrdelním hlasem, „že já asi budu zkusit na tu flautičku něco zahrát.“

„Zkuste, slečno,“ usykl. Jen abyste ale tu písničku neutopila!“

Vzala mu varlata do hrsti a zaculila se. „To vůbec nevádí, cher Richard. V takhle krásné flétně se určitě najde těch písniček víc.“

Zakoušel pocit -jak ho jen vypovědět? Se semknutými víčky, každé vlákénko napjaté touhou prodloužit tu neskonalou rozkoš, jak jen dokáže, snažil se Richard vstřebat tolik z nepřeberné šíře vjemů, co jen dokázal. Konečně se poražen poddal - v záblescích oslnivých barev, v záškubech, v hluboce černém sametu, prsty zaťaty do jejích vlasů, zatímco ho vysávala a hltala.

Měla však pravdu, sotva jedna křeč dozněla, tyran v jeho podbřišku se vztyčil a dožadoval se nové.

„Teď jsem na řadě já,“ prohlásila, přešla k posteli, jako by stále ještě kráčela na vysokých kramflíčcích, a rozložila se na ní, s naběhlými pystíčky karmínově svítícími v hlubině lůna. „Na začátek nějakou hezkou písničku, tra-la-la-la jazejčkem, potom flaut a marš a nakonec - tarantelu! Bum, bum, bum - palííčkou do bubínku!“

Tak si to přála a tak to i měla. Nic už se nepředstíralo, jestli si slečna přeje koncert, ať je z toho symfonie.

„Ty jsi mi ale muzikální holka,“ hlesl o pár hodin později, zcela vyčerpán. „Nene, už nic nezkoušej. Flétna je přepísknutá.“

„Ty jsi zase samé překvapení, drahoušku,“ řekla a stále ještě se nepřestávala lísat a vrnět.

„Ty taky. Určitě ses takovýhle repertoár nevyučila jen na takových obyčejných paličkách, jako je ta moje. To chtělo flétny - klárinety - hoboje - dost možná i nějaký ten fagot.“

„Kdepak jsi přišel k takovémuhle vzdělání?“

„Pět let u Colstonů už něco znamená. Ale nejvíc jsem se toho dozvěděl, když jsem vyráběl ručnice.“

„Ručnííce?“

„Ano, ledacos jsem pochytil od jednoho Portugalce, od jistého džentlmena židovského vyznání. Tedy od mistra puškaře, u kterého jsem se vyučil,“ soukal ze sebe Richard, natolik vyčerpaný, že mu i pouhý hovor dělal potíže. Uvědomoval si však, že Annemarie má po koncertě zřejmě ráda trochu konverzace. „On hrál na housle, jeho paní na harfu a jejich tři dcery na harfu, na cello a - na flétnu. Bydlel jsem u nich sedm let a zpíval jsem s nimi, protože se jim zalíbil můj hlas. Původem jsem totiž asi Walesan, a všichni Walesani mají zpěv v srdci.“

„Máš taky smysl pro úmoor,“ řekla a kadeřemi ho pošimrala na tvářích. „To je tady v Bríístolu náramné osvěžení. Jsou všichni Walesani na úmoor!“

Vstal, navlékl si spodky a pak se znovu posadil, aby si obul punčochy. „Jednu věc nechápu, Annemarie - proč ty děláš služku u nějaké paničky? Vždyť ty bys mohla klidně být milenkou toho nejzazobanějšího naboba.“

Cvrnkla prstíky do vzduchu. „Mě to baví.“

„A ty hedvábné župánky? Tenhle - tenhle počestný pokojíček?“

„Paní Bartoňová,“ řekla hlasem přetékajícím opovržením, „je stará bilbá kurvá“

„Tohle slovo neříkej!“

„Bilbá kurva! Kurva - kurva - kurva. Tak! To jsem tě nadzvedla, viď, cher Richard!“ Posadila se a zkřížila pod sebou nohy jako krejčík. „Já tu babu Bartoňovou šidím, kde můžu, Richarde. Vodím ji za nos, kudy se mi zachce. Ale ona si myslí, že je ta chytrá! Vystrčila mě sem, aby mě měla co nejdál od svého manžela, od toho dědka pitomého.“ Ohrnula ret. „Chodí si po Cliftonu, po samých lepších adresách, a vychloubá se tam, že má oprrravdickou frrrancouzskou komorrmou. Fíí!“

Dooblékl se a ironicky po ní koukl. „Stojíš o to mě zas někdy vidět?“

„Ale jíístě, mon cher Richard. To víš, že stojím.“ „A kdy?“

„Zítra, zase touhle dobou. Paní Bartoňová si ráda pospí.“ „Nemůžeš nacpávat Willyho donekonečna laudanem.“

„To není ani třeba. Mám teď tebe - proč by to mělo Willíímu vadit?“

„Správně. Takže na shledanou zítra.“

Pokud toho dne nebyl William Henry zapomenut, pak byl v otcově paměti alespoň zasunut pod mnoho vrstev čerstvých dojmů. Richard se vrátil rovnou zpátky do Coopers Arms, nikomu neřekl ani slovo, vyšel nahoru, padl nesvlečen, tak jak byl, do postele a spal až do úsvitu. Bez jediné kapky rumu.

„Ta vaše rybička spolkla návnadůů i s áčkem,“ hlásila Annemarie Latourová Johnu Trevillianovi Ceelymu Trevillianovi.

„Nech už laskavě toho franštění,“ ohrnul nos pan Trevillian. „Bylo to asi hrozné, co, chuděrko malá?“

„Právě naopak, cher Ceely. Šaty měl čisté. Také on sám byl čistý. Žádné hnidy, žádné vešky, žádné flíčky. A myje se.“ Dávala si pozor na správnou výslovnost. Zkřivila rty zlým úsměvem. „Má pěkné tělo. A jako muž je velice - nu, je velice velice můůž.“

Osten našel cíl, zabodl se a vypustil do rány jed, ale Ceely byl příliš chytrý, než aby to dal na sobě znát. Namísto toho ji poplácal po zadečku, vtiskl jí do ruky dvacet zlatých guineí a poslal ji pryč. Co nevidět se tu měli objevit pánové Cave a Thorne, které už delší čas neviděl. Pro měšťana, jenž bydlel na Park Street v jednom domě s milující matičkou, se příliš nehodilo, aby lidé viděli, že přijímá příliš často návštěvy nízkého původu.

„To nejlepší, co můžeme udělat,“ řekl William Thorne, když s Cavem dorazili, „je chytit Insella a šoupnout ho někam mezi osazenstvo na otrokářskou loď.“

„A dopustit, aby se za námi jako čoud z komínu slévárny táhlo podezření z vraždy?“ zeptal se Ceely. „O, to ne!“

„Můžu zaručit, že bude uvedenej v nucenejch vodvodech a zapsanej tak i v lodním seznamu.“

„Ale Já se chci zbavit i Richarda Morgana,“ trval na svém Trevillian.

„To přece není nutné!“ zabodoval Thomas Cave. „Richard Morgan tu má dobré známé a je dobře zapsán - kdežto ten druhý je ve srovnání s ním naprostá nula. Jen ať Bili dá Insella naverbovat na otrokářskou lod, a mne pak, prosím, nechte jednat znovu s Excisem. Nejde mi o to, abys zaplatil pokutu, Ceely, ovšem dokud nebude složena, hrozí nám všem soud. Hlídají nás teď jako ostříži.“

„Podívej se,“ Ceely Trevillian mluvil zvolna a uvážlivě, „já jsem z příliš dobré krve na to, abych si na živobytí vydělával prací, a můj nebožtík otec, ať si na něm čerti smlsnou, mě vydědil. A protože vím, že se můžu uživit jedině vlastním důvtipem, mám tenhle nástroj dobře nabroušený. Matička dělá, co umí, včetně toho, že mě tu má na bytě a že mi občas strčí nějakou tu zlatku, když se bratříček zrovna nekouká, ale já ty peníze, co by pohltila ta daň, dost potřebuju a nehodlám se o ně dát připravit. Stejně tak se nehodlám dát připravit buď o svou svobodu, anebo o ten kousek těla, který mi slouží k dýchání a polykání. Morgan a Insell mi zaťali mé příjmy, a já zas chci jim zatnout žílu u pytlíku.“ Tvář se mu zrůznila vztekem. „Insell je nicka, v tom souhlasím. Potopit nás může jedině Morgan. A kromě toho já Morgana zničit potřebuju.“

První věc, kterou Richard učinil, když se probral, bylo nahlédnout do pokojíčku Williama Henryho. Postýlka byla prázdná. V očích ho zaštípaly slzy, první od chvíle, kdy William Henry zmizel. Vyspal se dosyta a rozlámané tělo už si odpočinulo, třebaže ho dosud pálil odřený penis a ještě cítil všechna její kousnutí a škrábance. Slovo kurva bylo samozřejmě šokující, jenomže Annemarie Latourová byla kurvička prvotřídní.

Chod domácnosti za rozbřesku byl neměnný, kam až sahaly Richardovy nejranější vzpomínky. Dick sešel dolů do kuchyně a přinesl nahoru Mag vědro studené vody a kotlík horké do jejího plechového umyvadla. Když byla ještě naživu Peg, podělily se o ně obě a po nich ještě služka. Zatímco se ženy umývaly nahoře, Dick s Richardem se sešli opláchnout dolů.

Když teď Dick s vědrem a kotlíkem procházel Richardovou světničkou, koukl se na postel a viděl, že se jeho syn konečně probudil. Uválené šaty nechal Richard na starost služce, našel si ve skříni jiné a nahý seběhl po schodech dolů, aby se připojil

k otci, jenž se zatím už oholil a stál teď ve škopíčku, poléval se plecháčem a po mokré kůži pak přejížděl kouskem mýdla.

Dick vyvalil oči. „Kristepane! Kdepak jsi to byl?“

„Za ženskou,“ řekl Richard a chystal se, že se také oholí.

„Však už bylo načase.“ Voda našplíchaná z plecháčku smývala z namydlené pokožky pěnu. „Za nějakou děvkou, Richarde?“

Richard se pousmál. „Jestli to je děvka, tati, pak je to výjimečný kousek. Chci tím říct, že takovou jsem ještě v životě neviděl.“

„Od kluka z hospody je to dost smělý tvrzení.“ Dick vystoupl z nádoby a usilovně se třel starým prostěradlem, zatímco Richard se postavil do vody po otcově koupeli.

„Už jste hotoví?“ ozvala se shora Mag.

„Ještě ne!“ křikl Dick a táhl Richarda, který se ani nedoutřel, k oknu, kde bylo v kalném světle přece jen trochu lépe vidět. Tam si syna zamračeně prohlédl. „Doufám, žes nechytil tripla anebo Francouze.“

„Vsadil bych se, že ne. Ta slečinka je opravdu něco zvláštního.“

„Kdes k ní přišel?“

„Potkal jsem ji tam, co bydlí Insell.“

„Takže Insellova odložená holka

„Kdepak! To by si asi radši podřízla krk. Má úroveň a umí si písknout.“ Zamračil se a zavrtěl hlavou. „Upřímně řečeno - nevím, co na mně vidí. Vždyť já se od Insella tak moc neliším.“

„Ty a Insell? To je jako nebe a skotský dudy.“

„Mám u ní zase být dnes ráno v osm.“

Dick si hvízdl. „To tě to ale chytlo!“

„Je to opravdu, jako když chytne tráva.“ Richard si vázal šátek a přičesával si dosud mokré vlasy. „Víš, tati, moc po chuti mi vlastně není, ale nemůžu se jí nabažit. Mám tam jít? Anebo se jí mám radši provždycky vyhnout?“

„Jen jdi, Richarde, jdi! Jestli je to požár, pak jediná cesta ven vede na druhou stranu, skrz oheň.“

„A jestli mě ten oheň spálí?“

„Budu se modlit, aby tě nestrávil.“

Přinejmenším, říkal si Richard, když za sebou ve tři čtvrti na osm zavíral dveře Coopers Arms, mám alespoň otcův souhlas. Ani ve snu by mě nenapadlo, že mě pochopí. Jedna věc by mě zajímala - kterápak asi znamenala takový požár pro něho?

Stále ještě neměl představu, proč tam vlastně jde, jestli se za tím skrývá motiv tak složitý, jako je sexuální zotročování, anebo tak jednoduchý, jako je sexuální vyhladovění. Ostatně ani sama slova „sexuální“ a „sex“ se v Bristolu ve spojení s milováním vůbec neužívala - připadala až brutálně otevřená tomuto bohabojnému městečku, které si jinak v řeči o mnoha dalších choulostivých věcech nebralo servítky. Slůvko „sex“ odíralo milostný akt o lásku i ctnost, posouvalo ho kamsi do animální polohy a degradovalo ho na pouhé páření. Právě proto ovšem byl sex, jen a jen sex, důvodem, proč teď Richard kráčel k Jakubově studni, vychutnat Annemarii znovu a víc.

Myslel však na Williama Henryho. Na chlapce, který teď žije v jakémsi cizím světě a nemá možnost vrátit se domů. Což znamená, že ho vzal někdo na loď. Stávalo se to, zejména hezkým chlapcům. O Bože, jenom neuveď mého hocha do takového světa! Prosím Tě, Bože, to ať raději zemře! Zatímco já jdu smilnit s francouzskou běhničkou, která mě uhranula zrovna jako kobra, kterou jsem spatřil kdysi na trhu v Bristolu uhranout krysu…

Požár se rozhoříval čím dál tím dravěji, kdykoli se s ní Richard sešel, což po celý následující týden znamenalo den co den. Avšak trýzeň s tím spojená, bolest nad tím, že opustil Williama Henryho, a hrůza z představy, že ho snad unesli na nějakou loď, Richarda dohnala opět k pití, dny se proměnily v nezřetelnou změť, v níž se chaoticky mísila Annemarie, ustaraná otcova tvář, William Henry plačící kdesi v dáli na širém moři, sex a hudba a kobry a rum - rum pomáhající smazat vzpomínky po každém dalším výlevu až nechutných vášní. Nenáviděl tu francouzskou čubku, ale nemohl se jí nasytit. Co horšího, nenáviděl i sebe sama.

Pak mu znenadání poslala po Willym Insellovi lístek, že se s ním nějaký čas nebude moci sejít - a neuvedla žádný důvod. Celou tou záležitostí byl zcela zmatený i Insell, jenž nedokázal podat jakékoli vysvětlení, krom toho, že z jejích dveří zmizelo klepátko a že podle jeho mínění Annemarie zůstala natrvalo u paní Bartoňové. Nemůžu přece přijít o oba dva, říkal si Richard, když se opět vydával pátrat po jednom i druhém. Vždyť ale to, co k ní cítím, věru není z žádného vzácného a blyštivého kovu, spíš je to pocit těžký a kalný jako olovo, tak proč bych tedy pro ni měl truchlit? Stravuje mě zřejmě pořád týž oheň.

Když hledání konečně vzdal, trávil celé dny v Coopers Arms, hovořil sám se sebou a brk a papír, které si připravil s tím, že napíše panu Jamesi Thistlethwaitovi, zůstávaly nedotčeny.

„Jime, poraď mi, prosím tě, co bych měl dělat,“ naléhal Dick na bratránka Jamese apatykáře.

„Já jsem jen lékárník, Dicku, a ne lékař duší, a chuděra Richard má nemocnou právě dušičku. Ne, na tu ženu bych to nesváděl. Ona je jen příznakem jeho nemoci, která na něho postupně doléhá už od okamžiku, kdy se mu utopil William Henry.“

„Takže ty si doopravdy myslíš, že se utopil?“

Bratránek James apatykář důrazně kývl. Já sám o tom ani trochu nepochybuji.“ Povzdychl si. „Nejdřív jsem si myslel, že pro Richarda to bude takhle lepší, aby tu svou naději hýčkal dál, ale když se dal na rum, změnil jsem názor. Jeho duše by potřebovala lékaře, a pitím se rozhodně nevyléčí.“

„Ovšem třeba bratránek James duchovní,“ namítl Dick, „je na takovýhle věci jako kněz až příliš vznětlivej. Ty jsi ten, kdo se dokáže podívat na věc ze všech možnejch stránek, ten náš druhej James ale sotva. Jen si představ, kdybych se mu pokusil povědět o tý francouzský kurvičce - vyrazil by s modlitební knížkou v jedný ruce a s římanským krucifixem v druhý, aby se utkal v bitvě s jedním ze Satanových ďáblů! Protože přesně toho by v ní určitě viděl. Zatímco já si myslím, že je to prachobyčejná rozhoďnožka a že ji ovšem Richard velice přitahuje. Jak je to jenom možný, že ten hoch nevnímá, jak se za ním ženský otáčej? Toho sis přece musel všimnout i ty.“

Vzhledem k tomu, že obě jeho stále ještě neprovdané dcery svého bratránka Richarda celá léta beznadějně milovaly, neváhal James apatykář už podruhé vehementně přikývnout.

Bylo sedmadvacátého září a Richard byl naložen v rumu jako višně, když mu donesli lístek od Annemarie Latourové, v němž mu sdělovala, že je opět doma ve svém bytečku a že umírá touhou ho spatřit. Sesmekl se ze židle, vypotácel se ven a během se vydal na cestu.

„Richarde! Och to je nádherné, že tě zas vidím! Mon cher, mon cher!“ Vtáhla ho dovnitř, tváře mu zasypala polibky, sebrala mu čepici a kabát, vrněla, vrkala, předla.

„Proč to?“ otázal se a držel se zpátky, rozhodnut pro jednou být chlap. „Proč jsem tě celý ten týden neviděl?“

„Protože paní Bartoňová stonala a já jsem musela být u ní - Willy ti to měl vyřídit. Žádala jsem ho o to.“

„Tys najednou úplně ztratila ten francouzský přízvuk,“ řekl.

„Protože jsem byla pořáád s paní Bartoňovou, a madame - tedy paní - ho absolument nesnáší. Já musela jsem ji pořáád ošetřiváát,“ řekla Annemarie dotčeně.

Richard sklesl na postel, rum se přece jen přihlásil. „Och, co na tom vlastně sejde, holčičko? Pojď mě políbit.“

A tak se opět ponořili do sexuálních hrátek, rty, jazyky, ruce, vláha i žár, provlhlé extáze poztrácely poslední stopy zdrženlivosti a studu. Hodinu po hodině, měl ji pod sebou, pak opět na sobě, překulenou nazad a zase hlavu u hlavy, ona bezmezně vynalézavá, on připraven dát se každým směrem, kterým ukázala.

„Ty jsi obdivuhodný,“ řekla, když už byl všemu konec.

Oči se mu klížily, sebral však veškeré úsilí a otevřel je. „V jakém smyslu?“

„Celý čpíš rumem, ale pořád ještě šukáš - tohle slovíčko se smí! - jako devatenáctiletý kluk.“

„Ty to znáš, miláčku.“ Pousmál se a nechal víčka opět klesnout. „To by chtělo víc než pár pint rumu, aby mě to připravilo o chuť,“ řekl. „Vydržel jsem o mnoho déle než John Adams a John Hanckock.“

„Cože?“

Odpověď nedostala, ležela v měkoučkých poduškách a hleděla do stropu, uvažovala, jak jí asi bude, až tohle skončí. Když ji Ceely přemlouval - za vydatné pomoci několika ruliček zlatých guineí - aby Richarda Morgana svedla, potlačila tenkrát vzdech, peníze vzala a dopředu se zkrátka smířila s několikatýdenní otravou. Potíž byla v tom, že se pak vůbec nenudila. Především byl Richard džentlmen. Což se sotva dalo říct o té potvoře s dvojím krokem a dvojí tváří Ceelym, jenž se sice za džentlmena vzhledem ke svému postavení počítá, ale stěží by skutečného džentlmena poznal, pokud by ho potkal.

S čím vůbec nepočítala, byla přitažlivost její oběti (sama tomu říkala krása). Na pohled obyčejný všední bristolský chlap, živnostenský lesk a bída, bez špetky citu pro módu, mužský, jakého si na ulici nikdo ani nevšimne. Když se pak na ni prvně usmál, jako kdyby si právě jediným pohybem strhl závoj, pod nímž se objevila přepěkná tvář. A stejně tak se pod šaty dobového střihu, v nichž všichni mužští vypadali břichatí a shrbení, skrývala v jeho případě postava klasické řecké sochy. Je zbytečně skromný. On prostě - vykutala z paměti jedno anglické přísloví - staví svou svíci pod kbelec. Září tam jen pro ty, kdo mají oči k vidění. Jaká škoda, že se nikdy nepokusil prosadit. Skvělý milenec. O ano, naprosto skvělý!

Jaké pocity ji asi čekají, až bude s tím vším konec? Nebude to trvat dlouho, záleží jen na tom, jak poddajným se Richard ukáže - Ceely požadoval, aby to bylo co nejdřív, a ten rum nesporně pomůže věci urychlit. Měla podezření, že jí samotné připadne jen nevelká role, a výsledek se stejně nikdy nedozví. Ale až svou úlohu odehraje, bude to znamenat sbohem Ceelymu a sbohem Anglii. Stále vypadala velice dobře, vydávat by se mohla pořád ještě za dvacetiletou, třebaže jí táhla už třicítka, s tím, co jí Ceely měl brzy vyplatit, a tím, co od něho za uplynulá čtyři léta už obdržela, bude zcela schopná opustit tuhle zemi špinavých čuníků a odebrat se domů, do milovaného Gironde, a žít si tam jako dáma.

Prodřímala asi hodinku, pak se naklonila nad Richarda a zatřásla jím. „Richarde! Richarde! Dostala jsem nápad!“

Hlava se mu div nerozskočila, v ústech měl vyprahlo, došel si pro bílou konvici, v níž Annemarie obvykle mívala trochu lehkého piva. Nalil si pořádnou sklenici a trochu se mu ulevilo, i když věděl, že bude trvat několik dnů, než se tělo zbaví posledních zbytků rumu. Pokud ho ovšem přestane pít. A chce se mu vůbec přestat?

„Copak?“ zeptal se vsedě na posteli, hlavu v dlaních.

„Pročpak bychom si my dva tady nemohli zařídit svou domácnost? Paní Haleová v přístěnku se stěhuje a činže za obě poschodí je jen dva a půl šilinku týdně - mohli bychom přestěhovat tuhle naši ložnici dolů, abychom se tolik nenachodili po schodech, a Willíího strčit sem nahoru anebo do sklepa. I ta jeho činže by nám to pomohla uhradit - platí jeden šilink. Och to by bylo krásné mít opravdový domov - řekni ano, Richarde, moc tě prosím.“

„Já ale jsem bez místa, má milá,“ řekl do dlaní.

„Ale zato já přece místo mám, u baby - u paní-Bartoňové, a ty si brzy jistě taky něco seženeš,“ chlácholila ho. „Prosím, Richarde! Co když se tam dolů nastěhuje kdovíjaký strašný chlap? Kdo mě před ním ochrání?“

Zvedl hlavu a zadíval se jí do očí.

„Mohla bych říct, že jsme se vzali, a všechno by bylo úplně v pořádku.“

„Že jsme se vzali?“

„To jen abychom upokojili sousedy, cher Richard. Prosím!“

Těžko se mu přemýšlelo, po pivu se mu trochu zvedal žaludek, začínalo mu zvolna docházet, co se mu tu navrhuje, převracel to v otupělé mysli, zvažoval, jestli to tak bude opravdu nejlíp. Začínal být v Coopers Arms na obtíž - ostatně i jemu začal jít domovský hostinec trochu na nervy. „Tak dobrá,“ řekl.

Poskakovala na posteli, celá se rozzářila. „Hned zítra! Willíí dnes pomáhá stěhovat paní Haleovou, takže pak může pomoct i mně. Zítra!“

Zpráva, že se Richard chce odstěhovat, rodiče ohromila, podívali se na sebe a rozhodli se nic nenamítat. Dávka rumu, který do sebe pokaždé dokázal nalít mezi návratem domů a spánkem, byla stále větší - pokud se přestěhuje do Cliftonu, bude muset zaplatit alespoň za část toho, co vypije.

„Nemůžu přece vlastnímu synovi odpírat, co má doma,“ tvrdil Dick.

„Máš pravdu, tady to má až příliš po ruce,“ souhlasila Mag.

A tak Dick půjčil Richardovi vozík, v němž do hostince přiváželi piliny a zásoby, a sledoval, jak si na něj zamračený syn nakládá dvě truhličky. „Co tvoje nářadí?“

„To mi tady nech,“ řekl Richard stroze. „Pochybuju, že bych zrovna tyhle nástroje v Cliftonu upotřebil.“

Stavení, v němž Madame Latour a Willy Insell bydleli, byla prostřední část trojdomku v Clifton Green Lané, nedaleko od Jakubovy studny. Budova kdysi tvořila jediný obytný dům, což bylo zřejmé z uzounkých schodů a z příček, které ji členily na tři samostatné části, a pomáhaly tak zvýšit příjem z nájemného. Prkenné přepažení sahalo sice až ke stropu, bylo však ledabyle odbyté - samá škvíra, a tak tenké, že bylo slyšet každé slovo vřeštivého ženského hlasu ze sousedství. Annemariina mansarda nahoře čněla nad budovou osamocena jako jedno jediné povytažené obočí a skýtala mnohem více soukromí, jak Richard shledal, když si prohlížel její krásnou postel přestěhovanou z podkroví o patro níže.

„Milovat se teď tady budeme víceméně jako na veřejnosti,“ podotkl suše.

Odpovědí mu bylo galské pokrčení ramen. „Milovat se - to přece dělají všichni na světě, cher Richard.“ Zarazila se a rychle hmátla do síťové taštičky. „Docela bych zapomněla! Mám pro tebe dopis.“

Vzal od ní složený list a zvědavě si prohlížel pečeť, nepatřila nikomu, koho by znal. Ale adresa navrchu - krasopisně vyvedená písařskou rukou - zněla: Pan Richard Morgan.

„Pane,“ stálo v dopisu, „doslechl jsem se o vás laskavostí choti pana Herberta Bartoňa. Pokud jsem slyšel, jste puškař. Pokud tomu tak skutečně je a pokud byste mohl předložit nějaké solidní doporučení, případně v mé přítomnosti předvést svou dovednost, měl bych pro vás patrně zaměstnání. Dostavte se laskavě dne třicátého září o deváté hodině do mého závodu v Bathu, Westgate Buildings číslo 10. „

Podpis neskolenou rukou zněl Horatio Midder. Kdo, pro všechno na světě, je Horatio Midder? Richard měl za to, že zná všechny puškaře od Readingu až po Weymouth, ale Midder bylo pro něho naprosto nové jméno.

„Co je to? Od koho to je?“ vyptávala se Annemarie a pokoušela se nakouknout mu do dopisu přes rameno.

„Od puškaře v Bathu jménem Horatio Midder. Nabízí mi práci,“ řekl Richard a zamžikal. „Chce mě vidět třicátého v devět ráno, což znamená, že budu muset zítra vyrazit.“

„Oh, to je přítel paní Bartoňové!“ zajásala Annemarie a zatleskala radostí. Svěsila hlavu, až jí stín dlouhých řas dopadl na tváře. „Zmínila jsem se jí o tobě, cher Richard. Nevadí ti to?“

„Pokud by to znamenalo zaměstnání,“ řekl Richard, popadl ji a vyhodil do vzduchu, „tak by mi bylo jedno, i kdyby ses o mně zmínila samotnému Belzebubovi!“

„Jenomže,“ našpulila rozmrzeně pusu, „je tu jeden problém -je dost mrzuté, že musíš pryč zrovna zítra. Pověděla jsem už všem sousedům, že jsme se vzali a že ses ke mně přistěhoval, a kdekdo nás zve na návštěvu.“ Rozmrzelost přerůstala v nevoli. „Co když budeš muset v Bathu zůstat v pátek přes noc - to tě neuvidím dřív než v sobotu.“

„Jestli tím získám místo, tak na tom přece vůbec nesejde,“ řekl Richard a přenášel jednu ze svých truhliček na místo, kam si podle jeho představ asi nebude Annemarie chtít nic postavit. „Škoda žes tu postel dala přestěhovat dolů,“ zarýpal. „Když se Willy rozhodl bydlet ve sklepě, nebylo to vůbec zapotřebí.“

„A co na tom bude záležet, Richarde, pokud dostaneš to místo v Bathu?“ namítla s nevyvratitelnou logikou. „Stejně se zas budeme stěhovat dál.“

„To je pravda.“

„Není to pěkné, že tu mám místo i na psací stolek?“ vyptávala se. Já tak ráda píšu dopisy, a nahoře to bylo takové stěsnané.“

Přešel do místnosti za ložničkou a prohlížel si stolek, jenž tam stál opuštěný v koutku. „Budeme muset přikoupit nějaký nábytek, aby mu tu nebylo smutno. To je ale divné! Za celý život mě dosud nenapadlo se zařizovat, ani když jsme ještě bydleli s Peg v Temple Street.“

„S Peg?“

„S mou ženou. Už umřela,“ řekl Richard stručně a pocítil náhle potřebu se napít. „Půjdu se na chvilku projít, než si napíšeš ty svoje dopisy.“

Sešla s ním do přízemí, kde byl obývací pokoj se čtyřmi židlemi, stolem a příborníkem a kuchyň s krbem a pracovním pultíkem. Jestlipak Annemarie umí vařit? Bude mít vůbec na vaření čas, když celá odpoledne a večery bude trávit s tou paní Bartoňovou, co tak pozdě vstává?

Na prahu se vytáhla na špičky a políbila ho.

„Přisámbohu!“ ozval se afektovaný hlas. „To je přece pan Morgan, nebo ne?“

Richard se od ní odtrhl a ohlédl se přes rameno, kde sotva tři stopy od sebe spatřil pana Johna Trevilliana Ceelyho Trevilliana ve velkolepé sametové vestičce cyklámové barvy, černě a bíle vyšívané. Zježily se mu chloupky v týle, ale v přítomnosti Annemarie nemohl udělat to jediné, co by byl chtěl - otočil se na podpatku a vyrazit ven na ulici, pryč od Ceelyho Trevilliana.

„Pan Trevillian, ať se propadnu,“ řekl.

„Je tohle ta vaše manželka, o které jsem toho už tolik slyšel?“ zakňoural a našpulil nalíčené rty. „Představte nás přece!“

Richard zůstal nadlouho mlčky stát, snažil se, aby nedal na tváři nic znát, zatímco se v mysli otupělé dosud rumem horečně snažil zvážit veškeré možné důsledky tohoto nešťastného a nepříhodného střetnutí. Kolem pana Trevilliana postávala skupinka mužů a žen, se kterými se Richard až dosud nesetkal. Podle jejich domáckého odění však usoudil, že jsou to asi sousedé bydlící za prkennými přepážkami po obou stranách Annemariina bytu. Co udělat? Jak odpovědět? Představte mne, řekne si ten Ceely.

Jako většina Angličanů toho Richard věděl o zákonech pramálo, co ale věděl bezpečně, bylo, že jakmile jednou označí nějakou ženu za svou manželku, podle zvykového práva se jí tím okamžikem stane. Když mu Annemarie navrhla, že by mohla svým přátelům a sousedům povědět, že se vzali, zachoval si i za té nejhorší kocoviny dostatek zdravého rozumu, aby ji nechal vykládat o svém sňatku, co chce a komu chce, ale s vědomím, že tyhle její řeči za žádnou cenu sám nepotvrdí.

A teď tu stál tváří v tvář svému nepříteli Ceelymu Trevillianovi a uprostřed houfu Annemariiných sousedů, před hrozivými bodci dilematu: pokud ze způsobu, jakým Annemarii představí, vyplyne, že je to jeho žena, pak po dobu jejich spolužití v jedné domácnosti bude podle zvykového práva jeho manželkou. Pokud to veřejně popře, stane se Annemarie v očích sousedů rázem pouhou děvkou a bude následovat perzekuce.

Posléze v duchu pokrčil rameny. Budiž. Ať je jeho manželkou až do chvíle - pokud taková chvíle nastane -, kdy s ní přestane spát. Třebaže se mu protivila její nevkusná muzikální přirovnání a třebaže se sám sobě protivil za to, že se dal lapit do tenat jejího sexu, nemohl ji přece jediným slovem proměnit z ctnostné komorné v běhnu. Z nich dvou to koneckonců byla ona, kdo žije svůj život u Jakubovy studny a mezi místními starousedlíky.

„Annemarie,“ oznámil stručně. A vzápětí se zeptal: „Co vy tu děláte?“

„Přítelíčku milý, chodím sem ke svému kadeřníkovi - k panu Joiceovi, víte?“ Ceely kývl směrem ke šklebícímu se muži po svém boku. „Bydlí hned vedle. Od něho jsem se také dozvěděl, že jste se oženil a přistěhoval do téhle končiny.“ Ruka se mu kmitla, objevil se krajkový kapesníček, jímž si Ceely jemnocitně otřel čelo. „Na to, že už máme konec září, je dosti dusno, viďte?“

„Och pane, račte prosím dál,“ vyzvala ho Annemarie a rozvířila spodničky úhledným pukrletem. „Chvilička odpočinku v chládku v našem pokoji vám jistě udělá jen dobře.“ Uvedla nevítaného hosta dovnitř, usadila ho na židli a ovívala mu čelo lemem zástěrky. „Richarde, drahoušku, máme tu něco, co bychom mohli pánovi nabídnout?“ otázala se přesladkým hláskem, jakoby pod dojmem vznešených způsobů.

„Dokud nedonesu od Černého koně pivo a rum, tak ne,“ řekl Richard neomaleně.

„Hned ti najdu jeden džbánek na ležák a jeden na lehké pivečko,“ řekla a v letu do kuchyně si neopomněla natřást sukni, jen aby Ceelymu nemohl uniknout pohled na její kotníky.

„Nemám vám věru zač děkovat, Morgane,“ začal Ceely, jakmile osaměli. „Ta historka, kterou jste si o mně vymyslel, vedla k celé řadě velice nepříjemných jednání s ředitelem Excisu. Opravdu nevím, čím jsem se vás mohl dotknout v době, kdy jste se ještě vrtal v těch aparaturách pana Cavea, ale určitě jsem si tím nemohl zasloužit tu horu lží, které jste o mně navyprávěl představenému celního úřadu.“

„Nejsou to žádné lži,“ odpověděl Richard klidně. „Já jsem vás viděl při činu, bylo to za měsíčné a bezmračné noci, a zřetelně jsem také slyšel, jak vás nazývají jménem.“ Usmál se. „A jelikož jste byl natolik neopatrný, že jste se o všech těch věcech otevřeně bavil s panem Cavem a s panem Thornem, když vás mohl někdo slyšet, budete odhalen jako zločinec, jímž také nesporně jste, pane Ceely Trevilliane.“

Vešla Annemarie, v každé ruce prázdný bílý džbánek. „Přijde vám k chuti pivo, pane?“ otázala se hosta.

„V tuhle denní dobu docela ano,“ připustil pan Trevillian.

Richard se tedy s oběma džbánky vydal k Černému koni pod Brandon Hillem, zatímco Annemarie se posadila na druhou židli, aby vyšňořeného návštěvníka zatím bavila.

Když se ale vrátil, shledal, že cestu podnikl nadarmo, pan Trevillian už stál na zápraží a náruživě líbal Annemariinu ruku.

„Doufám, že vás tu zase někdy uvidíme, monsieur,“ říkala s upejpavým úsměvem.

„Ale to vám slibuju!“ spustil nacvičeným falzetem. „Nezapomeňte, že vedle bydlí můj kadeřník.“

Annemarie se zajíkla. „Paní Bartoňová! Pane Bože! Přijdu k ní pozdě!“

Pan Trevillian jí nabídl rámě. „Jelikož tu dámu velice dobře znám. Madame Morganová, dovolte mi, abych vás k ní doprovodil.“

A už šli zavěšeni spolu, hlavy u sebe, on žvanil nějaké lichotivé hloupůstky, ona se hihňala. Richard je sledoval očima až k nejbližší křižovatce, kde u nějakých rozestavěných domů odbočili. Zlostně zabručel a šel pro otcův vozík. Musel ho ještě toho dne vrátit. Čubka jedna francouzská! Bude se pitvořit a plazit před kdovíjakým Ceelym Trevillianem jen proto, že má na sobě cyklámovou vestu, kterou muselo zadarmo vyšívat nějaké děcko bůhvíkde v útulku.

Pravidelný dostavník do Bathu odjížděl od hostince U Beránka v poledne a absolvoval tu cestu za čtyři hodiny. Cena byla čtyři šilinky na sedadle uvnitř anebo dva šilinky na kozlíku. Třebaže po celých šest měsíců, co pracoval u pana Thomase Cavea, usilovně šetřil, zbývalo Richardovi už jen velice málo peněz. Výlet do Bathu ho mohl přijít přinejmenším na deset šilinků, a ty si stěží mohl dovolit utratit. Zatím se ani s Annemarií nedohodli, pokud šlo o výlohy na domácnost. Na oběd i na večeři včera zašli k Černému koni, kde bylo dráž než v Coopers Arms, nenabídla se, že by zaplatila útratu, neměla ale ani námitky proti množství rumu, které vypil. Sama se držela portského.

Vydal se tedy na opačnou stranu Bristolu tak brzy, aby si stihl zajistit dvoušilinkové místo na kozlíku, čekala ho sice jízda až na vršku dostavníku, kde byl vystaven případné nepřízni počasí, ale déšť toho dne zjevně nehrozil.

Poštovní hostince představovaly rušné prostory s velkými dvory, jimiž neustále přecházeli podkoní s okšírovanými koňmi, co chvíli pobíhali sem a tam stájoví pacholci a čekající sluhové s podnosy obcházeli cestující a nabízeli občerstvení. Richard vyhledal dosud nezapřažené šestispřeží a zaplatil dva šilinky. Postavil se stranou, opřel se zatím o zeď a čekal, až budou vyvolávat, že pasažéři do Bathu mají nastupovat.

Postával dosud u stěny hostince, když se bránou vřítil do dvora William Insell, udýchaný se zastavil a rozhlížel se kolem sebe.

„Willy!“

Insell se k němu rozběhl. „Och, díky Bohu, díky Bohu!“ lapal po dechu. „Bál sem se, že už budeš pryč.“

„Co se děje? Stalo se něco Annemarii? Je nemocná?“

„Ne, nemocná není,“ vyvalil Insell bledá očka. „Něco mnohem horšího.“

„Horšího“„ Richard mu sevřel paži. „Je mrtvá?“

„Ne, ne! Sjednala si dostaveníčko s Ceelym Trevillianem.“

Čím to, že ho to ani v nejmenším nepřekvapilo? Jen dál.“

„Přišel za tím svým kadeřníkem ve vedlejším domě - nebo to alespoň tvrdil, ale vzápětí už zaťukal na naše dveře. Já sem právě došel ze sklepa nahoru, když mu už Annemarie votevírala.“ Otřel si pot z čela a úpěnlivě se na Richarda podíval. „Mám strašnou žízeň! Celou cestu sem utíkal.“

Richard zaplatil penci za korbílek lehkého piva a Insell ho vyprázdnil jediným douškem. „Tak! Už je mi líp!“

„Povídej honem, Willy. Co nevidět budou volat k nástupu do mého dostavníku.“

„Nedělali s tím žádný tajnosti - bylo to, jako kdyby dočista zapomněli, že sem v baráku. Zeptala se ho, jestli by si s ní nechtěl trochu užít, a von řek, že jo. Jenomže vona se pak začala kroutit, jak to má ve zvyku - řekla, že teď není příhodná doba, že by ses moh třeba vrátit. Ať prej příde v šest, to že u ní bude moct zůstat celou noc. A von šel vedle k tomu kadeřníkovi Joiceovi - slyšel sem přes zeď, jak se tomu tam řehtá. Pak sem počkal, až Annemarie vodejde nahoru, a rozběh sem se tě hledat.“ Upřel na Richarda oddané psí oči, čekal na pochvalu.

„Bath! Bath!“ ozvalo se čísi volání.

Co teď? K čertu, to místo přece potřebuje! Ale vzbouřila se v něm mužská pýcha, že by Annemarie mohla dát před ním přednost Ceelymu Trevillianovi - ze všech mužských na světě zrovna Ceelymu Trevillianovi! Taková pohana byla prostě nesnesitelná. Narovnal se. „Z toho místa v Bathu asi nebude nic,“ řekl lítostivě. „Pojď, půjdeme teď k mému otci a tam si počkáme. A v šest pak čeká slečinku Latourovou a pana Ceelyho Trevilliana nemilé překvapení. Dost možná, že se ten chlap nikdy neukáže u soudu kvůli daňovým podvodům, ale na to, co se stane dnes večer, nezapomene nikdy, to můžu odpřisáhnout.“

Jak mám přimět šestatřicetiletého chlapa, i když je to můj vlastní syn, aby mi po pravdě pověděl, co se děje, přemýšlel Dick, když vytušil, že se chystá něco hrozivého. Co se přihodilo a proč mi o tom vůbec nic neřekne? Insell, ten přikrčený chudáček, mu sedí u nohou jako pejsek -je neškodný, to je pravda, ale vhodný přítel to pro Richarda zrovna není. Richarde, Richarde, aspoň s tím rumem trochu opatrněji!

Chvilku před šestou, právě když se Mag chystala servírovat večeři v potěšitelně zaplněné hospodě, se Richard s Insellem zvedli. Je to až obdivuhodné, jak se po všech těch rumech drží, sledoval ho Dick, když se Richard rovně jako po šňůře vydal ke dveřím, s Insellem v patách. Můj syn je strašlivě opilý, něco visí ve vzduchu, a on se mi nesvěří.

Bylo jasno a nebe dosud zářilo odleskem soumračného svitu, Richard nasadil takové tempo, až mu Insell sotva stačil, a každým krokem v něm narůstal vztek.

Přední dveře byly odemčeny. „Ty zůstaneš tady dole, dokud tě nezavolám,“ šeptl Willymu a pak zaskřípěl zuby. „S Ceelym! S Ceelym Mrcha jedna!“ Vydal se vzhůru po schodech, ruce sevřené v pěst.

V ložnici ho čekala scénka jako z klasické frašky. Jeho vilná milá tu ležela na posteli s doširoka rozcapenýma nohama, na ní Ceely v košili s kraječkami. V odvěkém pohybu kmitali nahoru a dolů, Annemarie s lehkými stony rozkoše, Ceely jen hekal.

Richard se cestou domníval, že je na tenhle pohled dostatečně připravený, ale hněv, který ho ovládl, ho zbavil rozumu. V jednom koutě byl krb, u kterého stál kbelík s uhlím a palice na rozbíjení větších kusů. Než párek na posteli stačil mžiknout očima, mihl se Richard místností, popadl palici a otočil se k nim.

„Pojď nahoru, Willy!“ zařval Richard. „Ne, vy se ani nehýbejte! Chci, aby vás můj svědek viděl přesně tak, jak jste.“

Insell vešel do místnosti a s otevřenými ústy civěl na Annemariiny prsy.

„Jste ochoten dosvědčit, pane Inselle, že jste viděl mou ženu v posteli obcovat s panem Ceely Trevillianem?“

„Jo!“ polkl roztřesený Insell.

Annemarie sice Trevillianovi pověděla, že Richard hodně pije, jakkoli si však tento okamžik předem maloval, nedokázal si představit, co s ním samotným provede pohled na svalnatého chlapa rozpáleného vzteky. Chladnokrevný podvodník cítil, jak se mu krev vytrácí z tváří. Kristepane! Tomu Morganovi kouká z očí vražda!

„Ty čubko zatracená!“ rozkřikl se Richard a otočil se na Annemarii, stejně vyděšenou jako Trevillian. Celá roztřesená vyklouzla z postele jako úhoř a přitiskla se ke stěně, jako kdyby se v ní chtěla ztratit. „Ty děvko jedna! Ty kurvo! Když si pomyslím, že jsem tě uznal za svou ženu, jen abych zachránil tvou pověst! Já vás původně nepovažoval za běhnu, madame, ale to jsem se velice mýlil!“ Rozlíceným pohledem od ní přelétl k okennímu parapetu, kam si Trevillian odložil hodinky, váček a taštičku. „Kdepak máte svíčku, madame?“ zeptal se a vycenil zuby. „Kurvy přece svou živnost oznamují svící v okně, ale tady žádnou nevidím!“ Otočil se, zavrávoral, ztěžka dosedl na pelest a palici položil Trevillianovi na čelo. „Pokud jde o vás, Ceely, to vy jste mě přinutil, abych tuhle špindíru nazval svou ženou, takže si přičtěte všechny důsledky. Poženu vás před soud za svedení manželky.“

Trevillian se pokusil uhnout. Richard ho uchopil bolestivým sevřením za rameno a poklepal mu palicí lehce o zpocené čelo. „Kdepak, Ceely, ani se nehněte. Jinak bude tahle běloučká peřinka samá krev.“

„Co chceš dělat?“ šeptla Annemarie ustrašeně. „Richarde, ty jsi opilý. Prosím tě, žádnou vraždu tady!“ Její hlas sílil až do vřískotu. „Dej pryč tu palici, Richarde! Dej tu palici pryč! Žádnou vraždu tu nechci! Dej ji pryč!“ Richard ji s pohrdavým odplivnutím poslechl, třebaže palici položil spíš na dosah své vlastní ruky než Trevillianovy.

Uvažuj, Ceely Trevilliane, přemýšlej! On je sice ve vražedné náladě, ale náturou to žádný vrah není - zpracuj ho, uklidni ho, ať se dál všechno vyvíjí tak, jak to bylo připraveno!

Za Annemariina vyděšeného jekotu uchopil Richard palici znova do ruky a násadou nadzvedl Trevillianovi košili na břiše. Pak se v hraném údivu zahleděl na Annemarii. „Tak o tohle ]si stála? Pane Bože, ty ale musíš být na peníze jako čert!“ Sám v té chvíli nevěděl, koho z té dvojice nenávidí víc -jestli Annemarii, protože prodává svou přízeň, anebo Ceelyho Trevilliana, že z něho udělal paroháče tím, jak ho přiměl označit Annemarii za svou ženu, a tak se hnal dál, anebo ho snad rum hnal dál, onou jedinou cestou, jak je podle jeho představ přimět, aby mu to oba splatili. A to hned teď, za tohoto osudového večera, dokud trvá jeho vztek. Nepožene věc k soudu, to ne. Ani vydělat na tom nic nehodlá. Ale i kdyby ho to mělo stát život, vystraší je, přinutí je, aby se teď báli jeho a pak se báli i důsledků, jež mohou přijít.

Jeho ruka kmitla rychleji, než oko stačilo postřehnout, chopila Trevilliana pod krkem, zvedla ho a přinutila ho kleknout si uprostřed postele. „Mám tu svědka, že jste svedl mou ženu, pane. Hodlám vás žalovat o náhradu škody ve výši,“ - zaváhal, odkudsi ze vzduchu vylovil cifru -, „jednoho tisíce liber. Jsem vážený řemeslník a role paroháče se mi ani dost málo nezamlouvá, zejména když mi parohy nasadil takový sráč, jako jste vy, Ceely Trevilliane. Byl jste ochoten zaplatit za službu poskytnutou mou ženou - nu, ceny právě stouply.“

Uvažuj, Ceely, přemýšlej! Vyvíjí se to přesně tím směrem, kterým ses domníval, že budeš muset věci vést, i bez jeho dopomoci. Začíná už víc povídat, ubral na násilí. Zpomaluje ho zřejmě i ten rum.

Trevillian si olízl rty a dával dohromady slova, která si předem připravil. „Morgane, uznávám, že jste oprávněn podniknout právní kroky, a připouštím, že nějaké odškodné byste vysoudit mohl. Ale nechoďme s touhle záležitostí k soudu, prosím! Co moje matka a můj bratr! A myslete i na svou ženu, na její pověst v okolí! Pokud by se její jméno objevilo v téhle při u soudu, ocitne se na ulici a ve všeobecném opovržení.“

Ano, jeho vztek už pohasíná, Morgan náhle působil zmateně, nesvůj, v rozpacích. Trevillian žvanil dál. „Přiznávám otevřeně svou vinu, ale vyřiďme to všechno mimo soud - tady a teď, Morgane, hned tady a teď! Tisíc liber nedostanete, ale pět stovek byste obdržet mohl. Napíšu vám dlužní úpis na pět set liber, Morgane, prosím! Pak budeme moci tu věc považovat za uzavřenou.“

Vyvedený z míry takovou zbabělou kapitulací seděl Richard na pelesti a uvažoval, co udělat dál. Představoval si, jak se Trevillian bude vzpouzet, bránit, jak ho vyprovokuje k tomu nejhoršímu - proč jen si něco takového myslel? Kvůli vzpomínce na toho bezohledného, chladného podfukáře z té měsíční noci, oproštěného od vší parády a vyumělkovanosti? Jenomže tenkrát měl Trevillian situaci plně v rukou, uvědomil si Richard. Žádná opravdová síla v něm není, je to křivák ve všech směrech.

„To je férová nabídka, Richarde,“ ozval se bázlivě Insell.

„Dobrá,“ souhlasil Richard a vstal z lůžka. „Oblečte se, Ceely, takhle vypadáte k smíchu.“

Trevillian se bůhvíjak nasoukal do plyšového zelenkavého obleku s pávově modrými výšivkami. Potom následoval Richarda do zadního pokoje a posadil se k Annemariinu psacímu stolu. V naději, že se mu dostane nějaký podíleček na Richardově nečekaném výdělku, se Willy Insell vydal za nimi. Nenapadlo ho, že Richard nemá v úmyslu dlužní úpis vůbec zinkasovat. Oč Richardovi šlo, bylo nechat toho chlapa pár dní se potit při myšlence, že přijde o pět set liber.

Úpis na 500 liber byl vystaven na Richarda Morgana z Cliftonu a podepsán „Ceely Trevillian“.

Richard si ho přečetl, pak ho roztrhl. „Znova, Ceely,“ řekl. „A podepište se všemi těmi svými zatracenými jmény, ne slabou polovičkou.“

Pokušení nahoře na schodech bylo příliš silné. Špičkou boty Richard Trevilliana nakopl do vyzáblého zadku a srazil ho v kotrmelcích dolů, kde padající tělo s hromovým rachotem narazilo do chatrné dřevěné přepážky. Když se Trevillian belhal malinkou čtvercovou předsíňkou, ječel, jako když ho na nože berou. Po otrlosti a chladnokrevnosti nebylo památky! Zalomcoval dveřmi a vypadl s brekem a kvílením na ulici, kde už se sbíhali sousedé, aby ho utěšili.

Richard zastrčil závoru a šel nahoru za Annemarií. Willy Insell se už uchýlil dolů do sklepa.

„Tebe bych měl zabít,“ řekl unaveně.

Pokrčila rameny. „Jenže ty to neuděláš, Richarde. Nic takového v sobě nemáš, přes všechen ten rum.“ Rty jí zaškubal úsměv. „Ale Ceely se v jednu chvíli domníval, že bys toho schopen byl. To bylo překvapení! On si tak věří, je úplně zamilovaný do těch svých složitých plánů.“

Měl zpozornět při této poznámce, která napovídala mnohem hlubší znalosti o Ceelym Trevillianovi, než jaké mohly plynout z jednoho postelového dobrodružství, ale vtom někdo dole zabušil na dveře. „Co se děje?“ otázal se a sešel po schodech dolů. „Ano?“ ozval se.

„Pan Trevillian by chtěl zpátky svoje hodinky,“ řekl nějaký mužský hlas.

„Tak panu Trevillianovi vyřiďte, že je dostane, jen co se já dočkám svého odškodného!“ křikl Richard přes dveře zajištěné závorou. „Chce zpátky ty svoje hodinky,“ řekl, když vešel do ložnice.

Hodinky dosud ležely na okenním parapetu, třebaže měšec a taštička mezitím zmizely.

„Vrať mu je,“ řekla najednou Annemarie. „Hoď mu je z okna, prosím tě.“

„Ať se propadnu, jestli takovou pitomost udělám! Má je mít, až vypořádá dluh.“ Vzal je do ruky a prohlížel je. „Taky podfuk! Ocel! Podfuk jako všechno ostatní, jako jeho móresy, jeho paráda.“ Nechal hodinky sklouznout do kapsy kabátu, tam, kde se ukrýval už i dlužní úpis.

„Padám odsud,“ řekl a bylo mu nanic.

V mžiku vyskočila z postele, hodila na sebe šaty, bosýma nohama vklouzla do botek. „Počkej přece, Richarde. Willy, pojď mi pomoct!“ křikla.

Willy se objevil, právě když sešli ze schodů, v tváři děs. „Heleď, co chceš dělat, Richarde? Nech už toho!“

„Pokud se bojíš o Ceelyho, tak si nedělej starosti,“ ujistil ho Richard, vyšel na cestu a zhluboka se nadýchl čerstvého vzduchu. „Ten už je pryč. Představení před dvěma minutami skončilo.“

Vydal se směrem k Brandon Hillu, po jednom jeho boku Annemarie, po druhém Willy, tři matné stíny v hluboké tmě cesty neosvětlené žádnou lucernou.

„Co bude se mnou, Richarde, když odejdeš?“ zeptala se Annemarie.

„O to se už nebudu starat, madame. Poctil jsem vás tím, že jsem nechal Ceelyho při domněnce, že jste moje žena, ale já si manželky nevybírám z takových, jako jste vy, s tím se smiřte. Co se tím pro vás změní? Máte pořád to své zaměstnání a Ceely a já jsme se postarali, aby i vaše pověst zůstala neposkvrněná.“ Neradostně se ušklíbl. „Tedy - neposkvrněná? Madame, vy přece nejste nic jiného než skrz naskrz špinavá děvka.“

„A co bude se mnou?“ otázal se Willy s pomyšlením na oněch pět set liber.

Já budu v Coopers Arms. Vzhledem k tomu, že nás ještě čeká ta záležitost s Excisem, musíme zůstat ve styku.“

„My tě doprovodíme aspoň přes kopec,“ nabízel se Willy.

„Ne, odveď madame zpátky domů. Tady není bezpečno.“

A tak se trojice za noci rozešla, jeden muž se ženou se vraceli do Clifton Green Lané, druhá mužská postava vykročila stezkou přes Brandon Hill, bez ohledu na možná číhající nebezpečí.

Paní Mary Meredithová právě došla ke dveřím svého domku. Byla ráda, že už je doma, a podivila se srdnatosti onoho chodce, kterého právě opustili jeho průvodci. Hovořili potichu, jak se zdálo v dobré shodě, ale kdo to byl, neměla ponětí. Tváře za večera v onom pozdním září vidět nebyly.

Příliš vyhládlý, než aby mohl zvracet, se Richard dopotácel domů, rum v něm teď pracoval mnohem účinněji než předtím za vyhroceného střetu. To byla ale záležitost! Co teď řekne otci?

„Ale můžu teď alespoň říct, ze ten oheň už ve mně dohořel, uzavíral dopis panu Jamesi Thistlethwaitovi následujícího dne, posledního září roku 1784. „Nechápu, co mě to posedlo, Jeme, vím jen tolik, že se mi ten tvor, kterého jsem v sobě objevil, pranic nelíbí - je trpký, mstivý a krutý. Nejen to, vlastním teď dvě věci, o které na celém světě nejmíň stojím - hodinky s ocelovým plástem a dlužní úpis na 500 liber. To první vrátím, jen co snesu pohled na tvář Ceelyho Trevilliana, a úpis nemíním nikdy předložit jeho bance k proplacení. Až mu budu vracet ty hodinky, roztrhám mu ho před očima. A rum jsem navždycky proklel.

Otec někoho poslal pro mé věci do Cliftonu, takže Annemarii neuvidím a vidět ji už nikdy nechci. Je falešná od hlavy až k patě, od nabarvených černých vlasů až po - ale to ani nebudu vypisoval. Projevil jsem se jako úplný hlupák! A to je mi šestatřicet. Otec mi řekl, že tuhle zkušenost jsem si měl odbýt v jedenadvaceti. Čím starší pitomec, tím větší moula. Naservíroval mi to se svou obvyklou elegancí. Ale stejně je to báječný člověk.

Díky téhle záležitosti jsem si o sobě uvědomil ledacos, o čem jsem až dosud nemel ponětí. Zač se hluboce stydím, je, že jsem zradil svého synka - nevzpomněl jsem na něho a na jeho osud od chvíle, kdy jsem poprvé potkal Annemarii, až po dnešní den, kdy jsem se probudil a shledal, že už na mě žádné její čáry neplatí. Dost možná, že si každý musí jednou takhle zabláznit v posteli. Čeho jsem se to já jen dopustil proti Pánubohu, ze mě musel tak strašným způsobem zkoušet zrovna po takových ztrátách a v době smutku?

Napiš mi Jeme, prosím. Já vím, že je asi těžké sednout ke psaní po takových zprávách, jako byla ta o našem Williamovi Henrym, ale rádi bychom se o Tobě zase něco dozvěděli a máme o Tebe starost, když se takhle odmlčíš. Kromě toho se mi stýská po Tvých moudrých slovech. Abych řekl pravdu, tak zrovna teď bych je zoufale potřeboval.

Pokud však měl pan James Thistlethwaite v úmyslu odpovědět, žádný jeho dopis na adresu Coopers Arms nedorazil až do dne osmého října, kdy do hostince vešli dva zasmušilí muži.

„Richard Morgan?“ otázal se ten, který vstoupil první. Jo,“ řekl Richard a vyšel zpoza nálevního pultu. Muž k němu přistoupil blíž, pravou ruku mu položil na levé rameno. „Richarde Morgane, tímto vás jménem Jeho Veličenstva krále Jiřího zatýkám na základě obvinění vzneseného panem Johnem Trevillianem Ceelym Trevillianem.“ „William Insell?“ zeptal se pak.

„Uch! Uch!“ špitl Willy, jenž se krčil ve svém koutku. Znovu ta paže na rameni. „Williame Inselle, tímto vás jménem Jeho Veličenstva krále Jiřího zatýkám na základě obvinění vzneseného panem Johnem Trevillianem Ceelym Trevillianem. Půjdete s námi a nepokoušejte se o odpor. Venku čeká šest dalších mužů.“

Richard vztáhl ruku směrem k otci, jenž stál jako přimražený, a zmateně otevřel ústa, ještě než mu došlo, že vlastně neví, co by řekl.

Biřic ho touž rukou, kterou mu předtím kladl na rameno, teď tvrdě dloubl mezi lopatky. „Už ani slovo, Morgane, ani jediné slovíčko.“ Přeměřil si očima ztichlou hospodu. „Budete-li Morgana a Insella hledat, najdete je v Newgatu, v bristolském vězení.“

ČÁST DRUHÁ

OD ŘÍJNA ROKU 1784 DO LEDNA ROKU 1786

Bristolská věznice Newgate stála ob dvě parcely od Wasboroughovy slévárny barevných kovů na Narrow Wine Street. Osm biřiců, mezi nimiž kráčel Richard s Williamem Insellem, tu krátkou procházku zdolalo ve svižném tempu a po chvilce už vcházeli do vězení bránou s bytelnými kovanými vraty, ne nepodobnými padací mříži. První, co Richard z vnitřních prostor Newgatu postřehl, byla úzká chodba s dvojími dveřmi na konci, velitel eskorty oba zatčené posuňkem nahnal do místnůstky vlevo a jeho pochopové, kteří zůstali venku, k tomu zezadu přidali ještě strkanec.

„Vězňové Morgan a Insell!“ štěkl. „Podepiš mi to laskavě.“

Bachař rozložený za stolem na židli sáhl po dvou lejstrech, která před něho biřic položil. „A kam bych je asi měl strčit, co?“ zeptal se a načmáral na každý z listů křížek.

„To je tvá starost, Waltře, ne moje,“ řekl prohnaně biřic. „Je tu soudní příkaz ke vzetí do vazby“ dodal a byl pryč.

Willy se usedavě rozplakal. Richard stál klidně, oči suché. První otřes už odezněl, byl opět schopen vnímat a přemýšlet a uvědomoval si, že vlastně není vůbec překvapený. Z čeho je asi obviněn? Kdy se to dozví? Ano, má Ceelyho hodinky a dlužní úpis, ale řekl přece tehdy tomu muži za dveřmi, že je Ceely dostane zase zpátky, a dlužní úpis bance nepředložil. Proč jenom víc nepřemýšlel?

Na svobodu mu snad pomůže přecpaná věznice. Prakticky založení bristolští sudí byli v současnosti ochotni dohodnout se s každým obviněným, který dokázal sehnat peníze, aby se vyrovnal s žalobcem a dal nějakou tu libru navíc na úhradu škod k tomu. Třebaže Richardovi bylo jasné, že bude mít až do smrti na krku dluh, jaký by mu umožnila splatit leda nová válka a další hory ručnic, byl si také jistý, že rodina ho v bryndě nenechá.

„Penci denně za chleba,“ hlásil mu žalářník jménem Walter, „až do soudu. A jestli potom budeš vodsouzenej, bude to dvoupence denně.“

„To mám umřít hlady?“ uklouzlo Richardovi.

Bachař obešel stůl a udeřil Richarda přes ústa takovou silou, že mu natrhl ret. „Žádný drzosti tu nebudu poslouchat, Morgane! Tady budeš žít nebo chcípat podle toho, co já řeknu.“ Zaklonil hlavu a zařval: „Služba! Kde ste smradi?“

Do místnosti vběhli dva chlapi s obušky.

„Voba do želez,“ nařídil Walter a třel si pěst.

Richard se pokoušel zastavit krvácení manžetou košile, s pobrekávajícím Willym Insellem v patách musel zpátky do chodby a do protějších dveří. Vypadalo to tam trochu jako v sedlářské dílně, až na to, že všechny ty postroje rozvěšené po stěnách nebyly z kůže, ale ze železa.

V bristolském Newgatu pokládali za postačující opatření okovy na kotnících, Richard stál, zatímco nešťastně se tvářící chlapík, jenž měl skladiště té mizérie na starosti, ho vybavil náležitými pouty. Železný náramek ze stočeného pásu dva palce širokého mu kovář na levém kotníku pouze uzamkl, nezanýtoval ho, s obdobným okovem na pravé noze spojoval tento obojek řetěz dlouhý asi dvě stopy. Umožňoval zvolna se šourat, nikoli však normálně se pohybovat, nebo dokonce utíkat. Když Willy zpanikařil a začal se bránit, ztloukli ho obušky, až se sesul na zem. Richard, jemuž rozseknutý ret dosud krvácel, ani nehlesl a nic nedělal. Zařekl se, že poznámka utroušená před bachařem Wallerem byla jeho posledním slovíčkem na adresu věznitelů. Začala znovu platit pravidla z dob jeho pobytu u Colstonu - tiše sedět, tiše stát, tiše udělat všechno, co se nařizuje, nevyburcovat ničí pozornost.

Chodba končila u dalších zamřížovaných vrat, dozorce je obrovitým klíčem odemkl a oba nové vězně, Morgana a Insella, jimi postrčil dovnitř, do skutečného pekla. Byla to rozlehlá místnost, jejími kamennými stěnami sotva pozorovatelně, avšak o to trvaleji prolínala vlhkost, takže na mnoha místech na zdech narůstaly vápencové slzy, zčernalé povlakem sazí zavátých sem z fabrik podél Frome. Nikde ani kousek nábytku. Dlaždice na podlaze kluzké, oslizlé letitým provozem, páchnoucí lidskými výměšky po čpavku. Změť vězňů, do jednoho s pouty na nohou, vesměs mužů. Posedávali většinou na podlaze, nohy natažené před sebe. Pár se jich bezcílně vleklo místností, natolik už bez života, že se ani nenamáhali pozvednout chodidla, když překračovali nohy jiného nešťastníka, jenž seděl dál, jako by ani nepocítil úder vlekoucích se řetězů. Každému, kdo znal pach bahna na bristolském pobřeží, muselo zdejší ovzduší připadat důvěrně známé - dech hniloby se mísil se zápachem fekálií. Snad vinou špatného odvětrání tu byl tento vjem ještě silnější.

Živěji bylo jen kolem zaklenutého průchodu ve vzdálenější stěně místnosti, třebaže Richard bristolský Newgate zevnitř dosud nikdy neviděl, usoudil, že tam vzadu je asi vězeňská kantýna. Pokud někdo dokázal vydolovat z kapes potřebné mince, dostal tu rum, džin nebo pivo. Z toho, co si občas vyprávěli Dick a strýček James apatykář, si Richard vytvořil svou vlastní představu, jak to asi v Newgatu vypadá, a maloval si v duchu scény rvaček o peníze a pití, o chleba a poslední špetičky majetku. Teď však pochopil, jakým způsobem na taková nebezpečí bachaři vyzráli. Nikomu z těchto lidí na žádné pranice nezbývaly síly. Byli vyhladovělí a dík prázdným břichům povětšinou rychle opilí, polehávali s nataženýma nohama, uslintanými ústy si cosi pobrukovali, zcela bez zájmu o své okolí.

Willy se ho ne a ne pustit. Držel se ho jako klíště. Ať se Richard vydal, kam chtěl, Willy se šoural těsně za ním a naříkal. Z toho se snad zblázním. To se nedá vydržet. Ale k rumu se znovu neuteču. Ani k levnějšímu džinu. Tohle utrpení koneckonců jednou skončí, moje i Willyho. Proč on musí tak ohavně kňučet? K čemu je mu to dobré?

Po hodině už byl unavený. Pouta na kotnících ho začínala dřít. Našel si volné místo u zdi, kam by se vešel i se svým neodbytným průvodcem, spustil se na zem, s povzdechem úlevy natáhl nohy před sebe a vzápětí mu došlo, proč volí vězňové právě tuto polohu. Okovům, které spočinuly na podlaze, to ubíralo na váze. Prohlížel si tlusté pletené ponožky a zjistil, že už po hodině přecházení sem a tam se viditelně odírají a trhají. Další důvod, proč se většina mužů tady vyhýbá chůzi.

Měl žízeň. Ze stěny přivrácené k Frome trčela trubka, z níž trvale crčel čůrek vody do jakéhosi kamenného chlévského napajedla, k pití sloužil plechový hrnek na řetízku. Přímo před jeho očima se teď u korýtka zastavil jeden z bloumajících nebožáků a vymočil se do něho. Richard postřehl, že hned vedle jsou umístěny čtyři sedátka latrín, ničím neoddělená od ostatní místnosti. Kdosi zřejmě optimisticky usoudil, že pro víc než dvě stovky vězňů je jich až dost. Jestli má strýček James apatykář pravdu, pak napít se té vody mě určitě bude stát život. Tahle cela je plná nemocných lidí.

Jako kdyby samo to jméno dokázalo činit zázraky, zjevil se náhle strýček James apatykář v zamřížovaných dveřích vedoucích do chodby: o krok zpátky za ním se držel Dick.

„Otče! Strýčku Jamesi!“ vykřikl Richard.

Vydali se k němu, oči vytřeštěné hrůzou.

Poprvé, co kdo pamatoval, Dick padl na kolena a zhroutil se. Richard seděl dál, hladil líc po otřásajících se ramenou a zahleděl se přes něho na apatykáře.

„Neseme ti trochu piva,“ ozval se strýček James apatykář a sahal do brašny. Je tam i nějaké jídlo.“

Willy, jenž se zatím uvzlykal do dřímoty, se probral, když jím Richard zatřásl. Ještě nikdy nic nechutnalo tak skvěle jako tohle pivo! Otevřený džbánek podal Richard Willymu a sáhl do mošny, odkud vylovil chléb, sýr a tucet čerstvých jablek. V koutku duše se zachvěl, zda pohled na tyhle dobroty nerozpoutá v dosud netečném okolním davu záchvat sápajících se rukou a vyceněných zubů. Ale nic takového se nestalo. Byli to vpravdě ztracenci.

Dick se konečně ovládl, otřel si oči a nos rukávem košile. „Tady je to strašlivý! Příšerný!“

„Však to nebude trvat navěky, tati,“ řekl Richard, ale neusmál se, bál se, aby se mu znovu neotevřela rána na rtu a aby tím Dicka nepoděsil ještě víc. „Půjde to přece k soudu, a ten mě osvobodí.“ Zaváhal. „Dostanu se ven na kauci?“

„To ještě nevím,“ odpověděl strýček James apatykář chvatně, „ale hned zítra poránu se mám sejít s bratránkem Henrym advokátem a pak se spolu vydáme rovnou do jámy lvové, k soudu, na úřad prokurátora. Nevěš hlavu, Richarde. Morganovi jsou v Bristolu dobře známi, a ty jsi přece svobodný člověk řádného povolání. A já znám toho floutka, co tě udal - hýká jako osel, a osel to taky je.“

„Nemám tušení, jak se ta zpráva mohla tak rychle rozlítnout,“ řekl Dick, „ale ještě než jsme se vydali sem za tebou, objevil se u nás senhor Habitas. Jeho nejstarší dcera se provdala za jednoho z Eltonů a sir Abraham Isaac Elton je jejich dobrej přítel. Senhor Habitas ti vzkazuje, že si můžeš bejt jistej, že sir Abraham Isaac bude předsedat soudu při tvým procesu, a i když ti možná bude notně kázat o pokušení, jaké pochází z Lilith, to obvinění samo neobstojí. Všechno záleží na tom, co předseda soudu porotě doporučí. Na toho Ceelyho Trevilliana kouká každej skrz prsty - kdekdo z poroty ho okamžitě pozná a Ceely jim bude leda pro smích.“

Oba Morganové se dlouho nezdrželi a jejich odchod Richard uvítal. Zážitky toho dne a pivo, které vypil, se projevily krutými následky na jeho zažívání. Nezbylo mu než usednout na špinavé sedátko latríny, kalhoty i spodky spuštěné pod kolena, všem kolem na očích. Nikomu než jemu samému to nevadilo. Nikde nebylo kouska hadru, jímž by se mohl utřít, nikde štoudev s mydlinkami, a tak musel vstát a natáhnout si spodky na potřísněné hýždě, víčka semknutá před touto nejhorší pohanou, jakou kdy podstoupil. Od té chvíle vnímal svůj vlastní zápach víc než všechny smrady kolem.

S nadcházejícím soumrakem je z oné ratejny všechny vyhnali do mužské noclehárny, stejně rozlehlé, ale vybavené příliš malým počtem pryčen, než aby se na ně nocležníci vešli. Některé už byly obložené postavami, které tam zjevně bez pohybu a v horečkách strávily celý den, jedna či dvě už se neměly pohnout nikdy. Jelikož však Richard s Willym byli noví, a proto ještě svěží a rychlí, skočili ke dvěma prázdným prkenným postelím a zalehli na ně. Žádný slamník, žádné prostěradlo, žádná poduška ani přikrývka. Jen puch po zvratcích a po zbytcích průjmů.

Na spánek nebylo pomyšlení. Místnost byla mrazivě studená a vlhká a jediné, čím se mohl přikrýt, byl kabát. Pokud šlo o Willyho, jenž celý den tak usedavě plakal, ani hrůzy newgateské věznice neměly sílu, aby ho udržely v bdělém stavu, Richard z hloubi srdce děkoval nelítostnému Bohu za toto jediné malé slitování, za Willyho mlčení. Ležel a naslouchal sténání a chrápání kolem sebe, suchému pokašlávání, dávení kohosi zvracejícího a děsivému pláči nějakého malého chlapce. Neboť ne všichni vězni byli dospělí muži. V osazenstvu napočetl na dvacítku hochů, jimž mohlo být od sedmi do třinácti let a z nichž žádný nebyl zlý ani zkažený, třebaže dobrá polovina z nich teď byla opilá. Dopadení, když štípli džbáneček džinu nebo šátek, a poslaní za to rozzlobeným okradeným majitelem před soud. V Coopers Arms se nikdy takové věci nedály z jednoho jednoduchého důvodu: Dick prostě nepřipustil, aby k nim došlo. Pokud mu nějaký rošťáček vklouzl do hostince a uzmul klimbajícímu hostovi odlivku rumu rovnou pod nosem, Dick pokaždé dokázal vznícené vášně ukonejšit, uličníka vykopl ze dveří a škodnému zákazníkovi nalil jednu gratis, na hospodu. Nestávalo se to ostatně často, snad jednou dvakrát do roka. Na Broad Street jen zřídkakdy došlo k závažnějším prohřeškům, než byl nějaký ten ukradený váček anebo nactiutrhání.

Zprávy, s nimiž přišli Dick a strýček James apatykář, byly bezesporu povzbudivé. Senhor Habitas byl nečekaným spojencem - zřejmě by se byl raději neviděl, že na Richarda upozornil pana Thomase Latimera. Chudák jeden! Kdo by mu to mohl mít za zlé? Takové věci se prostě stávají, pomyslel si ještě ospale Richard a vzápětí upadl do bezesné temnoty.

Dick se nazítří objevil až pozdě odpoledne, přes rameno raneček s jídlem a v ruce konvičku piva.

„Jim je pořád ještě v kanceláři bratránka Henryho,“ vysvětloval a usedl na bobek tak blízko, aby ho kromě Richarda neslyšel nikdo, až na dychtivě naslouchajícího Willyho.

„Nevyšlo to tak, jak jsme si představovali, co?“ otázal se Richard vyrovnaným hlasem.

„Ne.“ Dick sevřel ruce v pěst a zaťal zuby. „Nemáš jít před soud v Bristolu, Richarde. Ceely Trevillian tu žalobu podal k soudu v Gloucesteru, protože ten čin měl bejt spáchanej v Cliftonu, a to už je za hranicema Bristolu. Jseš tady v Newgatu zavřenej jen dočasně - jen dokud prej nevystavěj příslušný papíry a nezapracujou do nich svědecký výpovědi, jak to pojmenovali.“ Rozhodil prudce rukama. „Mně jde z těch paragrafů hlava kolem! Nerozumím tomu ani za mák - nikdy jsem to nechápal -a jaktěživ to nepochopím!“

Richard zaklonil hlavu a opřel se o zčernalou zeď, zahleděl se dozadu za shrbenou otcovu postavu, na počurané koryto a na čtyři odpudivé záchody. „Nu,“ řekl posléze přiškrceným hlasem, „Ať je, jak je. otče, mám naléhavější potřeby.“ Ukázal na své kotníky. „Nejdřív ze všeho si musím podložit tyhle železa nějakými hadry. Ještě jeden den, a punčochy budu mít skrz naskrz děravé. Zítra to bude kůže a pozítří budu mít nohy rozedřené do živého masa. Jestli se z tohohle mám dostat - a já přísahám, že se dostanu! - musím si uchovat pevné zdraví. Dokud budu moci pít pivo a mít k jídlu chleba, sýr, maso a ovoce nebo zeleninu, budu v pořádku.“

„Pošlou tě do gloucesterský pevnosti,“ řekl Dick a rty se mu chvěly. „Já v Gloucesteru neznám živou duši.“

„A nezná tam nikoho ani žádný další z Morganů, jak se obávám. To je ale mazaný prevít, ten Ceely Trevillian! Jak moc by mě chtěl zničit! Dělá to kvůli podvodu s rumem a kvůli svému krku, anebo spíš proto, že jsem ho zesměšnil jako chlapa?“ Zavrtěl hlavou, usmál se. „Nejspíš kvůli obojímu.“

„Něco jsem se doslech,“ dodal nejistě Dick.

„Tak ven s tím, tati. Už jsem dost starý, než abych se rozbrečel. Neboj se, ostudu ti neudělám,“ řekl Richard něžně.

Otec se začervenal. „Nu, mám to od Davyho Evanse, mýho novýho dodavatele rumu - skvěle pálenýho, Richarde! Svěřil se mi, jak se v branži vykládá, že se Cave a Thorne v momentě, kdy se doslechli o randálu, co jsi ztropil v Cliftonu, vypravili za Trevilliainem a že po něm chtěli, aby dal tebe a Willyho stíhat. Oba víme, že Trevillian je v tom rumovým podvodu namočenej, ale ostatek rumový branže to netuší, takže si to vyložili po svým. Davy Evans říkal, že Cave a Thorne chtějí, abyste byli odsouzený z hrdelního zločinu ještě dřív, než se před soud dostane ten jejich daňovej podvod. Pak s nima už žádnej soud nebude, protože žádnej odsouzenej z hrdelního zločinu nemůže svědčit. Kromě toho už byl Cave za vrchním ředitelem Excisu - je to John Fisher, bratr toho tvýho Bejnamina Fishera - všechno to je v jedný rodině, jak už to bejvá - a nabíd mu šestnáct set liber jako daňovej doplatek. Oba dva Fisherové už taky samozřejmě vědí, že tebe a Willyho zavřeli, a vědí taky moc dobře, proč to Trevillian dělá, jenomže dokázat se mu to absolutně nedá.“

„Takže nás čeká odsouzení za hrdelní zločin, abychom nemohli svědčit.“

Willy začal výt jako zpráskaný pes, Richard se otočil jedním ze svých bleskových pohybů, jaké se stěží daly postřehnout, a popadl ho tak tvrdě za paži, že Willy zaječel.

„Kuš, Willy! Sklapni hubu. Ještě hlesneš, a železa neželeza nakopnu tě, že poletíš až k protější zdi - a tam tě nechám zajít na horečku!“

Dick zíral. A Willy sklapnul.

To je dobře, pomyslel si Dick, že zrovna v tomhle okamžiku přichází bratránek James apatykář a vleče tu truhličku. Co bych asi tak já mohl tomuhle docela novému chlapovi radit?

„Pár věcí pro tebe, Richarde, ale o tom až později,“ říkal příchozí a s heknutím postavil truhličku na zem. V očích se mu zaleskly slzy. „Vypadá to pro tebe čím dál tím hůř, hochu.“

„To mě ani nepřekvapuje, strýčku Jamesi.“

„Zákony jsou všelijaké, Richarde! Musím přiznat, že o nich vím pramálo, krom toho, co se týká mé vlastní maličkosti a mé nepatrné účasti na veškerém dění, což asi platí všeobecně, zejména o chudácích.“ Napřáhl ruku. Richard se jí chopil a ucítil, jak ho křečovitě sevřela. „Nemáš takřka žádná práva, zejména mimo hranice Bristolu. Bratránek Henry dělal co mohl, a zrovna tak reverend James i já, obešli jsme všechny vlivné muže, které známe, ale zákon říká, že nesmíme vůbec nahlédnout do Ceelyho přísežného prohlášení, ba ani znát jména jeho svědků. Je to otřesné, strašné! Pokoušel jsem se docílit propuštění na kauci, jenomže kauce se nevztahuje na trestné činy kvalifikované jako těžké zločiny, a ty jsi obviněn,“ - zajíkl se, polkl -, „z krádeže velké hodnoty a navíc z vydírání. V obou případech jde o hrdelní zločin - Richarde, mohli by tě i pověsit!“

„Nu,“ hlesl Richard unaveně, „nadrobil jsem si to sám. Přesto bych moc rád věděl, co Ceely odpřisáhl o tom vydírání. On přece sám nabídl poškozenému manželovi dlužní úpis jako mimosoudní vyrovnání. Anebo snad teď tvrdí, že nejsem žádný manžel a že jsem ho vydíral za podvodného předstírání? Pokud jsem o ní řekl, že je to moje manželka, pak to taky moje manželka podle zvykového práva byla, ledaže bych byl už ženatý s jinou, což jsem věru nebyl. Tolik o zákonech vím.“

Jenomže my nemáme nejmenší představu, co on odpřisáhl,“ řekl hluše Dick.

„Především bude nutné sehnat Annemarii Latourovou. Ona může potvrdit mou výpověď před soudem.“

„Ty přece nebudeš mít dovoleno, abys svědčil ve svůj prospěch, Richarde,“ vysvětloval tiše strýček James apatykář. „Obviněný musí mlčet, nemá možnost uvést svou verzi. Jediné, co smí, je dát předvolat hodnověrné svědky a - pokud na to má - zjednat si právního zástupce, aby svědky obžaloby podrobil výslechu. Tenhle zástupce ale nesmí vyslýchat jeho samotného ani předkládat jakákoli nová svědectví. Pokud jde o tu ženskou - podle práva by teď měla samozřejmě sedět v ženském oddělení Newgatu, a to na základě stejného obvinění, jenomže tam není. Její byt v Cliftonu je prázdný, a jak se zdá, nikdo nemá ponětí, kam zmizela.“

„Co jen to je za zemi, ta Anglie! Jak malinko o ní člověk ví, dokud takovéhle věci nepostihnou jeho samého,“ řekl Richard. „To nemám ani dovoleno, aby můj zástupce přečetl porotě moje přísežné prohlášení?“

„Ne. Ty smíš jen odpovídat na přímé otázky soudce a musíš se ve svých odpovědích omezit jen a jen na ně.“

„A nedala by se Annemarie nalézt za pomoci paní Bartoňové, manželky Herberta Bartoňa?“

„Žádný pan Herbert Bartoň ani paní Bartoňová neexistují.“

Willymu Insellovi se z hrdla vydral hlasitý vzlyk.

„Přestaň, Willy,“ sykl Richard tiše. „Varuju tě - přestaň.“

„To je ale úplný ďábelství!“ ulevil si Dick a musel si tak vypomoci slovníkem nonkonformistů.

„Mám-li to shrnout, tak nevíme, zač mě chce Ceely vlastně stíhat, nevíme, koho si přivede za svědky, a nevíme také, co budou vypovídat,“ řekl Richard nevzrušeně. „A všechno tohle má proběhnout v Gloucesteru, čtyřicet mil odsud.“

„Je to tak,“ přitakal strýček James apatykář.

Celou minutu seděl Richard zticha a hryzal si dolní ret, spíše v zamyšlení než nervozitou. Pak pokrčil rameny. „To všechno teprve přijde,“ rozhodl pak. „Mám zatím nějaké naléhavější prosby. Potřeboval bych pár hadříků, abych si měl čím omotat kotníky pod pouty. Potom ještě klůcky na mytí. A taky nějaké hadry, abych si měl čím otřít zadek.“ Zkřivil tvář. „Ty si budu prát pod tamhletím výtokem, když bude třeba, a používat je budu i mokré, jestli to bude nutné. Ti chudáci kolem jsou na tom tak špatně, že už nemají ani na zlodějnu, ale pochybuju, že by hadry obstály, kdybych si je tu rozvěšel k usušení. Někomu z bachařů budu muset zaplatit, aby mě ostříhal. Potřebuji také mýdlo. Pár věcí na převlečení - košile, ponožky, spodky. A hlavně ty hadry, pokaždé čisté hadry. Nějaké peníze, abych si mohl kupovat pivo. Vsadil bych se, že ta voda tamhle teče z vodovodu od Pugslevovy studny, a ta není k pití - však taky spousta lidí tady má potíže.“ Zhluboka se nadechl. „Já vím, že vás to bude stát dost peněz, ale slibuju, že jen co se dostanu na svobodu, začnu vám je splácet.“

Strýček James apatykář místo odpovědi otevřel s gestem pouťového kouzelníka dřevěnou truhličku. „Ty hadříky mě už taky napadly,“ řekl a hrábl do jejích útrob… „Jestli tuhle bedýnku uhlídáš, nech si ji tady. Seď na ní, anebo to dělej jako Dick - uvaž si ji na palec u nohy. Dozorce si ji samozřejmě důkladně prohlídl, když jsem ji sem nesl.“ Zachichotal se. „Žádná pilka, žádný pilník, to bylo jediné, co ho zajímalo. Je mi to divné, neměl nic proti břitvě ani nůžkám. Třeba je bachařům jedno, jestli si navzájem podřežete krky. Obtahovací řemen, brousek.“ Vyndal z truhlice nůžky a podával je Dickovi. „Dej se do stříhání, bratránku.“

„Ostříhat Richardovi vlasy? To přece nemůžu!“ bránil se zděšeně Dick.

„Budeš muset. Takováhle místa jsou zamořena vším možným hmyzem. Hlava na ježka proti nim sice není úplnou zárukou, ale bude jich takhle určitě míň. Přinesl jsem ti také hustý hřebínek, Richarde. A ostříhej si i všechny chloupky po těle, anebo si je vytrhej.“

„Nemám jich moc, stačí je ostříhat.“

Strýček James apatykář se stále ještě hrabal v truhličce, snažil se z ní vylovit cosi těžkého a objemného. Konečně se mu to povedlo. Předmět položil vítězoslavně na dlaždice. „Není báječný?“ dožadoval se chvály.

Richard, Dick i Willy se na podivnou věc nechápavě zahleděli.

„To určitě, strýčku Jamesi, ale co to vlastně je?“ otázal se Richard udiveně.

„Tufit,“ odpověděl strýček James apatykář hrdě. „Ta kamenná část, jak vidíte, tvoří jakousi mísu s lehce kuželovitým dnem - vejdou se do ní asi tak tři pinty. Voda prosakuje kamenem a odkapává do mosazné misky vespod. Co se to s vodou v kameni děje za kouzla, sám nevím, ale co dole odkapává, je čisté jako nejlepší pramenitá voda. Ta je totiž,“ vysvětloval v zápalu vášně pro vědecké poznatky, „tak jiskřivá a čirá, protože taky prochází porézními skalami! Už dávno jsem slýchal, že Italové - a to jsou nějací chytráci! - si tyhle tufity s sebou vozí na cesty, ale zatím se mi nepodařilo žádný takový kousek sehnat. Pak asi před rokem se vracel můj přítel kapitán John Starnes z brazilských končin, vezl pro Josepha Frye náklad kakaových bobů a pro mě košenilu. Cestou zakotvil u Tenerife, aby tam nabral vodu, které je na tom ostrově hojnost. Někdo mu přitom nabídl tohle, jestli by se to nehodilo pro anglický trh - v současnosti se tufity vyvážejí do Španěl, hlavně do těch částí, kde mají špatnou vodu. A kapitán to přenechal raději mně než Fryovi, který nemá v hlavě nic než tu svou čokoládu. Ozkoušel jsem to právě na vodě z vodovodu od Pugsleyovy studny - která, jak jsi správně poznamenal, Richarde, není k pití. Není divu, když je potrubí dřevěné a vede napříč čtyřmi hřbitovy.“

„A jak jsi to ozkoušel, Jime?“ otázal se Dick, jenž trpitelsky mhouřil oči a stříhal Richardovy husté kudrnaté vlasy.

„Napil jsem se té vody procezené přes tufit sám.“

„To jsem si mohl myslet.“

„Začal jsem tyhle tufity z Tenerife dovážet a hned jsem si teď na tebe vzpomněl,“ řekl strýček James apatykář a ukládal kámen zpátky do truhly. „Bude se ti hodit, Richarde, jenomže tě musím varovat - navěky ti nevydrží. Ten můj pokusný začal po devíti měsících páchnout a voda, co z něj šla, byla zakalená, ale snadno poznáš, kdy dosloužil, protože vnitřek té kamenné misky se potáhne takovým hnědým slizem. Přesto ale,“ pokračoval, „v těch papírech, co přišly s první dodávkou, se říká, že zanesený tufit se dá vyčistit tak, že ho na týden, na dva namočíš do čisté mořské vody a pak ho další týden nebo dva sušíš na slunci.“ Povzdychl si. „Což ovšem tady v Anglii bohužel možné není.“

„Zlíbal bych ti ruce i nohy, strýčku Jamesi,“ usmál se na něj s hlubokou vděčností Richard.

„Tak daleko až chodit nemusíš, Richarde.“ Vstal a oprášil si ruce, pak se náhle zasmušil. „Přinesl jsem tu truhličku už dnes,“ začal opatrně, „protože mi nikdo nedokázal říct, kdy tě čeká transport do Gloucesteru. Jelikož se nejbližší zasedání porotního soudu koná až v postní době, nemuselo by to být příliš brzy. Ale taky k tomu může dojít hned zítra. A James duchovní ti vzkazuje, že tě přijde navštívit.“

„Strašně rád ho uvidím,“ ujišťoval Richard s pocitem lehké hlavy. Vstal, zatímco Dick stále ještě vsedě na bobku sbíral ze země jeho ostříhané vlasy. „Umyj si ruce octem a karbolkou, až přijdeš domů, tati, dřív si nesahej na hlavu ani na obličej. A přines mi laskavě čisté prádlo a mýdlo, moc tě prosím!“

Nazítří se žádný přesun nekonal. Richard a Willy zůstali v bristolském Newgatu i přes Nový rok 1785. Na jednu stranu to byl přímo dar z nebes - jelikož se rodina mohla postarat o jeho potřeby, současně ale i kletba - ti nejbližší měli stále před očima jeho žalostné postavení.

Jednou, rozhodnutá uvidět Richarda na vlastní oči, se za ním vypravila i Mag. Ale poté, co ho našla uprostřed onoho strašidelného davu, stačil jediný pohled na jeho tvář a ježatou lebku a zhroutila se v mdlobách.

Nebyla to ještě zdaleka ta nejhorší rána. Bezprostředně po Vánocích přišel strýček James apatykář sám. „Jdu bez tatínka, Richarde. Ranila ho mrtvice.“

Pohled, který na něho Richard upřel, se změnil k nepoznání. Ani v době, kdy zmizel William Henry, se z něho zcela nevytratila vyrovnanost, ba ani občasný záblesk veselí, teď ale byly pryč. Jeho oči neopustil život, ale nyní spíš pozorovaly, než aby hodnotily. „Umře, strýčku Jamesi?“

„Ne, kvůli té mrtvici ne. Nařídil jsem mu přísnou dietu a doufám, že nebude následovat druhý a třetí záchvat. Postihlo to levou paži a levou nohu, ale může mluvit a myšlení zůstalo nedotčeno. Moc tě pozdravuje, ale usoudili jsme, že vézt ho teď na návštěvu do Newgatu by nebylo zrovna nejmoudřejší.“

„Och, a co Coopers Arms! Jestli bude muset táta nechat hostinec být, zabije ho to.“

„Nic nemusí vzdávat. Tvůj bratr už tam poslal svého nejstaršího chlapce, aby se vyučil v hostinské živnosti - a je to hodný kluk, není tolik na peníze jako William. A je myslím, rád, že se dostal z domova. Williamova žena, to ty víš sám nejlíp, má tvrdou povahu a oči všude.“

„Troufám si odhadnout, že to ona si dupla a zakázala Willovi, aby mě navštívil ve vězení. Tomu je asi hlavně líto, že přišel o bezplatné broušení a seřizování pil,“ řekl Richard bez hořkosti. „A maminka?“

„Mag je Mag. Má na všechno jedinou odpověď: práci.“

Richard neodpověděl, jen seděl dál na dlaždicích, nohy natažené před sebe. Willy, jeho stín, po jeho druhém boku. Strýček James apatykář se ho pokoušel studovat, jako kdyby se díval na zcela cizího člověka - což teď věru nebylo tak nesnadné. Čím to, že teď vypadá pohledněji než kdy předtím?

Anebo snad Richardova mužná krása dříve unikala jeho pozornosti? Na kratičko okudlané vlasy, užuž se opět kudrnatící, odhalovaly ušlechtilý tvar lebky, tvrdě se rýsující lícní kosti a orlí křivka úzkého nosu vystupovaly z hladké tváře bez jediné vrásky. Pokud se jeho tvář změnila, pak tkvěla proměna především v jeho ústech, zůstala jim vášnivá křivka plného dolního rtu, jinak se však zpevnila a napřímila, ztratila svou někdejší snivou, pokojnou oblost. Jeho úzké, hrotité černé obočí bylo vždy posazeno těsně nad očima, teprve teď však vyhlíželo, jako když tam opravdu patří, jako by tam bylo nakresleno k jejich zdůraznění.

Je mu šestatřicet a Bůh ho zkouší, tak jako sesílal zkoušky na Joba. Jenomže Richard jako by je všechny odrážel, jako by nad Bohem vítězil, aniž podvádí, aniž se proti Němu rouhá. Za pouhý rok ztratil ženu a jediné dítě - ztratil veškeré jmění - ztratil svou dobrou pověst - ztratil rodinu právě tak jako jeho sobecký bratr. Jen sám v sobě se neztratil. Jak málo toho víme o lidech, o nichž se domníváme, že je dobře známe - i kdybychom je měli vedle sebe po celý život.

Richard se náhle zářivě usmál, oči se mu rozjasnily. „O mě si nedělej starosti, strýčku Jamesi. Vězení mě nezničí, na to nemá dost síly. Vězení je jen něco, co musím zkrátka překonat.“

Snad proto, že z Bristolu do Gloucesteru se vězni přemísťovali jen málokdy, dozvěděli se o tom Richard s Willym dva dny předem, koncem prvního lednového týdne.

„S sebou si můžete vzít všechno, co poberete,“ upozornil je náčelník vězení Walter, když je předvedli, „ale ani bleší hovínko navíc. Nemáte nárok na žádnou káru ani kolečko.“

Nepověděl jim, kam se vydají ani jakým způsobem se budou přepravovat, a Richard se ho neotázal. Willy by se byl zeptal k smrti rád, ale nestačil ani mrknout bolestí, jak mu Richard šlápl na nohu.

Pravda byla taková, že Walter dosti litoval odchodu tohohle Richarda Morgana, neboť mu z něho po tři měsíce jeho vazby kynul slušný mimořádný příjem. Morganovi příbuzní vyživovali jak jeho, tak i Insella, což pro Waltera znamenalo každý den dvoupenci navíc, Morganův otec mu kromě toho posílal do jeho úřadovny džbánek dobrého rumu, a jeho strýc, vyhlášený apatykář, pravidelně vtiskl do Walterovy natažené dlaně celý pětišilink. Jinak, nebýt všech těchto diškrecí, by byl na Richarda Morgana bezpochyby pohlížel jako na potenciálně nebezpečného šílence a byl ho odeslal pod zámek do nemocnice sv. Petra, aby nemohl škodit, dokud si ho nevyžádá Gloucester. Vždyť to byl doopravdy blázen!

Každý den se Richard celý myl mýdlem a ledovou vodou z trubky - zadek si utíral hadrem a ten pak hned přepíral - nad dírou do latríny se spíš vznášel, než aby si sedl - vlasy měl trvale na ježka - jaktěživ nezabrousil do kantýny - většinu času trávil čtením knížek, které mu nanosil jeho strýc, pastor od svatého Jakuba - a co bylo nejbláznivější ze všeho, denně si z trubky nalil velkou kamennou mísu plnou vody a to, co překapalo do mosazné misky vespod, vypil. Když po něm chtěl Walter vědět, co že to dělá, odpověděl, že mění vodu ve víno, zrovna tak jako o oné svatbě. Takového něco by si snad nevymyslel ani ten nejbláznovatější blázen.

Díky milostivému dvoudennímu předstihu měl Richard možnost zajistit si v gloucesterské věznici přece jen o něco pohodlnější pobyt.

Strýček James duchovní mu přinesl nový svrchník. „Jak vidíš, Richarde, tetička Elizabeth,“ - což byla jeho manželka -, „ti do kabátu všila tlustou vlněnou podšívku, a posílá ti taky dvoje rukavice. Ty kožené jsou bez prstů, pletené jsou prstové. A já jsem ti přidal něco do kabátu.“

Nebylo divu, že je tak těžký. Obě kapsy byly nacpány knížkami.

„Objednal jsem je z Londýna,“ vysvětloval strýček James duchovní, „jsou na tom nejtenčím papíru a snažil jsem se, abych tě neoblažoval jen samým náboženstvím. Jen bible je mezi nimi a jedna modlitební knížka.“ Odmlčel se. „Bunyan je sice náboženstvím baptista, pokud se o baptismu dá vůbec mluvit jako o náboženství, ale já si myslím, že jeho Poutníkův pochod je vynikající kniha, tak jsem ti ho tam přidal. A taky Miltona.“

Byla tu i kniha Shakespearových tragédií, další svazek s jeho komediemi a Plutarchovy Životopisy slavných Řeků a Římanů v překladu Johna Drydena.

Richard popadl strýcovu ruku a přitiskl si ji k tváři, víčka semknutá. Sedm knih a žádná příliš objemná - na tak tenkém papíře byly vytištěné a v tak ohebné plátěné vazbě svázané. „Kabát, rukavice, bible, Bunyan, Shakespeare, Plutarchos - ty ses dokázal postarat o všechno, o mé tělo, o mou duši, o mou mysl. Nedokážu ti dost poděkovat.“

Strýček James apatykář se soustředil na Richardovo zdraví. „Tady je další kámen do tvého kapacího aparátu, ale neměň ho, dokud nebudeš muset - je dobře, že je ten kámen lehký jako pemza, viď? Karbola a nové, velice trvanlivé mýdlo - tobě mýdlo nějak moc rychle ubývá, Richarde, strašně rychle! Trošku mé speciální asfaltové masti - je dobrá na všechno od lupénky až po vředy. Inkoust a papír - zátku jsem k lahvičce přidrátoval, takže ti inkoust nemůže vytéct. A podívej se na tohle, Richarde!“ drmolil, jako vždy ožívaje nad všelijakými novotami. „Říká se jim pera, protože konají stejnou službu jako špička přiříznutého husího brku, zastrkávají se do kovového konce tohohle držátka. Dovezl jsem je z Itálie, ovšem vyrábějí se až v Arábii -jak se zdá, mají Arabové nouzi o husy. Jedna rezervní břitva, pro všechny případy. Velká plechovka sladu - pokud bys nedostával čerstvé ovoce a zeleninu, tak tě slad uchrání od kurdějí. A utěráky, hadry a zase hadry. Kvůli tvé matce a mé manželce teď mají pláteníci dočista vyprodáno. Rolička cupaniny a kamencové tyčinky na zastavení krve. A láhev mého toniku, do kterého jsem přidal drachmu zlata, aby se ti nevyrazily vředy. Pokud by se ti udělal vřed, až ti tonik dojde, žvýkej pár dní olověnou střelu. Všechno je obloženo šatstvem nebo hadry.“ Rovnal všechno opět rychle do truhly a trochu se přitom zachmuřil. „Něco z toho si asi budeš muset ještě nacpat do kapes kabátu, Richarde.“

„Ty už mám plné,“ řekl Richard pevně. „Reverend James mi přinesl knížky, a ty tu nechat nemůžu. Pokud by mi selhala mysl, strýčku Jamesi, tak mi zdraví nebude pranic platné. To, co mě tyhle tři měsíce udrželo při zdravém rozumu, byla možnost číst. Nejhorší na vězení je zahálka. Naprostý nedostatek jakékoli činnosti. Za Bunyanových dnů - ano, mám tu i Poutníkův pochod - se člověk mohl ve vězení věnovat nějaké užitečné práci a výrobky dokonce i prodávat, aby mohl živit svou ženu a děti, tak jak to po dlouhých dvanáct let dělal i sám Bunyan. Tady nás bachaři neradi vidí dokonce i chodit. Bez knížek bych se už asi zbláznil. Takže ty si nechám.“

„Plně ti rozumím.“

Po nesčetném přebalování a přerovnávání se konečně všechny ty poklady podařilo do truhly vměstnat. Ale teprve když se Willy posadil na její víko, povedlo se zaklapnout i dva bytelné zámky. Klíček si Richard pověsil na řemínku na krk. Když bedničku potěžkal, odhadl, že má přinejmenším padesát liber.

Druhou truhlu dostal i Willy, menší a o mnoho lehčí.

„Nebyla stvořena slova, kterými bych ti dokázal povědět, jak moc jsem ti vděčný,“ řekl Richard a oči mu ožily nejčistší láskou.

„A já vám taky děkuju,“ dojatý až k slzám řekl Willy, navzdory strachu z Richarda.

Rozloučili se pak, aby se sešli až při postním zasedání porotního soudu v Gloucesteru.

Na úsvitě šestého ledna se Richard a Willy chopili svých zavazadel a vyšourali se mřížovými vraty ven do chodby, kde už čekal Walter s nějakým cizím chlapem, vyzbrojeným pořádným obuškem. Strčili je do kobky s rozvěšenými pouty a řetězy, po prchavý okamžik se Richard domníval, že jim okovy na cestu sejmou, a vydechl úlevou. Truhla byla sama o sobě dost těžká, i bez přidané váhy želez na nohou. Mýlil se. Truchlivě vyhlížející mužík, jenž touto komnatou hrůz vládl, vyhledal ve svých zásobách železný opasek, který uzamkl Richardovi kolem boků. Nasadil mu i další náramky na zápěstí, které byly dva stopy dlouhým řetízkem upoutány k opasku. Poté mu muž odepnul řetěz poutající kotníky a nahradil ho dvěma jinými poutajícími nožní okovy rovněž k opasku. Richard tak sice mohl normálně jít krokem, naprosto by se však nemohl rozběhnout k útěku. Všechny čtyři řetězy se sbíhaly u zámku nad pupkem.

Nějak se mu podařilo truhlu opět zvednout a s náhlou podivnou radostí zjistil, že se mu na řetízcích od obou zápěstí docela dobře nese.

„Hoď si ji na ty řetězy, Willy,“ řekl svému stínu, „lip se ti ponese.“

„Hubu držet!“ štěkl Walter.

Ostrý vítr venku mu zavoněl jako sám dech nebes. S rozšířenýma očima i chřípím Richard vykročil vpřed, za zády se strážcem, jenž dosud nepromluvil slova. Bristolský biřic?

Jak nádherné bylo dát konečně sbohem té smradlavé díře. Gloucester, jak věděl, bylo nevelké městečko, takže i vězení by tam mělo být snesitelnější než bristolský Newgate. Zločin sice nebyl ani na venkově neznámou věcí, ale ve všech novinách se psalo, že prolezlejší jsou jím města. Utěšoval se také vědomím, že za sebou už má mnohem delší dobu věznění, než kolik ho ještě očekává: postní zasedání gloucesterského porotního soudu se mělo konat v druhé polovině března.

Och, ten skvostný vzduch! Nízká černá oblaka napovídala chumelenici, ale zima mu bylo jedině na uši, které teď neměl chráněné vlasy. Klobouk mu sice hřál temeno, ale zdvižená třírohá krempa představovala pro uši pramalou pomoc. Co na tom? Oči měl rozzářené a vykračoval si po Narrow Wine Street, až mu řetízky zvonily.

Třebaže bylo ještě záhy po ránu, v Bristolu se jako vždy vstávalo brzy. Lidé museli být v práci krátce po úsvitu a strávit tam osm hodin v zimě, deset hodin na jaře a na podzim a dvanáct hodin v létě. Jak tedy trojice mužů šla městem, oba vězňové vpředu, potkávala je spousta chodců. Tváře se křivily děsem, lidé přebíhali na protější stranu ulice - nikdo neměl chuť se o zločince byť jen otřít.

Vrata Wasboroughova mědikovectví byla dokořán, hlomoz a plameny činily ze slévárny hotové peklo. Pro královské válečné námořnictvo se tu zřejmě pilně vyráběly ploché mosazné řetězy na nová čerpadla dnových kalů, od chvíle, kdy přišel o své peníze, sem Richard už nezašel.

„Do Dolphin Street,“ přikázal biřic úsečně, když došli na roh. Takže ne směrem ke Coopers Arms, ale na sever přes Frome. Nu, samozřejmě. Gloucesterská silnice přece vede k severu.

Vyvolalo to v něm otázku: kdo tohle všechno platí? Jeho a Willyho si navzájem předávají dvě hrabství, výlohy by měla nést přejímající strana. Jsou snad on a Willy pro Gloustershire tak důležití, že by hrabství bylo ochotno vydat hromádku liber na tuhle čtyřicetimílovou cestu a na ostrahu biřicem? Anebo to jde na Ceelyho účet? Jistě, určitě to hradí Ceely. A rád, uvažoval Richard.

Z Dolphin Street odbočili doleva na Broadmead a k povoznickému dvoru Michaela Henshawa, jenž provozoval nákladní dopravu do Gloucesteru, Monmouthu a Walesu, do Oxfordu, Birminghamu, ba až do Liverpoolu. Tam je zavřeli do přístřešku plného koňského hnoje a směli si odložit truhly. Willy lapal vyčerpaně po dechu.

Alespoň mě ty tři měsíce bez pohybu nezbavily vší síly, pomyslel si Richard. Chudák Willy věru nemá moc sil. Ale další tři měsíce navíc, a budu na tom zrovna tak jako on, pokud mi gloucesterské vězení neumožní nějak se zaměstnat a za práci mě taky slušně nenakrmí. Jenomže půjdu-li za prací, kdo mi ohlídá truhličku, kdo ji ochrání před zlodějskýma rukama? O takové věci, jako je karbolka nebo tufít, snad nepřijdu, ale všechno moje šatstvo a všechny utěráky, hadry budou rázem pryč, a někdo by mohl objevit i tu tajnou dutinku se zlatými guinejemi. O své knížky bych mohl přijít! Protože já určitě nejsem jediný vězeň v Anglii, který si čte v knížkách.

Velký povoz, na který se Willy s Richardem vyškrábali, zakrývala plátěná střecha napjatá na železných obloucích, ochrání je před nejhorším náporem živlů včetně sněhové bouře, která se zjevně chystala udeřit a která přitvrdí, jen co se vůz vynoří ze závětří bristolských komínů. Zapřaženo bylo už osmispřeží silných koní, kteří se zdáli být schopni překonat louže a bláto gloucesterské silnice. Vůz byl vrchovatě naložen tolika sudy a bednami, že neměli ani kam si dát nohy, a vozka trval na tom, že truhličky si vězni s sebou brát nemohou.

„Maj v nich svůj majetek, člověče, a na to je přece zákon,“ prohlásil biřic hlasem nepřipouštějícím další námitky. Vylezl za nimi na vůz, odemkl jim řetězy vedoucí od pasu ke kotníkům a zajistil je za železné půlobruče nesoucí plátěnou střechu. Jediné, co mohli udělat, bylo uložit se s nataženýma nohama nahoru na náklad. Biřic pak seskočil a Richard uvažoval, nechá-li je tu samotné. Vůz sebou trhnul a dal se do pohybu, biřicova záda se objevila na kozlíku vedle kočího, kde je trochu kryla stříška.

„Hni se přece, Willy,“ řekl Richard skleslému společníkovi, jenž měl zjevně už zase na krajíčku. „Pomoz mi zvednout mou truhličku na ten pytel, já ti pak pomůžu s tvou. Budeme aspoň mít oč se opřít. A opovaž se brečet! Jak zafňukáš, je po tobě.“

Po rozměklé, ničím nezpevněné cestě jeli mučivě pomalu, čas od času se vůz bořil až po nápravy do bahna. Tehdy Richardovi a Willymu biřic odemkl řetězy, museli dolů a pomoci vůz vykopávat a tlačit - stejně tak jako dopálený biřic, jak Richard pobaveně zjistil. Hustě sněžilo, ale teplota dosud neklesla natolik, aby silnice umrzla a ztvrdla. Za první den, bez jídla a bez vody, tak ujeli osm z oněch čtyřiceti mil.

Když konečně zastavili v Almondsbury před zájezdním hostincem U Hvězd a pluhu, slézal vozka ze šejtroku zjevně spokojený.

„Máte u mě nocleh s dekou, chlapi,“ řekl vězňům s mnohem větší vlídností, než s jakou je vítal ráno v Bristolu. „Nebejt vás dvou, tak sme se z toho marastu nevyhrabali. A ty Tome, si na mě dej tuplák zdejšího ležáku - je výbornej, hostinskej si ho tu vaří sám.“

Vozka i biřic zmizeli, Richard s Willym zůstali na voze a přemítali, co se asi bude dít dál. Pak se biřic Tom vrátil, odemkl řetězy, za něž byli upoutáni k půlobručím nad vozem, a s připraveným obuškem je zavedl do kamenné stodoly, kde byla rozložena sláma. Našel si tu trám, do něhož byla nízko u země zapuštěná železná oka, a k němu je opět uzamkl. Poté zmizel. „Já mám takovej hlad!“ zakňoural Willy. „Tak si ho hlaď! Ať tě neslyším ani popotáhnout, Willy.“ Stodola voněla čistotou, sláma byla suchá. Je to mnohem lepší lože, než jaká jsem si za poslední tři měsíce užil, pomyslel si Richard a už se do ní zahrabával. Vtom se objevil hostinský a s ním ještě podsaditý venkovský chasník. Hospodský balancoval na podnose dva korbílky, chléb, máslo a dvě poctivé misky kouřící polévky. Mládenec zašel do prázdného stání a vrátil se odtamtud se dvěma koňskými houněmi.

„John povídal, že ste cestou pořádně zabrali s tím jeho prkeňákem,“ řekl hostinský, podnos postavil na zem, tak aby na něj mohli dosáhnout, a pak rychle ukročil nazpět. „Máte u sebe nějaký peníze, abyste mohli zaplatit víc než tu penci, co mi za vás dává biřic? Jinač máte přebráno, a já to budu muset napočíst Johnově firmě, poněvač von říká, že ste si dnes svou mzdu vopravdu vydělali.“

„Kolik to bude?“ zeptal se ho Richard. „Třípence za každýho, a je v tom tuplák ležáku.“ Richard zalovil v kapsičce u vesty a vytáhl šestipenci. Za další tři pence dostali k snídani chleba a obyčejné pivo, pak museli znovu nahoru na vůz, dalších osm mil cesty, znovu a znovu vyhrabávat, nadzvedávat, tlačit. Spokojený spánek na slámě a pod houněmi spolu s vydatnou horkou stravou měl blahodárné účinky na Richardovo tělo, třebaže ho ještě celé bolelo po včerejší námaze. I Willy pookřál a zabíral s mnohem větší chutí. Přestalo sněžit a ochlazovalo se, nemrzlo však tak silně, aby se cesta pod koly dál nebořila, víc než osm mil za den se ujet nedalo, ale kočího Johna to uspokojovalo - a patrně mu to umožňovalo zastavovat na noc v hospodách, na které byl zvyklý.

Richard proto očekával, že bude navečer pátého dne vysazen před gloucesterskou věznicí. Namísto toho však vůz zastavil už na gloucesterském předměstí, když dorazil před hostinec U Podzimního úplňku.

„Nemám to srdce šoupnout vás za tmy do tý špinavý díry,“ vysvětloval vozka John. „Zaplatili ste si cestu jako každej džentlmen, a je mi vás vobou líto. Tohle má pro vás bejt poslední slušnej nocleh a poslední slušná večeře - jen Pánbůh milej ví, na

jak dlouho. Je to vopravdu těžký vidět ve vás nějaký zločince, takže hodně štěstí, hoši.“

Nazítří za rozbřesku přejel vůz po zvedacím mostě řeku Severu a západní branou vjel do Gloucesteru. V mnoha směrech to pořád ještě bylo středověké městečko, zachovalo si většinu opevnění, příkopů, padacích mostů, klášterů a hrázděných domů. Pohled na město měl Richard omezený jen na to, co se dalo uvidět nezakrytým koncem vozu. Přesto i tak vnímal, že Gloucester se má v poměru k Bristolu asi jako mřenka k velrybě.

Vůz dokodrcal k bráně v mohutné středověké hradbě, Richard s Willym sesedli a spolu s biřicem Tomem došli na velké prostranství, kde, jak se zdálo, se pěstovalo všelicos, co ukáže až jaro. Před nimi se tyčil gloucesterský hrad, jenž sloužil zároveň jako věznice. Pochmurný, s kamennými věžemi, vížkami a zatarasenými okny, spíš ovšem zřícenina než pevnost, která naposledy vzdorovala obléhatelům kdysi za časů Olivera Cromwella. Nezavedli je však do hradu, nýbrž do poměrně velké kamenné budovy u vnější hradby a pevnostního příkopu, které hrad obepínaly kruhem. Tady bydlel náčelník věznice.

Hlavním důvodem, proč sem s nimi až z Bristolu jel eskortující biřic, usoudil Richard, byla spíš starost bristolského Newgatu o jejich železa než obava, aby vězňové neuprchli. Sundali jim všechny okovy a biřic Tom je popadl pevně do náruče jako matka své nejmilovanější dítě. Jakmile byli vězňové úředně předáni a všechno podepsáno, vydal se Tom i s nákladem nastrkaným do pytle rychlým krokem do městečka, aby stihl laciný dostavník domů do Bristolu. Opustil Richarda a Willyho ve chvíli, kdy opět dostávali na kotníky čerstvou soupravu známých železných náramků pospojovaných dvěma stopami řetězu. Jakmile se vše se zdarem podařilo, hnal je vězeňský dozorce - po náčelníkovi nebylo vidu ani slechu - i s jejich drahocennými truhlami teprve dovnitř do hradu.

To málo, co bylo z budovy ještě obyvatelné, bylo vězni tak přecpáno, že sedět tu na zemi s nataženýma nohama bylo zhola nemožné. Pokud si někdo z uvězněných nebožáků sedl, musel mít kolena přitažená až k samé bradě. V místnůstce měřící dvanáct krát dvanáct stop se tísnila dobrá třicítka mužů a asi deset žen. Bachař, jenž je sem dovedl, houkl nějaký nesrozumitelný rozkaz, a všichni, jimž se zatím podařilo usednout, vstali. Poté vykročili v zástupu ven - Richard a slzící Willy v jejich středu, stále ještě se svými truhličkami - až se všichni zastavili na mrazivém dvoře, kde už postávala dvacítka dalších mužů a žen.

Byla neděle a osazenstvu gloucesterské věznice se mělo dostat božího slova od reverenda pana Evanse, dědouška tak stařičkého, že se jeho pisklavý hlásek ztrácel ve vichru prohánějícím se po zhruba čtvercovém nádvoří. Jeho nabádání k pokání, k naději a ke zbožnosti - pokud snad o něčem takovém mluvil - šla doslova do větru. Považoval naštěstí desetiminutovou bohoslužbu a dalších dvacet minut kázání za zcela dostatečnou protihodnotu oněch čtyřiceti liber, které jakožto vězeňský kaplan ročně pobíral, zejména s přihlédnutím k tomu, že stejný úkon jako v neděli se od něho za ty peníze očekával i o středách a pátcích.

Poté je nahnali zpátky do velké vězeňské síně, která ovšem byla mnohem menší než světnice dlužníků, třebaže těch byla sotva polovina.

„Ve všední dny to tu nejni tak zlý,“ ozval se ženský hlas vedle Richarda, jenž právě kohosi odtlačil, postavil truhličku na zem a sedl si na ni. „Ty si ale pěknej kus chlapa!“

Dřepla si vedle něho a tvrdě přitom lokty odstrčila sousedy na obou stranách. Hubená sušinka, asi třicetiletá, na sobě notně spravované, ale přijatelně čisté kousky oblečení - černou sukni, červenou spodničku, červenou blůzku, černý kabátec a poněkud odvážný černý klobouček, jenž měl na jedné straně zdviženou střechu a na druhé šarlatově obarvené husí brko.

„To tu není žádná kaple, kde by pastora bylo aspoň trochu slyšet?“ otázal se s lehkým úsměvem Richard. Měla v sobě cosi velice milého a rozhovor s ní znamenal, že aspoň nemusí poslouchat ubrečeného Willyho.

„Ale jo, jenže ta není dost velká, abysme se tam všichni vešli. Teď je tu momentálně vopravdu nacpáno - chtělo by to pořádnej průvan vězeňskejch horeček, aby nás trochu ubylo. Já sem Lizzie Locková.“ A podala mu ruku.

Stiskl ji. „Richard Morgan. Tohle je Willy Insell, moje životní prokletí a zároveň můj věrný stín.“

„Jak se vede, Willy?“

Willyho odpovědí byla čerstvá sprška slzí.

„Je to hotový vodotrysk,“ řekl unaveně Richard. „Jednoho krásného dne ho asi uškrtím.“ Rozhlédl se kolem sebe. „Jak to, že jsou tu ženské pohromadě s mužskými?“

„Tady nejsou žádný voddělení zvlášť pro mužský a zvlášť pro ženský, lásko moje. Ani tu neni žádný zvláštní voddělení pro dlužníky. Proto se vo nás taky zmiňuje zpráva Johna Howarda vo anglickejch trestnicích -je to asi pět let, co ji sepsal. A proto se tu taky staví novej lapák. A proto je tu ve všední dny volnějc,“ opakovala.

Vybral si z toho všeho jedno jméno. „Kdo to je, ten John Howard?“

„Chlápek, co napsal tu zprávu vo trestnicích, jak už sem povídala,“ řekla Lizzie Locková. „A už se mě nevyptávej, stejně toho vo tý zprávě víc nevím. Jen snad to, že dost zamávala s celým Gloucesterem - vod pana biskupa přes jeho kolegium až po posledního kostelníka. Takže vyšel zákon, že se tu má postavit nový vězení. Do tří let prej má bejt hotový, jenže to už já určitě neuvidím.“

„Čekáš, že budeš propuštěná?“ zeptal se se zájmem usmívající se Richard.

„Pámbíčku na nebíčku, to víš že ne!“ řekla pobaveně. „Před dvěma rokama sem vyfasovala suš. per coll.“

„Co žes dostala?“

„No provaz, přece, Richarde, lásko moje. Suš. per coll. napíše ten chlap, co tě věší, do svý ouřední knížky, jen co přestaneš kopat nožičkama. V Londýně se tomu říká konopná mašle.“

„Ale pořád jsi přece naživu, jak vidím.“

„Předminulý Vánoce sem dostala milost, prosím. Teda sedm let deportace místo toho. Zatím sem nejela nikam, ale vono to příde.“

„Podle toho, co jsem slyšel, Lizzie, není kam tě deportovat. I když se v Bristolu mluvilo i o Africe.“

„Tak ty si z Bristolu! Já si to hned myslela, tobě to v puse nezahrčí, ty mluvíš spíš nosem.“

„Willy i já jsme oba z Bristolu. Přivezli nás sem dnes povozem.“

„A ty si džentlmen, viď?“ řekla nejistě.

„Jen svým způsobem, Lizzie.“

Píchla prstem do Richardovy truhly. „Co tam máš?“

„Všechen svůj majetek, ale těžko říct, jak dlouho mi bude říkat pane. Vidím, že pár lidí tu má sice na kahánku, ale ostatek vypadá náramně dobře, o mnoho líp než kdokoli v bristolském Newgatu.“

„To je tím, že se staví ta nová basa, a taky díky zeleninovejm záhonům starýho Maminy. Ty, co pracujou, dostávaj pořádně najíst. Vono totiž příde levnějc nechat stavět vězně než najímat gloucesterský dělníky - má to co dělat s nějakým zákonem, kterým se vězňům povoluje pracovat. I my ženský tu pracujem, většinou na zahradě.“

„Komu říkáš starej Mamina?!“

„Náčelníkovi věznice. Jedna věc je důležitá - nevonemocnět. Jinak si na čtvrtinovejch přídělech. Vězeňský horečky tu čas vod času natropěj pěknou paseku. Vo Vánocích tu umřelo vosum lidí z třiavosumdesáti na neštovice.“ Popleskala dřevěnou truhličku dlaní. „S tímhle si nedělej starosti, Richarde, lásko moje. Já ti ji vohlídám - ale něco za něco.“

„Za co?“ otázal se ostražitě.

„Za vochranu. Šiju a zašívám a za to dostávám plný příděly a taky pár pencí navrch. Dá se říct, že poskytuju svý služby takovým způsobem, že by proti tomu ani sám pan pastor nemoh mít žádný námitky. Jenomže po mně chlapi pořád jedou, zejména tamhleten Isaac Rogers.“ Ukázala na vysokého a rozložitého chlapíka, který vypadal na opravdického zločince. „To je pěknej pacholek, jen co říct!“

„Zač je tady?“

„Za loupež, přepadení venku na silnici. Brandy a pár bedniček čaje.“

„A zač jsi tu ty?“

Zachichotala se a cvrnkla prstem do svého klobouku. „Štípla sem ten nejkrásnější hedvábnej klobouček na světě! Já si nedokážu pomoct, Richarde - kloboučky já prostě miluju“

„Chceš říct, že tě odsoudili k smrti za krádež jednoho jediného klobouku“

V černých očích jí zajiskřilo, pak svěsila hlavu. „Von to totiž nebyl můj první soud,“ řekla. „Povídala sem ti, že já kloboučky miluju.“

„Natolik, aby ses kvůli nim nechala pověsit?“

„No, na to člověk zrovna nemyslí, když je de šlohnout, ne?“

Podal Lizzii už podruhé ruku. „Něco ti navrhnu, holčičko. Od nynějška jsi tedy pod mou ochranou, za to od tebe čekám, že mi mou truhličku budeš hlídat jako oko v hlavě. A nezkoušej vypáčit její zámek, čili správně po anglicku lock, Lizzie Locková! Čestné slovo, že v ní nemám ani jeden klobouček.“ Vstal, pár lidí přitom musel odstrčit na stranu. „Jestli se mi podaří protlačit tím zástupem, chci si obhlídnout své nové působiště. Dávej mi na tu bednu dobrý pozor.“

Na celou obchůzku mu stačila pouhá čtvrthodinka. K velké společné místnosti přiléhala řádka malých cel, neosvětlených, nevětraných a také neobydlených, třebaže ve dvou z nich byla dokonce i latrína. Do hořejších prostor vedly zchátralé schody přehrazené mřížovými dveřmi. Světnice pro dlužníky, která byla

od ostatních provinilců oddělena rovněž mřížovím, měřila deset krát dvacet stop, a podobně jako cely postrádala okna i jakékoli jiné větrací otvory a bývala by ponořena ve tmě přímo styžské, kdyby její obyvatelé už dávno v jedné stěně nevybourali u stropu otvor, aby dovnitř šlo světlo a alespoň trochu vzduchu. Za zdí už bylo nádvoří. Třebaže pro sebe měli dlužníci víc prostoru, jejich osud byl méně utěšený než život ostatních trestanců, do práce nechodili, takže se museli spokojit se čtvrtinovými porcemi stravy. Tak jako vězni v bristolském Newgatu byli i oni vyzáblí na kost, oblečení v hadrech a zcela bez zájmu o okolí.

Když se vrátil do trestanecké cely, zjistil, že Lizzie Locková rozhořčeně brání jeho truhličku před lupičem Isaakem Rogersem.

„Nech ji na pokoji a mou truhlu taky,“ okřikl ho Richard stroze.

„Chceš si to rozdat?“ zavrčel Rogers a stavěl se do střehu.

„Koukej padat, srágoro! Tebe bych spliv na posezení, vobejdo!“ řekl Richard lenivě a beze strachu. „Zmiz odsud. Jsem Richard Morgan, a pamatuj si, že nic nemám kolem sebe tak rád, jako klid a pořádek. A tohle děvče je pod mou ochranou.“ Vzal ji kolem pasu, Lizzie se k němu se škodolibým úsměvem přivinula. „Jsou tu ještě další ženské, poohlídni se jinde.“

Rogers si ho bedlivě změřil a usoudil, že rozvaha v tomhle případě poslouží líp než odvaha. Pokud by se tenhle Morgan aspoň trochu vylekal, mohlo by se to vyvinout docela jinak, jenomže ten prevít má zřejmě pro strach uděláno. Je až moc klidnej, až moc se ovládá. Takoví chlapi se pak rvou jak kočky, pěsti, zuby, nehty, kopance, a bejvaj náramně hbitý. Sklapl a odtáhl, zatímco se Richard posadil na truhličku a Lizzie se mu uvelebila na klíně.

„Kdypak nám dají najíst?“ zeptal se. Chytrá holka je to! Nemusel mít strach, že by si jeho dvornost špatně vyložila. Naopak, Lizzie Lockové zjevně náramně vyhovovalo mít ochránce, který po ní sám nejede.

„Na voběd je eště brzy,“ odpověděla. „Je neděle, takže bude čerstvě pečenej chleba, nějaký maso, kus sejra, řípa a zelí. Žádný máslo ani marmeláda, ale jídla je jinak vopravdu dost. Kriminálníci maj svou vlastní kuchyň, támhle,“ - ukázala do protějšího rohu místnosti -, „a plecháč a dřevěnou lžíci dostaneš vod kuchaře. K večeři bude zase chleba, zelná polívka a pivo.“

„Nějaký výčep tu je?“

„Kde, tady ty si asi na chlast, viď, lásko moje?“

„Ne. Nepiju nic než pivo nebo vodu. Jen se tak ptám.“

„Simmons - říká se mu Veselej Simmons a je to řadovej bachař - ti pití donese, když mu dáš penci vod cesty. Ale dyž už je řeč vo pití, dej si dobrej pozor na toho Isaaka. Ten dokáže bejt děsnej, když se naleje.“

„Ožralí chlapi jsou neohrabaní, měl jsem jich kolem sebe celý život plno.“

Ke konci února už nebylo nic, co by o gloucesterském vězení Richard nevěděl, včetně osudů všech spoluvězňů, kteří se mu díky těsnému soužití časem stali důvěrně známí. Čtrnáct z nich tu stejně jako on čekalo na proces o postním zasedání poroty, ostatní už měli soud za sebou a rozsudek znali, povětšině to byla deportace. Tři z oněch čtrnácti byly ženy: Mary (známá tady jako Maisie) Hardingová měla na krku obvinění z přechovávání kradeného zboží, Betty Masonova se měla zodpovídat z krádeže měšce s patnácti zlatými guinejemi z jednoho domu v Henbury a Bess Parkerovou čekal proces za vloupání v North Nibley, při němž měla odcizit dvě plátěné spodničky. Bess Parkerová si tu vytvořila pevný vztah k vězni odsouzenému v roce 1783, Nedu Pughovi, Betty Masonova zase učarovala dozorci jménem Johnny. Obě měly každým okamžikem slehnout.

Jsme tu věru roztomilý svět sám pro sebe, ušklíbl se Richard v duchu trpce. Cela, kde se člověk nemůže pořádně ani postavit, a nahoře, když bachař otevře mříž, odpudivá mužská nocležna. Naučil se už jisté otrlosti, v jedné nevětrané temné cele se klidně svlékal do naha a myl se tam u pumpy bez ohledu na ženské, bez uzardění si tam přepral i hadr na utírání zadku a před třemi tucty párů nevěřícných očí si pak svým porézním přístrojem filtroval vodu na pití. Do srdce se mu vkrádalo sobectví, neboť se ani trochu nesnažil rozdělit o přečištěnou vodu s Lizzií anebo s Willym. Kámen totiž fungoval pomalu, trvalo hodinu, než získal dvě pinty vody. A nedělil se ani o mýdlo nebo utěráky. Oněch pár pencí, o které ztenčoval svou železnou zásobu, dostávala vesměs pradlena Maisie za to, že mu prala spodky, košile a punčochy, pokud šlo o kalhoty a ostatní vrchní šatstvo - nu, ty zkrátka smrděly potem.

Maisie jako jediná z ženských byla bez ochránce a své služby poskytovala zdarma, zatímco dvě nebo tři další šly za pohárek džinu. Když na párek přišla touha, lehli, kde bylo kousek místa, a pokud místečko nenašli, udělali si to vstoje u zdi. Pražádná erotika v tom nebyla. Šaty se neodkládaly, jediné, co se zvědavému oku mohlo podařit zahlédnout, byl záblesk masitého klacíku anebo ochmýřený pahrbek, zpravidla však ani to ne. Richarda udivovalo, že žádná ze souloží se neodehrávala v přilehlých kobkách, tmy se zřejmě všichni báli.

Bess Parkerová a Betty Masonova začaly rodit začátkem března ve vězeňské cele na zemi, pak je odnesli do ženské nocležny, kde v otřesné nečistotě proběhly oba porody až do konce. Ještě dvě další ženy tu kojily děti narozené v gloucesterské věznici a Maisie pečovala o batole, které si přivedla do vězení už s sebou. Většina novorozeňat umírala při porodu nebo krátce po něm. Batolící se dítě tu představovalo učiněný zázrak.

Práce tu však byla spousta a bylo to pravé požehnání. Richard byl přidělen k nošení vápencových kvádříků z hradního přístaviště k novostavbě vězení, což znamenalo být na čerstvém vzduchu a moci se trochu rozhlédnout po okolí. Gloucesterský nevelký přístav se nacházel v těsném sousedství hradu, na stejném břehu řeky Severu, která byla až k tomuto místu splavila pro velké bárky i menší brigy. Jedna ze dvou sléváren ve městě vyráběla kostelní zvony, zatímco druhá se spokojovala s odléváním různých drobných železných předmětů, které se snadno rozprodávaly v blízkém okolí. Čoudily sice, zdaleka ne však tolik, aby zaneřádily ovzduší, které Richardovi naopak připadalo svěží a voňavé. Ani Severu nepůsobil dojmem, že by jeho voda byla špinavá, i když horečnatá onemocnění opakující se ve věznici napovídala, že vězeňský vodní zdroj je něčím zamořený. Anebo mohly chorobu roznášet i blechy a vši, s nimiž Richard bojoval tak, že svůj špinavý slamník neustále drhnul karbolou a šatstvo i sebe sama zbavoval hmyzu vytrvalým obíráním. Och Bože, být tak v čistotě! Moci žít čistý a čistě! Dožít se alespoň kousku soukromí!

Vězeňská horečka propukla krátce nato, co sem přibyl Richard s Willym, a snížila počet lidí tísnících se ve společné cele ze čtyřiceti až na dvacet, jen příchod několika málo nových tváří pomohl udržet onu čtrnáctku kandidátů na postní soud na stejné výši.

Čas a společná práce Richardovi napomohly poznat všechny chlapy a s některými se sblížil natolik, že je začal považovat za přátele: byli to především William Whiting, James Price a Joseph Long. Všichni byli společně s ním na seznamu pro postní zasedání porotního soudu.

Whiting byl obviněný z krádeže skopce právě v oné vsi, kde Richard s Willym poprvé přenocovali na slámě v hostinci U Hvězd a pluhu, v Almondsbury.

„Úplná pitomina,“ bránil se Whiting, jenž byl vyhlášený vtipálek a komediant. Nikdo nedokázal říct, kdy se dá to, co Whiting vykládá, brát vážně. „K čemu bych, pro všechno na světě, já tu vovci krad? Já ji chtěl jen vošukat. Hned ráno bych ji byl zase šoup do vohrady a živá duše by nic nepoznala. Jenomže ten vovčák zkrátka nespal.“

„Tos to tak zoufale potřeboval, Bille?“ zeptal se ho Richard a povedlo se mu přitom zachovat vážnou tvář.

„Žádný zoufale -já si prostě vobčas rád zašukám, a vovčí zadek je zrovna tak dobrej jako ženská píča,“ sypal ze sebe Whiting. „Po čuchu je vod sebe nepoznáš, a je trošku víc fest. A vovce taky nedělá žádný strachy. To si musíš ty její zadní kopejtka strčit do svejch holinek, a už to jede.“

„Ať už ti to přišijou jako hovadstvo anebo jako krádež, provaz máš jistý, Bille. Ale proč zrovna v Almondsbury: O osm mil dál, v Bristolu, bys našel tisícovku kurev obojího pohlaví - a nikdo z nich by strachy nedělal.“

„Dyž já to nemoh vydržet. Ten skopeček totiž měl tak krásnej ksichtík - von byl podobnej jednomu panu faráři, kerýho sem taky znával.“

Richard to vzdal.

Jimmy Price byl venkovan ze Sommersetu se slabostí pro rum. Ještě s jedním společníkem vykradli tři domky ve Westbury-upon-Trim a pobrali v nich spoustu hovězího, vepřového a skopového a kromě toho tři čepice, dva kabáty, vyšívanou vestu, jezdecké holinky, mušketu a dva hedvábné zelené deštníky. Jeho komplic, o kterém mluvil jako o Peterovi, mezitím už umřel na vězeňskou horečku. Jimmy zatvrzele trval na svém, že na jeho chování nebylo vůbec nic špatného. „Dyť já to přece udělat nechtěl - vůbec se ani nepamatuju, že bych něco takovýho prováděl,“ obhajoval se. „K čemu bych já krad hedvábný zelený deštníky, a hned dva k tomu? Ve Westbury se nic takovýho prodat nedá. Ani hlad sem neměl, a nic z toho šatstva mi nepasovalo - ani Peterovi. A k tý mušketě sem si nenabral ani trošičku prachu, ani jednu kuličku!“

Třetí z oné trojice, jehož bylo Richardovi líto nejvíc, byl z nich ze všech nejschlíplejší. Rozumu měl Joey Long pomálu, rozvahy ještě míň, a tak ukradl v Slimbridgi stříbrné hodinky. „Já byl namazanej,“ říkal jenom, „a voni byly tak pěkný.“

Richard samozřejmě musel odpovídat na obdobné otázky, vězeňská cela začínala vypadat jako klub lupičů velkého stylu. Jeho vysvětlení bylo pokaždé stručné: „Vydírání a krádež značného rozsahu. Dluhopis na pět set liber a hodinky s železným pláštěm.“ Odpověď, jíž si vysloužil obecný respekt, dokonce i úctu Isaaka Rogerse.

„Moc hezká věc, tahle krádež značného rozsahu,“ říkal Billovi Whitingovi, zatímco se pachtili každý s jednou vápencovou štukou. Whiting uměl číst a psát a byl obdařený přirozenou inteligencí. „U mě to byly obyčejné železné hodinky. U Bess šlo o dvě obyčejnské spodničky bratru za šestipenci. Rogers si přišel na dva galony brandy a pět tisíc liber nejlepšího zeleného čínského čaje - co libra čaje, to libra v penězích. Lup za víc jak pět tisíc. A přitom máme všichni na krku úplně stejné obvinění - krádež značného rozsahu. Vůbec to nedává smysl.“

„No jo, ale Rogers za to taky bude viset,“ namítl Whiting. „Lizzie dostala suš. per coll. za krádež tří kloboučků.“ „Vona je ovšem takzvaná recidivistka, Richarde, a v tom to všechno vězí,“ vyprskl Whiting. „Podle pánů soudců měla sekat dobrotu a po ničem takovým už jaktěživa ani nevzdechnout. Jenomže většina z nás je zkrátka pořád nalíznutejch, to je ten malér. Na vině je podle mě hlavně chlast.“

Oba strýcové Jamesové dorazili do Gloucesteru nájemnou poštovní bryčkou v pondělí 21. března. Jelikož ve městě žádný slušný nocleh nenašli, ubytovali se nakonec v hostinci U Podzimního úplňku, v jehož stodole strávili Richard s Willym poslední noc před nástupem do gloucesterského vězení.

Stejně jako Richard očekávali i oni, že nová věznice snad bude přece jen snesitelnější než ta dosavadní. Nedovedli si ostatně představit, že by mohl existovat horší kriminál než bristolský.

„Teď to tu docela jde, strýčkové,“ řekl Richard, překvapený jejich zděšením, když vstoupili do vězeňské cely. „Přišly vězeňské horečky a dost se to tu vyprázdnilo.“ Vtiskl oběma letmý polibek na ústa, ale přivinout do objetí se nedal. „Moc nevoním,“ odtáhl se.

V místnosti se po nedělní bohoslužbě zničehonic objevil stůl a dvě lavice, náčelník věznice byl varován, že se parlament se vší vážností zabývá zprávou Johna Howarda o poměrech ve vězeních pro dlužníky, klidně by se mohlo stát, že se baron Eyre vydá na inspekci svého obvodu, takže starý Mamina se činil, jak mohl.

„Jak se daří tatínkovi?“ byla Richardova první otázka.

„Ne tak dobře, aby mohl podstoupit tuhle cestu, ale přece jen je na tom už líp. Moc tě pozdravuje a líbá,“ řekl strýček James apatykář. „A modlí se za tebe.“

„A maminka?“

„Totéž. Zdraví tě a modlí se za tebe.“

Strýcové se nestačili divit, jak dobře Richard vypadá. Kabát, vestu i kalhoty měl sice uválené a dosti čpěly, ale košile i ponožky byly čisté, stejně tak i hadříky obtočené kolem kotníkových okovů. Vlasy měl ostříhané stejně nakrátko jako v Newgatu, nenesly však ani stopu šedivění, nehty měl čisté a řádně zastřižené, byl čerstvě oholený. Tvář mu nepoznamenala jedna jediná vráska. Oči měly pevný, i když poněkud nepřítomný výraz, trochu z nich šel strach.

„Máte nějaké zprávy o Williamovi Henrym?“

„Ne, Richarde, ani hlesu.“

„Pak na všem tom ostatním vůbec nesejde.“

„Ale ovšemže sejde!“ řekl důrazně strýček James duchovní. „Našli jsme ti už obhájce - bohužel to nemohl být nikdo z Bristolu. U těchhle hrabských soudů nevidí cizí právníky rádi. Bratránek Henry advokát nám poradil, abychom se poohlédli po někom, kdo to u zdejšího porotního soudu dobře zná. Soudci jsou tu dva, jedním je baron nejvyššího soudu finančního úřadu - sir James Eyre a druhým baron nejvyššího civilního soudu -sir George Nares.“

„Ceelyho Trevilliana jste neviděli?“

„Ne,“ přiznal strýček James apatykář, „ale slyšel jsem, že se ubytoval v nejlepším hostinci tady ve městě. Pro Gloucester je zasedání velká událost - bude zahájeno se všemi ceremoniemi. Jak mi vysvětlili, odebere se soud průvodem napříč městem do radniční síně, kde také proběhnou všechna přelíčení. Oba soudci obývají zvláštní vyhrazené příbytky vedle radnice, ale většina právníků, soudních úředníků a zřízenců bydlí po různých hostincích. Zítra zasedá velká porota, to je ovšem jen formální záležitost. Před soud půjdete všichni, jak tu jste, jak mi řekl tvůj obhájce.“

„A tím je kdo?“

„Pan James Hyde, z Chancery Lané v Londýně. Je to právník, který cestuje po oxfordském soudním okrsku spolu s barony Eyrem a Naresem.“

„Kdy se spolu sejdeme?“

„On s tebou vůbec jednat nebude, Richarde. Působí u soudu. Nezapomínej, že u přelíčení nemůže uplatňovat tvou verzi celé té záležitosti. Poslechne si výpovědi svědků obžaloby a bude se snažit najít v nich nějakou skulinu, které by pak mohl využít při křížovém výslechu. Jelikož zatím neví, kdo všechno má svědčit a o čem budou svědčit, je zbytečné, aby se s tebou scházel. My jsme ho samozřejmě o věci dopodrobna informovali. Je to velice schopný a velice věcný muž.“

„Kolik se mu za tolik práce platí?“

„Dvacet guinejí.“

„A vy už jste mu je dali?“

„Ovšem.“

Je to pustá komedie! pomyslel si Richard, usmál se však a vřele jim oběma stiskl paže. „Vy jste na mě strašně hodní. Nedokážu vám ani vypovědět, jak si vaší laskavosti považuju.“

„Vždyť přece patříš do rodiny, Richarde,“ řekl strýček James duchovní dosti překvapeně.

„Donesl jsem ti nový oblek a nové boty,“ oznamoval strýček James apatykář. „A paruku. Před soud nemůžeš předstoupit s takovýmhle ježkem. Ženské - tvá matka, Ann a Elizabeth - ti posílají velkou krabici s prádlem, košile, spodky, ponožky, onučky, všelijaké hadříky.“

Richard neodpovídal, indiu a tedy počítá s nejhorším, nikoli s nejlepším. Pokud by měl už pozítří vyjít na svobodu, k čemu ta velká krabice šatstva?

Ohlasy parády doprovázející zítřejší zahájení soudního zasedání jasně dolehly k Richardovu sluchu, právě když vláčel těžký kamenný kvádr - břeskný zvuk trubek a rohů, rachot bubnů, obdivné výkřiky, vojenská hudba s dudáky a bubínky, plynná latina rezonující v hlasitých sborových modlitbách. Pro Gloucester to znamenalo velkou slávu.

Ve vězení zavládla vzdorovitá nálada. Nikdo - jak si Richard uvědomil, když se rozhlédl po spoluobviněných (jejich počet už opět vzrostl na šestnáct) - v duchu neočekával jiný verdikt než „vinen“. Kromě Richarda si mohli dovolit obhájce jen dva další obvinění: Bili Whiting a Isaac Rogers. I je měl zastupovat pan James Hyde, což Richarda přivedlo na myšlenku, že pan Hyde je v tomto směru asi jediným kandidátem.

„Copak nikdo z nás nemá naději, že se dostane na svobodu?“ otázal se Richard Lizzie.

Lizzie, veteránka tří procesů před týmž tribunálem, se zahleděla do prázdna. „Ty nevosvoboděj nikoho, Richarde,“ řekla jen. Jak bysme mohli vyváznout? Dokazovat bude žalobce, svědčit budou jeho svědci a porota bude věřit tomu, co vod nich uslyší. Skoro všichni sme vinný, třebaže sem poznala i pár lidí, co byli skoupány jen na podkladě pustejch lží. To, že snad byl někdo vopilej, neplatí za polehčující vokolnost, zato kdybysme měli ňáký přátele na vysokejch místech, tak bysme teď asi v týhle gloucesterský díře už netvrdli.“

„A osvobodí vůbec někdy někoho?“

„Snad jednoho ze všech, když je těch případů před jednou porotou vopravdu hodně.“ Seděla mu na klíně a přihlazovala mu vlasy, jako kdyby hladila děcko. „Žádný naděje si nedělej, lásko moje. Pro porotu stačí, že ses dostal na lavici vobžalovanejch. Jenom si nezapomeň nasadit tu paruku, prosím tě.“

Když se Richard za úsvitu dne 23. března belhal ven, na zápěstí pouta a všechny údy upoutány řetězem k opasku, měl na sobě nové šaty, velice prostý oblek sestávající z černé kazajky, černé vesty a černých kalhot, na nohou nové boty, náramky na rukou i na nohou ovinuté čistými klůcky. Paruku si však nenasadil, připadal si v ní hrozně. Doprovázelo ho sedm dalších vězňů: Willy Insell, Betty Masonová, Bess Parkerová, Jimmy Price, Joey Long, Bili Whiting a Sam Dav, sedmnáctiletý mládenec z Dursley obviněný z toho, že jednomu tkalci odcizil dvě libry příze.

Do budovy radnice je nahnali zadním vchodem, tam je zavedli po schodech dolů do sklepní místnosti, aniž zatím měli možnost zahlédnout cokoli z oné arény, kde boj sice bude probíhat jen slovně, ale přesto může končit smrtí.

„Jak dlouho to může trvat?“ šeptla Bess Parkerová Richardovi, oči rozšířené strachem, dítě jí dva dny po porodu zemřelo na vězeňskou horečku a Bess se dosud nevzpamatovala ze žalu.

„Podle mého odhadu to dlouhé nebude. Soud nebude zasedat déle než šest hodin, a tady čeká na přelíčení osm lidí. Čili to musí odsejpat, jako když řezník nabijí střívka.“

„Já se tak strašně bojím!“ rozplakala se Betty Masonová, jejíž holčička se narodila mrtvá a jejíž trýzeň dosud také nepominula.

Jako prvního odvedli Jimmyho Frice, nepřišel však zpátky, třebaže už pak vyvolali jako další Bess Parkerovou. Teprve když odvedli i Betty Masonovou, svitlo zbývajícím obviněným ve sklepě, že jakmile líčení skončí, jde zřejmě vězeň rovnou zpátky do věznice. Další na řadě byl Sam Day, v kobce zbyli Richard, Willy a s nimi Joey Long a Bili Whiting.

„Jejich lordstva se odebrala vobědovat,“ ušklíbl se nepolepšitelný Whiting a olízl se. „Vypečená husička, hlavně prsíčka, pak hovězí pečínku na vínku, skopovíčko a pivíčko, paštiky a jiný štiky, kousky housky, koláče z pekáče - to pro nás nevypadá špatně, Richarde! Jejich lordstvíčka budou mít v bříšku jako v pokojíčku a po claretu a portským takhle malinký vočička.“

„Dost mizerně to vypadá,“ řekl Richard, jenž neměl na nějaké vtipkování náladu. „Protože po těch tučných dobrotách přijde záchvat dny a ten jim rozbouří i ty jejich břichy.“

„Ty si mi taky utěšitel, ty Jobův sejčku!“ Nechali si Richarda s Willym až nakonec, když je vyváděli ze sklepa, ukazovaly hodiny na stěně soudní síně půl čtvrté. Schůdky ústily přímo do ohrádky pro obžalované, kde teď s Willym stál a mžoural do světla. Hlídal je kopiník, zbroj měl středověkou, postoj poněkud ospalý. Třebaže síň nebyla veliká, měla i vyvýšenou galerii pro diváky, ti, kdo zaplňovali přízemní část, měli zřejmě v dramatu všichni přisouzenou nějakou aktivní úlohu. Oba soudci byli usazeni na vysokém pódiu a oděni v plné nádheře svého úřadu, v nachových, kožešinou obšitých pláštích, na hlavě paruku. Další soudní činitelé byli dílem rozsazeni kolem nich, dílem pod stupínkem, a ještě jiní přecházeli sem a tam sálem. Který z nich je asi pan James Hyde? Richard ho nedokázal odhalit. Dvanáctičlenná porota stála v čemsi, co vypadalo jako miniaturní ovčinec, a ulevovala trýzněným chodidlům ustavičným přešlapováním z nohy na nohu. Richard o tomhle utrpení dobře věděl, kvůli němu bylo jmenování do poroty postrachem všech svobodných mužů od Tweedu až po Kanál: celý den prostát, nemít ani na chviličku možnost se posadit, navíc za celý ten den pak oželet i mzdu - pobídka pro porotce, aby se své povinnosti zhostili co nejdříve a odbývali případy tak rychle, jak jen soudce stíhal vyřknout slovo „Oběsit!“

Pan John Trevillian Ceely Trevillian tu seděl ve společnosti hrozivě vyhlížejícího muže, náležitě přistrojeného do kostýmu, jenž mu náležel jako jednomu z účinkujících v předváděném dramatu - dřepěl tu v plášti, v paruce s uzlem v týle, v botách s přezkami, ozdoben odznaky svého úřadu. Ceely vyhlížel docela jinak, než jak ho kdy měl Richard možnost poznat: od hlavy až k patě v černém, obleček byl ovšem z nejjemnější látky, se střídmou parukou, na rukou černé rukavičky z kozlečiny a na tváři výraz nevinného naivky. Po afektovaném tajtrlíkovi či prohnaném daňovém podvodníku ani stopy. Tenhle Ceely, který tu seděl v radničním sále, byl přímo ztělesněním prosťáčka. Když Richard vstoupil do ohrádky pro obžalované, vyjekl Ceely jakoby strachy a chytil se svého společníka, načež pak těkal očima všude jinde, jen do ohrádky se nepodíval. Podle zákona byl žalobcem sám Ceely, avšak tohoto úkolu se za něho ujal jeho právní zástupce, jenž oslovil porotu, aby jí pověděl o odporném zločinu, jehož se dva zločinci v ohrádce obžalovaných na jeho klientu dopustil. Richard se spoutanýma rukama opřel o zábradlí ohrádky, pevně se rozkročil a poslouchal, jak žalobce líčí ctnosti - a pošetilosti - onoho nebohého a neškodného muže, pana Trevilliana. V Gloucesteru, docházelo Richardovi, se dnes asi žádné zázraky konat nebudou.

Ceely pak za vzlyků a vzdechů vylíčil svou verzi příběhu -s dlouhými odmlkami, kdy hledal slova, obracel zraky v sloup a tu a tam si rukama, teď už bez rukaviček, zcela zakrýval oči. Kroutil se přitom a třásl, co chvíli ho dočista zmohl nával pohnutí. Když skončil, klonila se evidentně porota - ovlivněná jeho zjevnými duševními útrapami i neméně zjevnými znamenitými majetkovými poměry - k názoru, že se stal obětí oné zpustlé ženštiny a jejího násilnického manžela. Z čehož ovšem ještě neplynulo, že byl spáchán zločin krádeže ani že dluhopis na pět set liber, ač vynuceny násilím, sám o sobě představuje vydírání.

Úloha prokázat to připadla dvěma svědkům, manželce kadeřníka Joice, která průběhu události naslouchala skrze stěnu, a panu Dangerfieldovi z opačné třetiny domku, jenž dění pozoroval škvírou v přepážce. Sluch paní Joiceové musel být vynikající a pan Dangerfield zase byl zřejmě nadán schopností vidět čtvrpalcovou štěrbinou mezi prkny vše v okruhu tří set šedesáti stupňů. Svědkyně údajně zaslechla věty jako „Ty děvko zatracená! Kde máš tu svou svíci?“ a „Vyrazím ti mozek z hlavy, ty darebáku!“, zatímco svědek podle svých slov pozoroval Morgana a Insella, jak Ceelyho ohrožují palicí a u stolku ho nutí, aby řečený dlužní úpis podepsal.

Z pana Jamese Hydea, jenž u soudu zastupoval Richarda, se vyklubal vyčouhlý hubený muž trochu připomínající havrana. Vedl křížový výslech dobře, jak se zdálo s cílem ukázat, že dvojdomek u Jakubovy studny není nic než hnízdo klepen, které toho ve skutečnosti slyšely a viděly pramálo a svá vylíčení postavily na tom, co jim následně před domem uvedl Ceely - ještě než ho Dangerfieldovi zavedli k sobě domů a spolu s paní Joiceovou se ho ujali.

V jednom směru toho Ceely příliš nedosáhl: oba svědci shodně prohlásili, že Richard skrz dveře křikl, že pan Trevillian obdrží své hodinky zpátky, teprve až se Richardovi dostane náležitého zadostiučinění. To vyznívalo dost přesvědčivě jako reakce podvedeného manžela, a to i pro uši porotců.

To je přece směšné! říkal si v duchu Richard, když výpovědi pokračovaly a svědci jeho cestu k Černému koni pro pivo přesunuli až na následující den. Kdybychom směli my dva, Willy a já, promluvit sami za sebe, snadno bychom prokázali, že jsme oba tou dobou byli docela jinde, na dvoře hostince U Beránka. Do Bathu přece jede každý den jenom jeden jediný dostavník, a právě do Bathu jsem měl toho dne odjet. Prohlásil to dokonce i sám Ceely. A oni si tu klidně tvrdí, že jsem byl v Cliftonu!

Během svého svědectví paní Joiceová vypověděla, že slyšela Richarda s Annemarií, jak dole v předsíňce osnují Annemariinu postelovou léčku na Ceelyho. Jako kdyby si někdo, kdo má zločinné úmysly, vybral pro takovýhle rozhovor zrovna to místo vedle tenké prkenné přepážky, pomyslel si Richard. Jenomže při slovech „osnují“ a „léčka“ soudci i porota ztuhli.

Paní Mary Meredithová dosvědčila, že oba muže stojící v ohrádce potkala ještě s jakousi ženou poblíž Jakubovy studny, když se kolem osmé hodiny večerní vracela domů. Upamatovala se, že vyslechla také jejich rozmluvu o jakýchsi hodinkách a o tom. že si je Ceely bude muset zpátky vysoudit. Prazvláštní věc! V osm večer koncem září přece člověk nerozpozná tváře na vzdálenost větší než jeden yard, jak neváhal pan Hyde připomenout paní Meredithové, kterou touto poznámkou notně popletl.

Do Richardových chmur zasvitl tenounký paprsek naděje, ať se žalobce snažil sebevíc, porotci se stále ještě nerozhodli, zda to, co se stalo, byl promyšlený úklad, anebo jenom výbuch paroháčova hněvu.

Předvoláni byli strýc James apatykář a strýc James duchovní, kteří měli podat dobrozdání o Richardově charakterových vlastnostech. I když žalobce nemálo rýpal do jejich úzkého příbuzenského vztahu k obviněnému, nemohlo byt pochyb, že takovéto dva pilíře ctnosti na porotu zapůsobily hlubokým dojmem. Potíž byla v tom, že díky Richardově obhájci se přelíčení protáhlo už takřka na celou jednu hodinu a porotci se už sotva drželi na nohou. Žádný z nich nestál o vlekoucí se případ na závěr zasedání, což stejnou měrou platilo i o obou soudcích.

Pan James Hyde povolal dalšího svědka ve věci Richardovy povahy, a to Roberta Jonese.

Richard sebou trhnul. Robert Jones že má svědčit v jeho prospěch: Ta krysa, co podlézala Williamu Thornovi a donesla mu, že byl Willy v Exisu?

„Znáte obžalované, pane Jonesi?“ otázal se pan Hyde.

„Jojo, voba dva.“

„Jsou to slušní, zákon etici lidé?“

„Jo, jistě.“

„Dopustili se, pokud je vám známo, někdy něčeho nezákonného?“

„No to ne, to nikdá.“

„Je vám známo něco - kromě různých klepů, kterým se tu zřejmě velice daří - o tom, co se stalo u Jakubovy studny třicátého září loňského roku?“

„Jo, to mi známý je.“

„Můžete to specifikovat?“

„Cože?“

„Co je vám tedy známo?“

„No, hlavně teda to, že ta Joiceová vůbec nejni paní Joiceová. Je to vobyčejná běhna, která se k panu Joiceovi nastěhovala a teď tam bydlí.“

„Paní Joiceová před soudem nestojí, pane Jonesi. Omezte se jen na průběh těch událostí.“

„No právě - já s ní mluvil, a taky s panem Dangerfieldem. Pan Dangerfield mě zaved nahoru, vodkud to měl jako vidět, ale povídal mi, že slyšet nebylo tenkrát nic. A pani Joiceová říkala, že neviděla a neslyšela vůbec nic.“

Ceelyho zástupce se mračil, pan Trevillian, skutečný žalobce, seděl s nechápavým výrazem, jako by tohle všechno bylo na jeho ubohý rozoumek příliš.

Zástupce žaloby se rozhodl ke křížovému výslechu.

„Kdy se tenhle váš rozhovor s paní Joiceovou a s panem Dangerfieldem konal, pane Jonesi? Prosil bych exaktní údaj.“

„Cože?“

„Naprosto přesně to uveďte.“

„Aha. No, bylo den na to, když sem šel za Willym - teda jako za vobžalovaným panem Insellem - a ptal sem se u sousedů, jestli něco neslyšeli nebo neviděli. Paní Joiceová - teda vona žádná paní Joiceová nejni - mi řekla, že vona nic neviděla ani neslyšela. Pan Dangerfield mě vodved tam, vodkud to jako měl vidět, jenomže když sem se tam vodsud podíval já, tak nic vidět nebylo.“

Znovu byla povolána paní Joiceová, která vysvětlila, že pochopitelně popřela, že by cokoli viděla nebo slyšela - šmírovat přece ona nemá ve zvyku.

Znovu byl předvolán pan Dangerfield, jenž zopakoval, že jaktěživ neřekl, že něco slyšel, jenom že něco zahlédl.

„Předvolejte pana Jamese Hydea!“ houkl zástupce žalující strany. Richardův obhájce sebou polekaně cukl. „Ne, vás ne, velevážený kolego. Chci vyslechnout pana Jamese Hydea, sloužícího u matky pana Trevilliana.“

Tenhle druhý James Hyde byl pomenší nazrzlý padesátník, skromného a nevtíravého vystupování, tak jak se patřilo na seniora služebnictva domácnosti. Vypověděl, že za ním prvního října přišel pan Dangerfield a informoval ho, že jistý Robert Jones by za sumu pěti liber byl ochoten dosvědčit, že pan Richard Morgan spolu se svou manželkou zosnoval léčku k oloupení pana Trevilliana.

„Řekl jste léčku, pane Hyde?“

„Ano, pane, léčku.“

„Podílel se na ní i pan Insell?“

„Ne, o ničem takovém pan Dangerfield nemluvil. Pan Morgan se svou manželkou, řekl.“

Znovu byl tedy předvolán pan Dangerfield, který připustil, že zašel do domu choti pana Maurice Trevilliana navštívil svého přítele pana Jamese Hydea a že se mu s nabídkou Roberta Jonese svěřil.

Při opětovném výslechu pan Robert Jones připustil, že je to plná pravda. Že prý věděl, že pan Dangerfield má nějaké ty vztahy k domácnosti Trevillianových a že byl momentálně trochu švorc…

„A jak to bylo s tou léčkou, kterou měl nachystat Morgan se svou ženou k oloupení pana Trevilliana? Existovala skutečně?“ vyptával se zástupce žalující strany.

„Ale jo, to existovala,“ pravil Robert Jones bodře. „Jenomže Willy v tý boudě nejel, to můžu vodpřisáhnout.“

„Pod přísahou už jste, pane Jonesi.“

„No jo, vlastně, přísahal, to už sem přísahal.“

„Jak jste se o té - boudě - o tom spiknutí dozvěděl?“

„Řekla mi vo ní paní Morganová.“

Mezi porotci i soudci to znovu zašumělo.

„Kdy?“

„Asi - no, chvilinku po poledni toho dne, co se to pak semlelo, když sem poprvé zašel za Willym. Toho sem tam nenašel, zato sem přinatrefil paní Morganovou. Povídala, že čeká pana Trevilliana, ale že má přijít až pozdějc, až se Morgan jako vydá do Bathu. Měla z toho náramnou prču. Povídala, že až tam pan Trevillian bude, vtrhne na ně Morgan a udělá bugr kvůli tomu, že si pan Trevillian s Morganovou trochu zašpásoval -jak to holt parohatý manžele dělávaj. Řekla, že si ten její manžel myslí, že by z toho nemehla mohli vyrazit pět stovek, když je tak pitomej.“

Sir James Eyre se zadíval na obžalovaného. „Co můžete říct, Morgane, ke spiknutí, které jste spolu se svou ženou zosnoval?“

„Žádné spiknutí jsem nezosnoval, Vaše lordstvo. Jsem nevinen,“ řekl Richard pevným hlasem. „K žádnému spiknutí vůbec nedošlo.“

Jeho lordstvo svěsilo koutky. „Kde je paní Morganová?“ udeřil soudce přísně na kdekoho v síni, jak se zdálo. „Měla tu stát spolu se svým manželem jako obžalovaná, to je přece jasné.“ Vztekle koukl po Morganovi. „Kde je vaše žena, Morgane?“

„Nevím, Vaše lordstvo. Od tamtoho dne jsem ji neviděl,“ odpovídal neochvějně Richard.

Zástupce obžaloby dlouze rozebíral otázku spiknutí a pramálo se věnoval skutečnosti, že v soudní síni jaksi chybí spolupachatelka. A když se pak sir James Eyre konečně obrátil k porotě, soustředil se rovněž jen na téma spiknutí.

Dvanáct spravedlivých si oddechlo, s nesmírnou úlevou se zahleděli jeden na druhého. Ještě minutku a budou se moci sebrat a jít domů. Gloucester ani zdaleka nedisponoval tolika měšťany, aby mohl pro každého obžalovaného postavit samostatnou porotu. Rozmýšlet nebylo o čem. Richard Moran byl shledán nevinným ve věci krádeže hodinek, ale vinným ze zločinu vydírání. William Insell byl shledán nevinným v obou bodech obžaloby.

Sir James Eyre se vrátil přísným pohledem k ohrádce obžalovaných, kde Willy v slzách klesl na kolena a nakrátko ostříhaný Richard Morgan - zločinec ve všem všudy - stál a hleděl kamsi do dáli, mnohem dál než na stěny gloucesterské radniční síně.

„Richarde Morgane, tímto se odsuzujete k sedmi letům vyhnanství v Africe. Williame Inselle, můžete jít, jste volný.“ Udeřil do stolu soudcovským kladívkem, takže vzbudil sira George Narese. „Soud se sejde opět zítra o desáté hodině ranní. Bůh ochraňuj krále.“

„Bůh ochraňuj krále,“ ozvalo se povinnou ozvěnou ze sálu.

Kopiník postrčil vězně k odchodu. Richard se otočil a scházel po schůdcích do sklepení, bez jediného dalšího pohledu na pana Johna Trevilliana Ceely Trevilliana. Ceely právě mizel z jeho života, tak jako se jednoho dne vytrácejí všechny věci. Na Trevillianech nesejde.

A ve chvíli, kdy se v řetězech šoural zpátky do gloucesterského vězení, zakusil Richard náhle prudký pocit štěstí. Uvědomil si, že právě došel na konec jednoho slzavého údolí - konečně se zbaví toho ubrečeného Willyho.

Slunce se právě dotklo západního obzoru, když Richard a Willy - v očích stále ještě slzičky, patrně slzy radosti - prošli v doprovodu dvou vězeňských dozorců hradní bránou. Richarda tu zadrželi, Willy pokračoval dál. Je snad tohle začátek rozdílu mezi obžalovaným očekávajícím soud a odsouzeným trestancem? Jeho strážce ukázal směrem k příbytku velitele věznice. Richard poslechl stejně pasivně, jako činil všechno, co konal pod dozírajícím úředním okem. Po třech měsících už dobře znal všechny strážné - slušné, drsné, zlé i lhostejné, třebaže se vyhýbal jakémukoli sbližování s nimi a nikdy žádného z nich neoslovil jménem.

Byl zaveden do slušně vyhlížející místnosti zařízené jako pokoj pro společenské styky. Čekali v ní tři muži - právní zástupce pan James Hyde a oba strýcové. Oba strýčci slzeli a také pan Hyde se tvářil truchlivě. Po pravdě řečeno, pomyslel si Richard, když se za ním zavřely dveře, vypadají mnohem hůř, než si připadám já. Tohle přece nemohlo nikoho překvapit, cítil jsem v kostech, že to takhle dopadne. Spravedlnost je sice slepá, jenomže to není ta bájeslovná slepota, o níž jsme se učili u Colstonů. Je zaslepená vůči jedincům a vůči motivům lidského jednání, její vykonavatelé vnímají jen to, co je na povrchu, a jsou neschopni chápat onu křehčí podstatu věcí. Všechna ta svědectví lidí od Jakubovy studny se opírala o pouhé klevety, Ceely je jen uvedl na scénu a přispěl k nim tou správnou troškou. Roberta Jonese podplatil - nu, uplaceni byli jistě všichni, jenomže s výjimkou Jonese dokázal Ceely úplatky prezentovat jako promyšlené dárky a pozornosti osobám, které měly nějaký vztah k němu a k jeho rodině nebo jejímu služebnictvu. Och, ti moc dobře věděli, oč tu jde! Ale i pod přísahou to mohli popřít, kdyby se jich někdo vůbec zeptal. Jonese si Ceely koupil rovnou. Anebo mu tu historku s domluvenou lstí vnukla Annemarie. V tom případě ovšem náležela duší i tělem Ceelymu a byla součástí té hry už od samého počátku. Pokud tomu tak bylo, tak na mě čekali v záloze a všechno vlastně byla kolosální lež. Byl jsem odsouzen na základě výpovědi svědka, který se u soudu vůbec neukázal, Annemarie Latourové. A soudce, poté co se mě zeptal, kde vlastně vězí, za věcí dál nešel.

Jeho mlčení po vstupu do místnosti umožnilo strýcům osušit si oči a trochu se sebrat. Pan James Hyde využil času k tomu, aby si Richarda Morgana prohlédl zblízka, což mu situace v soudní síni nedovolila. Pěkný člověk, urostlý, vysoký - škoda že tam neměl na hlavě paruku, byl by vyhlížel docela jinak. Výsledek závisel jen na tom, zda je obviněný slušný mužský, který neunesl pokoření, když našel manželku v posteli s cizím chlapem, anebo jestli obžalovaný takříkajíc inkasoval čistý zisk, jaký mu manželčina nevěra nahrála. Advokát samozřejmě od strýců věděl, že ta ženská žádnou manželkou jeho klienta nebyla, ale záměrně to nepoužil, neboť kdyby se přeřekl, že ve skutečnosti jde o obyčejnou kurvičku, byl by celý případ rázem v troubě. Nač Richard Morgan doplatil, bylo to nešťastné spiknutí, všichni soudci jsou předem zaujatí vůči obviněným, kteří se činu dopustili chladnokrevně a úkladně, na základě předem promyšleného plánu. A nález poroty se ovšem řídí tím, co jí soudce uloží nalézt.

Strýc James apatykář přerušil konečně dlouhé ticho, když předtím zastrčil šátek do kapsy. „Zaplatili jsme si tenhle pokoj na celou dobu, co bychom tu s tebou rádi strávili,“ řekl. „Je mi tě hrozně líto, Richarde! Celé je to jedna jediná lež - všichni, jak tam byli, patří do Ceelyho bandy, aťsi jsou to jen obyčejní sluhové.“

„Rád bych jen věděl,“ řekl Richard a posadil se, „proč se tu jako svědek o mé zachovalosti neukázal pan Benjamin Fisher z Excisu. Kdyby byl přijel, mohla by se věc vyvíjet docela jinak.“

Reverend James sevřel rty do uzounké linky. „Má příliš mnoho práce, jak mi sdělil, než aby mohl vážit čtyřicet mil sem a čtyřicet zpátky. Pravda je taková, že se chystá hlavně na uzavření nějaké dohody s Thomasem Cavem a nestará se přitom o osud svého hlavního svědka.“

„Nicméně si můžete být jistý, pane Morgane,“ vmísil se do hovoru pan Hyde,jenž vysvlečený ze svého formálního úboru teď vyhlížel o mnoho méně impozantně, „že až budu lordu Sydneyoyi, státnímu sekretáři ministerstva vnitra, odesílat vaši žádost o milost, zajistím, aby k ní byl připojen průvodní dopis od pana Fishera. Ne ovšem od pana Benjamina Fishera, nýbrž od jeho bratra Johna, vrchního ředitele Excisu.“

„K soudu se odvolat nemůžu?“ otázal se Richard.

„Ne. Vaše odvolání musí mít formu dopisu, jímž požádáte o královu milost. Naformuluji ho, jen co se vrátím do Londýna.“

„Napij se portského, Richarde,“ pobídl ho strýček James apatykář.

„Nic jsem dnes nejedl, takže si pít netroufám.“

Dveře se otevřely a vešla žena s podnosem, na němž byl chléb, máslo, opečené uzenky, pastinák, zelí a džbánek. Postavila podnos na stolek, aniž dala výrazem tváře cokoli znát, lehce se panstvu poklonila a vytratila se.

Jez, Richarde. Náčelník věznice mi oznámil, že večeře ve vězení už byla vydána, takže jsem raději něco objednal.“

„Děkuju ti, strýčku Jamesi, moc ti děkuju,“ řekl Richard upřímně a pustil se do jídla. Ale k prvnímu soustu uzenky nabodnutému na špičce nože nejprve dlouze přičichl, než ho pak opatrně ochutnal, pak se do něho s chutí zakousl a už si krájel další. „Uzenky pro vězně,“ vysvětloval s plnými ústy, „se tu obyčejně dělají ze zkaženého masa.“

Když skončil, usrkl ze sklenice trochu portského, ale pak se ušklíbl. „Je to už tak dlouho, co jsem měl v ústech něco sladkého, že mě zřejmě na sladkosti přešla chuť. Nedostáváme k chlebu ani kousek másla, natož pak zavařeninu.“

„Och Richarde!“ vydechli oba strýcové sborem.

„Nelitujte mě, prosím vás. Nemám přece život za sebou jen proto, že budu muset příštích sedm let strávit v takovém či onakém vězení,“ řekl Richard a zvedl se. „Je mi šestatřicet, a až si trest odpykám, bude mi chybět ještě půlrok do čtyřiačtyřiceti. Muži v našem rodu žijí dlouho a já si hodlám zachovat pevné zdraví a sílu. Těch pět set liber z Excisu mi patří, ať se stane, co se stane, a já napíšu tomu panu Benjaminu Fisherovi, co si na mě nenašel čas, aby je vyplatil tobě, strýčku Jamesi apatykáři. Uhraď z toho všechno, co jste zatím na mne museli vynaložit, a zbytek pak použij na to, abych měl dostatek tufítů, utěráků, šatstva a bot. A dej také něco reverendu Jamesovi na knížky, včetně těch, co mi už věnoval. Já tu nezahálím a to, že pracuji, znamená, že mám lepší stravu. Ale o nedělích si čtu. Je to pravé požehnání.“

„Pamatuj na to, Richarde, že tě všichni máme moc rádi,“ řekl strýc James apatykář, objal ho a políbil.

„A že se za tebe modlíme,“ dodal strýček James duchovní.

Willy Insell byl jediným vězněm, který byl v průběhu zasedání porotního soudu v Gloucesteru v březnu roku 1785 osvobozen. Šest jich bylo odsouzeno k trestu smrti oběšením: Maisie Hardingová za přechovávání kradených věcí, Betty Masonova za odcizení patnácti guineí, Sam Day za krádež dvou liber tkalcovské příze, Bili Whiting za krádež jedné ovce, Isaac Rogers za loupežné přepadení na silnici a Joey Long za krádež stříbrných hodinek. Zbývajícím deseti se dostalo sedmi let vyhoštění do Afriky, kde ovšem Jeho britské královské Veličenstvo formálně nevlastnilo žádnou kolonii. Richard si byl dobře vědom, že kdyby o jeho bezúhonnosti nepodali svědectví jeho strýcové, byl by i on dostal provaz, třebaže Bristol byl dosti daleko, vystoupení dvou jeho předních občanů nemohlo být dost dobře ignorováno.

Důležitější však bylo, jak se všichni do onoho stísněného prostoru vměstnají. Během týdne byla odpověď nasnadě: devět vězňů zemřelo na hnisavý zánět mandlí stejně tak jako všechny zbývající děti a deset dlužníků z přilehlého oddělení.

Situace v anglických věznicích byla naprosto zoufalá, což ovšem gloucesterským soudcům nijak nebránilo ve vynášení drastických rozsudků.

Mezi roky 1782 a 1784 došlo ke třem pokusům o deportaci trestanců do Ameriky. Koráb Swift byl odmítnut hned při své první cestě, třebaže několika z deponovaných vězňů se při ní podařilo uniknout, a to za pomoci Američanů. Za druhé cesty nalodil Swift 143 vězňů a vyplul z Temže v srpnu roku 1783, cílem byla Nova Scotia. Nedostal se však dále než do Sussexu, kde se jeho lidský náklad vzbouřil a poblíž Rve navedl loď na břeh. Poté se vězňové rozprchli na všechny strany. Jen 39 jich bylo znovu pochytáno, šest z nich pak oběsili, ostatní byli odsouzeni k doživotnímu vyhnanství v Americe. Jako kdyby deportace do Ameriky stále ještě existovaly jako jedna z možností, kterou má stát k dispozici! Vládní mlýny mlely pomalu - o mlýnech justice ani nemluvě.

V březnu roku 1784 byl podniknut třetí pokus vylodit deportované trestance v Americe. Tentokrát se plavili na Mercury a plánovaným místem určení byla Georgia (která, spolu s dalšími dvanácti nově se sdružujícími státy, už předtím Anglii adresovala důraznou notu, že nadále nebude přijímat, znovu zdůrazněno: nebude přijímat, žádné vypovězené trestance). Mercury převážela 179 osob - mužů, žen a dětí - a vyplouvala z Londýna. Ke vzpouře došlo u devonského pobřeží a Mercury zakotvila poblíž Torbay. Pár vězňů bylo zajištěno ještě na palubě, většina jich uprchla, avšak celkem jich bylo dopadeno 108, někteří až u Bristolu. Třebaže řada vězňů byla odsouzena k smrti oběšením, popraveni byli pouze dva. Politické klima se začínalo měnit.

Plavba Recovery v lednu 1785 představovala poslední pokus ulevit přeplněným věznicím. Loď trestance odvezla do bažinatého území rovníkové Afriky a vylodila je tam bez strážných, bez zásob a potřeb nezbytných k přežití. Bídně tam zahynuli a tento africký pokus se už neopakoval. Bylo zřejmé, že o příští deportované vězně bude nutno se postarat tak, aby jejich osud nevyvolal veřejný skandál. Tváří v tvář nápravcům vězeňství Johnu Howardovi a Jeremymu Benthamovi, kvakerským bojovníkům proti otroctví a proti expanzi do Afriky vůbec, a dvěma novým osobnostem vynořujícím se na obzoru, Thomasi Clarksonovi a Williamu Wilberforceovi, nepovažovala dosud neopeřená vláda Williama Pitta mladšího za moudré poskytovat jakékoli střelivo militantním reformátorům všeho druhu. Už proto ne, že Benthamův a Wilberforceův vliv ve whigovském parlamentu sílil. Uložení mimořádných daní nezbytných v dané hospodářské situaci už samo o sobě vzbudilo bouři odporu. Jedno měl William Pitt mladší s odsouzeným trestancem Richardem Morganem společné: odhodlání přežít a vydržet po řadu příštích let. Jeremymu Benthamovi bylo dovoleno po libosti se kochat plány na výstavbu nové gloucesterské věznice, zatímco lord Sydney z ministerstva vnitra dostal za úkol nalézt někde - nalézt kdekoli na světě! - místo, kam by se daly ony hrozivě rostoucí přebytky anglických trestanců konečně odložit.

V gloucesterské věznici bylo zatím vše při starém a nemoci mezi stěsnanými vězni řádily po svém dál.

Uplakánek Willy Insell byl pátého dubna – pofňukávající jako obvykle - propuštěn. Téhož dne pan James Hyde jakožto obhájce Richarda Morgana podal lordu Sydneyovi poníženou supliku svého mandanta s připojeným dopisem pana Johna Fishera, vrchního ředitele bristolského Excisu. Neskonale výkonný sekretář lorda Sydneye pan Evan Nepeanji už patnáctého dubna postoupil úřadu sira Jamese Eyrea v Bedford Row, bude na něm jako na předsedajícím soudci v Morganově případu, aby kauzu znovu zvážil a doporučil lordu Sydneyovi, zda Richardu Morganovi má či nemá být udělena královská milost. Vše tedy postupovalo rychle s přihlédnutím k tomu, že přelíčení se konalo dvacátého třetího března. Avšak v Bedford Row se na pokorné prosbě Richarda Morgana začal usazovat prach. Sir James Eyre byl příliš zaměstnaný, než aby věnoval pozornost nějakým suplikám, ať byly sebeponíženější.

Koncem července přišel list od pana Jema Thistlethwaita, jenž se vytratil z podnájmu, kde bydlel, i z Londýna samého takřka ve stejnou dobu, kdy zmizel William Henry. Dopis Richard přejímal od náčelníka věznice zvaného Starej Mamina s úzkostí v srdci, bude teď muset otevřít onu starou ránu a znovu ji rozjitřit. Od chvíle, kdy vkročil do bristolského Newgatu, byla pohřbena kdesi v hlubokém podvědomí. I když ovšem to, že ve své mysli dočasně potlačil vzpomínky na Williama Henryho, přímo souviselo - aniž si to uvědomoval - s jeho rozhodnutím přežít, ba vedlo dokonce k oněm povinnostem, které sám sobě ukládal:

k očistným rituálům, jimiž se tak odlišoval od všech spoluvězňů a pro něž ho považovali dílem za nedotknutelného, dílem za blázna.

Přežít, ale kvůli čemu?

Jen proto, aby těchto sedm let překonal natolik svěží, že se pak bude moci znovu obětovat pátrání po Williamovi Henrym, skrytému zatím v hlubinách jeho duše.

Richarde, právě jsem obdržel dopis od Tvého otce a jsem tou strašnou zprávou zcela zdrcen. Když jsem dopíjel posledních pár galonů toho mého soudku rumu, bezpochyby jsem si myslel, ze už jsem ti o svém uvažovaném útěku napsal, ale ten dopis se buď vůbec nedostal na papír, anebo zabloudil bůhvíkam. Byl jsem od června loňského roku v cizině - zlákala mě Itálie, tak jsem se rozběhl do její nádherné náruče. Oba jsme měli to štěstí, že jsem po svém návratu, ani ne před týdnem, našel ubytování zase ve svém starém podnájmu a že mě tam tatínkův dopis tedy zastihl.

Nikdy jsem moc nevěřil, že Tvůj život bude probíhat tak, jak sis to představoval - pamatuješ se ještě? V Bristolu jsem se narodil a v Bristolu taky umřu, jsi mi tehdy povídal. A už když jsi to říkal - s Williamem Henrym na klíně - věděl jsem, že všechno bude docela jinak. A bál jsem se o Tebe. Protože já, co nejsem schopen pražádné lásky, jsem Tě už tenkrát měl rád zrovna tak, jako Tě mám rád teď. Jenom nevím proč a zač, snad proto, že v tobě rozpoznávám něco, co nevidíš ani Ty sám.

K Williamovi Henrymu Ti nepovím nic víc, než že ho nikdy nenajdeš. Nebyl stvořen pro tenhle svět, ale ať je, kde je, Richarde, je tam v pokoji a šťasten. Ti opravdu dobří nemají mezi námi co pohledávat, neboť tu není nic, čemu by se mohli ještě naučit. A dokonce i ateisti, jako jsem já, mohou věřit, že se to tak děje, kdyby totiž tuhle možnost neměli, budoucnost by byla ještě chmurnější, než je. Přej to Williamovi Henrymu.

Richard dopis slepě kamsi odložil, neviděl pro slzy, které až dosud nebyl schopen za Williama Henryho prolít. Nikdo z ostatních vězňů ve společné cele, nevyjímaje Lizzii Lockovou, si ho netroufl vyrušit, jak tam seděl na své truhle a plakal. Je to zvláštní, že je to právě Jem Thistlethwaite, kdo dokázal rozbořit tu hráz a nechal onen žalostivý proud, aby se konečně volně vyřinul. Ale pravdu Jem stejně nemá. William Henry se jednoho krásného dne vrátí, on z tohoto světa nadobro zmizet nemohl.

Dopis vzal opět do ruky až následujícího dne večer, aby ho dočetl. Za celou tu dobu s nikým nepromluvil a nikdo také neoslovil jeho.

Vydobyl jsem si pro sebe takový malý soukromý prostůrek v tom novém společenství whigů, za což vděčím jejich mladému vůdci Pittovi. Oligarchie, třebaže ve Sněmovně lordů povládne asi navěky, musela poslaneckou sněmovnu vzdát. Je tu spousta lidí schopných myslet a Pitt by všech jejich nápadů rád využil, jen kdyby na to sehnal peníze.

Ale abych se vrátil zpátky k Tobě samému. Tvá deportace je nemyslitelná. Ten africký experiment skončil takovou katastrofou, že nikdo v celém Westminsteru není tak troufalý - anebo spíš, světe div se, tak zpitomělý - aby se ho v jakékoli podobě pokusil zopakovat. Navržena byla i Indie, ale hned zas tuhle myšlenku opustili, asi jako by se člověk rychle svlékal z košile upletené z hadů. Naše tamější výspy jsou nebezpečné a vesměs jaksi uskřinulé. To ovšem nebyl hlavní důvod tohoto rozhodnutí. Opíralo se o cosi zcela jiného, o odpor Východoindické společnosti, která si nepřeje, aby její obchody s Bengálskem a s Kitají ohrozili kdovíjací trestanci. Ostrovy Západní Indie si jako otroky anebo smluvně vázané služebníky žádají toliko černochy, a nedostatečná síla anglické držby v místech, jako je Nova Scotia anebo Newfoundland, tam deportace rovněž neumožňuje. Kolem se potlouká příliš mnoho Francouzů. Stejně tak jako Španělů dole na jihu.

Takže se zdá, že si trest budeš asi odpykávat v Gloucesteru. Můžeš se spolehnout, že ti podám zprávu o čemkoli, o čem bych se v tomto směru doslechl. Dick mi napsal, že ses s věcmi dokázal vyrovnat způsobem, kterému bratránek James apatykář říká chladná vášeň.

Odpověď musela počkal až na neděli, kdy si pro sebe zabral jeden konec stolu, který dal náčelník do cely nastěhovat těsně před zasedáním soudu a který pak už vězňům ponechal na základě teorie, že by na něm mohlo pár trestanců případně i přespávat, pokud by došlo k přeplnění věznice. Jako kdyby věznice nebyla přeplněna trvale a pořád.

S návštěvami ve věznici jako by se roztrhl pytel, vesměs šlo o emisary přítele pana Pitta Jeremyho Benthama. Tento muž, jenž právě odcestoval do Ruska, aby pro carevnu Kateřinu vypracoval zákoník, byl rovněž autorem spisu o přednostech a nedostatcích zaměstnávání vězňů při těžkých pracích na veřejných stavbách a zastáncem nových typů věznic. Jeho experti přišli, prošli si celou věznici, zahleděli se na přístavbu, kterou trestanci stavěli, zamumlali cosi, že je to všechno špatně a že se to bude muset zase strhnout, a odešli.

Byl bych samozřejmé radši v Itálii než v gloucesterském vezení, o tom Tě asi nemusím ujišťovat, Jeme.

Pokud jde o Ceelyho Trevilliana a o tu událost v palírně, nemohu Ti napsat nic víc, než že jsem zkrátka měl smůlu a narazil jsem na člověka sice urozeného a chytrého, který však pro svůj talent nenašel jiné uplatnění než intriky, pikle a kejkle. Patřil by spíš na divadelní scénu, klidně by bezpochyby zastínil Kempa, paní Siddonsovou i Garricka dohromady. Mou jedinou útěchou je, ze až Cave a Thorne dospějí s Excisem k nějaké dohodě, budu schopen zaplatit své dluhy, aby moji strýcové nepřišli dalšími nákupy pro mě dočista na mizinu. Neustále tu mám nějakou novou knížku, třebaže mě při čtení někdy zabolí srdce, když se v nich objeví zmínka o Cliftonu nebo o Hotwells. Dvě místa, která bych si raději nepřipomínal, ani když je najdu v Evelině, nebo v Humphreym Clinkerovi. Ne tolik kvůli Williamu Henrymu anebo Ceelymu, jako spíš kvůli Annemarii Latourové, se kterou jsem mnoho a těžce hřešil. Až odsud vidím na tvé ošklivé tváři znechucení nad touhle mou pruderií, jenomže tys tu nebyl, a tak jsi ani nemohl zjistit, že takového člověka, jakého ze mě ona udělala, bys rád mít nemohl. Rozkoš začínala mít až příliš vrch nad vším ostatním. Dokážeš pochopit, co tím myslím? Pokud ne, jak tě mám o tom přesvědčit? Choval jsem se jako býk, jako hřebec. Já jsem nemiloval, já jsem přímo říjel. A přitom jsem opovrhoval objektem téhle své zvířeckosti, protože ona nebyla nic jiného než taky jen zvířátko.

V gloucesterské věznici jsme všichni pohromadě, mužští, ženské - ba i děti. I když se tu mnohem víc šuká, než kojí. Novorozeňata většinou pomřou, chuděry. Chuděry jsou i jejich mámy, které ustavičně nadarmo počínají a nadarmo rodí. Nejdřív mně přítomnost žen tady vadila, ale časem jsem pochopil, že díky nim je gloucesterské vězení přece jen o něco snesitelnější. Bez nich by se z nás tady stala tlupa chlapů brutálních až běda.

Moje zdejší družka je nějaká Lizzie Locková, která je tu zavřená už od roku 1783 za to, že ukradla pár klobouků. Sotva jí padne do oka nějaký, který se jí líbí, štípne ho. Máme k sobě dočista platonický vztah, bez milování i bez říjení. Chráním ji před ostatními mužskými a ona zase ochraňuje mou truhličku, když musím do práce. Jestli ti to kapsa dovolí Jeme, sehnal bys mi pro ni nějaký opravdu krásný klobouček? Červený anebo černočervený, pokud možno s pery. Byla by určitě nadšením bez sebe.

Budu muset končit. I při svém dost výlučném postavení tady si nemůžu dovolit zabrat takový kus stolu na celé nedělní odpoledne. To je snad to nejkurióznější vůbec Jeme. Zjistil jsem, že z nějakých důvodů (snad mě považují trochu za blázna) se tu těším - chybí mi přiléhavější slovo - určité vážnosti. Napiš mi zase, moc tě o to prosím.

Strýc James apatykář přijel za Richardem na návštěvu v srpnu a přivážel s sebou další šatstvo a utěráky, léky a knížky.

„Ale ten dosavadní kámen nech kapat dál, Richarde, protože na něm nevidím, že by začínal hnědnout. Čím víc kamenů budeš mít v zásobě, tím líp. Přinesl jsem ti na tyhle zásoby taky dobrý pevný pytel. Gloucesterská voda je zřejmě mnohem čistší než z kteréhokoli bristolského pramene, dokonce i z toho biskupského za Jakubovou studnou.“ Byl celý nesvůj, hovořil, jen aby něco říkal, a vyhýbal se Richardovu pohledu.

„Neměl jsi přece žádný opravdový důvod podnikat tuhle cestu v tak horkém počasí, strýčku Jamesi,“ řekl mu Richard laskavě. „Takže mi tu špatnou zprávu pověz.“

„Dostali jsme konečně vyjádření od pana Hydea z Chancerv Lané. Sir James Evre se devátého července konečně dostal k tvé žádosti o královu milost, takové datum alespoň nese jeho dopis lordu Sydneyovi. Tvou žádost zamítl, Richarde, a to s největší rozhodností. Podle jeho názoru nejsou nejmenší pochyby o tom, že ses s tou ženštinou spolčil, abyste Ceelyho Trevilliana oloupili. I když nebyla vůbec nalezena.“

„Klíčová svědkyně, co se prostě nedostavila,“ pronesl Richard tiše. „U soudu nebyla, ale o to víc se jí věřilo.“

„Je to tak, drahý chlapče. Vyčerpali jsme veškeré možnosti. Zato tvá odměna je v bezpečí. Tu ti nemohou zabavit, protože nemá žádnou souvislost se zločinem, pro který jsi byl souzen. Vím, že pár guinejí ještě máš, ale až za tebou příště přijedu, přivezu ti novou truhličku, která bude mít skrýš v boční stěně - víko a dno se obvykle prohledávají spíš než stěny, jak jsem slyšel. V tom úkrytu budou zlaté mince zabalené v cupanině, aby necinkaly, kdyby někdo s truhličkou zatřásl. A cupanina bude upěchovaná, takže to nebude při poklepu znít dutě.“

Richard ho chytil za obě ruce a silně mu je stiskl. Já vím, že se pořád jen opakuju, ale opravdu ti nemůžu dost poděkovat, strýčku Jamesi. Nevím vůbec, jak bych se bez tebe obešel.“

„Vypadal bys notně špinavější, lásko moje,“ podotkla Lizzie Locková, poté co strýček James apatykář odešel. „Všecky ty svoje vodičky a mejdla a karbolky a vostatní papeženský serepetičky máš přece vod něho. Někdy mi připadáš jako farář, co se chystá na mši.“

„No jo, a navoněnej je jak teplouš,“ zakřenil se Bili Whiting. „To je tu skoro zbytečný, Richarde, lásko moje - koukni se na nás vostatní.“

„Když už mluvíš vo teplouších, Bille, viděla sem tě tuhle vochomejtat se kolem mejch voveček,“ řekla Betty Masonová, která hlídala náčelníkovi řečenému Starej Mamina jeho stádečko. „Koukej je nechat pěkně na pokoji.“

„Kohopak jinýho já tu mám příležitost voteplit než Jimmyho nebo Richarda Láskomoje? A ty tu mít nebudu. Slyšel jsem mimochodem, že všechen ten kámen sme nahoru tahali nadarmo - Starej Mamina povídal, že se mluví vo nějakejch docela novejch plánech, podle kterejch se má vězení přestavět.“

„Taky jsem to slyšel,“ řekl Richard a vytíral poslední zbytky polévky okoralým chlebem.

Jimmy Frice si povzdychl. „Sme na tom úplně jako tamten, no, jakpak se von menoval? Jak pořád tlačil ten samej balvan do kopce, a von se mu pak dycky zase skulil dolů. Ježíšku na křížku, co by to bylo za radost dělat jednou zas něco užitečnýho.“ Přeletěl pohledem k Isaakovi Rogersovi, jenž seděl nahrben na druhém konci stolu - stará garda naježená proti drzým přivandrovalcům. „Koukej se taky najíst, Iku. Jinak ti tvou polívčičku spapá Richard Láskomoje, to je žrout k pohledání. Heleď, nikoho z těch pěti dalších šibeničníků nepřešla chuť k jídlu, a moc se ani netrápěj. Jez, Iku, klidně jez! Viset nebudeš, na mou duši že ne.“

Isaac se nevzmohl na odpověď, násilník a chvastoun byl ten tam. Silniční lupiči bývali mezi zločinci považováni za elitu, jenomže Rogers se nedokázal se svým osudem vyrovnat ani nasadit stejně vzpurnou tvář jako ostatních pět kandidátů oprátky.

Richard se posadil vedle něho a objal ho paží kolem ramen. „Jen jez, Iku,“ povzbuzoval ho.

„Já nemám hlad.“

„Jimmy má pravdu. Na šibenici nepůjdeš. Už je to dva roky, co v Gloucesteru naposledy někoho oběsili, třebaže provaz jich dostalo plno. Starej Mamina nás tu všechny potřebuje na práci, aby fasoval třicet pencí za každého z nás. Jinak, kdybychom nechodili do práce, dostane jen po čtrnácti pencích na jednoho vězně.“

„Ale já nechci umřít! Já nechci umřít!“

„Však taky neumřeš, Iku. A teď pěkně vyzunkni tu polívku.“

„Parchant jeden nafoukaná, ten Ike. Špacíruje si tu v těch svejch jezdeckejch botách, jako by mu nechybělo nic než vostruhy. Pro pána krále, jak tomu musej smrdět nohy! Von v těch holinkách i spí, Richarde Láskomoje,“ ulevoval si Bili Whiting následujícího dne, když se lopotili s kameny na stavbu. „Jestli bude viset, čeká to i mě. To ale není fér, že ne? Von trhnul na lupu dobrejch pět tisíc liber, zatímco moje vovečka nestála víc jak deset šilinků.“ Až dosud se choval statečně, nic na sobě nedával znát, avšak teď se náhle zachvěl. „Heleď, úplně mi z toho naskočila husí kůže, jako by mi nějakej houser už šlapal po hrobě.“

„Kdyby po našich hrobech ty husy jen šlapaly, Bille. Ty na nich budou zobákama vyhrabávat červíčky, co z nás polezou.“

Bylo jich osm a pojilo je pevné přátelství: čtyři ženy, Bili, Richard, Jimmy a chudáček Joey Long, kterého tak trochu považovali za své dítě. I Richarda teď zamrazilo. Čtyři z jeho sedmi druhů se možná roku 1786 už nedočkají.

A pak, tři dny po Vánocích, bylo všech šest odsouzenců k smrti omilostněno, trest jim byl změněn na čtrnáct let deportace - do Afriky. Kam jinam? Celou se rozlehl bouřlivý jásot, jen Ikovi Rogersovi se nepovedlo nasadit znova frajerskou masku.

Celý rok 1785 od začátku až do konce prožil Richard jako vězeň, posledního dne roku obdržel dopis od pana Jamese Thistlethwaita.

Ve Westminsteru se něco chystá, Richarde. Přeskakují nejrůznější pověsti. Tebe se nejvíc může dotýkat tahle: všichni trestanci odsouzení k deportaci do Afriky, kteří jsou zatím pozavíráni v různých věznicích mimo Londýn, mají být soustředěni na vyhražených lodích kotvících na Temži, tak aby byli připraveni k okamžitému nalodění do zámoří, ne ovšem za Královu sleďovou sádku čili za Západní oceán - nebo, jak teď v mapách stojí, Oceanus Atlanticus. Vzhledem k tomu, že tahle králova Velká louže už přestala být jeho soukromou sádkou na herinky, mluví se v těch zvěstech, co teď dennodenně slýchám, o Východním oceánu - neboli, podle přepadených novátorských map, o mořích zvaných Oceanus Pacificus.

Není tomu ani deset let, co Královská společnost a její všemocní spojenci z Královského loďstva vyslali jistého kapitána Jamese Cooka na Otaheite, aby tam pozoroval přechod Venuše pres sluneční kotouč. Tenhle Cook se ovšem navíc potuloval - na můj vkus trochu vlezle - po okolí a objevoval zemičku za zemičkou, vesměs oplývající hojností. Není divu, že ho kvůli jeho všetečnosti nějací Indiáni ze Sandwichových ostrovů nakonec zabili. Jeden z těch krajů hojnosti, o kterém se teď hodlám trochu šířit, kapitánu Cookovi do té míry připomínal pobřeží jižního Walesu, že ho pojmenoval New South Wales. Na mapách je zatím označován jako Terra Incognita nebo Terra Australis. Nikdo zatím dost dobře nedokáže říct, kolik tahle souš měří od východu k západu, ale v severojižním směru to už víme dost přesně - jsou to zhruba tři tisíce mil.

Asi tak na stejném stupni zeměpisné šířky, jako leží nový americký stát Georgia, objevil Cook na pobřeží místo, které nazval Botan Boy. Rozdíl je jen v tom, že u Georgie jde o severní šířku, zatímco poloha Botanické zátoky se počítá ve stupních jižní šířky. A proč Botanická? Jen proto, ze břehy tam šel prošmejdit ten protivný pisálek a nepříjemný předseda Královské společnosti v jedné osobě sir Joseph Banks ještě s jedním Linnéovým žákem jménem dr. Solander, aby si tam nasbírali ty svoje bylinky.

Tak. A teď se objevuje na scéně jeden džentlmen z Korsiky - pan James Maria Matra. Byl to on, kdo naší vládě nasadil do hlavy určitý nápad, a panstvo se o něm neprodlené běželo poradit s řečeným sirem Josephem Banksem, jenž platí za odborníka na všechno možné, od Kristova narození až po hudbu sfér. Výsledkem je, ze jak pan Pitt, tak i lord Sydney dospěli k přesvědčení, že konečně je na světě řešení jednoho ošklivého dilematu: totiž kam s takovými, jako jsi Ty. Řešení prajednoduché - vypravit vás do Botanické zátoky. A to nikoli s cílem vylodit vás tam a ponechat vašemu osudu, jak se to stalo v Africe, ale spíš osadit hrstkou Angličanů a Angličanek tuhle úrodnou zemičku, kam se zatím nepodařilo vklouznout Holanďanům ani Španělům.

Neslyšel jsem sice ještě o žádném místě na světě, z něhož by trestanci dokázali učinit osadu, to jest osadit ho, nicméně přesně tohle má zřejmě vláda Jeho Veličenstva v úmyslu provést s Botanickou zátokou. I když si nejsem docela jistý, jestli je v tomto případě sloveso osadit zvoleno dostatečně přiléhavě. Spíš bych hádal, že pan Pitt měl přece jen na jazyku vysadit. Kdyby se ovšem tenhle pokus přece jen vydařil, pak by nás Botanická zátoka mohla zbavovat všeho našeho odpadu po celé generace a byly by tak splněny hned dva cíle. Prvním - a ovšem zdaleka nejdůležitějším - by bylo odesílání anglických trestanců tak daleko, že by nadobro přestali dělat své vlasti problémy a potíže. Druhým cílem - sloužícím především k upokojení svědomí rozrůstajících se řad našich lidumilů - by bylo získat pro Jeho Veličenstvo další, třebaže z hlediska využitelnosti zcela bezcennou kolonii, nad kterou by mohl zavlát náš Union Jack. Za čas by se jí patrně dostalo jména Kriminálie.

Dost už ale žertů. Připrav se, Richarde, že budeš muset Gloucester opustit. Psal jsem už bratránkovi Jamesovi apatykáři, který by tě měl co neviděl navštívit a přivézt ti všechny potřeby nezbytné k dalšímu přežití. A utáhni si opasek, abys byl připraven na jistý otřes. Jakmile se dostaneš na palubu těch plovoucích kriminálů upoutaných u Královského arzenálu, čeká tě současně střetnutí se samotným Londýnem. Jsou celkem tři, ty kartouzy na vodě. Dvě, Censor a Justilia, tam trčí už dobrých deset let a nemalou pozornost a četné návštěvy jim věnoval sám pan John Howard. Třetí, Ceres, se právě uvádí do provozu. Správu všech tří svěřila vláda na základě smlouvy jednomu londýnskému podnikateli jménem Duncan Campbell. Je to samozřejmě náramně šetřivý Skot.

Nerad Ti to píšu, ale temžská lodní vězení jsou určena jen pro mužské trestance. Nebudeš tam mít ani laskavou ženskou péči, ani jinou ženskou potěchu. Ty bývalé lodičky jsou teď plovoucí peklo, a myslím to doslova. Vím moc dobře, že tohle jsou všechno vpravdě Jobovy zvěsti. Jenomže co jiného ty v současné chvíli jsi než Job? A i pro Joba je líp, když ví, co má očekávat. Dávej na sebe dobrý pozor.

„Něco jsem se dozvěděl,“ řekl Richard a dopis odložil.

„A copak?“ otázala se Lizzie a dál poklidně zašívala. Nemohly to být žádné špatné zprávy, neboť jeho tvář si zachovávala klidný výraz.

Jehla přestala kmitat, spočinula na Richardovi Láskomoje (jak mu tu začali přezdívat) oddanýma očima. Nevěděla o něm naprosto nic, neboť jí o sobě neprozradil pranic kromě úřední verze zločinu, pro který byl souzen. Milovala ho samozřejmě, ale za nic by se s ním nevyspala. Za pomilováním se skrývala bolest, o níž dobře věděla, že by ji neunesla - dítě, jemuž se od počátku věší smrtka na paty.

Byl na ni bizarní pohled, na hlavě měla posazený nový klobouček, křiklavou kombinaci černého hedvábí a nachových pštrosích per. Věnoval jí ho k Vánocům a snažil se jí co nejpřesvědčivěji vysvětlit, že to není dárek od něho, nýbrž od jeho známého v Londýně, pana Jamese Thistlethwaita. Je to pamfletista neboli, jak ji poučil, člověk, jenž pouhou silou svého slova a pera dokáže, že i ten nejnadutější politik či prelát nebo úředník je rázem takhle maličký a neskonale směšný. Mileráda tomu uvěřila, jelikož sama neuměla číst ani psát. Lidé, kteří si dokázali vydělat na živobytí pouhou svou gramotností, se pro ni řadili hned za samého Pánaboha.

Takže teď, zatímco pilná jehlička dál putovala sem a tam a kolem dokola a dál látala díru v ponožce náčelníka zvaného Starej Mamina, se mohla tichounce zeptat: „A copak?“

„Můj přítel z Londýna, ten pamfletista, mi píše, že všichni, co byli odsouzeni k deportaci do Afriky, budou z hrabských věznic přemístěni do vězeňských lodí na Temži. Tedy jenom muži. O tom, co bude s trestankyněmi, neříká nic.“

Osazenstva teď ve věznici ubylo, dokonce natolik, že se podzimní zasedání poroty o kvartálu sv. Michala vůbec nekonalo. Epidemie spály si vyžádala tolik životů, že by svolání soudu neobstálo, namísto toho se měly poroty a soud sejít na Tři krále v lednu roku 1876 - pokud tento termín bude dostatečně zdůvodněn počtem souzených.

Takže Richardovo sdělení vyslechla asi dvacítka vězňů a ztuhla soustředěním. Ti, kdo teprve očekávali soud, ožili jako první. Veteráni se vzpamatovávali jen zvolna, oči dokořán, hlavy pootočené, veškerá jejich pozornost se teď upnula na Richarda Lásko moje.

„Proč to?“ otázal se Bili Whiting.

„Někde na světě - kde přesně, to nevím - je místo, které se jmenuje Botanická zátoka. Tam nás mají převézt, a já se domnívám, že vyplout máme z Londýna, protože nás pošlou do lodních vězení na Temži, a ne do Portsmouthu ani do Plymouthu. Jen muže. I když to vypadá, jako by ženské měly taky odplout do Botanické zátoky.“

Bess Parkerová se schoulila ke zbledlému Nedu Pughovi a rozplakala se. „Nede, voni nás chtěj vod sebe roztrhnout! Co budem dělat?“

Nikoho nenapadlo jediné slovíčko útěchy, nejlépe bylo otázku ignorovat. „Je ta Botanická zátoka někde v Africe?“ zeptal se Jimmy Price, aby nějak prolomil nastalé ticho.

„Zdá se, že ne,“ odpověděl Richard. Je to dál než Afrika nebo Amerika. Někde ve Východním oceáně.“

„Východní Indie,“ ušklíbl se Ike Rogers. „Pohani.“

„Ne, Východní Indie ne, třebaže do té odtamtud nemůže být příliš daleko. Je to někde na jihu, hodně na jihu, čerstvě objevená země, nalezl ji kapitán Cook. Jem píše, že oplývá bohatstvím, řekl bych, že špatné to tam být nemůže.“ Pokoušel se najít nějaký zeměpisný záchytný bod. „Musí to být na cestě k Otaheite, anebo na cestě odtamtud. Tam se totiž Cook plavil.“

„A kde je ta Otaheite?“ vyptávala se Betty Masonová, stejně ztrápená jako Bess, její Johnny, vězeňský dozorce, určitě do Botanické zátoky nepopluje.

„To já nevím,“ přiznával Richard.

Následujícího jitra - na Nový rok 1786 - odvedli odsouzence obojího pohlaví do vězeňské kaple, kde už čekal náčelník zvaný Starej Mamina, vězeňský kaplan Evans a tři další muži, jež znali jako příležitostné průvodce oněch záhadných návštěvníků z Londýna, kteří přijížděli kontrolovat průběh vězeňské přístavby. John Nibbet byl gloucesterský šerif, další dva se těšili titulu „čestný šerif - byli to John Jefferies a Charles Cole.

Slova se ujal Nibbet. „Město Gloucester v Gloucesterském hrabství obdrželo sdělení od ministerstva vnitra a jeho státního sekretáře v tom smyslu, že určití vězňové odsouzení k deportaci do Afriky a jsoucí toho času ve vazbě budou deponováni na jiné místo než do Afriky!“

„Ani jednou se nenadech,“ zamumlal Whiting. „Mlč, nebo si vysloužíš výprask, Bille,“ šeptl Jimmy. Nibbet pokračoval, nadechovat se zřejmě nepotřeboval. „Dále bylo město Gloucester v Gloucesterském hrabství uvědoměno řečeným ministerstvem vnitra, že bylo pověřeno shromážděním vězňů odsouzených k deportaci, a to z Bristolu, Monmouthu a Wiltshiru. Až zde budou všichni shromážděni, připojí se k nim následující vězňové toho času ve vazbě v gloucesterské věznici: Joseph Long, Richard Morgan, James Price, Edward Pugh, Isaac Rogers a William Whiting. Celá skupina pak bude přesunuta do Londýna a do Woolwiche, kde vyčká na další králův milostivý rozkaz.“

Šerifův proslov přeťal dlouhý ženský výkřik. Bess Parkerová se vrhla kupředu a klopýtajíc v poutech klesla Nebbetovi k nohám, lomila rukama a žalostně se rozplakala. „Pane, pane, veleváženej pane, prosím vás, snažně vás prosím! Ned Pugh je můj muž! Vidíte to mý břicho? Budu s ním mít dítě, pane, má přijít každým dnem! Prosím vás, pane, neberte mi ho!“

„Nechte toho vřískotu, ženská!“ Nibbet se obrátil na náčelníka a hrozivě se zamračil. „Má vězeň Pugh s tou brečící ženou nějaký trvalý poměr?“

„Ano, má, pane Nibbete. Jedno dítě už spolu měli, ale zemřelo jim.“

„V pokynech, které jsem obdržel od pana podsekretáře Nepeana, se výslovně praví, že do Woolwiche mají být odesláni toliko ti odsouzení muži, se kterými nejsou vězněny jejich manželky nebo družky. Edward Pugh proto setrvá v gloucesterském vězení spolu s odsouzenými vězeňkyněmi,“ oznámil.

„To jsou mi ale ohledy,“ podivil se čestný šerif Charles Cole, „k čemu to?“

Náčelník zvaný Starej Mamina cosi zahučel Nibbetovi do ucha.

„Odsouzený Morgane, máte trvalý poměr se zde přítomnou Elizabeth Lockovou?“

Každá částička Richardovy bytosti toužila říct, že má, jenomže by se pak kontrolovaly jeho papíry a v těch by tihle muži zjistili, že už jednu družku má. Osud, který mu Annemarie vnutila, ho i nadále držel ve svých spárech. „Mám trvalý poměr s přítomnou Elizabeth Lockovou, pane, ale není to moje manželka ani moje družka podle zvykového práva. Jsem už ženatý,“ řekl.

Lizzie Locková zasténala.

„Pak se určujete do woolwichské skupiny, Morgane.“

Reverend pan Evans odříkal modlitbu za jejich duše a nástup byl u konce. Vězně eskortoval přešťastný bachař Johnny zpátky na celu. Tam Lizzie bez meškání odtáhla Richarda do koutku.

„Proč tys mi neřek, že už si ženatej?“ uhodila na něho, pera na kloboučku se jen natřásala.

„Protože já ženatý nejsem.“

„Tak proč si řek šerifovi, že si?“

„Protože to mám tak v papírech.“

„Jak je to možný?“

„Protože je to tak.“

Popadla ho za ramena a prudce s ním zatřásla. „Och, k čertu s tebou, Richarde, táhni k čertu! Proč ty mi jaktěživ nic nepovíš? K čemu je to dobrý, takhle se uzavírat?“

„Ale já se přece neuzavírám, Lizzie.“

„Ale uzavíráš! Nikdá si mi nic neřek.“

„Vždyť ses nikdy na nic neptala,“ ohradil se překvapeně.

Znovu s ním zatřásla. „Tak se tě ptám teď! Řekni mi vo sobě všechno, Richarde Morgane. Všechno mi pověz! Já se chci dovědět, jak můžeš bejt ženatej, a přitom nebejt ženatej, k čertu!“

„To můžu klidně povědět vám všem.“

Sesedli se u stolu a vyslechli značně zestručněnou verzi Richardova příběhu, omezující se jen na Annemarii Latourovou, Ceelyho Trevilliana a palírnu. O Peg, o malé Mary, o Williamovi Henrym a zbytku své rodiny jim nevyprávěl, na to neměl sílu.

„Ten ubrečenej Willy ale mluvil eště vo jinech věcech,“ podotkla Lizzie kysele.

„Tohle je ale všechno, co k tomu já můžu říct.“ Na Richardově tváři se objevil ustaraný výraz a vzápětí změnil téma. „Jak se zdá, budou nás stěhovat už velice brzy. Doufám jen, že to sem strýček James stihne ještě včas.“

Čtvrtého ledna se mužské osazenstvo trestaneckého oddělení gloucesterské věznice rozrostlo. Přibyli čtyři vězňové z Bristolu a dva z Wiltshiru. Dva z bristolských přírůstků byli velice mladí, ale další dva byli už třicátníci a byli přátelé od samého dětství.

„Neddy a já jsme se jednoho krásného večera trochu namazali u Labutě v Temple Street,“ vyprávěl William Connelly a popleskal Edwarda Perrotta přátelsky po ramenou. „Co se dělo pak, vůbec nevím. Když jsem se probral, byli jsme v bristolském Newgatu a v březnovém čtvrtletním sezení soudu jsme každý dostali sedm let deportace do Afriky. Jak to vypadá, tak jsme někde sbalili nějaké to šatstvo.“

„Na to, žes tam strávil celý rok, vypadáš dost dobře. Já tam seděl tři měsíce, právě před tebou,“ řekl Richard.

„Ty jsi z Bristolu?“

„Jo, ale souzený jsem byl tady. Ten svůj zločin jsem měl spáchat v Cliftonu.“

William Connelly byl už na první pohled Ir: husté kaštanové vlasy, tupý nos a přidrzlé modré oči. Nemluvný Edward Perrott měl nos bambulovitější, povystrčenou bradu a myší plavé vlasy pravého Angličana.

Oběma mladíkům z Wiltshiru, Williamu Earlovi a Johnu Grossovi, bylo nejvýš dvacet let a stačili už zatím uzavřít přátelství se dvěma výrostky z Bristolu, Jobem Hollisterem a Williamem Willonem. Jocy Long byl natolik prostinká povaha, že k této skupince mladých tíhl od prvního okamžiku, kdy se objevili ve vězeňské cele. K této pětici - což Richarda zprvu nemálo překvapilo - se ale připojil i Isaac Rogers. Za pár hodin už Richarda překvapení přešlo - ne, vůbec nic divného na tom není. Rogers se už zase má před kým naparovat - figurou, zkušenostmi, zase je z něho ten hrdina silnice, snaží se dobýt si zpátky alespoň trochu té reputace, o niž mezi svými gloucesterskými druhy přišel, když se při vyhlídce na provaz dočista sesypal.

Pak přivedli ještě jednoho vězně z Monmouthu, jenž dovršil počet mužů s určením do Woolwiche na dvanáct a který se představil jako William Edmunds.

„Pro Kristovy rány,“ ulevil si Bili Whiting, „do Woolwiche nás posílaj rovnej tucet, a z toho je pět Williamů! Takže já budu i dál Bili, a na tom si trvám. Ty z Bristolu, Willone, mi náramně připomínáš toho ubrečenýho Williho Insella, takže ty si Willy. Connelly, taky z Bristolu, ty budeš Will. Earle z Willshiru, tobě bude slušet Billy. Ale co s tím pátým tady? Zač ty vlastně sedíš?“

„Ukrad sem v Peterstonu jalovici,“ zanotoval s neklamnou velšskou intonací Edmunds.

Whiting vyprskl smíchy a vlepil Walesanovi pusu na ústa. „Další teplouš, pane na nebi! Já si půjčil na jedinou noc vovci - chtěl sem ji jen vošukat. Ale jalovici, to by mě nenapadlo ani ve snu!“

„Tohle mi nedělej!“ Edmunds si zuřivě otíral rty. „Vošukávej si co chceš, ale mě šukat nebudeš!“

„Je to Walesan a zloděj k tomu,“ křenil se Richard. „Takže mu samozřejmě budeme říkal Taffy.“

„Dostals provaz?“ vyptával se Bili Whiting Taffyho.

„Jo, dokonce dvakrát.“

„Za jedinou jalovici?“

„Ne, podruhý to bylo za útěk. Jenomže Walesanům se do takovejch věcí moc nechce, ani v Monmouthu by mě neviděli rádi viset, takže mi i podruhý dali milost, jen aby se mě zbavili,“ vysvětloval Taffy.

Richardovi se Taffy zalíbil, zrovna tak, jako mu vyhovovali Bili Whiting a Will Connelly. Taffy byl trochu velšsky náladový, jako když přelétají mraky nad purpurovým vřesovištěm a prohánějí po něm slunko a stín. Vždyť i Richard sám měl koneckonců velšské kořeny.

Strýček James apatykář dorazil do Gloucesteru právě včas, patnáctého ledna, obtížen pytli a bedničkami.

„Excise ti koncem prosince vyplatil pět set liber,“ řekl a zabořil se do přivezených zavazadel. „Mám tu šest nových tufitů, pět z nich má i kompletní mosazné rámečky a odkapávací misky, protože si myslím, že budeš muset zajistit zdravou vodu i svým pěti přátelům.“

„Proč zrovna pěti, strýčku Jamesi?“ otázal se Richard nechápavě.

„Jem Thistlethwaite mi napsal, že vězňové na lodích na Temži jsou rozděleni po šesticích, které společně žijí a společně také pracují.“ Nepověděl Richardovi nic dalšího, co se od Jema o lodních vězeních dozvěděl. Neměl na to dost odvahy. „Proto ti nesu šest nových truhliček, všechny obsahují totéž, co ta tvoje, i když ne ve stejném množství. Přivezl jsem ti také tvou bedničku s nářadím.“

Richard se posadil na bobek a zamyslel se, pak ale zavrtěl hlavou. „Ne, strýčku Jamesi, mé nástroje tu nech. V té Botanické zátoce bych je určitě potřebovat mohl, ale je mi teď už naprosto jasné, že pokud bych si je s sebou vzal teď, Botanickou zátoku neuvidí. Nech je u sebe, dokud nebudeš vědět, na kterou loď mě odvezou, a pak mi je tam pošli.“

„Tady máš další knížky od reverenda Jamese. Soustředil se tentokrát na knihy o světě, o zeměpisu, o zámořských plavbách. Jsou o dost těžší, většinou jsou na obyčejném papíře a vázané v kůži. Ale reverend se domnívá, že ti mohou dobře posloužit, a doufá, že se podaří dopravit je spolu s ostatními až do Botanické zátoky.“

Nic dalšího, co by se týkalo praktických otázek, už strýce Jamese apatykáře nenapadalo. Vstal. „Botanická zátoka je až na opačném konci světa, Richarde. Deset tisíc mil daleko, kdybys tam mohl doletět, ale spíš šestnáct tisíc mil po moři, tak jak se loď musí plavit. Bojím se, že už tě nikdo z nás nikdy neuvidí, a to je hrozně těžké pomyšlení. To všechno kvůli něčemu, cos nikdy neměl v úmyslu. Ach chlapče drahý, chlapče drahý! Nezapomínej, že se za tebe budu denně modlit, po všechny dny až do konce života, že se za tebe bude modlit i tvůj otec a tvá matka i reverend James. Tolik přímluv snad Bůh oslyšet nemůže. Jistě tě ochrání od zlého. Och chlapče můj drahý!“

Richard ho objal, přivinul ho k sobě, políbil ho na obě tváře. A pak už zazněl jeho váhavý krok, odcházel s hlavou schýlenou, ani jednou se neohlédl.

Zato Richard ho sledoval očima, jak se ubírá cestou mezi zeleninovými záhony, jak prochází hradní bránou. Zabočil za roh a zmizel. I já se za tebe budu modlit, strýčku Jamesi, protože jsem tě měl moc rád, ještě radši než tátu.

Lizzie Locková mu visela na krku, když shromáždil své druhy kolem stolu ve vězeňské cele.

„Ne že bych stál o nějaké vůdcování,“ řekl svým pěti společníkům - Billu Whitingovi, Willovi Connellymu, Neddymu Perrottovi, Jimmymu Priceovi a Taffymu Edmundsovi. Je mi sice sedmatřicet, takže jsem z vás nejstarší, ale nejsem z toho těsta, z jakého se pečou vůdcové, to byste měli mít trvale na paměti. Každý z nás musí hledat sílu a radu sám u sebe, jak to taky má být. Ale něco už jsem se naučil a mám taky zdroj informací jednak z politického světa v Londýně, jednak od velmi chytrého strýčka apatykáře v Bristolu.“

„Toho já znám,“ přitakal Will Connelly. James Morgan z Corn Street. Já ho poznal, jak otevřel dveře. A hned jsem si řekl, ten Richard Morgan má dobré styky.“

„Ale ano, jsou to opravdu dobré styky. Nejdřív ze všeho vám chci říct, že muži v lodních vězeních jsou rozděleni do skupin po šesti, které žijou a pracujou společně. A jestli by vám to vyhovovalo, mohlo by nás šest jednu takovou partu dát dohromady ještě dřív, než to za nás udělá nějaký bachař z lodi. Jste pro?“ Všichni rozvážně přikývli.

„Máme štěstí, že nás do Londýna poputuje právě dvanáct. Těch dalších šest jsou až na Ika samí mladíci, ale on zjevně dává přednost jejich společnosti před námi. Takže chci Ikovi navrhnout, aby udělal totéž s tou svou pěticí. Budeme se tak moci na lodi navzájem chránit.“

„Čekáš tam nějaké potíže, Richarde?“ zachmuřil se Connelly. „Poctivě řečeno nevím, Wille. Pokud takový pocit snad mám, vede mě k němu spíš to, co mi moji informátoři zatajili, než to, co mi pověděli. My tady jsme všichni ze západních krajů. To už na lodích platit nebude.“

„Chápu,“ přikývl Bili Whiting, najednou zcela vážně. „Je líp domluvit se na všem hned teď. Tam už by mohlo bejt pozdě.“ „Kolik z nás umí číst a psát?“ zeptal se Richard. Ruku zvedli Connelly, Perrott a Whiting.

„Takže jsme čtyři. Výborně.“ Ukázal na pět bedýnek postavených na podlaze. „Začněme z jiného soudku. V těchhle truhličkách jsou věci, které nám pomohou zachovat si zdraví, jako například tufíty.“

„A je, Richarde,“ ulevil si Jimmy Frice trochu podrážděně. „Ty z těch svejch tufítů vopravdu děláš náboženství! Lizzie tě trefila, vypadáš jak velebníček, když slouží mši.“

„Máš pravdu, z toho, abych zůstal zdravý, jsem si opravdu udělal náboženství.“ Richard se přísně rozhlédl po celé své skupince. „Wille a Neddy, jakpak se vám podařilo přežít ten rok v bristolském Newgatu?“

„Pili sme jen ležák nebo vobyčejný pivo,“ hlásil Connelly. „Rodiny nám dávaly peníze, abysme mohli zdravě jíst i pít.“

„Když jsem tam seděl já, pil jsem vodu,“ řekl Richard.

„To není možný!“ vydechl Neddy Perrott.

„Je to možné. Filtroval jsem si vodu přes tufitový cedník. Působí tak, že vyčistí i špatnou vodu, proto je můj strýc James dováží až z Tenerife. Jestli se jen na okamžik budete domnívat, že voda z Temže je pitnější než voda z Avonu, budete do týdne nebožtíci.“ Richard pokrčil rameny. „Je na vás, abyste si vybrali. Pokud si budete moci dovolit kupoval dál ležák nebo i obyčejné pivo, dobrá. Jenomže v Londýně nebudou někde za rohem čekat vaše rodiny, aby vám pomáhaly. Zlatky, co máte, byste si měli šetřit na nejrůznější podplácení, a neutrácet je za pivo.“

„Máš pravdu,“ souhlasil Will Connelly a uctivě se dotkl filtračního kamene postaveného na stole. Já si určitě tu vodu cedit budu, jestli si nebudu moct dovolit pít pivo. To dá rozum.“

Posléze se všichni dohodli, že si vodu budou překapávat. Souhlasil i Jimmy Price.

„To je asi tak všechno,“ řekl Richard a šel si promluvit s Ikem Rogersem. Bylo mu sice líto, že překapávačů nemá dvanáct, ale ne zas tolik líto, aby se o šest kamenů dělil s dvanácti muži. Ikova skupinka se o sebe bude muset postarat, jak bude umět, a jak se zdálo, přinejmenším Ike měl peněz spousty.

Jestli nás všech dvanáct v těch dvou skupinách bude držet pohromadě, pak máme vyhlídky na přežití.

Vůz určený k převozu vězňů do Londýna a do Woolwiche přirachotil za svítání šestého ledna, přesně rok poté, co sem nastupoval svou předchozí cestu povozem, uvědomil si Richard. Jenomže tohle vězeňské loučení bylo neskonale těžší a bolestnější, ženy bezútěšně naříkaly.

„Co já si tu bez tebe počnu?“ ptala se Lizzie Locková Richarda, když ho vyprovázela k domu náčelníka věznice zvaného Starej Mamina.

„Najdeš si někoho jiného,“ řekl Richard stručně, nikoli však bez soucitu. „I když to asi nebude jednoduché hledat takového, který s tebou nebude chtít spát.“

„Já vím, to já moc dobře vím! Och Richarde, budeš mi hrozně moc chybět!“

„A ty mně, ty můj hubeňourku. Kdopak mi bude zašívat punčochy?“

Usmála se skrze slzičky a strčila do něj. „Zmiz mi z vočí! Ukázala jsem ti, jak se vohánět s jehlou, a ty šiješ docela dobře.“

Pak přišli dva dozorci a odvedli ženy zpátky do vězení. Ještě jim mávaly, hlasitě plakaly, protestovaly.

Pak přišel na řadu zase ten železný opasek, zase ty čtyři řetězy uzamčené na břiše.

Zvenčí se povoz nelišil od toho, kterým Richard připutoval z Bristolu do Gloucesteru - táhlo ho osmispřeží velkých koní a krytý byl plachtou nataženou na půlkruhových obručích. Jeho vnitřek však vyhlížel podstatně jinak. Po obou stranách měl lavici dostatečně dlouhou, aby se na ni mohlo posadit šest mužů, a ještě měli dost místa mezi sebou. Všechen svůj majeteček si museli naskládat na podlahu a pod nohy. Truhly sebou budou házet sem a tam pokaždé, kdykoli se vůz zakymácí, pomyslel si zkušený Richard. Kterápak silnice je rovná, zejména v téhle roční době? Za nejhlubší zimy, a deštivé k tomu.

Doprovázeli je dva dozorci, nejeli však uvnitř vozu společně s nimi, seděli s vozkou vpředu na kozlíku, chráněni bytelným přístřeškem. Nikdo z vězňů nemohl z vozu vyklouznout a prchnout, jakmile se usadili na lavici, protáhli jim všem oky na levém kotníkovém náramku další řetěz a na obou koncích ho přibili

k podlaze. Pokud chtěl nohu někdo posunout, muselo tak učinit i všech pět jeho druhů.

Zavládla už pevná hierarchie. Richard, zachumlaný v kabátě s teplou podšívkou, seděl u otevřeného konce na jedné lavici, Ike Rogers, vůdce mladé party, naproti němu.

„Jak dlouho pojedeme?“ zeptal se Ike Rogers.

„Budeme šťastní, ujedeme-li šest mil za den,“ ušklíbl se Richard. „Ty to ještě na silnici neznáš -jako pasažér ve voze, myslím. Já nevím, jak dlouho pojedeme, Iku. To záleží na tom, kudy pojedeme.“

„Přes Cheltenham a Oxford,“ řekl silniční lupič a žert přijal v dobrém. „Ovšem kde je Woolwich, to nevím. V Oxfordu jsem už byl, v Londýně zatím ne.“

Richard si vybavil svou první zeměpisnou učebnici, knížku o Londýně. „Woolwich leží dost daleko východně od Londýna, ale na jižním břehu Temže. Nemám ponětí, jestli budeme muset přejet přes řeku - stejně máme namířeno na lodě zakotvené v Temži. Jestli pojedeme přes Cheltenham a Oxford, tak nás do Woolwiche čeká cesta dlouhá asi tak sto dvacet mil.“ Cosi zpaměti vypočítával. „Při šesti mílích denně nám to bude trvat skoro tři týdny.“

„To tady mám sedět celý tři tejdny?“ zhrozil se Bili Whiting.

Ti z vězňů, kteří už byli přepravováni po silnici vozem, se rozchechtali.

„Nemusíš se bát, že se ti tady samou zahálkou zkrátěj žíly, Bili,“ ujišťoval ho Taffy. „Desetkrát denně přinejmenším půjdem dolů z vozu a budem ho vyhrabávat z bláta.“

Což se záhy potvrdilo. Zato služby poskytované pocestným značně zaostávaly za těmi, jimiž tehdejší kočí Johnny zahrnul Richarda a Willyho. Žádné noclehy ve stodole na slámě, žádné teplé koňské houně, k jídlu nic než chléb, k pití nic než slabounké pivo. Každého večera se ukládali ke spánku na podlážce korby, poté co nastrkali své ranečky pod lavice, za přikrývku jim musel posloužit plášť, za polštář čepice. Pod plachtu za vytrvalých dešťů zatékalo. Teplota se sice držela nad bodem mrazu, avšak pro vězně třesoucí se vlhkem a zimou to byla pramalá útěcha. Jen Ike byl obut ve vysokých holínkách, ostatní měli jen střevíce a nohy měli brzy až po železné obroučky na kotnících obalené blátem.

Neuviděli Cheltenham ani Oxford, vozka raději se svým nákladem trestanců obě města objel, a z High Wycombu vnímali jen řádku domů podél svažující se silnice, tak kluzké, že se spřežení zapletlo do postraňků a vůz málem zvrhlo. Vězňové, potlučení smýkajícími se truhlami a bedýnkami, museli dolů, aby nebezpečně nakloněný povoz narovnali, Ike Rogers, jenž měl ke koním odjakživa náklonnost, zatím tahouny uklidňoval a urovnával jim řemení.

Z Londýna nespatřili naprosto nic, jelikož jeden ze strážců spustil přes otevřený konec vozu zástěnu, aby vězňové nemohli nic zahlédnout. Brzy byl kymácivý pohyb vozu vystřídán rachocením kol po dlažbě, zřejmě dorazili na nějakou hlavní cestu, což znamenalo, že už jejich pomoci při vyprošťování povozu z bahna nebude zapotřebí. Zvenčí pod plachtu doléhaly nejrůznější zvuky: křik, tu a tam i hlučnější zahulákání, řehtání koní, útržek jakési písně, náhlá směsice hlasů - snad právě míjeli otevřené dveře nějaké hospůdky, dusot strojů, občasné zamečení.

Když se snesla noc, strážní jim strčili chleba a pivo zadem pod zástěnou a ponechali je, aby se o sebe postarali, jak umějí, na malou i na velkou stranu se chodilo na kbelík. Ráno znovu chléb a slabé pivo a tak dál oním ohlušujícím zmatkem, do něhož se nyní mísil křik prodavačů a také velice zajímavé pachy - zamřelé ryby, - zkažené maso, hnijící zelenina. Bristolané se podívali jeden po druhém a uculovali se, ostatním z toho zřejmě bylo trochu nanic.

Po dvě noci přespávali kdesi v blízkosti velkoměsta a odpoledne třetího dne - dvacátého od jejich odjezdu z Gloucesteru - někdo odhodil zadní zástěnu a vpustil dovnitř do vozu světlo londýnského dne. Před nimi se rozprostírala mohutná řeka, šedivá, jakoby umaštěná, posetá nejrůznějším odpadem, soudě podle polohy slunce, průsvitné bledé skvrnky na jednolité běli nebes, někde tento tok zřejmě překročili a jsou nyní na jeho jižním břehu. Woolwich, usoudil Richard. Povoz zastavil u doku, u jehož úvaziště byl upoután polorozpadlý vrak, jen vzdáleně připomínající plavidlo. Na bronzové desce nesl těžko čitelné jméno: Reception. Vskutku případné.

Dozorci uvolnili řetěz, který vězně poutal navzájem, a nařídili Richardovi a Ikovi, aby vystoupili. Seskočili, i když se jim trochu podlamovala kolena, za nimi následovali jejich druzi.

„Nezapomeň, do dvou skupin, v každé po šesti lidech,“ řekl Richard polohlasem Ikovi.

Odvedli je vzhůru po dřevěném můstku na loď. Na chvilku se mohli rozhlédnout po řece a sledovat, co se na ní odehrává. Jakmile byli uvnitř, sňali jim řetězy, pouta i železné opasky, kterých se ihned ujali gloucesterští strážní.

Nějaký čas zůstali bez pout stát uprostřed hromádky svých truhlic, bedniček, tlumoků a ranečků, vnímali strážné u dveří této zpustošené někdejší důstojnické jídelny, či co to mohlo být, útěk byl nemyslitelný, ledaže by se všech dvanáct na dozorce vrhlo najednou -jenže co potom?

Pak kdosi vešel. „Skasat! Švihem!“ houkl.

Nechápavě se na něho zahleděli.

„Kolikrát to budu vopakovat? Dolů s celým voplachtěním!“

Když se nikdo nepohnul, obrátil oči ke stropu, skočil k Richardovi, který stál nejblíž, srazil mu čepici z hlavy a serval z něho plášť i kabátec, který měl Richard pod ním.

„Máme asi odložit čepice a kabáty.“

Všichni uposlechli.

„Teďkon hlavní, na půl stěžně. Brámovky nechat nahoře.“

Znovu nechápavé pohledy.

Zaskřípěl zuby, přimhouřil oči a řekl s prapodivným přízvukem: „Spodky pustit pod kolena. Košile neslíkat.“

Všichni uposlechli.

„Hotovo, pane!“ zahlásil.

Objevil se další muž. „Odkud vás přivezli“ zeptal se

„Z gloucesterské věznice,“ řekl Ike.

„Aha, ze západu. Budete na ně muset mluvit jazykem, který se trochu víc podobá královské angličtině, Matty,“ řekl prvnímu příchozímu a pak se otočil k vězňům. „Já jsem doktor. Je někdo z vás nemocný?“

Všeobecné zamumlání pokládal za zápornou odpověď, pokývl a vzdychl si. „Tak si zvedněte košile, podíváme se, jestli někdo nepřišel s muzikou.“ Prohlédl si penisy, nejsou-li na nich patrné syfilitické vředy, a když žádné neobjevil, znovu si povzdychl. „Bene,“ oznámil Mattymu i vězňům, „zdravá parta, ovšem to se ještě může změnit.“ Ještě na odchodu dodal: „Teď se oblečte, zůstaňte tady a buďte zticha.“

Oblékli se a čekali.

Trvalo celých pět minut, než se Billovi Whitingovi, nejpovídavějšímu ze všech, vrátila opět řeč. „Rozuměli ste něčemu, co ten Matty říkal?“ zeptal se.

„Ani slovo,“ přiznal mladý Job Hollister.

„Možná je ze Skotska,“ přidal se Connelly, jenž se upamatoval, že Jackovi Natěrači také nikdo nerozuměl.

„Anebo z Woolwiche,“ řekl Neddy Perrott.

Což umlčelo všechny.

Uběhla hodina. Posedali si na podlahu, zády se opřeli o stěny, cítili, jak loď pod nimi pojíždí na úvazech sem a tam. Bez kormidla, pomyslel si Richard. A my jsme všichni zrovna tak bez kormidla jako tahle věc, co kdysi byla lodí. Jsme dál od domova, než se kdokoli z nás kdy dostal, nemáme nejmenší představu, co nás čeká. Ti mladí jsou jako omráčení, i Ike Rogers přišel o tu svou sebejistotu. A taky já mám strach.

Ozval se dupot několika párů nohou na prkenné palubě, známý cinkot řetězů, jeden po druhém se každý z dvanácti mužů nadzvedl, nejistě se po sobě podívali, unaveně vstávali.

„Náramečky na ručičky!“ halasil první z mužů, který vstoupil do dveří. „Bez želez do basy nelez! Tak si pěkně hačněte, burani, a nikdo ať se ani nehne.“

Řetízky, o šest palců delší než ty bristolské nebo gloucesterské, byly napevno přikovány k nánožním poutům, jež byla mnohem lehčí, takže je svalnatý kovář snadno ohnul kolem kotníku a stiskl, až se otvory na obou koncích dosud neuzavřeného kroužku kryly. Pak jimi prostrčil krátký svorník s plochou hlavou, popadl tyč za nohu a navlékl pouto na delší z rohů kovadliny. Dvě pořádné rány těžkým kladivem a zploštěný nýt spojil kovový kruh navěky.

Budu je nosit celých příštích šest let a možná déle, pomyslel si Richard a ulevoval bolavým kostem tím, že si je třel. Tohle by přece nedělali kvůli nějakým šesti měsícům plavby. Což znamená, že i poté, co dorazím do Botanické zátoky, zůstanu v poutech, dokud mi nevyprší trest.

Další kovář ukoval do želez i druhou gloucesterskou šestku a počínal si neméně zručně. Za půl hodinky byli oba s prací hotovi, rýpli do svých pomocníků, aby posbírali nářadí, a zmizeli. Oba strážní zůstávali, Matty zřejmě patřil k doktorovi. Matty však doktorův pokyn zjevně předal dál, neboť když pak na ně jeden z dozorců promluvil, měla sice jeho angličtina opět onen nezvyklý přízvuk, avšak nehovořil jazykem londýnského Newgatu a lidí s ním spojených, označovaným -jak se měli později dozvědět - Jako flash lingo.

„Spát a jíst budete dneska tady,“ oznámil stručně a poklepával si zakulaceným koncem krátkého obušku o dlaň druhé ruky. „Můžete mluvit, můžete si tu chodit. Tady máte kýbl.“ Poté i se svým společníkem místnost opustil. Dveře za sebou uzamkli.

Oba wiltshirští mládenci si utírali slzy, ostatní oči zůstávaly suché. Nikomu ale nebylo do řeči, až se konečně zvedl Will Connelly a začal se procházet po dočasném vězení.

„Tyhle seděj vo moc líp na nohou,“ řekl a zkoušel nohu pozdvihnout. „Řetěz maj taky vo dobrejch třicet palců delší. Snadnějc se v nich chodí.“

Richard přejel prsty po obojcích a zjistil, že mají zaoblené kraje. „Jo, a nebudou tak dřít. Spotřebujeme míň hadrů.“

„Zkrátka správný pracovní želízka,“ řekl Bili Whiting. „To sem zvědavej, co to bude za práci.“

Těsně před soumrakem dostali pivo, tvrdý a velmi tmavý hnědý chléb a rozvařené zelí s pórkem.

„Tak tohle já nebudu,“ řekl Ike a hrnek se zelím odstrčil.

„Sněz to, Iku,“ nařizoval Richard. „Strýček James mi říkal, že musíme sníst každý kousek zeleniny, ke kterému se dostaneme, jinak že dostaneme kurděje.“

Na Ika to neudělalo přílišný dojem. „Tahle kejda by nezahnala ani vobyčejnou rýmu.“

„Máš pravdu,“ souhlasil Richard, když břečku ochutnal. „Přesto je to změna proti tomu věčnému chlebu, takže já to sním.“

Uložili se na holou zem, bez oken, bez ženských, bez nálady, zabaleni v kabátech, pod hlavou jen čepice, a nechali se lehce se vlnící řekou ukolébat ke spánku.

Ráno studeně mžilo. Vězňové museli Reception opustit, čekalo je nalodění do otevřené barkasy. Až dosud je nepostihlo nic vysloveně krutého, dozorci sice byli neurvalí primitivové, ale dokud vězňové dělali, co se jim nařídilo, a dokud tak činili v požadovaném tempu, zůstávaly obušky nepoužity. Jejich dřevěné truhličky byly středem pozornosti, proč je však nikdo dosud nepodrobil prohlídce? Ještě v doku se dozvěděli proč. Z pozůstatků někdejší zádové lodní nástavby k nim dolů seběhl pomenší obtloustlý džentlmen ve staromódní paruce a v omšelém oblečku, rozpřáhl ruce a celý se rozzářil.

„Aha, to je ten tucet mužů z Gloucesteru!“ řekl nadšeně s trochu nezvyklým přízvukem - skotským, jak později zjistili. „Doktor Meadows povídal, že jste docela pěkní chlapci, a jak vidím, měl pravdu. Mé jméno je Campbell a tohle všechno byl můj nápad.“ Grandiózním gestem ukázal kolem sebe, jako by zaháněl déšť. „Plovoucí věznice! Nebetyčně zdravější než Newgate -a než jakékoli kamenné vězení vůbec. Svůj majeteček máte, ano? Výborně, tak je to správné. Ten, kdo by nerespektoval právo vězňů na jejich majetek, si nezaslouží nic jiného než černou známku. Neile! Neile! Kdepak vězíš?“

Z přídě Receptionu už klusal kdosi, kdo mohl docela dobře být jeho dvojčetem. I on seběhl do doku a se zafuněním stanul. „Tady jsem, Duncane.“

„No výtečně! Nechtěl jsem tě připravit o pohled na tyhle skvostné mužské. Můj bratr je mým asistentem,“ vysvětloval, jako kdyby před ním nestáli vězňové, ale nějací normální hosté. „Stará se v současnosti o Justitii a Censora - já sám mám teď plno práce s tou svou báječnou Cererou - ona je doopravdy nádherná! Zbrusu nová! Na Cerere budete umístěni i vy - máme opravdu štěstí, že je vás zrovna tucet a že jste v tak dobré kondici. Hned dva nové týmy pro dva nové bagry.“ Doslova se po doku roztancoval. „Skvělé, báječné!“ zanotoval ještě. A hbitě se vydal opět nahoru, se svým bratříčkem, jenž mektal jako jehně, v patách.

„Kristepane, to je ale šašek!“ utrousil Bili Whiting.

„Tace“ štěkl dozírající strážný a jeho obušek dopadl s ohavným tupým zvukem na Whitingovu paži. „Žádný kec tady!“

Tomu porozuměli, všech dvanáct mužů, bázlivě svírajících svá zavazadla, opatrně slézalo po kluzkých schůdcích do čekající barkasy, Ike Rogers přitom nenápadně podpíral napůl omráčeného Whitinga.

Před nimi se táhlo bažinaté pobřeží, tu a tam se objevily mlhavé obrysy několika málo lodí, než opět zmizely v duchovném šedivém dešti, límce vyhrnuté vzhůru, klobouky a čepice natočené tak, aby jim voda stékala alespoň na ramena, a ne za krk, seděli uprostřed svých truhliček, pytlů a ranců. Mlčenlivá posádka dvanácti veslařů, šest na každém boku, s barkasou odrazila, otočila ji do proudu a dlouhými plavnými záběry člun vedla klidným tempem doprostřed široké řeky tak, že téměř ani nezčeřil hladinu, po níž klouzal.

Asi tři sta yardů od jižního, tedy kentského, břehu Temže kotvily v jedné řadě celkem čtyři lodě. Všechny byly upoutány mnohem důkladněji, než jak Richard vídal zabezpečovat odstavené koráby, dokonce i ty v Kingsroadu v ústí Severnu. Asi proto tak pevně a nakrátko, napadlo ho, aby se na kotvách nedostávaly do kyvadlového pohybu. K mnoha kotvám nevedla běžná lana, nýbrž řetězy. Nejmenší z lodí byla první po proudu směrem od Londýna, největší pak celou řadu - s přibližně stoyardovými rozestupy - uzavírala.

„Špitální loď Gimidian - pak Censor, Justitia a Ceres,“ ukazoval jeden ze strážných.

Barkasa se vydala k Censorovi, přímo naproti doku, poté otočila a splývala po proudu s odlivem, aby měli veslaři lehčí práci.

Tak měli vězni možnost prohlédnout si všechna tři plovoucí vězení zblízka. Byly to už pouhé karikatury lodí, křížové stěžně dávno vzaly za své, hlavní stěžně byly ulámané ve výšce čtyřiceti stop a roztřepené na třísky, přední stěžně zůstaly jakž takž zachovány, zbaveny ovšem úpon, na provazech natažených mezi předním a hlavním stěžněm viselo zplihlé mokré prádlo stejně tak jako na stezích napnutých mezi předním stěžněm a pahýlem čelenu. Paluby se hemžily nejrůznějšími přistavěnými dřevěnými boudami, z nichž trčela změť plechových komínků naklánějících se na všechny strany, další takové budky zaplňovaly ubytovací paluby a příďové i záďové nástavby. Censor a Justitia se zdály být tak letité, jako by byly vypluly na moře s flotilou Dobré královny Bess proti španělské Armádě - nezachovala se na nich už ani šupinka nátěru, nezbýval jediný měděný hřebík, který by nepoznamenala měděnka, ani ten jeden nepopraskaný plát dřevěné obšívky.

Ve srovnání s nimi se Ceres nezdála být starší než sto let, tu a tam bylo ještě vidět černou a žlutou barvu nátěru válečného loďstva, přetrvala dokonce i galionová figurína na přídi, jakási moučně bílá nahotina, které nějaký šprýmař obarvil bradavky jasně na červeno. Dělové střílny na Censorovi a Justitii byly uzavřené, zatímco na Cerere byly vybourané a nahrazené mřížemi ze silných železných prutů, což Bristolanům, kteří měli v tomto směru dost zkušeností, napovědělo, že má pod horní palubou ještě dvě další - dolní a orlopovou. Kdysi to tedy byla bitevní loď druhé třídy s devadesáti děly. Žádný nákladní koráb ani žádná otrokářská loď nikdy nemívaly na bocích tak velký počet střílen.

Jak jen se dostaneme se všemi našimi věcmi nahoru po provazovém žebříku? uvažoval Richard. Ty řetězy budou naše záhuba. Ale bujarý pan Duncan Campbell vybavil své potěšení a svou pýchu dřevěnými schůdky upoutanými na dolním konci k pohupujícímu se prámu. S truhličkou v náruči a se dvěma pytli rezervních zásob přes rameno překračoval Richard bort barkasy jako první, hned po bachaři s obuškem, a vystoupal po schůdcích k mezeře v zábradlí o šestnáct stop výše. Na řadovou loď druhé třídy byla Ceres značně vysoká.

„Gigger dubber.“ zaburácel velitel eskorty.

V mezeře mezi dvěma dřevěnými boudami se vynořil důležitě se tvářící chlapík dosti zanedbaného zevnějšku, který se bezmyšlenkovitě šťoural v zubech, vzadu za ním Richard zahlédl kmitnout se nějakou sukni, zaslechl ženské hlasy a uvědomil si,

že tyhle rozpadající se barabizny zřejmě slouží většině strážných za příbytek.

„Vo co de?“ vyptával se nerudně.

„Dvanáct vodsouzenejch z gloucesterský věznice, pane Anks. Nepatřej ke galérce, takže když se na ně mluví flash lingo, ničemu nerozuměj. Pan Campbell řek, že to budou dvě nový party pro ty dva nový bagry.“

„Zas ňáký balíci!“ uplivl si pan Hanks znechuceně. „Dobrá půlka všech chlapů na palubě sou burani, pane Sykes.“ Obrátil se k vězňům. „Menuju se Erbert Anks a sem gigger dubber - pro vás teda správce vězení. Šoupněte je do orlopu, pane Sykes. A tady už nejste žádný vězňové, ste trestanci, jasný?“

Beze slova kývli a snažili se vyznat v jeho angličtině, kde namísto „th“ vyslovoval „v“ a místo „f“ zase „th“. Nebo tak nějak.

„Vězňům,“ pokračoval pan Hanks konverzačním tónem, „se můžou sundat řetízky. Trestanci sou trestanci, ty je maj přišitý na tak dlouho, kolik vyfasovali. Řeknu vám, jaký sou tu pravidla, tak nastavte slechy, páč vopakovat se vám to nebude. Návštěvníci sem směj v neděli, když kaplan vod autem skončí služby boží - ty sou povinný - pamatujte si, že milém se tu říká církvi - a není tu povolená žádná ta společnost kvakerskejch třasořitků nebo namáčenejch baptistů ani disidentskejch kecalů. Jedině královo autem. Všechny návštěvníci se prohledávaj, prachy si musej vodložit u mě a veškerý žrádlo, kerý maj s sebou, se konfiskuje. Proč? Páč syčáci z galérky dokážou zapíct pilník nejen do koláče, ale i do pudinku.“

Odmlčel se a prohlížel si své posluchače s podivnou směsicí striktnosti a škodolibosti, zřejmě mu to činilo potěšení. „Pokaváď ste na týhle lodi, smíte bejt na jediným místě, v orlopu, ve třetím podpalubí. Jedinej, kdo dubbuje gigger-votvírá vrata - sem já - a nejni to moc často, na to si koukejte zvyknout. Ráno do práce, večer zpátky do pelechu, vod pondělka do soboty. Budete makat, pokaváď to počasí dovolí, a dyž říkám makat, tak to znamená makat. Zrovna dnes se ovšem nedělá, páč chčije jak z konve. Žrát budete, co dostanete, a co budete pít, vo tom rozhoduju já. Kořalička - džin - vás tu příde na pěkný peníze, a jedinej, kdo je voprávněnej takovýhle lahůdky prodávat, sem já. Šestipenci za prcka - za půl pinty.“

Následovala další odmlka, tentokrát, aby si pan Hanks mohl zhluboka odkašlal a plivnout jim pak chrchel pod nohy. „Mináž fasuje celá šestka najednou a vydává jí skladnickej. Vo nedělích, pondělkách, středách, štvrtkách a sobotách dostává každá šestka

jedno hovězí líčko nebo kližku, tři pinty hrachu, tři libry zeleniny, šest liber chleba a šest čtvrtek vobyčejnýho piva. V úterek a v pátek je dycky kaše - tři pinty kořeněnejch vovesnejch vloček a k nim voda z Temže podle libosti, tři libry sejra, šest liber chleba. To je všecko. Když to splivnete hned večír, ste pak ráno vo hladu, jasný? Dál. Pan Campbell nařizuje, že umejt se musíte každej den a voholit dycky v neděli, eště než na palubu dorazí kazatel. Dyž dete ráno do práce anebo v neděli na bohoslužbu, vynášíte kbelík a vylejváte ho přes brlení. Pro každou šestku je jeden. Dole vás zavřu, a co se tam děje pak, to mě nezajímá a pana Campbella taky ne.“

Jeho dobrá nálada, jak se zdálo, se čím dál tím víc vylepšovala. „Nejdřív ale,“ řekl a dřepl si, zatímco pan Sykes a jeho podřízení zůstali stál za ním, „se musím mrknout na ty vaše škatule a rance, takže dubbovat - teď.“

Z jeho přednášky vězňové pochopili, že dubbovat znamená otevřít, takže odemkli své truhlice a vyklopili pytle a všechny tlumoky na zem.

Pan Herbert Hanks byl důkladnost sama. Celkem náhodně začal s věcmi Ika Reverse a jeho party, jejichž bedničky byly menší a neměly jednotnou podobu, dva mládenci z Wiltshiru dokonce neměli žádné. Hadry ani šatstvo sám nepřehlížel, nýbrž každý jednotlivý kousek podal stojícímu panu Sykesovi, který ho pečlivě prohmatával a zastavoval se u sebemenšího hrbolku. Nenašli v nich nic. Stejně tak neobjevili nic ani v dalších kusech výbavy.

„Kde máte peníze?“ uhodil na Rogerse.

Ikovo překvapení působilo dostatečně přesvědčivě. „Peníze žádný nemám, pane. Byli sme celej rok zavřený v gloucesterským lapáku. Všechny prachy sme tam utratili.“

„Mhm.“ Pan Hanks se otočil k Richardově šestici, oči se mu zaleskly. „Tady máme ty pravý, v balíku, co? To musela bejt rána!“ Z Richardovy truhlice a z jeho vaků se vysypalo šatstvo, sklenice a dózy, tufítový kámen s podstavcem a ještě další, zásobní, hadry k balení a utěsnění věcí, archy papíru, pera - náramně podezřelé předměty! - a dva rezervní páry střevíců. Zklamaně si jeden z nich prohlížel a pak zavrtěl hlavou na neméně otráveného pana Sykese. „Není divu, že vám říkaj tlapouni. Takhle velkou nohu tady nemá nikdo, ani Dlouhej Joyce ne. A co je tohle?“ zeptal se, v ruce láhev.

„Dehtová voda, pane Hanksi.“

„A tuten inštrument?“

„Tufít, pane. Filtruju si s ním vodu na pití.“

„Voda je tu filtrovaná. Pod každou pumpou je velkej cedník. Jak se menuješ, tlapoune?“

„Richard Morgan.“

Vyškubl jednomu z pomocníků pana Sykese z ruky seznam a prohlížel si ho, číst tedy uměl, ale zjevně s jistými potížemi. „Tak to bejvalo. Vod teďka, Morgane, si trestanec číslo dvě stě tři.“

„Ano, pane.“

„Knihomol, jak koukám.“ Pan Hanks několik knížek zběžně prolistoval palcem, jestli v nich neobjeví nějaké lechtivé obrázky nebo erotické texty, pak je znechuceně sklapl a odložil. „Co je tohle zase?“

„Vodička proti nežitům, pane.“

„A tohle?“

„Mast na rány a na vředy, pane.“

„To se na to vyseru, ty tu máš úplnou apatyku! Nač to s sebou taháš?“ Odzátkoval jednu lahvičku a podezřívavě k ní přičichl. „Fuj!“ Pohodil ji na palubu, zátka se kamsi odkutálela. „Smrdí, jak kdyby ji vyhrabali rovnou ze dna.“

Richard stál a nehnul ani brvou zatímco vrchní dozorce sebral vyprázdněnou truhličku, zatřásl s ní, jestli v ní něco nezacinká, proklepal všechny čtyři stěny, dno i víko. Poté prohmatal švy obou pytlů. Nic. Sebral Richardovu lepší břitvu, brousek a obtahovací řemen a nejlepší pár Richardových punčoch. Postoupil pak k bedničce a ranci Willa Connellyho. Richard si velice tiše a způsobně klekl, zátku sebral, lahvičku znovu uzavřel a odložil ji stranou. Pohledem na pana Sykese si ověřil, že se teď od něho patrně čeká, že si své věci opět uloží zpátky. Pokývl tedy vyčkávajícímu Rogersovi a pustil se do úklidu. Rogers a mládež následovali jeho příkladu.

Když byl pan Hanks hotov se všemi dvanácti, zářil blahem. „Tak dobrá, hoši, a kdepak máte tititi? Kdepak máte skovaný prachy?“

„My žádný nemáme, pane,“ řekl Neddy Perrott. „Byli sme celej rok zavřený ve vězení, byly tam taky ženský…“ Omluvně se odmlčel.

„Vobrátit kapsy!“

Všechny kapsy byly prázdné, až na Richardovy, Billovy, Neddyho a Willovy, kteří je měli vycpané knížkami.

„Hábity dolů - sundat!“ nařídil úsečně pan Hanks.

Pláště i kabátce sletěly na zem: pan Sykes je palec po palci všechny prohmatal. „Nic,“ ušklíbl se nakonec.

„Tělesnou prohlídku, pane Sykes!“

Pan Sykes je začal ohmatávat, se zřejmým potěšením, kdykoli dospíval do okolí přirození a hýždí. „Nic,“ řekl a v dychtivém očekávání si vyměnil pohled s panem Hanksem.

„Spoďáry dolů, předklonit,“ řekl pan Hanks rezignovaným, avšak rozechvělým hlasem. „A varuju vás! Jestli vám pan Sykes najde ňáký ty zlaťáky schovaný v zadku, tak je umejete svou vlastní krví.“

Pan Sykes hledal pomalu, důkladně a brutálně. Čtyři mladší chlapci a Joey Long se pokořením a bolestí rozplakali, ostatní to strpěli bez hlesu a bez zjevné újmy. „Taky nic,“ řekl pan Sykes. „Úplný hovno - ani ň, pane Anks.“

„My jsme z Gloucestershiru,“ řekl Richard, když si opět natahoval spodky a kalhoty. „To je chudý kout Anglie.“

A tebe mám přečteného. Hnusák a zloděj. Bůh ať tě nechá shnít.

„Vemte je dolů, pane Sykes,“ pravil gigger dubber a s výrazem trpkého zklamání zmizel v neladu roztodivných budek.

K tomuto dni, 28. lednu 1786, bylo na Cerere 213 trestanců. Dvanáct mužů z Gloucesteru bylo přijato pod čísly 202 až 213, Richard měl číslo 203. Nicméně jediným z dozorců, který namísto jmen užíval jen čísel, byl pan Herbert Hanks z Plumstead Road poblíž Warrenu, ve Woolwichi.

Kdosi kdysi měl jasnou chvilku a rozhodl - patrně ve snaze pacifikovat trestance z londýnského Newgatu, kteří se zdráhali mít cokoli společného s burany - oddělit newgatery od venkovských „balíků“ tím způsobem, že každá z těchto skupin bude umístěna na jiné palubě. Londýnští newgateři měli vyhrazenou dolní palubu, zatímco burani ještě níže položenou spodní palubu, orlop. Tento nápad mohl být ovšem také podnícený nepřetržitým bojem zuřícím na Censorovi a Justitii mezi londýnskými trestanci a ostatními vězni z jiných končin. Do domácí války byl kdekdo vtažen tak beznadějně hluboko, že toto klubko nebyl schopen rozmotat ani pan Duncan Campbell osobně. Na Dunkirku v Plymouthu hodlal pan Campbell proto jít ještě dále než na Cerere a vytvořit na něm celkem sedm trestaneckých oddělení podle klasifikačního systému, který byl jeho vlastním dílem.

Různorodost mezi anglickými trestanci zasahovala neuvěřitelně hluboko. Ti, kdo užívali flash lingo londýnského Newgatu, jako by mluvili zcela cizím jazykem, třebaže mnozí z nich se dovedli vyjadřovat i běžnější angličtinou - pokud k tomu ovšem byli dotlačeni, a i pak s podivným přízvukem. Problém ovšem tkvěl v tom, že převážná většina z nich to odmítala ze zásadních důvodů, dávala přednost určité výlučnosti, kterou jim flush lingo propůjčovalo. Trestanci pocházející ze severu - z území ohraničeného jižně přibližně Yorkshirem a Lancashirem - se jakž takž dorozuměli mezi sebou, ale nepochopili pranic z toho, co jim svým vlastním dialektem říkali mluvčí z jižnějších končin. Nemalou komplikací bylo i to, že Liverpudlané, jak se nazývali vězni pocházející z okolí Liverpoolu, hovořili další jakoby cizí řečí, známou jako scouse. Vězňové z Midlands se celkem snadno domluvili se spoluvězni ze západních hrabství, a obě tyto skupiny jakž takž ještě dokázaly porozuměl trestancům ze Sussexu a z těch částí Rentu, Surrey a Hampshiru, které přiléhaly ke Kanálu. Ale Kenťané od Temže mluvili jazykem blížícím se spíše flash lingo a totéž platilo i o lidech z pomezí Sussexu a Londýna. A příchozí ze severního Essexu, Cambridgeshiru, Suffolku, Norfolku a Lincolnu představovali asi něco jiného. Tato sbírka anglických mluvčích se různila do té míry, že na Censoru dokonce měli dva vězně z Birminghamu, kteří nerozuměli jeden druhému, jeden předtím žil ve vesnici jménem Sinethwick, druhý byl z vesnice Four Oaks, a než byli polapeni do sítí spravedlnosti, nedostal se přitom žádný z nich dál než jednu míli od domova.

Výsledkem bylo, že se masa vězňů drobila na skupinky. Jestliže jedna šestice byla schopna rozumět druhé, byly do jisté míry schopny se sblížit. Když se však rozdíly v nářečí ukázaly nepřeklenutelné, pak tyto šestky cestu k sobě nenašly. A tak se tedy muži z Gloucesteru ocitli na rozpolceném kolbišti, které sjednocovala jen společná nenávist k londýnským newgaterům o jednu palubu výše, o nichž se mezi nimi vykládalo, že si pro sebe dokážou urvat lví podíl všeho - od jídla až po levnější džin, neboť si rozumějí s bachaři a domluvili se, jen aby venkovany ošidili o jejich spravedlivé nároky.

Mohla to snad být pravda, pokud šlo o džin, jelikož londýnští newgateři tu byli víceméně doma, a tak mohli mít k dispozici přece jen vydatnější peněžní zdroje, ovšem naprosto to neplatilo o jídle.

Bodrý hopsající a kulantní pan Duncan Campbell se ukázal být neobyčejně úzkostlivým hospodářem ve všedních záležitostech, kdy musel vydat něco z oněch 20ti liber, které dostával od vlády Jeho Veličenstva na jednoho vězně na rok. A jedna z věcí, které bylo třeba platit hotově, bylo jídlo. Deset šilinků dostával na týden na jednoho muže: jeho hrubý příjem za temžská plovoucí vězení tak v lednu onoho roku činil 360 liber týdně, a existovaly položky, díky nimž mohl obratný smluvní správce lodních kriminálů cifry hrubého příjmu a čistého zisku navzájem značně přiblížit. Mohl si například pěstovat vlastní zeleninu a vařit vlastní pivo. Očividně se nabízející cesty k rychlejšímu zbohatnutí, jako třeba falšovat údaje o počtu vězňů nebo povolit uzdu kurdějím, se bohužel jevily jako neschůdné. Kolem se neustále vyskytovalo příliš mnoho všetečných úředníků. Chléb a hovězí nakupoval pan Campbell od posádky londýnského Toweru - z hovězího jen líčka a kližky, chléb jen ztvrdlý - a zpočátku si s touto obchodní praktikou nemusel dělat příliš velké starosti. Pak se ovšem objevil pan John Howard. Chléb i hovězí se musely trochu polepšit. Nehledě na tato mrzutá omezení a na stočlenný štáb všelijak sehnaných pomocníků se panu Campbellovi i tak dařilo na temžských vězeňských plavidlech vydělávat 150 liber týdně. Měl další takovou věznici v Plymouthu - Dunkirk - a k tomu ještě dvě v Portsmouthu - Fortimee a The Firm. Jeho celkový zisk ze všeho tohoto podnikání činil kolem 300 liber týdně, a kromě toho se podílel i na jistém dosti delikátním kočkování kolem vypsání veřejné soutěže na dodávky pro jednu chystanou výpravu - do nebe vynášenou plavbu do Botanické zátoky.

Výška mezipalubního prostoru orlopu na Cerere činila rovných šest stop, takže Richardovi zbývalo nad hlavou pouhého půl palce k trouchnivějícím prknům stropu a Ike Rogers se úplně vzpřímit vůbec nemohl. Stropní trámy sahající od boku k boku ovšem vyčnívaly ještě o stopu níže a byly jeden od druhého vzdálené šest stop. Proměňovaly tak chůzi v jakousi parodii mnišského procesí, kdy po každých dvou krocích bylo nutno pokorně sklonit hlavu.

Pach tu byl pro muže z Bristolu jakž takž snesitelný, jelikož vítr volně profukoval železnými mřížemi a proháněl se studenou, křiklavě červenou barvou natřenou prostorou sahající od přepážky za předním stěžněm až po přístupovou přepážku na zádi. Napříč měřila tato spodní paluba zhruba 40 stop, dlouhá byla 100 stop. Podél obou vnějších stěn - boků lodi - byly rozmístěny dřevěné desky zhruba ve výšce běžného stolu, a jako stoly byly také využívány, neboť u nich muži posedávali na lavicích. Jistá svízel byla v tom, že desky sloužily i jako pryčny, neboť někde na nich vězňové také leželi - buď odpočívali, nebo je snad schvátila horečka. Šířka šesti stop ovšem napovídala, že to od prvopočátku měla být lůžka. Další stůl, šest stop široký, stál uprostřed celého orlopu. Místnost obývalo asi osmdesát mužů, s příchodem dvanácti nových obyvatel umlkl veškerý hovor a většina trestanců otočila hlavy jejich směrem, aby si je mohli prohlédnout.

„Vodkud?“ otázal se muž sedící u prostředního stolu poblíž vchodu.

„Z gloucesterského vězení, všech nás dvanáct,“ řekl Will Connelly.

Když chlapík vstal, byl tak malý, že mohl volně procházet i pod stropními trámy, avšak figuru měl spíše žokejskou než trpasličí, a také jeho tvář vyhlížela, jako by byl většinu života strávil mezi koňmi - vrásčitá, kožená, i podobou trochu koňská. Jeho věk bylo těžko odhadnout, mohlo mu být čtyřicet, ale klidně i šedesát.

„Tak jak ste na tom?“ spíše pozdravil, než že by se ptal, a napřáhl drobnou pracku. „William Stanley ze Seendu. To je u Devizes v Somersetu, ale flastr sem dostal ve Wiltshiru.“

„Seend většina z nás dobře zná,“ řekl Connelly a ujal se představování. S povzdechem postavil truhličku na zem. „A co s námi bude teď, Williame Stanley ze Seendu?“

„Ubytujete se tu. To je celej Sykes, s tím šťouráním v zadkách. Hoša jak se patří. Dalo by se vo něm říct, že takhle chce trestance poznat i zevnitř. Ste bez peněz, co? Nebo snad ňáký našel?“

„Prachy žádné nemáme,“ odpověděl hned Connelly, posadil se a zkřivil bolestí tvář. „Po tom panu Sykesovi je pro mě tohle dost těžký cvik. Tak co bude teď?“

„Tenhle konec vobsadili chlapi z Midlands, ze západních hrabství, vod Kanálu, vod Woldu a vod Wealdu,“ vypočítával Stanley, vytáhl nezapálenou dýmku a ucucával z ní, pokud ji nepoužíval Jako ukazovátko. „Uprostřed sou mládenci z Derby, Cheshiru, Staffordu, Lincolnu a Salopu. Eště dál k přídi sídlí Durham, Yorkshire, Northumbrie a Lancashire. Liverpudliané maj druhej konec tohohle stolu. Maj mezi sebou taky pár Irů, ale až na jednoho pocházej všichni z Liverpoolu. Taky tu máme čtyři negry, ale ty sou nahoře s Londýňanama. Je mi líto, Taffy, Walesan tu není ani jeden.“ Přelétl očima truhličky a pytle. „Jestli tam máte ňáký cennosti, tak vo ně asi brzy přijdete. Leda že,“ dodával spiklenecky, „bysme se ňák dohodli.“

„Ale jo,“ odpověděl dobromyslně Connelly, „to víš, že se dohodneme. Koukám, že se tady večeří ze stejného kavalce, kde se pak spí.“

„Jo. Věci si hoďte tady k tomu prostřednímu stolu, místa je tu dost pro všech dvanáct. Slamníky, na kterejch budete spát, sou srolovaný vespod - a tam si taky strčíte svý rance. Pro dva chlapy jedna stará deka.“ Ušklíbl se. „Žijem tu po yankeesku, žádnej velkej vostych před svlíkáním. Svlíkáme se klidně všici - buzeranti jako pan Sykes nejsou vítaný. Nahoře mívaj v neděli ženský -říkaj jim tetičky nebo sestřičky nebo sestřenky. Tady nic takovýho není, protože sme moc daleko vod domova, a ty, co maj peníze, je utratěj radši za šestipencový panáky džinu vod pana Hankse. Zloděje zlodějskýho!“

„A jak to děláš, že bys nám moh pomoct vohlídat naše věci, Williame?“ otázal se Bili Whiting sužovaný hned dvojí bolestí zároveň: jednak po ráně obuškem od strážného, jednak po zvědavých prstech pana Sykese.

„Jak to já dělám? Já totiž makat nechodím. Zkoušeli to se mnou různě, i na zeleninovejch záhonech, ale já z toho byl samá modřina - i ty kedlubny byly po mý vokopávce domodra. Takže to vzdali - že sem moc malej, moc slabej, že na mně nedržej ani ty náramky.“ Pozvedl nožičku a zatřepal s ní, až mu

…. Berete to? Tak že sem v tomhle zázraku něco jako majordómus. Po ránu to tu vytřu, vyleju vědra, sroluju rohože, složím deky, všecko srovnám, a jak se říká, šel bych trochu srovnat i Irčany, kdyby náhodou začli trojčit. Ovšem ty naši Irové sou spíš Liverpudliani a nejsou zlý. Zato na Justitii maj dva, který mluvěj jen irsky - čapli je, sotva seskočili z lodi, co připlula z Dublinu. Žádnej div, že jim vobčas rupne v kouli. Na tomhle našem břehu Irskýho moře je dost tvrdý živobytí, a Irové sou holt takovej měkkej národ. Každýmu skočej na kdejakou boudu, a taky jim stačí přičichnout ke špuntu, a hned sou namazaný.“ Uchichtl se a povzdechl si. „Ach jo, je to pohoda, že sem přišlo trochu čerstvé krve ze západu! Mikey! No tak, Mikey!“

Za stolem se shrbeně zvedl černovlasý a černooký mládenec s tajnůstkářským výrazem, jaký poznamenával tváře cornwallských podloudníků. „Nene, žádnej Cornwall,“ řekl, jako by jim četl myšlenky. „Já sem z Poolu v Dorsetu. Lodník celní správy. Námořník Dennison.“

„Mikey mi to tu pomáhá vopatrovat - sám bych na všecko nestačil. Von i já sme voba přespočetný, do žádný šestky nikdy nepasujem. Mikey dostává vobčas záchvaty - a jaký! Celej zmodrá ve vobličeji, kouše se do jazyka. Ten buzik Sykes se ho bojí jak čert kříže.“ Stanley si nováčky bystře změřil pohledem. „Vy už ste kompletní dvě šestky, co?“

Jo, a tenhle, co mlčí jak ryba, nás vede,“ řekl Connelly a ukázal prstem na Richarda. „Jen se s tím moc nechlubí. Všechno vyjednáváme my dva, Bili Whiting a já, zatímco on si sedí, poslouchá a pak rozhoduje. Kliďas, chytrý. Neznám ho sice moc dlouho, ale kdyby mi byl Sykes tohle provedl ještě předtím, než jsem Richarda poznal, byl bych se do něj pustil - a k čemu by mi to bylo dobré? Nejen zadek bolavý, ale i hlava rozbitá. A nářez práskačkou, co?“

„Vobuškem, Wille. Pan Campbell si na devítivocasou nepotrpí, říká, že to zdržuje až příliš mnoho chlapů vod práce.“ William Stanley ze Seendu přimhouřil oči. „Takže domlouvat se budu s tebou, Richarde - jak dál?!

„Morgan.“

„Walesan.“

„Rodem z Bristolu a hodně generací zpátky samí Bristolani. Příjmení zas tak moc neřeknou.“

„Kvůli čemu,“ ozval se náhle Ike Rogers, jenž se během celého hovoru jen rozhlížel kolem sebe, „je to tu vymalovaný tak červeně?“

„Bejvala to orlopová paluba na řadový lodi druhý třídy“ začal vysvětloval Mikey Dennison, pašerák z Poolu. „Tady byly rozmístěný dvanácetiliberní děla a taky tu měl ranhojič vošetřovnu. Když se to všechno vymaluje červeně, není vidět krev. Pohled na krev dělostřelci vodjakživa špatně snášej.“

William Stanley ze Seendu vytáhl z kapsičky ve vestě velké cibulové hodinky. „Za hodinu bude mináž,“ řekl, když se na ně podíval. „Vod Harryho - to je skladnickej - každej vyfasujete dranžírovací nožejk a kotlík. Dneska máme pátek, takže je kaše. Bez masa, kromě toho, co samo vod sebe vyleze z chleba nebo ze sejra. Slyšíte ten randál seshora?“ Ukázal dýmkou ke stropu. „Londýňáci už se cpou. My dostaneme to, co zbyde. Jich je víc než nás.“

„A co by se stalo, kdyby se pan Hanks rozhodl, že pár Londýňanů strčí sem dolů?“ otázal se Richard, v němž Stanleyovy poznámky podnítily zvědavost.

Mrňous William Stanley se uchichtl. „Takovýho něco by si von rozmyslel zkoušet. Pokud by jim nepodřízli chřtány Irčani hned po klekánici - tak voni říkaj večerce, když se zhasne - udělali by to určitě chlapi ze severu. Londýn nemá rád nikdo, a Londýňáky eště míň. Londýn dokáže vobrat Anglii na daních líp než metodistickej kazatel svý ovečky, a všecky ty peníze se pak utratěj buď zase v Londýně, nebo v Portsmouthu. V Londýně se vo to postará parlament, armáda a Východoindická společnost, v Portsmouthu jim je pomáhá rozfofrovat válečný loďstvo.“

„Kaše. Pokud si pamatuju dost přesně, co nám říkal pan Sykes, tak se k ní pije aqua Temže,“ řekl Richard a s rozzářenou tváří se zvedl. „Moji vážení přátelé s tufity, mám dojem, že je čas na jistý malý obřad. A jelikož jsi mě, Bille, už pasoval na vašeho vedoucího, následujte laskavě mého příkladu.“ Postavil na stůl svou truhličku, odemkl ji klíčkem, který měl pověšený na krku, a vytáhl z ní velký šátek. Poté co si jím ovázal nakrátko ostříhanou hlavu, začal si pobzukovat jakousi melodii, jistému panu Handelovi by asi připadla povědomá, avšak na spedicí palubě neříkala nikomu nic. Bili Whiting zapomněl na své bolístky a honem si také uvazoval šátek kolem hlavy, načež ho ve všem napodobili i Will, Neddy, Taffy a Jimmy, jen hudební doprovod ponechali na Richardovi. Na stole se objevil Richardův tufit a v napětí se ozvalo dlouhé stoupavé a klesavé ááááhánd. Richard kámen přejel dlaněmi, sklonil se k němu, až se ho dotkl čelem, pak ho pozvedl a opatrně s ním došel k pumpě, se všemi pěti následovníky v patách. Tufit chytil notu a přidal se svým vysokým tenorem k Richardovu barytonu, beze slov ovšem, pouhým mečivým kontrapunktem. V té chvíli už je napjatě sledovali všichni v orlopu, snad jen s výjimkou těch, kdo právě třeštili v horečkách. Williamu Stanleyovi přímo lezly oči z důlku.

Po zapumpování naštěstí nevyrazil z výtoku proud vody, nýbrž jen řádka tenkých čůrků, dopadaly do měděného kotlíku, do něhož kdosi prorazil pár dírek. Campbellův filtrační systém dokázal sice tu a tam odcedit nějakou tu ohavnost plující v řece anebo živou střevli, víc však nikoli. Voda pak odtékala volně žlábkem do kanálku, až skončila kdesi dole v kádi.

Velebným gestem vybídl Richard Jimmyho Price, aby se chopil táhla pumpy a nastavil svůj tufit, aby si nachytal potřebné tři pinty. Ostatní se řídili podle něho, Bili Whiting se před Jimmym Prkem dokonce hluboce uklonil, dřív než si také načerpal svou porci, zatímco Richardův pěkný hlas nabýval na zvučnosti a přešel do opakovaného „Aleluja!“ Poté se za okázalého čarováni rukama Richard odebral zpátky ke stolu, na němž už stálo všech šest aparátů seřazeno přesně uprostřed desky. Mávnutím pokynul Richard svým spoludržitelům filtrů, aby ustoupili o dva kroky zpátky, rozpřáhl paže a napjatými prsty zatřepal ve vzduchu.

„O králi králů! Vládce vládců! Aleluja! Aleluja!“ prozpěvoval. „Hosana! Vyslyš naše prosby, o Hippokrate!“ Ještě jedna uctivá úklona, poté si odmotal z hlavy šátek, poskládal ho, políbil a posadil se. „Hippokrate!“ vřískl náhle s takovou silou, že sebou všichni trhli.

„Kristepane! Co tohle všechno má znamenat?“ otázal se Stanky.

„To je očistný obřad,“ řekl Richard se vší vážností.

Mužík s koňskou podobou zpozorněl. „To je nějakej fór, ne? Ty si tu ze mě chceš dělat srandu, že jo?“

„Věř mi, Williame Stanley ze Seendu, že tohle není žádný žert. To jen usmiřujeme božstvo Temže vzýváním velkého boha Hippokrata.“

„To budete dělat pokaždý, když se budete chtít napít?“

„Ale ne!“ vykřikl Bili Whiting, jenž už plně vystihl onu metodu v Richardově bláznění. Snaží se je odlišit od všech ostatních, obdařit je výlučností, aby pod touto záštitou požívali ochrany oni sami i jejich majetek. Bylo to bystré a rychlé! A všechno to vyplynulo z Jimmyho a Lizziiných úsměšků, že Richard z filtrace vody dělá náboženství. Doslechne se to určitě i ten buzerant Sykes - William Stanley ze Seendu je přece velká drbna a trčí celé dny na Cerere. „Ne,“ pokračoval s vážnou tváří, „vočistný vobřady provádíme jen při zvláštních příležitostech, třeba když dorazíme na nový místo pobytu. Jde vo to - aby vo nás Hippokrates věděl.“

„Víš,“ přispěl se svou troškou do mlýna Will Connelly, „kameny užíváme pokaždé, když pijeme vodu, ale není to vždycky s celou touhle ceremonií. Ta se koná jen prvního každého měsíce - a samozřejmě při příchodu někam, kde jsme poprvé.“

„Není v tom nějaký čarodějnictví?“ otázal se podezřívavě Mikey Dennison.

„A cítils tu snad síru? Proměnila se snad voda v krev nebo v saze?“ zaútočil na něho Richard. „Žádný čarodějnictví, to jsou nesmysly. Říkáme vám pravdu.“

„Ohoho!“ vykřikl Stanley a tvář se mu vyjasnila. „Já docela zapomněl. Vždyť vy ste skoro všici z Bristolu, a to je přímo líheň disidentů.“

„Iku,“ řekl Richard a vstával, „na slovíčko.“ Poodešli o pár kroku. Upřely se na ně všechny oči v podpalubí. „Potvrď tu naši pohádečku, a až to zas budeme opakovat, připojte se k nám. Jestli nás podpoříš, uchráníme si tak naše věci - a peníze. Kam jsi schoval svoje?“

Rogers se ušklíbl. „Do podpatků u holínek. Zvenčí vypadaj nízký, ale uvnitř stojím jak na chůdách. A ty?“

„V jednom boku každé z našich truhliček je zevnitř tenounká skrýš. Pokud někdo z nás má nějaké peníze, mohl si je tam schovat. Nezacinkají, protože ta dutina je vystlaná cupaninou. Will, Neddy a Bili mají pár mincí, já jich mám o něco víc, ale ostatní truhličky jsou prázdné, takže pokud se někomu z nás povede něco sehnat, může si tam peníze taky ukrýt. Ten William Stanley ze Seendu se asi koupit dá, otázka ovšem je, jestli to neprozradí Sykesovi.“

Lupič zauvažoval, pak zavrtěl hlavou. „Neřek bych, Richarde. Pokud by ten žokej jen pípnul, shrábnul by stejně všechno Sykes. Musíme ho jen přesvědčit, že je to všecko, co sme sehnali - Panebože, kdybysme tak měli aspoň jednoho jedinýho pravidelnýho návštěvníka z Londýna! Na to už by se dalo všecko svést. S tou vodou máš pravdu - je špatná. Moji hoši a já si budeme muset vo těch kašovejch dnech pivo někde sehnat, a dám krk na to, že nám ho William Stanley ze Seendu vobstarat dokáže.“

Richard se pleskl do čela. „Jem Thistlethwaite!“ zvolal. „Myslím, že toho návštěvníka obstarám, Iku. Domníváš se, že Stanley spolehlivě zařídí i odeslání pošty?“

„Nedomnívám — sem si naprosto jistej, že von dokáže zařídit úplně všecko.“

Když Richarda spolu se zbývajícími jedenácti vyvedli následujícího rána nahoru na palubu, pochopili, proč musel nástup z orlopové paluby probíhat postupně. Ceres měla sice člunů několik, avšak i když v nich byli muži namačkáni, zdaleka nebylo lodic dost, aby trestance dopravily na pracoviště naráz. Žádné sice nebylo od Cerere vzdálené víc jak 500 yardů, jenomže to bylo po vodě. Veslaři v otevřených lodicích napínali všechny síly, prostě proto, že to pro ně byla mnohem lepší práce než každá jiná. Byli to rovněž vězňové z Cerery, řetězem byli ukováni pod borty. Proč neotočí člun ke břehu a neutečou, napadlo Richarda? Později se dozvěděl, že i to už se stalo a trestanci tak upláchli, jenomže byli znovu pochytáni a někteří pak oběšeni.

Hlavní výhoda „Campbellových akademií“, jak se plovoucím trestnicím mezi vězni říkalo, spočívala v tom, že byly na vodě, jen velmi málo Angličanů umělo totiž plavat. Neplavcem byl i Richard a jeho jedenáct druhů. Z čehož plynula jejich hrůza z hluboké vody.

Břicho měl Richard prázdné, třebaže si večer schoval polovinu přídělu chleba a sýra a snědl ho ráno hned za úsvitu, půl pinty ovesné kaše ochucené natrpklými bylinkami, kterým se tu říkalo „koření“, vysrkal ihned, jakmile bylo jídlo rozdáno — už navečer při výdeji bylo vychladlé, ale poránu by chutnalo určitě ještě hůř. Gloucesterský náčelník věznice zvaný Starej Mamina si alespoň uvědomoval, že muže vykonávající těžkou práci je třeba dostatečně živit, aby si uchovali svou sílu, už necelý den strávený na Cerere však Richarda přesvědčil, že panu Duncanu Campbellovi, jenž byl od svých nadřízených zřejmě lépe izolován, než tomu bylo v Gloucesteru u Maminy, na kvalitě odváděné práce nesejde ani za mák.

Vězňové určení k pracím na souši už byli pryč, když Richardova loď se čtyřmi pracovními skupinami odplouvala kousek po proudu a o něco blíže ke břehu. Jejich bagr byl první ze čtyř v řadě, ukotvených na obou koncích na řetězech. Byla to pravá temžská barže, se zcela plochým spodkem a pravoúhlým profilem a se dnem vybíhajícím na obou koncích (příď se od zádi neodlišovala) zkoseným obloukem z vody, tak aby s ní bylo možno při vykládání obsahu najet až na břeh. Byla zcela nová, prázdná, uvnitř s dosud neposkvrněným nátěrem. Vystupovali přes bort veslice rovnou na pět stop široký prkenný můstek, kterým byla barže na jednom boku opatřena: sotva vylezl Jimmy Price jako poslední, člun už odrážel a směřoval k dalšímu bagru, vzdálenému asi 50 yardů. Zamávali ještě Ikovi a jeho mládencům a obrátili pozornost k svému novému prostředí. Z jedné strany barži tvořila holá skořepina trupu, na opačném konci byla širší paloubka, na níž stál dřevěný přístřešek s čnějícím plechovým komínkem. Jeho obyvatel, který příchod mužů na barži zaregistroval, teď vyšel z přístřešku ven, v jedné ruce kouřící dýmku, v druhé obušek.

„My jsme ze západních hrabství, pane,“ hlásil zdvořile Richard. „Neumíme flash lingo.“

„To je v pořádku, kamarádíčkové, na tom vůbec nesejde.“ Prohlížel si je. „Vy ste na Cerere nový, co?“ Jelikož se nikdo neměl k tomu, aby cokoli dodal, pokračoval v monologu. „Mladý zrovna nejste, ale silný vypadáte dost. Pár tun nákladu byste mohli dokázat zvládnout, než vás ta síla přejde. Pracoval už někdo z vás na bagru?“

„Ne, pane,“ odpověděl Richard.

„To jsem si moh myslet. Plave někdo z vás?“

„Ne, pane.“

„Nepokoušejte se mi lhát, kamarádíčkové.“

„Nelžeme, pane. Nepocházíme z končin, kde lidi umějí plavat.“

„Co když někoho z vás teď hodím do vody, abych se přesvědčil?“ Prudkým úkrokem se náhle postavil před Jimmyho, jenž zakvičel hrůzou, poté to postupně zopakoval se všemi ostatními a hleděl jim přitom upřeně do očí. „No dobrá, už vám věřím,“ řekl pak, vrátil se do přístřešku a objevil se opět s židlí, na níž se usadil, přehodil nohu přes nohu, lýtko až přes koleno, a vyfoukl směrem k nim oblak voňavého dýmu. „Jmenuju se Zachariáš Partridge - pro vás jsem pan Partridge. Jsem metodista, odtud moje křestní jméno, a bagrář jsem byl od samýho mládí ve Skegnessu na Washi — proto mi taky flash lingo nepřirostlo k srdci. Dokonce jsem pana Campbella požádal, aby mi nepřiděloval žádný Londýňany. Chtěl jsem chlapy z Lincolnskýho hrabství, ale západní hrabství taky nejsou špatný. Je někdo z vás z Bristolu nebo z Plymouthu?“

„Tři z Bristolu, pane Partridgi. Já, Richard Morgan, a další dva: Will Connelly a Neddy Perrott.“ Na každého z nich ukázal. „Taffy Edmunds je z waleského pobřeží. Bili Whiting a Jimmy Price jsou z Gloucesteru.“

„Takže o moři něco víte.“ Opřel se nazad. „Celý zařízení, co tu vidíte, je určený k prohlubování plavební dráhy tímhletím,“ - mávl rukou k čemusi, co připomínalo obrovitý dokořán rozevřený měšec —, „korečkem. Ten obíhá na řetězu - zatím leží před vámi, u vašich nohou, ale až bude koreček v záběru, řetěz se napne a budete ho mít ve výši pasu - a dá se zkracovat nebo prodlužovat podle hloubky říčního dna. Teď je právě nastavenej na tohle místo, upravoval jsem ho sám.“

Poučný proslov si pan Zachariáš Partridge nepokrytě vychutnával, ale jinak nevypadal zle. „Ptáte se, proč zrovna na tohle místo? Protože, kamarádíčkové, — to mám ze zdejšího okolí, takhle si tu totiž chlapi říkají - slavnej Královskej arzenál tamhle na břehu má zásobovat dělama celou armádu, jenomže zatím tady není ani desetina potřebnýho naloďovacího prostoru pro zásobovací lodě. Jiný trestanci na břehu teď stavěj nový přístavní hráze a zasypávaj bažiny kolem Warrenu. A my bagráři jim k tomu dodáváme vytěžený bahno, který oni musej samozřejmě prosypávat ještě kamenama, štěrkem, pískem a vápnem, jinak by to všechno skončilo zase zpátky v řece.“

„Děkujeme vám za výklad, pane Partridgi,“ řekl Richard.

„No, tak tohle lidi většinou neudělají.“ Ukázal znovu na onu obrovitou putnu. „Koreček jde do vody na mým konci barže a ven se vytahuje na opačným konci jeřábkem, barkunou. Když při práci pořádně zaberete, zdvihnete v korečku padesát liber bahna

a svinstva - pozor, někdy jsou v tom i dost ohavný věci! Do týhle barže se vejde sedmadvacet tun balastu, jak se tomu mezi náma bagrářema říká. To znamená, že budete muset ze dna vytahat jeden tisíc a jedno sto korečku balastu, než barži naplníte. Teď v zimě budete pracovat šest hodin - dvě hodiny padnou na to, než vás dopravěj sem a zase zpátky. Při pořádným vejkonu vytěžíte denně dvacet korečků, což je půl tuny. Když odečteme neděle a když odpočítáme na každej tejden jeden den špatnýho počasí, zejména v zimním období, měli byste mít za deset tejdnů tuhle barži plnou. Pak ji odtáhnou do Warrenu, kde z ní balast vyházíte, než ji odvlečou zas na nový místo a než začnete znova.“

Umí číst, psát a počítat, pomyslel si Richard. Má rád fakta a čísla, je to žák Johna Wesleye, není z Londýna, a dělá rád to, co dělá - zejména proto, že přitom nemusí hnout prstem. Jak bychom si tedy mohli získat jeho přízeň, anebo, pokud by se to nepovedlo, dosáhnout alespoň jeho uznání? Je ten výkon, jaký od nás předpokládá, vůbec proveditelný? Pokud ne, budou asi postihy spíš mírnějšího druhu, metodistické. Bestie on určitě žádná není.

„Smíme na vás mluvit, pane Partridgi? Můžeme se vás například na něco zeptat, když bude třeba?“

„Odveďte práci, kterou od vás požaduju, Morgane, a nebudete se mnou mít žádný problémy. Čímž nemám na mysli, že se s vámi budu nějak mazlit. Kdybych chtěl, můžu vám tímhle obuškem klidně přerazit pazouru. Ale nic takovýho já chtít nebudu, a mám pro to dobrej důvod. Rád bych dosáhl co nejlepšího hodnocení u pana Campbella, a k tomu potřebuju vytěžit co nejvíc balastu. Dostal jsem tenhle úplně novej bagr na povel proto, že my rypadla vždycky pracovaly nejlíp. Vy pomůžete mně, já bych pak případně moh pomoct zase vám,“ řekl pan Partridge a vstal. „A teď vám, kamarádíčkové, ukážu, co budete dělat a jak.“

Koreček sestával z vaku z tlusté kůže, asi tři stopy dlouhého, s okrouhlou železnou tlamou o průměru asi dvě stopy. Zespodu z tohoto kovového ústí čněla ocelová lžíce, mělká a s ostrými okraji. Na dvou protilehlých koncích železné obruče byly upevněny řetízky, které se o kus dál spojovaly a v podobě velkého ypsilonu byly navěšeny na hlavní řetěz. Ten tvořil uzavřený kruh a obíhal od jednoho konce barže k druhému, s dostatečným průhybem pod lodí, aby se koreček dal ponořit až na dno, procházel přes rumpál, jímž se na onom konci barže, kde stál přístřešek pana Partridge, spouštěl naběrák do vody. Na dno klesal koreček vlastní váhou, pohyb koženého džberu byl řízen lanem ovládaným z barže. Za pomoci převodů a kladek pak jeřábek na opačném konci táhl kovovou obruč s ocelovou lžící po dně a do koženého vaku tak nabíral bahno. Když koreček dospěl až na konec dráhy, barkuna vyvinula svislý tah a zvedla ho tak nad hladinu. Crčela z něho voda. Jeřábek natočil naběrák do barže, nad nákladový prostor. Za pomoci ovládacího lana se koreček otočil vzhůru nohama a vyvrhl svůj nevábný obsah do lodi. Poté ho obsluha opět spustila do vody, aby si znovu šel pro svou další porci temžského bahna.

Plně se zacvičit trvalo celý týden, během něhož se pan Partridge ani zdaleka nedočkal oné předpokládané půltuny denního výkonu. Podle jeho propočtů to vyžadovalo jeden koreček každých dvacet minut, zatímco novému týmu to trvalo celou hodinu. Avšak pan Partridge nic neříkal a nic nepodnikal, jen seděl na židli, potahoval z dýmky a veškerou pozornost věnoval odlivce rumu postavené u nohou a rušnému provozu na velké řece, pokud ovšem zamyšleně nesledoval svou pachtící se pracovní četu. Uvazovacím lankem byl k barži připoután člunek, což mohlo znamenat, že si na konci dne sám dovesluje na břeh, i když se zdálo, že alespoň některé noci tráví na barži, neboť občas doplňoval zásoby jídla z jedné kramářské lodice a palivové dříví z druhé, rum a ležák kupoval od třetí.

S narůstajícími zkušenostmi objevovala šestice různé záludnosti a triky spojené s pracovním postupem. Koreček měl například sklon zvedat se samovolně ode dna, a museli ho proto přitlačovat bidlem nasazeným na přesně zvolené místo, což byl vrchol železného prstence, pouhé tři palce širokého. Ve vodě zakalené zvířeným bahnem to vyžadovalo především citlivé hmatání dlouhým nástrojem. Jeřáb a řídící lano obsluhovali čtyři muži, jeden točil rumpálem a jeden přidržoval tyčí koreček u dna. Tělesnou sílu vyžadoval hlavně jeřáb, avšak i bidlař musel být nejen obratný, ale i fyzicky zdatný. Vzhledem k tomu, že pan Partridge jim v ničem neradil a nijak je neřídil, bylo na Richardovi, aby tým nějak zvládl. Jimmyho Price postavil k rumpálu, kde nebylo třeba tolik síly. Bili, Will a Neddy šli k barkuně, Taffy dostal na starost provaz a Richard sám převzal práci s bidlem.

Zvolna, zvolna, zvolna se jejich tempo zrychlovalo a rostlo i množství bahna nabraného na jeden záběr do korečku. Když týden poté, co začali, dosáhli počtu dvaceti korečku za šestihodinovou směnu, spokojený pan Partridge se vytasil se šesti velkými džbány lehkého piva, hroudou másla a šesti librovými bochníčky čerstvě pečeného kynutého chleba.

„Věděl jsem, že jste dobrý, jak jsem vás poprvé okoukl. Já vždycky říkám: nechte chlapy, ať si poraděj sami. Za každej náklad balastu dovezenej do Warrenu dostávám pět liber bonusu - když podržíte vy mě, podržím zase já vás. Vytáhněte to nad dvacet korečku za den a já vám slibuju dobrej oběd - dvě pinty lehkýho piva a bochník dobrýho chleba pro každýho. Všichni jste mi za ten tejden zhubli, a to nejde. Musím si hlídat svou dobrou pověst.“ Zamyšleně si přejel prstem po chřípí. „Denně bych vám ovšem oběd kupovat nemohl.“

„Možná že bychom k tomu mohli i sami nějak přispět,“ řekl Richard. „Jsem z Bristolu, takže poznám vůni vašeho tabáku -je to Ricketts. Ve Woolwichi, troufám si říct, musí být velice drahý - a stejně tak i v Londýně. Mohl bych vám dát poslat toho nejlepšího Rickettse, co existuje, pane Partridgi, pokud mi dáte svou adresu. Obávám se, že kdyby mi přišel na Cereru, skončil by asi u pana Sykese.“

„No dobrá, dobrá!“ řekl pobaveně pan Partridge. „Dejte dohromady šilink na den a já zařídím obědy. A tabák mi dejte poslat do hostince U Kačera a kachny v Plumsteadu.“

Ikovi Rogersovi a jeho partě se práce zprvu příliš nevedla, avšak po několika poradách s Richardem a jeho druhy se jim podařilo výkon zlepšit a dospěli také k obdobné úmluvě s jejich bagristou, Kenťanem z Gravesendu.

Nejhorší na jejich práci byla špína. Od hlavy až k patě byli zamazaní černým páchnoucím bahnem, obalovalo hlavní řetěz sunoucí se ve výši pasu nad plošinou, odkapávalo z korečku, rozstřikovalo se na všechny strany, když se koreček vyprazdňoval. Na konci prvního týdne vyhlížela zbrusu nová barže jako dokonalé dvojče kteréhokoli staršího bagru.

Když si Richard uvědomil, že každý den musejí dva z nich alespoň jednou slézt dolů do nákladového prostoru a odházet lepkavé bahno a všechen ten odporný rmut, který ho doprovázel, z hromady pod korečkem o kus dál, dospěl k rozhodnutí.

„Má někdo z vás bolavou nohu? Pořezanou, odřenou, puchýř?“

„Jo, já,“ řekl Taffy. „Kuří voko, dost vošklivý.“

„Takže večer, až se umejeme, ti ho trošku namažu svou mastičkou, což ovšem znamená, že dokud se ti noha nezahojí, nebudeš moct s lopatou do toho bláta. Já osobně už do něj v botách nepolezu, poprosím pana Partridge,“ - jenž zatím rozhovor pozorně sledoval -, „aby nám dovolil odkládat boty na jeho palubu a pracovat bosí. Zatím se budeme zouvat aspoň na odhazování.“

Měli alespoň možnost se umýt, což neopomněli udělat každý večer, sotva se vrátili na orlopovou palubu Cerery, pro muže, kteří za sebou neměli zkušenost Bristolanů, byl pohled na to, co ze dna Temže vybagrovali, natolik otřesný, že dychtivě následovali Richardova příkladu - svléct se do naha, mýdlo do ruky a důkladně omýt sebe i s řetězy a náramky. Dojednali si kromě toho cosi velice užitečného s Williamem Stanleyem ze Seendu, na Stanleyův pokyn jim přes den Mikey vypral oblečení. Veškeré oblečení, díky mazanému skotskému podnikateli panu Duncanu Campbellovi.

Podle pokynu tohoto dobračiska - činil tak zhruba jednou za rok - bylo totiž čtyři dny po příchodu vězňů z Gloucesteru všem frekventantům jeho plovoucích akademií vydáno toto vybavení:

dvoje dlouhé kalhoty z režného plátna, dvě kostkované košile z téhož materiálu a jedna nepodšitá lněná kazajka. Plandavé kalhoty, jak příchozí z Gloucesteru ke svému potěšení zjišťovali, byly sice na švech ostré jak pilka, ale zato jim dosahovaly až po kotníky - jen Richardovi a Ikovi byly trošku krátké. Ike se po příchodu na Cereru najednou zdál o pár palců menší, ale vzhledem k tomu, že všichni byli ještě noví a neokoukaní, nepovšiml si toho nikdo kromě jeho druhů z Gloucesteru, a ti ani nemukli, když se z holínek přezul do bot.

V těchhle kalhotách si muži normálního vzrůstu nepotřebovali ovazovat kotníkové náramky hadry a nemuseli ani nosit punčochy, aby se uchránili před studenými větry na hladině Temže. Richard, jehož Lizzie Locková naučila zacházet s jehlou a nití, získal po ustřižení Jimmyho kalhot dostatečný kus látky, aby si ho mohl našít na svoje, zatímco Ike dostal za odlivku džinu od Stanleye odstřižky jeho pantalonů a dal si je od Richarda přišít na své nohavice. Báječný vynález, takovéhle kalhoty! Měly rezavou barvu, vydržely všechno, snadno se daly prát a byly střiženy docela jinak než krátké svrchní spodky pod kolena, na jaké byli až dosud všichni muži zvyklí. Zatímco se až dosud tato část oděvu zapínala „padacím mostem“ na řádku knoflíků v pase, měly nově dodané kalhoty zapínání v předním svislém švu, od rozkroku až k pasu. Vyčurat se tak bylo mnohem snadnější.

Pan James Thistlethwaite přišel hned druhou neděli poté, co se gloucesterští vězňové dostali na Cereru. Objevil se ve dveřích srdečně si potřásaje rukou s panem Sykesem, překročil práh a nevěřícíma očima si prohlížel karmínově rudou vězeňskou místnost.

„Jeme! Jeme!“

Bez všeho ostychu se objali, pak si jeden druhého podrželi na délku paží a zahleděli se na sebe. Od chvíle, kdy se naposledy viděli, uplynulo bezmála deset let, a tyto roky zanechaly na obou mužích výrazné stopy.

Na Richarda zapůsobil Jem Thistlethwaite dojmem velice blahobytného pána. Vínově červený oblek měl z nejjemnější látky, i knoflíky měl potažené mohérem, na hlavě paruku, klobouk lemovaný zlatou šňůrkou, hodinky zlaté, zlatý i řetízek k nim, černé boty se jen blýskaly. Spokojeně kulaté měl i bříško, plnější a méně zbrázděné vráskami byly tváře, častými grogy prokrvovaný bambulovitý nos mu prokvétal sytým purpurem. Navzdory patrnému otřesu z tohoto prostředí si Jemovy vodově modré, krví podlité oči uchovaly pro Richarda láskyplný pohled.

Panu Thistlethwaitovi připadal Richard jako dva různí lidé v témže těle - jako by se vždy jedna postava na pouhopouhý okamžik zjevovala, druhá jako by ji vzápětí na stejně prchavou chvilku vystřídala. Jedním byl onen starý známý Richard, druhý, neoddělitelně s ním spojený, byl Richard nový, přítomný. Panebože, jak hezký muž se z něho stal! Jak to jenom dokázal? Kratičké, na ježka ostříhané vlasy jako by ve srovnání s jeho dřívějšími tmavohnědými ještě zčernaly, pleť, i když teď ošlehaná, stále připomínala neposkvrněnou slonovinu. Byl oholený, vymydlený a výstřih sváteční košile poodhaloval obrysy pevných svalů bez špetky tuku. Cožpak mu není ani trochu zima? V téhle krvavě rudé světnici přece mrzne, a on na sobě přesto nemá kabát, a jak se zdá, cítí se docela dobře. I boty a punčochy má čisté - och, ale ta pouta! Trpělivý a mírumilovný Richard Morgan v železech! Na to raději nemyslet. Nejpronikavější proměnou prošly Morganovy oči. Bývaly poněkud zasněné, obdařené vážností i trochou úsměvu zároveň, a vždycky plaché. Nyní se s mnohem větší přímostí zaostřovaly na cokoli, nač pohlédl, nesnily, neusmívaly se a ze všeho nejvíc jim chyběla právě ta plachost.

„Richarde Morgane, ty jsi mě přerostl. Všechno jiné bych byl čekal, ale tohle sotva.“ Pan Thistlethwaite se štípl do kořene nosu a zamžikal.

„Williame Stanley ze Seendu, tohle je pan James Thistlethwaite,“ řekl Richard pomenšímu mužíčkovi se scvrklou tváří, který okouněl poblíž. „A teď bych prosil o klidný koutek. Nechte nás všichni chvilku o samotě, rozumíte? Představím vás později. Soukromí,“ řekl Jemovi, „je na palubě Cerery ten nejvzácnější statek, ale i ten si člověk může obstarat. Posaď se u nás přece!“

„Ty tady velíš!“ řekl Jem s úžasem.

„Ne, nevelím. Velení odmítám. Jen tu a tam musím prosadit svou - ale to děláme všichni, když jsme k tomu nějak vyprovokováni. Velení - to má příchuť křiku a hartusení, a já nejsem o nic větší řečník, než jsem býval v Bristolu. A nechce se mi rozhodovat o nikom jiném než o sobě samém. Co musím, to udělám, Jeme, to je všechno. Oni jsou někdy jako ovce, a já bych je nerad viděl jít na porážku. Kromě Willa Connellyho, dalšího z Bristolanů — který chodil ke Colstonům a zažil tam dobrého ředitele - se nikdo z nich nenaučil pořádně užívat své hlavy. A za rozdíl mezi sebou a Willem Connellym vděčím jedinému člověku - strýčkovi Jamesovi apatykáři. Toho kdybych nepoznal a ten kdyby ke mně neprojevil tolik laskavosti, pak by Richard Morgan, kterého teď máš před sebou, vůbec neexistoval. Nebyl bych nic víc než tamhleten chudák liverpoolský Ir, ryba na suchu.“ Rozzářil se úsměvem, předklonil se a uchopil pana Thistlethwaita za ruku. „A teď povídej ty, vyprávěj mi o sobě, vypadáš velkolepě.“

„Mohu si dovolit vypadat velkolepě, Richarde.“

„Oženil ses snad pro peníze, tak jak to dělají všichni praví Bristolané?“

„To ne. Ale pravda je, že na ženách vydělávám. Díváš se na muže, který — samozřejmě pod pseudonymem - píše příběhy pro potěšení dam. K nejnovějším ženským vášním totiž patří čtení románů - což všechno plyne z toho, že jsme se tolik snažili naučit je číst, jenomže jsme je zapomněli učit také něco dělat. Díky knihkupcům, seriálům uveřejňovaným na pokračování v časopisech a půjčovnám knih se mi vede neskonale lip, než se mi kdy dařilo psaním všelijakých pamfletů. Všechna hrabství, všechny farnosti, vikariáty, kdejaké panské sídlo a hotel oplývají spoustami takzvaných lepších dam zaujatých jen a jen čtením, takže mé publikum zahrnuje celou Británii, neboť stejně tak čtou i ženské ve Skotsku a v Irsku. A nejen to, už mě čtou i v Americe!“ Ušklíbl se. „Už taky nepiju Caveův rum. Přešel jsem na tu nejlepší francouzskou brandy.“

„A jsi už ženatý?“

„To taky ne. Mám dvě milenky, obě jsou vdané za nějaké budižkničemy. A to už je o mně všechno. Chci se dozvědět něco o tobě, Richarde.“

Richard pokrčil rameny. „Moc toho k vyprávění není. Jeme. Tři měsíce jsem strávil v bristolském Newgatu, pak přesně rok v gloucesterské věznici a teď už jsem čtrnáct dní na palubě Cerery — a nevím, jak dlouho tu ještě budu. V Bristolu jsem seděl a četl jsem si knížky. V Gloucesteru jsem tahal kameny. Na Cereře čistím temžské dno, což nic neznamená pro toho, kdo vyrostl poblíž bristolského bahna za odlivu. I když námi všemi dost otřese, když vytáhneme třeba mrtvolu nemluvněte.“

Přešli pak k důležité otázce peněz a jak uchovat nastřádané zlaté mince.

„Se Sykesem problémy nebudou,“ řekl Jem. „Strčil jsem mu jednu guineu a v tu ránu ležel na zádíčkách a nastavoval bříško k podrbání jako nějaký vesnický voříšek. Z toho si nedělej hlavu. Dohodnu s tím panem Sykesem, aby ti koupil, cokoli budeš potřebovat od jídla i od pití. Platí to i pro tvé přátele. Vypadáš sice pěkně, jako správně vypulírovaná šalupa, ale jsi hubený.“

Richard zavrtěl hlavou. „Od jídla nic, Jeme, a k pití leda lehké pivo. Je nás tu kolem stovky vězňů, občas sice někdo umře, ale jsou i přírůstky a tenhle stav se udržuje. A každý z chlapů žárlivě hlídá, kolik dá komu skladník do misky. Jediné, co potřebujeme, je uchránit ty peníze, které už tu máme, a poprosit tě možná o další, kdybychom potřebovali. Měli jsme zatím to štěstí, že jsme se dostali k ctižádostivému bagristovi, a na Temži je plno kramářských skořápek, které prodávají všechno možné. Takže se v poledne za dvoupenci na jednoho muže dosyta najíme na bagru a kromě toho seženeme cokoli, co potřebujeme, od nasolených ryb až po čerstvou zeleninu a ovoce. I Ikovi Rogersovi a jeho partě se už podařilo toho jejich bagristu ochočit.“

„Je to až k neuvěření,“ říkal zvolna Jem, „ale ty jsi plný elánu a skoro jsi v tomhle našel zalíbení. To dělá ta odpovědnost.“

„Mou oporou je víra v Boha. Já pořád ještě věřím. Jeme. Na trestance jsem měl až pozoruhodně velké štěstí. Jedna žena, Lizzie Locková v Gloucesteru, mě naučila zacházet s jehlou. Mimochodem, samou radostí div že nemetala kozelce nad tím kloboukem, nemůžu ti za něj dost poděkovat. Ženy tu postrádáme z důvodů, které jsem ti vylíčil v jednom ze svých dopisů, pokud se pamatuji. Uchoval jsem si zdraví i rozum. A tady, v tom společenství všelijakých surovců, bez ženských kolem, se nám přesto povedlo vydobyt si své místečko, díky jednomu hrabivému žokejovi a jednomu ctižádostivému bagristovi, kterému nevadí spojovat metodismus s rumem, tabákem a leností. Dost zvláštní spojenci, jen co je pravda, ale už jsem poznal i horší.“

Jeho tufít stál poblíž na stole a Richard natáhl jakoby bezděky ruku, aby ho pohladil. Mezi vězni v rudé prostoře podpalubí to zašumělo, už sám příchozí je upoutal pouhou svou přítomností a sledovali je teď oba se závistivostí toulavých psů. Reakce všech těch mužů na Richardovo lehké gesto napovídala jakési tajemství a zvědavého pana Thistlethwaita přímo svěděla touha přijít mu na kloub.

„Pokud má vězeň aspoň trošku peněz, nemůže mít lepšího přítele nad lakotu,“ pokračoval Richard a položil dlaň znovu na Jemovu ruku. „Tady přijde chlap na mnohem míň než třicet stříbrných. Nejvíc je mi líto lidí z Northumbrie a z Liverpoolu. Ti nemají ani penci. Takže většinou pomřou nemocemi a čirým zoufalstvím. S některými, jak se zdá, má Bůh své vlastní záměry - ti přežívají. A Londýňané na horní palubě, ti jsou mimořádně tvrdí a lstiví jsou jak vyhladovělé krysy. Řídí se, myslím, docela jinými pravidly, - snad jsou ta obrovská města světem pro sebe, snad se na život dívají docela jinýma očima. Nám je to cizí, a já spoustu toho, co se tady v orlopu o Londýňanech vykládá, pouštím jedním uchem dovnitř a druhým zase ven. Orlop na Cerere představuje zbytek Anglie. Naši věznitelé jsou prodejní a zčásti nádavkem ještě zvrhlí. A tak musíš vzít zavděk i takovými, jako je William Stanley ze Seendu. Ten dokáže všechno tady podojit líp než děvečka svou nejmilejší krávu. A my všichni tady, počínaje Hanksem a Sykesem přes všelijaké práskače, ochlasty a venkovské balíky až po ty chudáky, co tamhle umírají na pryčně, kráčíme po provaze napjatém nad ohnivou jámou. Stačí o palec chybný pohyb doleva nebo doprava, a zřítíme se tam.“ Nadýchl se překvapený svou vlastní výmluvností. „Třebaže nikdo, kdo má všech pět pohromadě, by si to asi netroufl nazvat hrou, má to přesto něco společného s hazardem. Je k tomu třeba dobrá hlava, ale také troška štěstí, a jak se zdá, kus štěstí mi v mém údělu Bůh dopřál.“

Teprve při tomto výlevu pan Thistlethwaite náhle porozuměl mnohému, co ho na Richardu Morganovi odjakživa zajímalo i mátlo. Richard strávil celý svůj dosavadní život v Bristolu podoben voru - stále kamsi postrkovaný nebo tažený jinými, někdy jen jako pouhá hříčka jejich rozmaru. Přes všechny ztráty a rány osudu tehdy zůstával jen oním pasivně se zmítajícím vorem. Ani zmizení Williama Henryho mu ještě neposkytlo žádné kormidlo. Teprve Ceely Trevillian mu posloužil tím, že ho vystrčil na širé moře, kde pouhý vor by šel ke dnu. Poslal ho na vlny oceánu, kde Richard postřehl, že jeho bližní nejsou s to plavit se sami, a kde vzal jejich osud na svá bedra. Ve vězení mu svitla hvězda, podle níž mohl nabrat kurs, a jeho vlastní vůle napjala plachty, o jejichž existenci až do té chvíle sám neměl ponětí. Jelikož byl člověkem, jenž vždy potřeboval milovat někoho víc než sebe sama, podjal se úkolu ochránit své blízké, ty, které s sebou z gloucesterského vězení přivedl na cizí a rozbouřené moře.

Když si odbyli představování, sesedlo se všech čtrnáct vězňů (přizváni museli být i William Stanley ze Seendu a Mikey Dennison), aby si vyposlechli, co jim pan James Thistlethwaite byl schopen říct o jejich pravděpodobném dalším osudu.

„Prapůvodně,“ začal dodavatel čtenářských radovánek většiny gramotných Britek, „byli všichni na palubě Cerery určeni k plavbě do místa zvaného Lemaine, což, pokud vím, je ostrov uprostřed jedné velké africké řeky - přibližně stejně veliký, jako je Manhattanský ostrov v New Yorku. Tam byste byli bezpochyby do roka všichni pomřeli morem. Za to, že Lemaine a celá Afrika byly škrtnuty ze seznamu míst vhodných k deportacím, máte co děkovat Edmundovi Burkemu.

Za podpory a pomoci lorda Beauchampa zahájil Burke v březnu a v dubnu loňského roku útok na páně Pittovy plány, kterak Anglii zbavit jejích trestanců. Věru by bylo milosrdnější všechny vás pověsit, hřměl Burke, než vás vysadit na místa, kde by smrt byla o mnoho pomalejší a o hodně bolestnější. A tak musel pan Pitt, po nezbytném slyšení parlamentní vyšetřovací komise, záměr s Afrikou vzdát, nejspíš provždy. Poté se veřejná pozornost upjala na návrh pana Jamese Matry — že totiž vhodným místem by se mohla stát Botanická zátoka v Novém Jižním Walesu. Lord Beauchamp se obul hlavně do skutečnosti, že ostrov Lemaine leží mimo anglické državy, v oblasti, kam Francouzi, Španělé a Portugalci běžně zajíždějí na lov otroků. A že naproti tomu tahle Botanická zátoka, třebaže se nachází rovněž mimo anglická teritoria, zatím nepatří ani k území kohokoli z nich. Proč tedy nezabít dvě mouchy jednou ranou? Dva ptáky jedním kamenem? Jedním z nich je krkavec - pták mnohem větší a s mnohem ošklivějším peřím - to jste vy, kteří Anglii stojíte nemalé částky peněz, z nichž se zemi vrací jen docela málo anebo vůbec nic. Oním druhým ptáčkem je křepelička - upejpavá, ostýchavá a křehká na pekáči - což v tomto případě znamená vyhlídky, že by za pár let po vysazení trestanců mohl začít z Botanické zátoky plynout do Anglie nějaký ten tučný výnos.“

Richard vytáhl z truhličky knížku a pokusil se skupině ukázat, kde je na jedné z map kapitána Cooka zakreslena Botanická zátoka, avšak jediné tváře, které se zdály situaci chápat, patřily několika málo gramotným vězňům.

Pan Thistlethwaite to zkusil jinak. „Jak daleko je z Londýna řekněme do Oxfordu?“ otázal se.

„Daleko,“ odvážil se Willy Wilton.

„Asi tak padesát mil,“ pravil Ike Rogers.

„Takže Botanická zátoka leží dvěstěkrát dál, než měří vzdálenost z Londýna do Oxfordu. A jestliže vůz jede z Londýna do Oxfordu týden, pak by témuž vozu trvala jízda z Londýna do Botanické zátoky dvě stě týdnů.“

„Ale vůz přece nemůže jet po vodě,“ namítl Billy Earl.

„Ne, to nemůže,“ přisvědčil trpělivě pan Thistlethwaite, „ale zato lodi mohou, a mnohem rychleji než vozy, přinejmenším čtyřikrát rychleji. To znamená, že lodi bude cesta z Londýna do Botanické zátoky trvat jenom rok.“

„To je nadsazené,“ zamračil se Richard. „Vzpomeň si, co jsi slýchal od námořníků v dobách, když jsi ještě žil v Bristolu, Jeme. Za dobrého větru může loď urazit za jediný den až dvě stě mil. I když budeme brát v úvahu čas strávený v přístavech při mezipřistáních a dobu stání nebo křižování za bezvětří a slabého větru, mohla by cesta trvat i pouhých šest měsíců.“

„To už hádáš z karet, Richarde. Ať to bude půlrok nebo celý rok, Botanická zátoka nejen že leží na samém konci světa, ona také leží vespod. Tím končím a odcházím.“ Pan Thistlethwaite, jako by ho vše pojednou zmohlo, se zvedl.

Ještě že jsou tímhle lidským břemenem obtížená bedra toho neskonale trpělivého Richarda. Postihnout to tak mě - říkal si v duchu, když zabušil na dveře, aby ho pustili zase ven - přiklonil bych se asi k názorům Edmunda Burkeho a dal bych je všecky pověsit. Celý ten experiment s Botanickou zátokou přece nemá hlavu ani patu, má pachuť čirého zoufalství.

„Adieu, adieu“ křikl, když gigger dubber ve službě dubboval kvůli tomuto jednomu jedinému zákazníkovi gigger. „Setkáme se zas co nevidět!“

„Vopravdovej frajer, ten pan Thistlethwaite,“ řekl Bili Whiting, když se usazoval na místo vedle Richarda, které odcházející návštěvník právě opustil. „Je to ten tvůj londýnskej informátor, Richarde Málásko?“

Stará přezdívka zabolela. „Neříkej mi tak, Bille,“ ohradil se Richard posmutněle. „Připomíná mi to ženské z gloucesterského lapáku.“

„No jo, já vím. Nezlob se.“ Nebyl to už zdaleka onen starý posměváček Bili, Ceres si na vtipálky moc nepotrpěla. Nad čímsi se teď zamyslel. „Zkraje se mi zdálo, že by se ten Stanley ze Seendu moh klidně stát jedním z nás, jenomže von s náma drží jen potud, pokud mu to něco nese.“

„A co jiného jsi čekal, Bille? Ty a Taffy jste aspoň chtěli pláchnout s živým tvorem, kdežto Stanleye ze Seendu naproti tomu přistihli, jak stahuje podříznuté zvíře. Ten bude vždycky oškubávat toho, kdo se nemůže bránit.“

„No, já nevím,“ přiznal Bili se zasněným pohledem, kontrastujícím s jeho poněkud přidrzlou okrouhlou tváří. „Jestli máte -ty a pan Thistlethwaite - aspoň zpoloviny pravdu, tak nás vod Botanický zátoky dělí dlouhá plavba. Co když náhodou sletí nějaký ráhno rovnou na Stanleyovu palici? A nebyla by to vyloženě hojivá podívaná, kdyby něco podobnýho postihlo taky pana Sykese, ještě tady, dřív než vyplujeme?“

Richard ho popadl za ramena a zatřásl s ním. „Tak na takové věci nesmíš ani pomyslet, Bille, natož abys je vyslovil nahlas! Jediná cesta, jak se může kdokoli z nás dočkat konce tohohle soužení, je vydržet ho a ani v nejmenším neupoutat pozornost těch, kdo mají moc nám ta příkoří ještě víc ztrpčit. Můžeš je nenávidět, ale musíš je strpět. Všechno má svůj konec, dřív nebo později skoncujeme i s tímhle naším pobytem na Cerere. A bude nás čekat ta Botanická zátoka. Nejsme sice zrovna nejmladší, ale staří taky ještě nejsme. Pochop to - jestli přežijeme, tak to budeme my, kdo zvítězil! To je to jediné, co nás teď může zajímat.“

A tak ubíhal čas, oběh za oběhem ho odměřoval koreček na řetězu na bagrářské bárce - do vody, z vody, vyklopit, znovu dokola. Hromady smrdutého bahna. Páchnoucí orlop Cerery. Zapáchající nebožtíci vyvážení jednou týdně k pohřbení v koutku úhoru, který k tomuto účelu najal pan Duncan Campbell. Objevovaly se nové a nové tváře, některé z nich brzy putovaly na úhor. I staré známé se tam ubíraly, žádná však nepatřila nikomu z Richardovy šestky ani z mladíků Ika Rogerse.

V orlopu vládla jistá družnost rodící se ze společného utrpení, oslabená ovšem u skupinek, které se s ostatními stěží dokázaly domluvit. Po sedmi měsících už vešly v povědomí tváře všech těch, kdo přežívali, pokývlo se na pozdrav, prohodil se klep nebo novina, tu a tam někdo někomu prokázal i drobnou laskavost. I ke rvačkám však docházelo, ba velice tvrdým, i pár šplhounů a práskačů se tu vyskytlo, chlapíci s manýrami Williama Stanleye ze Seendu, násilí končilo výjimečně i smrtí.

Jako v každém nedobrovolném společenství velice různorodých lidí se zrnka jednotlivých osobností postupně setřásala podle své váhy do určitých vrstev a tam se posléze ustálila. Třebaže měsíčně opakovaný rituál vzývání Hippokrata za doprovodu handelovských zpěvů napomáhal Richardově a Rogersově šestce udržet ostatek vězňů v uctivém odstupu, dařilo se jim i při zachování určité výlučnosti dosáhnout nezbytné solidarity. Sami nikoho nešikanovali, netyranizovali ani nechytračili, ale nestávali se také oběťmi těch, jimž by tyto praktiky jinak nebyly cizí. Žít a nechat žít se tu osvědčovalo jako nejužitečnější zásada.

Pan Zachariáš Partridge neshledal za tu dobu sebemenší důvod ke změně úsudku, jaký si hned zkraje o svém novém bagrářském týmu utvořil. Jak se dloužil den a přibývalo pracovních hodin, získával svých pět liber za plnou bárku bahna mnohem častěji, než by si byl předtím připustil i v nejsmělejších snech. Pro tuhle partu se stalo přímo náboženstvím udržovat se prací v dobré kondici a vysloužit si za to slušnou stravu.

Jako všem lidem na oné rušné řece, od kramářů na plovoucích prodejničkách až po žalářníky na lodních vězeních, i jemu bylo jasné, že odplutí vězňů do Botanické zátoky se neodvratně přibližuje. Přimělo ho to k jisté velkomyslnosti vůči své bagrářské partě, neboť si byl jistý, že právě ona bude do výpravy zcela jistě zařazena. Vyhlídky, že by napříště získal alespoň z poloviny tak dobrý tým, byly mizivé. Rickettsův tabák dorazil v pořádku na jeho adresu a s ním navíc soudeček vynikajícího rumu. Pokud si tedy Richard a jeho muži žádali služby nějaké lodice s neobvyklým zbožím, neměl námitky, za podmínky, že se bagrová bárka naplní bahnem v předpokládaném tempu. Užasle sledoval, jak Richard a jeho chlapi nakupují do zásoby péřové prošívané kabátce, námořnické mýdlo, střevíce, nůžky, dobré břitvy, obtahovací řemeny, brousky, husté hřebínky, dehtový olej, sladový výtažek, spodky, tlusté ponožky, masti, provázky, pevné pytle, vruty, nářadí, skoby.

„Vám snad ruplo v kebuli,“ poznamenal. „Myslíte si snad, že se z vás stanou novodobí Noemové?“

„Ano, pane,“ řekl Richard s vážnou tváří. „Srovnání je to dosti případné. Pochybuji, že by v Botanické zátoce měli takovéhle plovoucí krámy.“

Kdykoli Jem Thistlethwaite nashromáždil nějaké novinky, nemeškal se s nimi svěřil. Koncem srpna jim mohl sdělit, že lord Sydney už poslal formální dopis lordstvům tvořícím finanční radu a oficiálně jim sdělil, že do nové kolonie nacházející se v Botanické zátoce bude přepraveno 750 trestanců. Dozor nad nimi převezme válečné loďstvo Jeho Veličenstva, přímý dohled mají vykonávat tři setniny námořní pěchoty, které budou naverbovány na tříletou službu počítáno ode dne přistání v Novém Jižním Walesu.

„Nevyženou vás prostě na břeh,“ řekl, „to už se zdá byt jisté. Ministerstvo se topí v nejrůznějších lejstrech, od seznamů trestanců až po objednávky rumu a účty dodavatelů. Jenomže,“ ušklíbl se, „tahle trestanecká výprava má být ryze mužská záležitost. Ženské pro ni hodlají obstarat ze sousedních ostrovů, zřejmě stejným způsobem, jakým si Řím sehnal Sabinky na Quirinalu. Což mi mimochodem připomíná, že ti musím přinést dosud vyšlé svazky Gibbonova Úpadku a pádu římského císařství.“

„Kristepane!“ vykřikl Bili Whiting „nějaký indický ženský. Ale jaký? Ty jsou přece k mání ve všech možnejch barvách, od černý přes červenou až po žlutou, a taky jsou všelijaký, krásný jako Venuše anebo vohyzdný jak Medúza.“

Ale v říjnu jim pan Thistlethwaite sdělil, že z indických žen sešlo. „Parlamentu se hrubě nelíbila připomínka o únosu Sabinek, neboť všem bylo jasné, že jejich indičtí manželé či otcové je sotva nabídnou darem, ba že je ani nebudou ochotni prodávat. Takže si dobrodějové zaječeli dosyta. Poplují tudíž i trestankyně - jenom nevím kolik. Jelikož si čtyřicet námořních pěšáčků s sebou chce vzít i své pěchotinky, bylo rozhodnuto, že společné odplují také manželské dvojice, které jsou spolu ve vězení. Zřejmě se nějaké takové vyskytují.“

„Jednu jsme měli v Gloucesteru,“ řekl Richard. „Bess Parkerovou a Neda Pugha. Nemám ponětí, co se s nimi stalo, ale kdoví? Možná byli vybráni i oni, pokud jsou ještě oba naživu… Je to ale hanba posílat do vyhnanství lidi, jako je Ned Pugh, a ženy jako Lizzii Lockovou, když napřesrok už budou mít odkrouceno pět let z těch svých sedmi.“

„Na Lizzii Lockovou si nedělej naději, Richarde. Pokud jsem slyšel, mají být do výpravy zařazovány ženské z londýnského Newgatu.“

„Líz“ zazněla sborová reakce na toto sdělení.

Po týdnu se zdroj jejich informací dostavil znovu. „Už byl ustanoven guvernér pro Nový Jižní Wales a jeho náměstek. Guvernérem se má stát jistý kapitán Arthur Phillip z válečného námořnictva a víceguvernérem major Robert Ross od námořní pěchoty. Dostanete se do drápů námořnictva, což znamená, že se seznámíte s kočkou. Žádný mariňák, ani když patří k pouhé námořní pěchotě, se nedokáže obejít bez kočky, a že nemám na mysli přítulné mňoukající zvířátko, je snad jasné.“ Zachvěl se a rozhodl se tímto ohavným tématem dál nezabývat. „Byla už také přijata další opatření. Kolonie se bude spravovat námořním právem - nebude tedy mít nic takového, jako jsou volené orgány. Předpokládám, že i obhájcem u vojenského soudu bude někdo od námořní pěchoty. Kolonie bude mít hlavního lékaře, to jest lodního felčara, a pár jeho asistentů k tomu, a samozřejmě také —jakpak byste mohli být živi bez pořádného a rázného anglického Pánaboha? — jednoho kaplana. Zatím ale se tohle všechno jen šušká. Nic z toho dosud nebylo oznámeno veřejně.“

„A jaký je ten guvernér Phillip?“ otázal se Richard. Pan Thistlethwaite se rozřehtal. „Nijaký, Richarde! Dokonalá námořní nula. Admirál lord Howe se jen pohrdavě ušklíbl, když se to doslechl. Podle mě si asi na tohle tisícilibrové místečko sám chystal nějakého mladého synovečka. Mám tyhle informace od starého přítele - sira George Rose, vrchního pokladníka královské mariny. Povídal, že toho Phillipa vybral lord Sydney po dlouhém rozhovoru s panem Pittem, kterému velice záleží na tom, aby se tenhle experiment vydařil. Protože kdyby nevyšel, pak jeho vláda se může kvůli takové prkotině, jako je vězeňská reforma, i položit. Padnout kvůli trestancům, které není kam strčit a kterých navíc stále přibývá. Problém je v tom, že v hlavách těch ctižádostivých reformistických dobročinitelů mezi poslanci se deportace nějak pletou s otroctvím. Takže když se dobroděj rozhodne zastávat jednoho, hájí zpravidla i druhé.“

„Něco navzájem podobného v sobě mají,“ řekl Richard suše. „Pověz mi něco víc o tom guvernéru Phillipovi, který bude rozhodovat o našich osudech.“

Pan Thistlethwaite si olízl rty, zalitoval, že nemá po ruce skleničku brendy. „Je to nula, jak už jsem řekl. Jeho otec byl Němec a vyučoval v Londýně jazyky. Jeho matka byla vdova po námořním kapitánovi a byla vzdálenou příbuznou lorda Pembrokea. Syn musel chodit do nějaké takové námořní verze Colstonovic ústavu, čili byli chudí. Po sedmileté válce odešel s polovičním platem a rozhodl se pro službu v portugalské marině, kde vydržel pár let a vysloužil si i nějaké ty pochvaly. Jeho nejvýznačnější velitelský post v královské marině pak byl na lodi čtvrté třídy, která se navíc nikdy neúčastnila bojové akce. Odtamtud odešel po druhé a definitivně do výslužby, aby přijal tohle nové pověření. Žádný mladík, ale taky žádný stařec.“

Will Connelly se zachmuřil. „Zní to všecko náramně podezřele, Jeme.“ Povzdychl si. „Úplně tak, jako kdyby nás v té Botanické zátoce měli prostě vyhodit na břeh a konec. Jinak by přece tím guvernérem musel být - uch, já nevím kdo přesně, ale přinejmenším by to musel být nějaký lord nebo admirál.“

„Uveď mi aspoň jediné jméno lorda nebo admirála, který by byl ochoten jít na opačný konec světa za tisícovku liber ročně, Wille, a já ti za to nabídnu anglickou korunu i žezlo.“ Pan James Thistlethwaite se zlomyslně ušklíbl, ožil v něm satirik. „Nějaký ten osvěžující výlet na ostrovy Západní Indie, no prosím. Ale semhle? Vypadá to na smrtící pastičku. Nikdo neví, jak to v Botanické zátoce doopravdy vypadá, třebaže kdekdo hlásá, že ty končiny oplývají bohatstvím — hlavně proto, že soudit tak je nejpohodlnější. Být jejich guvernérem je kšeft, o jaký může stát jenom beznadějná nula.“

„Pořád jste nám ještě ale nevysvětlil, proč to má být zrovna tahle nula,“ řekl Ike.

„Jako první ho navrhl sir George Rose, jelikož Phillip je - podle jeho slov - zdatný a výkonný a přitom má srdce. Phillip je ovšem kromě toho v královském námořnictvu v jistém smyslu raritou — hovoří plynně několika cizími jazyky. Jelikož jeho německý otec byl učitelem cizích řečí, vstřebával Phillip bezpochyby jazyky už s mateřským mlékem. Mluví francouzsky, německy, holandsky, španělsky a portugalsky.“

„A k čemu mu tyhle všechny jazyky budou dobrý v Botanický zátoce, kde ty Indiáni stejně nebudou žádnýmu z nich rozumět?“ vyptával se Neddy Perrott.

„Tam mu nebudou k ničemu, ale zato mu velice pomohou cestou,“ odpověděl pan Thistlethwaite a snažil se, seč byl, neztrácet trpělivost —jak jen to Richard s nimi vydrží? „Předpokládají se zastávky v několika přístavech, a žádný z nich není britský. Tenerife - je španělský. Cap Verde - portugalský. Rio de Janeiro - portugalský. Mys Dobré naděje - holandský. Bude to dost delikátní záležitost, Neddy. Jen si to představ. Vpluje tam flotila deseti ozbrojených britských lodí, předem neohlášená, zakotví v přístavu náležejícím zemi s kterou jsme donedávna byli ve válce anebo jsme alespoň pytlačili v jejích otrokářských lovištích. Pan Pitt přikládá nesmírnou důležitost tomu, aby tahle flotila byla schopná navázat s jednotlivými guvernéry přístavů co nejlepší vztahy. A jak - anglicky? Nikdo by jim nerozuměl ani slovo. Ani jediné slovíčko.“

„Proč tedy nevyužít tlumočníků?“ otázal se Richard. „A vést tak důležitá jednání prostřednictvím osob nízkého postavení? S Portugalci a se Španěly? S těmi nejformalističtějšími puntičkáři a nejnedůtklivějšími stoupenci protokolu na celém světě? Či snad s Holanďany, kteří by ukecali i samotného Satana, pokud by za tím vytušili nějaký obchodní prospěch? Ne, pan Pitt trvá na tom, že guvernér osobně musí být schopen jednat přímo s kdekterým ješitným provinčním guvernérkem mezi Anglií a Botanickou zátokou. Jediná figura, která téhle podmínce vyhovuje, je kapitán Arthur Phillip.“ Otřásal se zlým smíchem. „Cheche! Svět se točí kolem takovýchhle banalit, Richarde. Jenomže ony to nejsou žádné triviality. A přesto - kdo si na ně vzpomene, když se pak dělají konečné účty? Jen si připomeňte, jak my si vlastně představujeme takové postavy, jako byl sir Walter Raleigh — chvastoun, pirát, milenec naší Dobré královny Bess? V duchu nám před očima kmitne krajkový kapesníček, dýchne voňavý škapulíř, všichni tomuhle hrdinovi klesají okouzleni k nohám. My ale přece v těch dobách nežijeme. Náš moderní svět je jiný - a kdo ví? Třeba zrovna tahle nula, kapitán Arthur Phillip, má schopnosti, jaké ten úkol vyžaduje. Sir George Rose, jak se zdá, tomu plně věří. A pan Pitt a lord Sydney jsou s ním zajedno. Že si to nemyslí admirál lord Howe, je nepodstatné. Je to sice první lord admirality, ale Anglii zatím ještě královské loďstvo nevládne.“

Pověst stíhala pověst, jak se dny krátily a intervaly mezi pětilibrovými bonusy pana Zachariáše Partridge se naopak prodlužovaly. Nijak tomu neprospěly ani dva týdny vytrvalých dešťů ke konci listopadu, kdy byli trestanci prakticky nepřetržitě v orlopu. Nálada se horšila a pro ty, kteří si zatím našli cestu k nějaké dohodě s dozorci na pevnině anebo s bagristy, a tak se při práci alespoň vydatněji najedli, byl návrat k přídělům na Cerere, které se mezitím nezlepšily ani v množství, ani v kvalitě, velice těžký. Pan Sykes ztrojnásobil svou doprovodnou stráž, kdykoli se musel zdržovat na stejném místě s větším počtem trestanců současně, a kravály nahoře na palubě Londýňanů byly slyšet až v orlopu.

Byl způsob jak si ukrátit dlouhou chvíli, neměli džin ani rum, a tak došlo na hazard. Každá šestice měla alespoň jednu sadu karet a pár kostek, ale ne všichni, kdo prohráli (sázky byly různé, od jídla až po různé úklidové práce), se zachovali čestně. Ti, kdo uměli číst, tvořili jakousi samostatnou vrstvu, snad desetina mužů z celkového počtu si knihy vyměňovala, pokud sami nějaké měli, anebo si vyprosila jejich půjčku, přičemž vlastnictví knížek patřilo k žárlivě střeženým právům. A snad celá pětina mužů si přepírala výstroj darovanou panem Duncanem Campbellem a věšela ji na šňůry natažené křížem krážem po trámech a znesnadňující ještě víc jakékoli zdravotní procházky po orlopu. Třebaže podpalubí nebylo přeplněné, volného prostoru pro šouravou chůzi spojenou s ustavičným shýbáním hlavy bylo tak málo, že toto cvičení mohlo podstupovat nejvýše padesát mužů současně. Zbytek musel buď sedět na lavicích, anebo ležet na pryčnách. Za šest měsíců od července do konce prosince ztratila Cerera v důsledku nemocí 80 mužů — víc než čtvrtinu z celkového vězeňského osazenstva, obě paluby se na tomto počtu podílely rovným dílem.

Na sklonku prosince jim byl pan Thistlethwaite schopen říci více. Tou dobou se jeho posluchačstvo rozrostlo a zahrnulo už všechny, kdo mu byli schopni rozumět - přičemž i tento počet se díky jazykovému sbližování zvýšil. Ze všech obyvatel orlopu už jen ti nejpomalejší venkované nestačili sledovat a chápat mluvu těch, kdo hovořili angličtinou trochu podobnou jazyku, jakým byly psány knížky. Zato však už rozuměli podstatné části flash lingo, pokud mluvčí hovořil dostatečně zvolna.

„Byly už vypsány tendry,“ oznámil svým posluchačům Jem Thistlethwaite, „a uronila se už i nějaká ta slzička. Pan Duncan Campbell dospěl k názoru, že si se svými akademiemi už naložil na talíř dost velkou porci, takže se k výběrové soutěži ani nepřihlásil. Nejnižší podání pánů Turnbulla Macaulaye a T. Gregoryho - sedm a jedna třetina pence na den a na muže či ženu -neuspělo. Štěstí neměla ani otrokářská firma pánů Camdena, Calverta a Kinga - lord Sydney se nedomníval, že by bylo moudré využít pro tuto první expedici právě otrokářskou společnost, třebaže nabízená cena byla opět velice nízká. Úspěch měl nakonec Campbellův přítel jménem William Richards mladší. Říká o sobě, ze je rejdařský jednatel, ale jeho zájmy jsou mnohem širší. Má pochopitelně společníky. A předpokládám, že také úzce spolupracuje s Campbellem. Měl bych vám asi říct, že osud těch námořních pěšáků, kteří mají plout s vámi, není nijak záviděníhodný, protože v cenové nabídce se pro ně počítá se stejnými stravovacími dávkami jako pro vás, až na to, že navíc mají denně dostávat rum a mouku.“

„Kolik nás má vyplout?“ otázal se kdosi z Lancasteru.

„Bude to asi pět transportních lodí, které vezmou na palubu přibližně pět set osmdesát vězňů a téměř dvě stě trestankyň, navíc pak něco kolem dvou set mužů námořní pěchoty a k tomu čtyřicet manželek a nějaké vybrané děti. Tři nákladní lodi z tohoto počtu už byly najaty a válečné loďstvo bude zastupovat jedna nákladní a jedna bitevní loď, která se stane vlajkovou lodí flotily.“

„Čemu říkaj transportní lodě?“ ozval se muž z Yorkshiru jménem William Dring. „Já sem lodník z Hullu, ale žádnej takovej koráb neznám.“

„Transportní lodi přepravují lidi,“ odpovídal vyrovnaným hlasem Richard a střetl se pohledem s Dringovýma očima. „Hlavně vojáky určené k nasazení někde v zámoří. Myslím, že nějaké takové by se tu ještě vyskytoval mohly, i když by touto dobou byly dosti staré - ty, které vozily vojáky do americké války a předtím sloužily už i v sedmileté válce. Pak tu jsou ještě příbřežní transportní lodi, co přepravovaly námořní pěchotu a vojsko různě po Anglii, Skotsku a Irsku. Ty by byly příliš malé. Jeme, byly součástí vypsané soutěže na tyhle transportní lodi nějaké podrobnější požadavky?“

„Jenom to, že mají být v dobrém stavu a schopny dlouhé plavby po dosud nezmapovaných mořích. Pokud vím, prohlédla si je už inspekce královského loďstva, ale jak důkladně, to říct nemohu.“ Pan Thistlethwaite se zhluboka nadechl a rozhodl se, že k nim bude upřímný. Jaký smysl by mělo budit v těch chudácích falešné naděje? „Pravda je, že po vypsání soutěže na lodi nenastala žádná velká tlačenice oferentů. S čím lord Sydney patrně počítal, mohla být nabídka ze strany Východoindické společnosti, jejíž lodi jsou nesporně nejlepší. Zamával i vnadidlem - že by totiž lodi mohly z Botanické zátoky odplout rovnou do Wampoy v Kitaji a tam naložit na zpáteční cestu čaj, ale Východoindická neprojevila zájem. Dává přednost tomu, když její lodi cestou do Wampoy z mně neznámých důvodů zastaví spíše v Bengálsku. Takže lord Sydney nezískal žádný zdroj lodí dostatečně osvědčených pro tak dlouhou plavbu. Mohlo se klidně stát, že celá ta inspekce měla na výběr jen to lepší z horšího.“ Rozhlédl se po vyděšených tvářích a užuž zalitoval své upřímnosti. „Nemyslete si ale, přátelé, že vás naloží do nějakých rozpadajících se kocábek. Žádný vlastník lodi nemůže riskovat nepřiměřeně svůj majetek, i kdyby mu snad jeho pojistitelé takovou příležitost poskytli. Ne, nic takového jsem vůbec neměl na mysli ani jsem to neřekl.“

A nato se ozval Richard. Já vím, Jeme, co se nám tu snažíš povědět. Že ty naše transportní lodě jsou vlastně otrokářská plavidla. Proč by taky ne? Obchod s otroky skomírá od chvíle, kdy nám bylo zabráněno v přístupu do Georgie a Karoliny, o Virginii ani nemluvě. Otrokářských lodí shánějících nějakou zakázku musí být bezpočet. Všechny jsou už vybaveny pro přepravu lidí. V Bristolu a v Liverpoolu je jich u mol upoutáno na tucty a některé z nich jsou dostatečně velké, aby pojaly možná i sedm set otroků.“

„Ano, je to tak,“ povzdychl si pan Thistlethwaite. „Poplujete na otrokářích - tedy ti z vás, kdo budou vybráni.“

„Je už jasný kdy?“ otázal se Joe Robinson z Hullu.

„Není.“ Pan Thistlethwaite se rozhlédl po tvářích kolem sebe a pousmál se. „Ale máme Vánoce a já jsem zařídil, aby se v orlopu Cerery fasovalo půl pinty rumu na muže. Po dobu plavby nebudete mít šanci ani na doušek, tak ho teď do sebe nepřevrhněte naráz, nechte si ho trochu povalovat na jazyku.“

Odvedl Richarda stranou. „Přinesl jsem ti od bratránka Jamese apatykáře další sadu tufítů - Sykes ti je předá, nemusíš mít žádný strach.“ Objal Richarda a sevřel ho do náruče tak pevně, že nikdo nemohl zahlédnout, jak se váček s guinejemi přemístil z šosu jeho pláště do kapsy Richardovy kazajky. „Tohle je všechno, co pro tebe dokážu udělat, můj nejmilejší příteli. Napiš mi, moc tě prosím, jakmile to bude možné.“

„Nějak mě svrbí palce,“ řekl Joey Long při večeři pátého ledna roku 1787 a zachvěl se.

Ostatní se k němu znepokojeně otočili, tenhle prosťáček občas míval předtuchy, a nikdy se nemýlil.

„A nevíš proč, Joey?“ otázal se Ike Rogers. Joey jen zavrtěl hlavou. „Nevím. Prostě mě svrbí.“ Ale Richard věděl. Nazítří bude šestého ledna, a za poslední dva roky vždy šestého ledna nastupoval pouť do nového místa utrpení. „Joey čichá změnu,“ řekl. „Dnes večer balíme. Umyjeme se, ostříháme si vlasy až na samou kůži, jeden druhému vyčešeme vši, ujistíme se, že nic z šatstva, žádný pytel, žádný raneček ani truhlička nezůstanou neoznačené. Zítra ráno nás odsud odvedou.“

Jobovi Hollisterovi se najednou roztřásl ret. „Třeba ani nebudem vybraný.“

„I to je možné. Ale já myslím, že Joeovy palce spíš naznačují, že ano.“

A díky, Jeme Thistlethwaite, za tu půlpintu rumu. Zatímco celý orlop Cerery hlasitě chrápal, mohl jsem ty guineje od tebe uschovat do skrýší v našich truhličkách, takže kromě mne o nich neví vůbec nikdo.

ČÁST ČTVRTÁ

OD LEDNA ROKU 1787 DO LEDNA ROKU 1788

Za svítání bylo vyvoláno celkem šedesát vypovězených a seřazeno do obvyklých šestic, takže zbývalo třiasedmdesát trestanců, jimž se všem zjevně nesmírně ulevilo, že do transportu zařazeni nebyli. Kdo, jak a proč vězně do výběru určoval, nikdo nevěděl, jen jedno bylo jasné - pan Hanks a pan Sykes drželi v ruce seznamy a těmi se řídili. Věk trestanců nastupujících k deportaci sahal od patnácti do šedesáti let, většina z nich (podle toho, co o nich staří mazáci věděli) neměla žádnou odbornou profesi a někteří byli nemocní. Pan Hanks a pan Sykes tato hlediska zcela pomíjeli, měli svůj seznam, a tím, jak se zdálo, všechno končilo.

William Stanley ze Seendu a epileptik Mikey Dennison přímo skákali radostí, že na seznamu nejsou a škodolibě se vypovězeným posmívali. V orlopu Cerery byl život koneckonců docela snesitelný a brzy zřejmě dorazí nové oběti, vhodné k oškubání.

„Parchanti!“ sykl Bili Whiting…Koukněte, jak se nám pošklebujou.“

Dveře se otevřely, kdosi dovnitř postrčil čtyři nové vězně. Will Connelly a Neddy Perrott společně vypískli.

„Crowder, Davis, Martin a Morris z Bristolu,“ vysvětloval Connelly. „Ty sem museli poslal z Bristolu extra kvůli tomuhle transportu.“

Bili Whiting na Richarda okázale zamrkal. „Pane Hanksi! Prosím, pane Hanksi!“

„Co se děje?“ otázal se pan Herbert Hanks, jehož James Thistlethwaite podmazával horem dolem a jenž přislíbil, že udělá vše ve prospěch Richardovy a Ikovy šestice, pokud budou určení k nástupu do transportu. To, že byl nakloněn svůj slib splnit, plynulo z šeptnutí na rozloučenou, jímž mu pan Thistlethwaite avizoval další štědrou nadílku, pokud mu jeho špehové potvrdí, že udělal vše, co bylo v jeho silách. „Mluv, darebo.“

„Ti čtyři muži jsou z Bristolu, pane. Poplujou taky?“

„To se ví,“ řekl pan Hanks ostražitě.

Whiting, stará dobrá veselá kopa, se nejdřív po očku koukl na Richarda a pak vykouzlil přeskromný a pokorný úsměv určený panu Hanksovi. „Voni sou ale jenom čtyři, pane. Víte, jde vo to, že sme takhle chvíli roztržený vod Stanleye a Dennisona, pane. Nedalo by se teda…?“

Pan Hanks se zahleděl do lejster. „Tady koukám, že ti dva, co je původně měli doplnit do šestice, včera umřeli. Takže nám buď dva přebejvaj, nebo čtyři scházej, podle toho, jak se to vezme. Stanley a Dennison by to krásně zaokrouhlili.“

„To jsem je dostal!“ hlesl Bili Whiting.

„Pěkně děkuju, troubo!“ procedil Ike skrze zuby. „Na nic jsem se tak netěšil, jako na to, že se těchhle dvou vší nadobro zbavím.“

Neddy Perrott se uchichtl. „Jenomže, Iku, dva mazanější grázlíky, než jsou Crowder a Davis, bys těžko hledal. William Stanley ze Seendu vo ně křísne jako kosa vo kámen.“

„Kromě toho, Iku,“ řekl s andělským úsměvem Whiting, „budem potřebovat někoho, kdo bude umejvat palubu a prát prádlo.“

Vězňové určení do transportu dostali uzamykací opasky i zamykací řetízky na zápěstí, ale opasky nebyly upoutány k nožním okovům. Namísto toho spojoval další řetěz navzájem opasky celé šestice. Stanley a Dennison se tak ocitli na konci řetízku nových příchozích z Bristolu - s brekem a bědováním, jelikož nedostali čas shromáždit si všechno potřebné na další pouť.

„Part je jedenáct, což znamená, že je nás dohromady šestašedesát.“ řekl Richard.

Ike se ušklíbl. „A přinejmenším stejnej počet Londýňáků.“

Jak se ale brzy ukázalo, nebylo tomu tak. Z horního patra bylo vybráno jen šest skupin po šesti mužích, a zdaleka ne všichni patřili k ostřílené elitě hovořící flash lingo, odsouzené v Old Bailey a dočasně obývající londýnský kriminál Newgate, většinou naopak pocházeli z londýnského okolí, mnozí byli původem z Kentu a od břehů Temže, zejména z Deptfordu. Proč, to nevěděl nikdo, ani sám pan Hanks, jenž se prostě řídil schváleným seznamem. Celá výprava zůstávala pro všechny záhadou, ať už se jí měli zúčastnit, anebo zůstat na Cerere.

S truhličkou a se dvěma plachtovinovými pytli u nohou Richard v duchu přepočítával kandidáty transportu z orlopu: jedna šestice složená z mužů z Yorkshiru a z Durhamu, jedna z Yorkshiru a Lincolnshiru, jednu tvořili vězňové z Hampshiru, tři z Berkshiru, Wiltshiru, Sussexu a Oxfordshiru a tři z jihozápadní Anglie. Tu a tam i někdo odjinud. Richard, jenž rád přicházel věcem na kloub, tuhle hádanku řešil už dříve a teď dospěl k určitému poznatku: některé oblasti Anglie vězně přímo chrlily, zatímco z jiných, jako například z Cumberlandu a celé řady hrabství z okolí Leicesteru, se neobjevoval téměř nikdo. Čím to? Byly to snad idylické kraje? Anebo tak řídce osídlené? Ne, usoudil Richard. Vše zcela záleželo na soudcích.

K boku Cerery přirazily dva velké přepravní čluny. Tři šestice z jihozápadní Anglie a dvě z oblasti Yorkshiru se nalodily do prvního - vešly se tam jakž takž - a šest zbývajících skupin bylo až riskantně natěsnáno do druhého člunu. Asi v deset hodin onoho pěkného, chladného jitra veslaři zabrali a čluny se vydaly dolů po řece, k velkému ohbí bezmála půl míle široké Temže, právě na východ od Woolwiche. Provoz na řece nebyl příliš silný, avšak zpráva o přesunu vězňů se už rozkřikla, osádky kramářských lodic, bagrů a ostatních menších plavidel jim mávaly na pozdrav, ohlušivě pískaly a pozdravovaly je, zatímco muži na nebezpečně přeplněném druhém člunu se jen modlili, aby žádná lodice neplula tak blízko, že by je ohrozila vlnami.

Za zátočinou ležel Galeonový přístav, přístaviště velkých korábů, kde toho dne kotvily pouze dvě lodě, jedna z nich o dobrou třetinu menší než druhá. Richardovi se sevřelo srdce. Větší z lodí se ani trochu nezměnila - bark s přídatnou takeláží pro zámořskou plavbu, s okrajníky nějakých čtrnáct stop nad hladinou, což znamenalo, že je nenaložený - paluba bez příďové nástavby, důstojnická nástavba na zádi bez kastelu, jinak nic, jen ještě kuchyně vzadu za předním stěžněm, očesaný od všeho, co by mu ubíralo na rychlosti a bojeschopnosti.

Očima se setkal s Connellyho a Perrottovým pohledem.

„Alexander,“ řekl Neddy Perrott nevěřícně.

Richard sevřel rty do tenké přímky. „Ano, je to on.“

„Vy ho znáte?“ otázal se Ike.

„Jo, dost dobře,“ přikývl zasmušile Connelly. „Bývalá otrokářská loď z Bristolu, později korzár. Proslavil se tím, že na něm mřely posádky i náklad.“

Ike polkl. „A ta druhá?“

„Tu neznám, takže z Bristolu není,“ řekl Richard. „Bude mít na zádi přišroubovanou bronzovou destičku, takže bychom si ji mohli přečíst. Plujeme k Alexandrovi.“

Na tabulce druhé lodi stálo: Lady Penrhyn.

„Ta je z Liverpoolu a je stavěná speciálně na lov a přepravu otroků,“ řekl Aaron Davis, jeden z nových bristolských příchozích. „Docela nová podle toho, jak vyhlíží. To pro ni ale bude vopravdu hezká první plavba! Lord Penrhyn aby z takový svatební noci zcvoknul.“

„Na palubě není po nikom vidu ani slechu,“ řekl Bili Whiting.

„Však ona se zaplní, neměj strach,“ řekl Richard.

Museli se i se svými truhličkami a ranci vyškrábat po provazovém žebříku až k průlezu v zábradlí, dobrých dvanáct stop vysoko. Když se jim řetězy zapletly do příčlů a stupátek, nikdo z těch, kdo už vylezli nahoru před nimi, se v mezeře neobjevil, aby jim pomohl, třebaže nebyl obtížen žádnými bedničkami.

Naštěstí řetěz, jímž byli spojeni, klouzal volně okem v opasku, takže odstupy mezi sebou mohli zvětšovat i zmenšovat. „Srazte se dohromady a povolte mi celou délku řetězu,“ řekl Richard, když na něj došla řada. Vyhodil nahoru oba dva své pytle, truhličku si zavěsil na řetízek mezi pouty na ruku a rychle zdolával oněch pár stop, aby byl na palubě dříve, než někoho duchapřítomného napadne jeden z pytlů mu štípnout. Jakmile stál nahoře, naházel své věci na hromádku a odebíral další truhlice, které mu jeho druzi podávali.

Paluba Alexandera byla uprázdněná, oba čluny i jola ležely spuštěné na vodě, takže Richard mohl své tři šestice z jihozápadu odklidit stranou. Prvotní dojem byl zmatený, kolem hrozivě postávaly hloučky „mariňáků“, příslušníků námořní pěchoty v šarlatových kabátcích, u lafety otočného kartáčového děla na střeše důstojnické nástavby na zádi se usadili dva důstojníci námořní pěchoty přepásaní šerpami spolu se dvěma poddůstojníky a vzhůru po úponách a po stříškách různých budek se rozlezla pestrobarevná směsice námořníků civících jako diváci na boxerském utkání někde na palouku.

Co bude dál? Nebylo koho se zeptat, takže jen sledoval, jak zmatek dále narůstá. Už dávno předtím, než se všech jedenáct šestic dostalo na palubu, připomínala loď spíše zvěřinec - tím spíš, že tu mezi lidmi pobíhaly tucty koz, ovcí, prasat, hus a kachen a že se za nimi honil snad tucet rozdivočených psů. Měl pocit, že ho shůry kdosi upřeně pozoruje, a když zdvihl hlavu, spatřil velkého rezatého kocoura uvelebeného na spodním ráhnu, který s výrazem znaveného cynika obzíral chaos pod sebou. Z dosavadních žalářníků nebylo vidět nikoho, zůstali na Cerere, jejich odpovědnost za deponované skončila.

„Vojáci,“ šeptl Billy Earl z wiltshirského venkova.

„Mariňáci,“ opravil ho Neddy Perrott. „Maj bílý vejložky. Vojáci nosej vejložky barevný.“

Posléze se vydal dolů po schůdcích ze zádové nástavby odměřeným krokem poručík námořní pěchoty a zlověstným pohledem světlounce modrých očí přehlédl ono hemžení. „Jsem poručík námořní pěchoty Jaims Shahop,“ křikl s drnčivým -ér-v hlase, „z pětapadesáté kompanie z Portsmouthu! Jako trestanci podléháte mému velení a podřízeni jste jedině námořní pěchotě Jeho Veličenstva. Naší povinností je živit vás a zajistit, abyste nebyli komukoli na obtíž, nás samotné v to počítaje. Uděláte, co se vám nařídí, a nebudete mluvit, pokud nebudete tázáni.“ Ukázal k jícnu zejícímu za hlavním stěžněm. „Teď slezete i s těmi svými krámy dolů, postupně po šesticích. Seržant Knight a desátník Flannery půjdou napřed a ukážou vám, kam se uložíte, ale ještě než se dáte v chod, chci vám jasně říct, jak to proběhne. Zaujmete místo na tom lůžku, které vám seržant přidělí, a nevyměníte ho za žádné jiné, protože budete každý den vyvoláváni podle jmen a čísel. Na každého muže připadne dvacet palců, ne víc a ne míň - musíme vás ubytovat dvě stě deset ve velice malém prostoru. Kdo se serve, bude zbičován. Kdo ukradne porci jídla, bude zbičován. Kdo bude odmlouvat, bude zbičován. Kdo se bude domáhat něčeho, nač nemá právo, bude zbičován. U kompanie má bičování na starosti desátník Sampson, a ten si dává na svém díle záležet. Kdo rád leží - a ležet bude to jediné, co tu budete moct dělat - ať si nekoleduje o rozsekaná záda. A teď v chod!“ Obrátil se na podpatku a odpochodoval zpátky na nástavbu ke kartáčovému kanonku.

Třebaže Skotové se mezi vězni vyskytovali jen řídce, Richard už podle řeči rozpoznal Shairpův původ, zejména proto, že poručík zásadně vyslovoval „ye“ namísto „you“. Tahle stará podoba zájmena pozvolna mizela, i Richard jí sice užíval, ale jen tehdy, kladl-li na „you“ mimořádný důraz. Takže tenhle marinádový oficír je Skot, slýchal ostatně, že většina důstojníků námořní pěchoty pochází odtamtud.

Seržant Knight a desátník Flannery se spustili dolů do jícnu. Kde není risk, není zisk, pomyslel si Richard, když se všichni drželi zpátky. Trhnutím hlavy dal pokyn svým třem šesticím a vedl je k otvoru o rozměrech šest stop krát šest stop zejícímu v palubě. Bože, pomoz nám, Bože, chraň nás! S touto modlitbičkou podal svou truhlu Billovi Whitingovi za sebou, spustil své dva pytle do jícnu a naklonil se nad něj. Asi čtyři stopy pod ním byl úzký prkenný stůl, sedl si na okraj a hladce se sesmekl rovnou na něj, natáhl se vzhůru pro truhličku a vyčkal, až bude mít Bili dostatečnou délku volného řetězu, aby ho mohl následovat. Všech šest takto sestoupilo, každý pak došlápl ze stolu na lavici a poté na podlahu, kde jim přehradil cestu další stůl a řada lavic. Všechno jako by bylo přišroubováno k podlaze, neboť stoly ani lavice se nehnuly ani o zlomek palce, když do nich strkali.

„Přelézt!“ štěkl seržant.

Přelezli a stanuli v uličce sotva šest stop široké. Při pohledu k přídi, do temnoty, byli na levoboku lodi. Podél boku se táhly dvě řady pryčen, velice podobných oněm na Cerere, až na to, že zde byly ve dvou patrech. Každá byla pevně uchycena vzpěrami a vnější kraj měla zakřivený přesně podle tvaru trupu, celek byl velice úhledný. Rozebrat pryčny by nikdo nedokázal ani v záchvatu zuřivého šílenství. Každých deset stop byly pryčny přepaženy příčkou, horní řada byla něco málo přes dvě stopy od stropu, dolní pryčna byla přes dvě stopy vzdálena od podlahy a vzdálenost mezi oběma činila rovněž kolem dvou stop. Jelikož i Ike Rogers se mohl mezi trámy v uličce pohodlně postavit, spočetl si Richard, že výška mezipalubí je téměř sedm stop, jemu samému zbývalo nad hlavou i pod trámy ještě půl palce místa.

„Tohle jsou vaše kóje,“ řekl seržant s přímo zločineckou tváří, zazubil se a odhalil zkažený chrup silného pijáka rumu. Ukázal na pryčny. „Vaše parta nahoru, první kóje u přepážky, a dáte mi svý jména a čísla. Tadyhle desátník Flannery je Irčan a hrozně rád si všechno píše. A jedem!“

„Richard Morgan, číslo dvě stě tři,“ řekl Richard, postavil se nohou na spodní pryčnu a vyšplhal i se svým majetkem do horního patra: pět ostatních ho následovalo, chvíli stále ještě svázáni společným řetězem. Ikově šestce připadla sousedící horní kóje, oddělená od nich tenkou prkennou přepážkou na středu palubnice, trámu probíhajícího od levoboku až po pravobok. Stanley, Mikey Dennison a čtyři nejnovější přírůstky z Bristolu dostali přidělenou kóji pod Richardovou, pod Ika se nastěhovalo šest mužů ze severních hrabství, včetně dvou námořníků z Hullu, Williama Dringa a Joea Robinsona.

„Útulný,“ řekl Bili Whiting s trochu přiškrceným smíchem. „Vodjakživa jsem si přál spát s tebou, Richarde Málásko.“

„Kuš, Bille! Nahoře na palubě máš spoustu ovcí.“

Všech šest se jich vměstnalo do prostory deset stop dlouhé, šest stop široké a sotva sedmadvacet palců vysoké. Pokud neulehli, jediné, co mohli dělat, bylo sedět skrčeni jako zakrslíci. A tak shrbeni vsedě se všichni pokoušeli nějak vypořádat s návalem černého zoufalství. I jejich truhličky a rance jim ubíraly místo - místo, kterého se jim tak nedostávalo. Jimmy Price se dal do breku, v sousední kóji se rozvzlykali Joey Long a Willy Wilton - ech Bože, co si počít?

Vzadu za třemi řadami stolů a šesti lavicemi byly na pravoboku další dvě řady pryčen, ať se ale vykláněl sebevíc do šera, nedohlédl Richard, kam až prostora sahá a jak vlastně vyhlíží. Na prostřední stůl se řinul nepřestávající proud řetězem spoutaných mužů, kteří poté byli rovněž nahnáni do uličky a nacpáni do kójí. Když bylo na levoboku rozmístěno šest z jejich jedenácti skupin, začal seržant Knight dirigovat další šestice na pravobok a opět plnil kóje postupně od záďové přepážky kupředu - nahoru, nahoru, dolů, dolů.

Jakmile překonal nejhorší šok, vzchopil se Richard k činu. Pokud by to neudělal, měli by všichni za chvíli na krajíčku, a to nemohl připustit. „Tak do toho, nejdřív musíme něco udělat s truhlami,“ řekl úsečně. „Zatím je přistrčíme nastojato k boční stěně - zbyde mezi nimi ještě místo, kam strčit nohy. Štěstí, že jsme všechny tvrdé věci nacpali do truhlic a alespoň jeden pytel vyhradili šatstvu a hadrům, protože tak aspoň poslouží za polštář.“ Ohmatal hrubou rohož pod sebou a otřásl se. „Přikrývky zatím žádné, ale schoulíme se k sobě a tak se zahřejeme. Jimmy, přestaň už laskavě fňukat. Slzami nic nespravíme.“ Obhlédl trám, na který byla uchycena přepážka mezi nimi a Ikovou kójí. „Na ten trám se ledacos vejde, jen co se dostanu ke šroubováku a háčkům - hlavy vzhůru, nějak to zvládnem.“

„Já chci spát hlavou ke stěně,“ popotahoval Jimmy.

„To v žádném případě,“ řekl pevně Will Connelly. „Hlavy musíme mít tak, abychom se mohli snadno naklonit ven a blinkat. Nezapomeň, že až vyplujeme na moře, budeme zkraje blinkat ažaž.“

Bili Whiting se vzmohl na smích. „Jen si to představ, jakou máme kliku! My budem blít na ty dole, ale voni na nás zvracet nemůžou.“

„To máš pravdu,“ souhlasil Neddy Perrolt a vyklonil hlavu z kóje. „Hej, Tommy Crowdere!“

Objevila se Crowderova hlava. „Co je?“

„Budem na vás blinkat.“

„Jen to zkus, a já ti osobně natrhnu zadek.“

„Na tom trámu,“ prohlásil optimisticky Richard, „je vlastně místa ažaž - po celé délce, až ke kójím na pravoboku. Daly by se na něm udělal z obou stran takové police na různé zásobní potřeby - i na naše truhličky, a docela určitě na rance s knihami a rezervními tufity. Ten seržant Knight nevypadá, že by řekl ne na nějakou tu pintu rumu, takže by nás mohl podarovat pár prkny a konzolemi a kouskem provazu na vyztužení. Zvládneme to, hoši.“

„Máš pravdu, Richarde,“ řekl Ike a vykoukl za přepážkou. „Nějak už to zvládnem. Pořád je to lepší než sebekrásnějc uvázaná smyčka.“

„To se ví, opravdový konec je jen na katově provazu. Tohle navěky trvat nebude,“ řekl Richard, spokojený, že to slyšel i Ike a jeho chlapci vedle.

Ve vězení byla takřka smolně černá tma, jediné světlo přicházelo jícnem vedoucím na palubu. A zápach tam byl přímo strašlivý - zatuchlý pach nečistoty, v němž se mísilo tlející maso, zamřelé ryby a hnijící výkaly. Čas míjel, ale kolik ho už uplynulo, bylo těžko říci. Posléze byl jícen uzavřen železnou mříží, která dovnitř vpouštěla trochu světla, a vpředu byl otevřen další jícen. Z místa, kde byli schouleni, se stále ještě nedalo říci, jak vlastně jejich vězení vyhlíží. Dovnitř se trousili další trestanci, tlumili hlas, mnozí z nich naříkali, někteří se rozječeli a pak je cosi naráz umlčelo - kdo tak učinil a jak, nedokázala Richardova kóje zjistit. Až na to, že to, co cítili oni, pociťovali zřejmě i všichni ostatní.

„O Bože!“ ozval se Will Connelly zoufalým hlasem. „Tady si nebudu moct ani číst! Já se zblázním! Já se z toho dočista pominu!“

„Kdepak,“ prohlásil Richard pevně. Jen co se tu uhnízdíme a uložíme si pořádně své věci, rozmyslíme se, co všechno si můžeme dopřát s těmi jedinými nástroji, které nám zbyly - s našimi hlasy. Taffy i já dovedeme docela dobře zpívat, a já nepochybuju, že to dokážou i ostatní. Budeme zpívat sborově. Můžeme si dávat hádanky a hlavolamy, vyprávět příběhy, anekdoty.“ Přiměl muže ze své šestky, aby si přesedli, takže nyní seděl až u příčky mezi nimi a Ikem. „Poslouchejte mě všichni! Naučíme se využívat času, jak se nám o tom zatím ani nezdálo, a tak se z téhle díry aspoň nezblázníme. Naše nosy si prostě na ten puch zvyknou a zbystříme si zrak. Kdybychom se zbláznili, pak by vyhráli oni, a to odmítám připustit. Kdo nakonec zvítězí, budeme my.“

Dlouhou chvíli nikdo nepromluvil, nikdo už ale také neplakal. Zvládnou to, pomyslel si Richard. Musejí to zvládnout.

Od předního jícnu k nim dozadu postupovali dva mariňáci, které až dosud nepotkali, a odebírali jim poutači opasky a řetězy spojující šestice dohromady, řetízky s náramky jim však ponechali. Když se teď Richard mohl volněji pohybovat, sesmekl se s pryčny, aby se porozhlédl, nejsou-li tu někde vědra na noční potřebu. Kolik jich je? Na jak dlouho musí vystačit, než se budou vyprazdňovat?

„Pod naší pryčnou,“ řekl Thomas Crowder. „Myslím, že je tam jeden pro každou šestici - pod naším ložením jsou alespoň dva.

Lože. To je přece úplně božskej název pro něco, nač by jako na vynález musel bejt pyšnej sám Prokrustes!“

„Ty máš školy,“ řekl Richard, posadil se na okraj dolní pryčny a s povzdechem si natáhl nohy.

„Jo. A Aaron taky. Ten je přímo z Bristolu, já ne. Já jsem tam byl jen - eh - zatčenej, potom co se mi podařilo uprchnout z Mercury, jinak nemám s Bristolem nic společnýho. Čapli mě při nějaký tý prácičce. Jel v ní i Aaron, a jeden náš komplic nás prásknul. Zkusili jsme to pak trochu podmáznout - v Londýně bych se tak určitě dostal ven, ale v Bristolu se to nepovedlo. Je tam až moc kvakerů a všelijakejch jinejch anglikánskejch žvanilů.“

„Ty jsi z Londýna.“

„A ty zase z Bristolu, aspoň podle řeči. Connellyho, Perrotta, Wiltona a Hollistera už znám, ale tebe jsem v bristolským Newgatu neviděl, kamaráde.“

„Jmenuju se Richard Morgan a z Bristolu opravdu jsem, ale před soud jsem šel v Gloucesteru a tam jsem byl taky odsouzen.“

„Poslouchal jsem, co jsi říkal o tom, jak tady trávit čas. Uděláme to taky tak, jestli tu nebude dost světla na karty.“ Crowder si vzdychl. „Myslel jsem, že Mercury je něco jako přívoz rovnou k Satanášovi! Ale na Alexandru to bude tvrdý, Richarde.“

„A proč sis myslel, že by to tu mohlo být jiné? Tyhle lodi se stavěly k ubytování otroků, a já moc pochybuju, že by sem byli dokázali nacpat víc otroků, než je tu teď nás. Snad až na to, že tu máme ty tři dlouhé stoly, takže jíst snad budem vsedě.“

Crowder ohrnul nos. „Jíst, co nám uvaří nějakej mariňáckej kuchta.“

„Nečekals, doufám, že sem přijde vařit kuchař z hostince U Věchtu!“ Richard vylezl zpátky do své kóje, aby předal zprávu o vědrech a aby si vytáhl tufit. „Teď je důležitější než kdy dřív, abychom si všechnu pitnou vodu filtrovali, když už se nemusíme bát, že by nám někdo zabral naše místo anebo pobral naše věci.“ Jeho bělostné zuby se zableskly v úsměvu. „Měls pravdu, Neddy, pokud jde o Crowdera a Davise. Jsou to doopravdy pěkní grázlové.“

Stravu vydávali při světle luceren dva mrzutí, a jak se zdálo obzvlášť špatně naložení mariňáci. Třebaže každý stůl byl čtyřicet stop dlouhý a lavic u nich bylo celkem šest, byli muži namačkaní jeden na druhém, Richard si spočetl hlavy, domníval se až dosud, že onoho šestého ledna 1787 vzal Alexander na palubu 180 vězňů. To bylo méně než počet, jaký uvedl poručík Shairp. Ne všichni přišli z Cerery, pár jich bylo z Censora a o něco víc z Justitie, třebaže ne všichni muži z Justitie se dokázali dovléci ke stolům. Řádila mezi nimi jakási choroba vyznačující se zvýšenou teplotou a bolestmi v kostech. Nešlo tedy o vězeňskou horečku. I ta se tam ovšem vyskytovala, neboť jí byla prolezlá všechna vězení.

Každý muž dostal přidělenou dřevěnou misku, plechovou lžíci a plechový hrnek, do kterého se vešly dva vrchovaté kvarty, dva kvarty pitné vody byl příděl pro muže na den. Denní dávka stravy sestávala z velice tvrdého černého chleba a malého kousku vařeného nasoleného hovězího. Těm, kdo měli chrup ve špatném stavu, se vedlo bídně, nezbývalo jim než pokoušet se drobit chleba lžící, ty se ovšem ohýbaly a lámaly.

Umístění v blízkosti zadního jícnu mělo své výhody. Riskuji možná bičování, říkal si Richard, ale přesto se rozhodl nabídnout pomoc oběma pěšákům, kteří s touto prací neměli pražádnou zkušenost.

„Mohl bych vám pomoct?“ zeptal se s plachým úsměvem. „Jsem bývalý hospodský.“

Na zasmušilé tváři bližšího z mariňáků se nejprve objevil úlek, pak se náhle rozjasnila „Ale jo, to budeme docela rádi. Dva maníci nejsou nic moc, když se má nakrmit dvě stě chlapů, to je jistá věc.“

Richard po nějakou chvíli předával dál misky a plecháčky mlčky, až se mu podařilo dosáhnout hladké souhry s mládencem, kterého oslovil, i s jeho stejně mladým druhem. „Proč vy od námořní pěchoty vypadáte tak nešťastně?“ zeptal se poté tlumeným hlasem.

„Kvůli těm našim ubikacím - jsou ještě níž než vaše a skoro stejně nacpaný. A nejíme vo nic líp. Suchary a solený hovězí. Až na to,“ dodával poctivé, „že dostáváme taky mouku a půl pinty docela slušnýho rumu denně.“

„Ale vy přece nejste žádní trestanci! Vždyť -“

„Na týhle lodi,“ utrhl se druhý z pěšáků, „dělaj mezi trestancema a námořní pěchotou moc malej rozdíl. Tam, kde bysme měli bejt ubytovaný my, se rozvalujou námořníci. Jediná troška vzduchu a světla, co se k nám dostane, jde skrz průlez v jejich podlaze - voni si bydlej za přepážkou v zadním podpalubí a nás strčili dolů do skladu. Alexander je vedenej jako loď vo dvou palubách, jenomže někdo zapomněl říct, že se ta druhá paluba využívá jako skladiště, protože loď bere spoustu nákladu a pořádný sklady k tomu nemá.“

„Je to otrokář,“ řekl Richard, „takže opravdové sklady vlastně nepotřebuje. Její kapitán je zvyklý zásoby a materiál složit do orlopu, negry nacpat tam, kde jsme teď my, a posádku do záďového prostoru. Záďovou nástavbu si nechává celou pro sebe.“ Projevoval upřímný zájem. „Předpokládám, že v záďové nástavbě ubytoval alespoň vaše důstojníky.“

„Jo, spěj tam na nějakejch policích, do jeho kuchyňky nesměj, takže se musej stravovat spolu s náma,“ stěžoval si dál hoch rozdělující suchary se soleným masem. „Nemaj přístup ani do jeho velký kajuty - tu si vyhradil pro sebe a prvního lodního důstojníka, náramnýho panáka. Tady je všechno jinak než na lodích, kde sem až dosud sloužil. Je to ovšem taky první loď, co sloužím, která nepatří válečnýmu loďstvu.“

„Až přibude náklad,“ řekl zamyšleně Richard, „dostane se Alexander pěkně hluboko pod čáru ponoru. Protože jestli byla loď najatá na odvoz trestanců i nákladu současně, bude zatížená víc než dost. Počítám, že jen pitné vody bude muset vézt skoro dvacet tisíc galonů, pokud budou jednotlivé etapy plavby trvat dva měsíce.“

„Na hostinskýho toho vo lodích dost víte,“ divil se mládenec rozlévající vodu do plecháčků.

„Já pocházím z Bristolu, kde se kolem lodí všechno točí. Jmenuju se Richard. Smím se zeptat na vaše jména?“

„Já sem Davy Evans a tamhleto je Tommy Green,“ řekl roznášeč vody. „Tady si s naší situací neporadíme, ale jak se příští týden dostaneme do Portsmouthu, bude to hned vypadat jinak. Major Ross postaví kapitána Duncana Sinclaira pěkně do latě.“

„Aha, ten major, co se má stát viceguvernérem.“

„Vod koho to víte?“

„Od jednoho přítele.“

Takže máme odpovědi na celou řadu otázek, zauvažoval Richard, když si filtroval vodu. Vlastníci lodi rafli po zakázce, zfalšovali pár detailů o Alexanderovi a skutečnost, že bude třeba ubytovat jak námořní pěchotu, tak i trestance, se rozhodli prostě ignorovat. Ti chlapci mají plnou pravdu - pronajímatelé opravdu nedělají mezi trestanci a námořní pěchotou žádné velké rozdíly. A my vyrážíme příští týden do Portsmouthu a kapitán jménem Duncan Sinclair je zřejmě Skot zrovna tak jako muž jménem Robert Ross, major námořní pěchoty. Jejich srážka bude bezpochyby něco strašlivého. Jestli si dobře pamatuju, co jsem se učil o Newtonovi, pak se neodolatelná síla střetne s nepohnutelnou překážkou.

Do Portsmouthu Alexander onoho týdne nevyplul, nevyplul ještě ani příští, ba ani přespříští týden. Trčel zakotvený na Temži. Desátého ledna se sice dal do pohybu - za doprovodu stonů a vzlyků těch, kteří se obávali mořské nemoci - přemístil se však pouze k Tilbury, a to ještě za pomoci vlečné lodi. Stále ještě v chráněných vodách Temže, na nichž se sotva zakymácel.

Na palubě měl Alexander nyní 190 trestanců, třebaže dva z celkového počtu zemřeli. Poručík Shairp vyhradil horní pryčny prostředních kójí před stoly jako izolaci pro nemocné, čímž chtěl čelit čemukoli, co by na lodi mohlo propuknout. Tento úhrn 190 mužů se ovšem den po dni proměňoval, tu se zmenšil o jednoho, tu dva noví přibyli, takže u čísla 200 i ti nejmetodičtější pozorovatelé, jako byl Richard, další počítání vzdali.

S rozhořčeným odporem se setkávaly rozdírající náramky na zápěstích, avšak seržant Knight (jinak velice ochotný, pokud šlo o prkna, konzoly a cokoli dalšího, co se za příspěveček na rum dalo obstarat - a Richardovi muži přitom nebyli zdaleka jediní, kdo této seržantovy slabůstky využíval) odmítal tato popuzující omezení zrušit. Nespokojenost trestanců posléze vyvrcholila v bouřlivou a hrozivou demonstraci u příležitosti propouštění jednoho z vězňů, jenž dostal milost. Propukla vřava, bouchání, křik, dupot. Když měli mariňáci sestoupit dolů, aby rozdali jídlo a vodu, náležitě se obrnili, k okraji jícnu přitáhli kartáčový kanonek a obstoupili vchod s mušketami připravenými ke střelbě. Tehdy si uvědomili, jak málo jich je na to, aby zvládli dvě stovky rozezlených chlapů.

Kapitán Duncan Sinclair, vzhledem k tomu, že loď náležela jemu, nařídil, aby byla vězňům pouta ze zápěstí natrvalo sňata a aby vždy po dvanácti byli každodenně na několik minut vyvedeni na palubu. Jelikož by ho byl ovšem každý uprchlý trestanec přišel na 40 liber, dal Sinclair posadit pár pěšáků a pár mužů ze své posádky do člunů a nechal je veslovat v kruzích kolem Alexandera.

Oněch pár minut na palubě patřilo k nejšťastnějším, jaké kdy Richard prožil. Obroučky na kotnících a řetěz, který je spojoval, mu připadaly lehounké jako pírka, mrazivý větřík mu voněl sladčeji než chejr a fialky, vzdutá řeka se stala stuhou tekutého stříbra a pohled na dovádějící zvířata ho naplňoval větší rozkoší než všechny noci s Annemarií Latourovou. Zdálo se, jako by tu dobrá polovina příslušníků námořní pěchoty měla přinejmenším jednoho psa, stejně tak jako pár členů posádky, byli tu kaštanoví ohaři, buldoci s dvojitou bradou, pitomoučtí spanielové, teriéři a nejrůznější míšenci. Velký rezavý kocour měl partnerku s kožíškem v barvě želvoviny a k tomu šest potomků, většina bahnic a prasnic byla březí. Kachny a husy chodily volně po palubě, jen slepice byly zavřené v ohrádce poblíž kuchyně mužstva.

Po oné první vycházce bylo i smrduté vězení snesitelnější, a Richard nezůstal s tímto pocitem zdaleka sám. Demonstrace ustaly v okamžiku, kdy byli vězňové zbaveni pout na rukou, a souhlas ke zdravotní procházce po palubě odvolán nebyl.

Na své třetí vycházce Richard konečně spatřil kapitána Duncana Sinclaira a strnul úžasem. Je tlustý, nestvůrně tlustý. Tak tlustý, že veškeré rozkoše se pro něho docela určitě omezují na jídelní stůl -jak jen se trefí při čurání, když si přes břicho zjevně nedosáhne na penis? Přeskromně, jako kdyby termín „útěk“ neměl vůbec ve slovníku, Richard přecinkal kotníkovým řetízkem palubu z levoboku na pravobok až pod zadní nástavbu, na níž kapitán Sinclair stál. Na okamžik se jeho pohled střetl s mimořádně chytrýma šedivýma očima, pokorně sklonil hlavu a odšoural se. Kdepak, žádná bečka sádla, při vší té tloušťce… Líný jako veš, to možná je, ale když práskne ďábel do koní, vsadím se, že tenhle se s ním dokáže pustit do křížku. Co to jen bude za kravál, až se v Portsmouthu on a major od námořní pěchoty chytnou pod krkem o to, kde si oddíl námořní pěchoty rozvěsí své spací sítě! Škoda že se nikdy nedozvím, jak to mezi nimi proběhne, i když o výsledku dostanu jistě zprávu z první ruky. Davy Evans a Tommy Green budou hořet nedočkavostí, aby mi to všechno mohli vyklopit.

Koncem ledna zvedly kotvy další dvě lodě, aby pak stanuly před Tilbury Fort - jeden poněkud přerostlý válečný koráb šesté třídy a úhledně vyhlížející šalupa. Když přišla na Richarda řada s vycházkou, šel rovnou k zábradlí poblíž přídě a upřeně se na ně zadíval. Zvěst o jejich příjezdu už se rozletěla vězením. Podle vzájemné dohody se Richard a jeho pět společníků poté, co vystoupili na palubu, okamžitě rozcházeli každý na jinou stranu, aby si po ustavičné vzájemné těsné blízkosti užili té trošky volnosti. Jelikož se dosud nikdo z vězňů nepokusil o útěk, polevila trochu i ostraha mariňáků, pokud se vězňové chovali klidně a spořádaně, nikdo neotravoval ani je. A tak Richard osaměl, ruce na zábradlí, a zahleděl se do dáli. Netušil, že z celého lidského nákladu se právě on stal tím, v kom bystré zraky posádky už postřehly zajímavého člověka.

„To bude náš ozbrojený doprovod na cestě do Botanické zátoky,“ řekl mu kdosi polohlasem do ucha. Byl to příjemný hlas, měl v sobě dokonce jisté kouzlo. Richard se ohlédl a uviděl muže, o němž mu už kdosi pověděl, že je to čtvrtý lodní důstojník na Alexanderu. Loď měla na tuto gigantickou cestu značně početnou posádku, počítalo se s čtyřsměnným provozem, a proto také čtyři lodní důstojníci. Vysoký, štíhlý, s pohlednou tváří, která by mu u leckoho vysloužila přízvisko hezounek, a stejně jako Richard měl velice tmavé vlasy a světlounké oči, ale ty lemované smolně černými řasami měl chrpově modré a veselé.

„Stephen Donovan z Belfastu,“ řekl.

„Richard Morgan z Bristolu.“ Poodstoupil od pana Donovana o kousek dál, aby nevzbuzoval dojem přílišné družnosti, a usmál se. „Co mi o nich můžete povědět, pane Donovane?“

„Ta větší je bývalá nákladní loď válečného námořnictva, Berunek. Prodělala právě přestavbu na řadovou bitevní loď a přejmenovali ji na Siria, jelikož Sirius je hvězda jižní oblohy první velikosti. Vyzbrojili ji šesti krátkými děly a čtyřmi šestiliberními kanóny, ale slyšel jsem už, že guvernér Phillip odmítá vyplout, pokud na lodi nebude šestiliberek čtrnáct. Moc se mu nedivím, když i Alexander má na palubě čtyři dvanáctiliberní děla a ještě k tomu i kartáčový kanón.“

„Alexander,“ začal Richard opatrně, „je nejen otrokář z Bristolu, ale ještě předtím to byl pirát s šestnácti dvanáctiliberními děly. Ale i s těmi svými čtyřmi dokáže rozstřílet většinu lodí, které by se ho pokusily zajmout - pokud by ho totiž vůbec dohonily. Při správném větru zvládne za den skoro dvě stě námořních mil.“

„A, to promluvil Bristolan, ty mám rád!“ řekl pan Donovan. „Námořník?“

„Ne, hostinský.“

Zářivě modré oči spočinuly na Richardově tváři téměř s něhou. „V životě jsem nepotkal nikoho, kdo by tak málo vypadal na hostinského.“

Třebaže si byl Richard plně vědom, že jsou to námluvy, předstíral, že nechápe. „Je to v rodině,“ řekl zlehka. „Hostinský je i můj otec.“

„Bristol já dost znám. Která hospoda to je?“

„Coopers Arms v Broad Street. Otec ji pořád ještě má.“

„Zatímco jeho syn je deportován do Botanické zátoky. Za copak asi? Na ožralu nevypadáte a máte vzdělání. Určitě jste obyčejný hostinský?“

„Doopravdy. Povězte mi ještě něco o těch dvou lodích.“

„Sirius má výtlak asi šest set tun, spíš o něco míň, a poveze převážně civilní cestující - manželky vojáků z námořní pěchoty a tak dále. Kapitánem na ní je jistý John Hunter, který jí v současné době i velí. Phillip je v Londýně, válčí právě s ministerstvem vnitra a s královským dvorem. Slyšel jsem, že lodní lékař na Siriu je syn nějakého profesora přes hudbu a že si s sebou veze i klavír. Dobrá lodička je ten Sirius, jen je trochu pomalý.“

„A ta šalupa?“

„To je Supply, pomocná loď, hezky stará - dobrých třicet let už má za sebou, dalo by se říct, že má odslouženo. Velí jí poručík Harry Ball. Tahle plavba pro ni bude krutá - nevyplula zatím z Temže ještě nikdy dál než do Plymouthu.“

„Děkuji vám za tyto informace, pane Donovane.“ Richard se postavil do pozoru a námořnicky zasalutoval, ještě než se odšoural pryč.

Člověk, který miluje moře, ale nikdy nesetrvá na téže lodi déle než po dvě plavby. Lásky Stephen Donovan střídá, ale zaslíbil se provždy moři.

Když se Richard vrátil do ponurého šera vězení, podělil se o vše, co se dozvěděl o jejich námořním doprovodu. „Mám dojem, že teď už vyplujeme každým dnem, přinejmenším do Portsmouthu.“

Ike Rogers měl také novinu. „V Botanické zátoce budeme mít ženský,“ řekl s nesmírným uspokojením. „Na Lady Penrhyn sou samý ženy - celá stovka, jak sem slyšel.“

„Na každýho chlapa z Alexandera připadne půlka,“ řekl Bili Whiting. „Při mý smůle na mě určitě vyjde ta půlka, co žvaní, takže já se asi přidržím těch vovcí.“

„Další ženský mají do Plymouthu připlout z Dunkirku.“

„A taky další vovce a snad i nějaká ta jalovička, co, Tafty?“

Prvního únorového dne se všechny čtyři lodě konečně daly na cestu, poté co je ještě o čtyřiadvacet hodin zdrželo dohadování o mzdách s námořníky obchodního loďstva - dosti častá záležitost.

Čtyři dny poklidné plavby jim zabral šedesátimílový úsek k Margate Sands, neobepluli dosud North Foreland do Doverské úžiny, ale několik mužů už teď dostalo mořskou nemoc. V Richardově kóji bylo vše v naprostém pořádku, ale Ika Rogerse přepadly obtíže v okamžiku, kdy se Alexander zhoupl na prvních vlnkách, a zle mu bylo ještě několik hodin poté, co loď spustila kotvy u Margate.

„Je to zvláštní,“ řekl Richard, jenž mu dával napít trochu přefiltrované vody. „Myslel jsem, že kdo je zvyklý jezdit na koni, nehne na moři ani brvou -jízda přece znamená ustavičné pohupování.“

„Jenomže nahoru a dolů, ne ze strany na stranu,“ šeptl Ike, vděčný za vodu, neboť byla to jediné, co byl schopen udržet v žaludku. „Pro Krista živého, Richarde, já z toho umřu!“

„To je pitomost! Mořská nemoc přejde, trvá jen tak dlouho, než ti narostou ty správné mořské nohy.“

„Moc pochybuju, že by mi někdy narostly. Asi proto, že nejsem z Bristolu.“

„Je mnoho Bristolanů takových jako já, kteří se v životě neocitli na palubě plující lodi. Nemám představu, jak se povede mně, až se dostaneme do opravdového vlnobití. A teď se snaž spolknout trošku téhle kašičky. Rozmočil jsem kousek chleba ve vodě. Zůstane ti v žaludku, to ti můžu zaručit,“ pobízel ho Richard.

Ale Ike jen odvrátil hlavu.

Neddy Perrott se zasloužil o určitou dohodu s Crowderem a Davisem ze spodní kóje, za to, že dají hlasitou výstrahu, kdykoli se někomu bude chtít blinkat, budou William Stanley ze Seendu a Mikey Dennison povinně uklízet znečištěnou podlahu a vylévat noční vědra. V každé uličce stál u zadní přepážky dvěstěgalonový sud plný mořské vody, kterou mohli trestanci používat k mytí, praní a drhnutí ubikace. Otřesné bylo zjištění, že obsah nočních věder se musí vylévat do olovem vyložených žlabů táhnoucích se pod spodními pryčnami podél obou boků lodi, z nich pak stékal dolů do nádrží, které se měly na pravoboku i na levoboku denně vyčerpávat kalovou pumpou. Avšak ti, kdo už měli s loděmi nějakou vlastní zkušenost, jako Mikey Dennison, tvrdili, ze pumpy na Alexandru jsou ty nejmizernější, s jakými se kdy setkali.

V lednu ještě museli užívat ke splachování výkalů ze žlabů vyprázdněných nočních věder. Znamenalo to, že na všechnu ostatní očistu neměli nic většího než své dvoukvartové plecháčky. Když v Margat přišel do vězení na inspekci poručík Shairp, tyto podmínky jím natolik otřásly, že nařídil vydat pro každou kóji další vědro a zajistil také hadry a kartáče. Nadále měli tedy jedno vědro na vyměšování a drhnutí podlahy a druhé na umývání a praní.

„Jenomže to nám nevodpomůže vod tý hnojůvky tam dole,“ řekl Mikey Dennison. „To bude špatný!“ Dring a Robinson z Hullu s ním horlivě souhlasili.

Dokud bylo venku světlo, pronikala troška jeho paprsků železnými mřížemi uzavírajícími jícny, za plavby na moři, prohlásil poručík Shairp, nebude nikomu a z žádného důvodu dovolen přístup na palubu. A tak v tomto zimním období trávilo 200 mužů ve vězení na Alexanderu mnohem delší dobu v naprosté tmě než v onom přece jen snesitelnějším příšeří, i když onu jednotvárnost trochu pomáhala zmírňovat plavba. Když minuli Dover a Folkestone, pohoupali se na poněkud větších vlnách a poté zabočili kolem Dungenessu do Kanálu. Asi den bylo Richardovi trochu nevolno, dvakrát měl nucení na zvracení, ale záhy už se zase cítil pozoruhodně dobře, přestože byl déle než měsíc živ o sucharech a nasoleném hovězím. Nejhůře bylo Billovi a Jimmymu, Will a Neddy byli jen o málo zelenější než Richard, zatímco Taffy onen čas prožíval v jakémsi velšském vytržení, neboť sice nebylo naprosto co dělat, zato se však už alespoň hnuli.

Stav Ika Rogerse se trvale zhoršoval. Jeho chlapci o něho oddaně pečovali, ale zuboženému dobrodruhu silnic, jak se zdálo, nic nepomáhalo získat ony příslovečné námořnické nohy.

„Eastbourne už jsme minuli, před námi je Brighton,“ řekl pěšák Davy Evans Richardovi, když načínali třetí týden na moři.

Trestanci začali umírat dvanáctého února. Nebylo to na žádnou známou chorobu, nýbrž na cosi velice bizarního.

Nemoc začínala horečkou, rýmou a bolestí pod jedním uchem, poté natekla jedna tvář, podobně jako když dítě dostane příušnice, polykání ani dýchání ztíženo nebylo, velice bolestivý však byl onen citlivý otok. Poté, co splaskla jedna postižená tvář, objevil se ještě horší otok na tváři druhé. I ten se po čtrnácti dnech ztratil a nemocný se začínal cítit lépe. Tehdy mu však začala natékat varlata do čtyřnásobné až pětinásobné velikosti ve srovnání s obvyklým rozměrem, a to za takových bolestí, že nikdo z pacientů si netroufal pohnout se anebo vykřiknout, leželi jak nejtišeji mohli a sténali v horečkách, které byly tentokrát vyšší než na počátku onemocnění. Asi po týdnu se někteří zotavili, někteří v agónii umírali.

Konečně Portsmouth! Všechny čtyři lodi zakotvily u Mother Banku 22. února, břeh byl na dosah přeplavby člunem. Tou dobou se však děsivá choroba začínala šířit i mezi námořní pěchotou a onemocněl i jeden z námořníků. Ať to bylo cokoli, s vězeňskou horečkou to nemělo nic společného, nebyla to ani hnisavá angína, tyfus, spála či neštovice, začínalo se šeptat, že na lodi je černý mor - cožpak právě při něm se netvoří takové ohavné hlízy?

Tři muži z posádky dezertovali, sotva si vyprosili cestu člunem na břeh, a muži z námořní pěchoty byli natolik vystrašeni, že se poděšený poručík Shairp okamžitě odebral vyhledat své nadřízené, majora Roberta Rosse a poručíka Johna Johnstonea ze Třicáté deváté kompanie námořní pěchoty sídlící v Plymouthu. Tři pěšáci byli odesláni do nemocnice, u dalších se už projevily první příznaky onemocnění.

Následujícího dne přibyl na palubu poručík John Johnstone - další Skot - doprovázen portsmouthským lékařem. Sotva se doktor na nemocné podíval, spěchal od nich pryč s kapesníkem přitisknutým k nosu, odeslal do nemocnice další mariňáky a prohlásil, že podle jeho názoru je nemoc smrtelná a nevyléčitelná. Neužil sice termínu „mor“, ale jeho nevyslovení mělo jen podtrhnout lékařovu osobní diagnózu. Vše, co byl doktor schopen doporučit, bylo dodat na palubu okamžitě čerstvé maso a čerstvou zeleninu pro všechny strávníky.

Je to jako v gloucesterském vězení, pomyslel si Richard. Jakmile se do nějakých prostor napěchuje víc lidí, než kolik jsou schopny pojmout, zrodí se v nich nemoc, která stádečko zase zredukuje. Tak je tomu i na Alexanderovi.

„Nepostihne nás to, pokud zůstaneme, kde jsme, pokud svá tělesná cvičení omezíme na řádně umytou palubu, pokud si budeme misky a hrnky vytírat dehtovým olejem, filtrovat všechnu vodu na pití a užívat denně lžíci sladového výtažku. Tahle nemoc k nám přišla z Justitie, tím jsem si jistý, což znamená, že se šíří z příďové poloviny.“

Toho večera měli k jídlu chléb a vařené hovězí jako obvykle, avšak maso nebylo solené, nýbrž čerstvé, a spolu s ním dostali hrnec zelí a pórku. Chutnaly jako ambrózie.

A pak se na ně opět zapomnělo, stejně tak, jako se zapomnělo na příkaz dodávat čerstvou stravu. Nikdo se ani nevydal do jejich blízkosti až na dva vyděšené mladé pěšáky (Daw Evans a Tommy Green už na lodi nebyli) určené rozdávat opět nasolené hovězí a suchary. Dny míjely v tupém, zasmušilém tichu přerušovaném pouze sténáním nemocných a tu a tam pár slovy ze stažených hrdel. Únor přešel v březen a březen se vlekl, zatímco nemocní dál umírali a byli prostě ponecháváni tam, kde leželi.

Když konečně kdosi otevřel příďový jícen, nebylo to proto, aby vynesli mrtvoly, do ledového zatuchlého ovzduší vězení bylo natěsnáno dalších 25 vězňů.

„Jebu Krista!“ ozval se hlas Johna Powera. „Co si ty posraný chlapi myslej? Tady řádí nějakej mor a voni nám sem cpou nový a nový, div nás s nima nezadusej! Kristepane! Kristepane! Kriste Ježíši!“

Zajímavý člověk, tenhle John Power, pomyslel si Richard. Vládne celé přídi, je to sice flash boy z Old Bailey a z londýnského Newgatu, ale mluví zpravidla běžnou angličtinou. Teď má na krku nejen pryčny s nemocnými, ale navíc ještě dávku nových příchozích. Chudák. Počet původních 200 vězňů na Alexanderu se ztenčil až na 185, a už nás tu je zase 210.

Třináctého března zemřeli čtyři další muži, na pryčnách marodky leželo teď šest mrtvých, několik z nich už déle než týden. Nikoho se nepodařilo přimět, aby sestoupil dolů a dotkl se jich, běžně už se teď vědělo, že tou chorobou je mor.

Nedlouho po úsvitu třináctého března byl přední jícen otevřen a četa námořní pěchoty s tvářemi ovinutými šálami a v rukavicích všech šest mrtvol vynesla na palubu.

„Proč?“ otázal se Will Connelly. „Ne že bych litoval, že je konečně odnesli. Ale - proč?“

„Řekl bych, že nás přijde navštívit nějaký velký hlavoun,“ usoudil Richard. „Uklidit, mládenci, a ať vypadáte, jako když kypíte zdravím.“

Krátce poté, co těla zmizela, dostavil se major Robert Ross ve společnosti poručíka Johna Johnstonea, poručíka Jamese Shairpa a muže, který vyhlížel jako lékař. Štíhlý, pohledný muž s dlouhatánským nosem, velikánskýma modrýma očima a pěknými světlounkými kudrnami nad širokým bledým čelem. Měli s sebou lucerny a eskortu deseti vojáků námořní pěchoty, kteří slezli zadním jícnem jako první a napochodovali do levobokové i pravobokové uličky jako muži posílaní na smrt, natolik ještě mladí, že se k tomu dali přinutit, ale dost staří, aby pochopili, jak hrůzný přízrak se tu skrývá.

Prostor zalila měkká zlatá záře, Richard konečně uviděl kulisy svého osudového dramatu do všech strašlivých podrobností. Nemocní teď zaplnili 34 míst na pryčnách středního úseku, vpředu před stoly, za nimi na přídi, tam, kde palubami procházel přední stěžeň, byla rovněž přepážka, ovšem o mnoho užší než ona na zádi za Richardovou kójí. Dvě patra pryčen se táhla kolem dokola, bez jediného přerušení. Takhle oni to tedy dělají! Takhle dokážou směstnat 210 nebožáků do prostoru, který má v nejširším místě 35 stop a necelých 70 stop na délku. Naskládali nás sem jako lahve do police. Není divu, že umíráme. Ve srovnání s tím byla gloucesterská věznice hotový ráj - dostali jsme se tam alespoň na čerstvý vzduch a mohli jsme pracovat. Tady je jen tma a puch, nehybnost a šílenství. Já před těmi svými chlapy vykládám cosi o přežití, ale jak bychom mohli přežít tohle tady? Och Bože, já si zoufám. Zoufám si.

Všichni tři důstojníci námořní pěchoty byli Skotové, Rossovi hrčelo jeho -ér-nejvíc, Johnstoneovi nejméně. Ross, útlý, s pískovými vlasy, měl bezvýraznou tvář - až na tenké, umíněné rty a studené světlešedé oči.

Prošel nejprve rozvážným volným krokem - jako by kráčel v pohřebním průvodu - pomalu celé podpalubí, počínaje pravobokem, hlavu otáčel hned doprava, hned doleva s pravidelností hodinového stroje. U izolačních kójí stanul, jak se zdálo, zcela beze strachu, aby spolu s doprovázejícím lékařem nemocné prohlédl. Polohlasem cosi svému zajímavému společníkovi vykládal, ten však důrazně vrtěl hlavou. Major Ross pokračoval obloukem dál. Prošel mezi izolačními kójemi a předním stěžněm a uličkou na levoboku se vydal směrem k zádi.

U Dringa na spodní pryčně a u Isaaka Rogerse nahoře se zastavil, koukl na podlahu a pokynul jednomu z pěšáků, aby vytáhl noční vědra. Byla vyprázdněná a řádně vypláchnutá. Pak spočinul očima na Ikovi, jenž ležel hlavou Joeymu Longovi v klíně a celý se třásl.

„Tenhle muž je nemocný,“ řekl spíše Johnstoneovi než lékaři. „Dejte ho přenést k ostatním.“

„Ne, pane,“ řekl okamžitě Richard, jenž pro úlek zcela zapomněl na opatrnost. „Netrpí tím, čím si myslíte. Tady kolem nás nikde ta nemoc není. Jen skoro umřel na mořskou nemoc, to je všechno.“

Na majorově tváři se objevil pozoruhodný výraz, chápavost spojená s hrůzou, sáhl nahoru na pryčnu a stiskl Ikovi ruku. „Je mi jasné, co zrovna proděláváte,“ řekl. „Voda a suchary, nic jiného proti tomu nepomáhá.“

Major námořní pěchoty, který sám zřejmě krutě trpívá mořskou nemocí!

Přešel pak pohledem nejprve k Richardově tváři, poté i ke všem ostatním tvářím v oněch dvou posledních horních kójích, povšiml si nakrátko ostříhaných vlasů, sušícího se prádla a hadříků rozvěšených na šňůrách mezi trámy, čerstvě oholených brad i lící a jistého výrazu sebevědomí, které v sobě přitom nemělo ani trochu vzdorovitosti. „Udržujete si to tu v čistotě,“ řekl a nadzvedl rohož. „Opravdu, velice čisto tu máte.“

Nikdo neodpověděl.

Major Ross se otočil a vystoupil na lavici v místě, kde k němu z otevřeného jícnu zaválo aspoň trochu čerstvého vzduchu. Nedal až dosud sebeméně najevo znechucení z pachů, které se táhly celým vězením, ale v tomto vyvýšeném postavení mu přesto bylo zřejmě lépe.

„Jmenuji se,“ oznámil hlasem hodným cvičiště, „major Robert Ross. Jsem velitelem námořní pěchoty za této výpravy a rovněž viceguvernérem Nového Jižního Walesu. Jsem jediný, kdo rozhoduje o vás trestancích a o vašich životech. Guvernér má na starosti jiné věci. Já odpovídám za vás. Tahle loď není vůbec v pořádku - muži tu umírají, a já hodlám zjistit proč. Pan William Balmain, který je tu se mnou, bude na Alexanderu lodním lékařem a zítřkem počínaje se ujme svých povinností. Poručík Johnstone je velitelem námořní pěchoty na palubě a poručík Shairo je jeho zástupcem. Jak se zdá, nedostávali jste v uplynulých dvou měsících dostatek čerstvé stravy. To se po dobu, kdy bude loď kotvit v přístavu, změní. Toto podpalubí bude vykouřeno, což si vyžádá přesun většiny z vás na jiné místo. Na palubě zůstane jen dvaasedmdesát mužů z kójí přilehlých k zadní přepážce a jejich úkolem bude při tom pomáhat.“

Pokynul svým dvěma důstojníkům, kteří se sesedli u stolu, hned vedle majorových holínek, a z kazety, kterou nesl poručík Shairp, si posloužili papírem, inkoustem a brky. „Udělám si teď váš soupis,“ řekl major. „Muž, na kterého ukážu, mi řekne své jméno a lodní vězení, ze kterého sem přišel. Můžeme začít.“ Ukázal na Jimmyho Price.

Šlo to velice pomalu. Major Ross byl sice důkladný, ale hlavně oba dva jeho písaři byli tak pomalí, jako byli neohrabaní, psaní zřejmě nepatřilo k jejich zálibám. Když konečně zdolali první dvacítku zápisů, seskočil major Ross z lavice, aby si prohlédl, co jeho famulusové naškrábali.

„Vy bando negramotná! Kde vy jste k těm svým důstojnickým patentům vůbec přišli? Koupili jste si je někde ve frcu, co? Kreténi pitomí! Vy byste si snad nedokázali ani zašukat v bordelu!“

Júú! pomyslel si Richard. Ten má ale vztek! Vůbec se neohlíží na to, že ty své důstojníčky ponižuje před houfem trestanců.

Och, ale jak se ta tma těžko snášela, když všichni vojáci zase odešli! Na okamžik jako by se byl předtím pozdvihl závoj, odhalil sice vězení v celé jeho obludné a prohnilé ohavnosti, ale přesto bylo to zlaté světlo nadmíru laskavé a vlídné, pohled na všechny ty muže schoulené ve svých kotcích a mhourající do něho velkýma sovíma očima vrátil oné trvalé hrozbě alespoň trochu přijatelnější lidský rozměr. Když zmizela i poslední lampička, nebylo už možné si všechno to, co v podpalubí dál setrvávalo, ani představit, natož uvidět nebo osahat. Nadešla noc a přes slib majora Rosse, že dostanou čerstvou potravu, nevzpomněl si na ně s jakýmkoli jídlem vůbec nikdo.

Stěhování započalo za svítání, a to předním jícnem, nemocné vynášeli v rukavicích, hlavy omotané šálou, a pramálo se ohlíželi na úpění a stony bolesti, jakou u nešťastníků sebemenší pohyb vyvolával. K polednímu zbývali ve vězeňském podpalubí už jen muži ze tří patrových pryčen přilehlých k příďové přepážce na levoboku i na pravoboku. Početné lampičky poskytovaly hojnost světla, a tím, že z prostory ubyla většina vězňů, bylo teď vidět, v jakou žumpu se za jejich dvouapůlměsíčního pobytu podpalubí proměnilo. Zvratky, výkaly, přetékající noční kbelíky, zaneřáděné pryčny i podlaha.

Poté došlo i na ně, vylézali však zadním jícnem. Je mi jedno, kdo mi co dole ukradne, pomyslel si Richard, ať si klidně poslouží, jen kvůli hlídání tu nikoho ze svých lidí neponechám. Ostatně dokud se šíří zvěsti o moru, budou asi naše věci tady dole v bezpečí.

Vykuřování provedli tak, že ve všech prostorách pod palubou Alexandera odpálili malé nálože prachu a námořníci poté pevně utěsnili všechny jícny a průlezy.

Kotvili v pásu klidné hladiny, dost daleko od břehu, pohled z paluby byl přímo fascinující, půlkruhem je obklopovaly pevnůstky a bastiony ježící se ohromnými děly, neboť právě tady sídlilo velení britského válečného loďstva a pohled podél ostrova Wight k jihu směřoval přímo k francouzským břehům u Cherbourgu, kde číhal onen odvěky zavilý soupeř. Kde leží a jak vyhlíží město Portsmouth, ukrývala před jejich zraky opevnění, z nichž některá pamatovala ještě doby před Jindřichem Vlll. a jiná byla dosud rozestavěná. Není to snad ono místo, kde před pouhými pěti roky šel ke dnu admirál Kempenfeldt spolu se svou lodí Royal George a s tisícovkou mužů? Největší bitevní loď první třídy, jakou kdy Anglie postavila, se poté, co se v jejím trupu náhle objevila trhlina, začala nebezpečně naklánět, až posléze nabrala vodu všemi střílnami svých dvaatřicetiliberních děl a v obrovském víru naráz zmizela pod hladinou.

Johnstone a Shairp se dostali do sporu, mají-li být zbylí vězňové na palubě spoutáni na rukou. Johnstone prosadil svou a ruce zůstaly volné. Shairp po prohře sebral jolu a vydal se na návštěvu za shodně smýšlejícím kolegou na jinou loď chystající se k plavbě do Botanické zátoky. Bylo jich tu teď již několik, jedna téměř stejně velká jako Alexander.

„Scarborough,“ řekl čtvrtý důstojník Stephen Donovan s velkým rezatým kocourem v náruči. „Tamhle je Lad Penrhyn - tu znáte - a nový přírůstek, Prince of Wales. Na pět transportních lodí se nepodařilo všechny vězně směstnat, takže přibyla tahle šestá. Charlotte a Friendship odpluly do Plymouthu, aby nabraly zbytek trestanců z Dunkirku.“

„A ty tři, co překládají náklad z člunů blíž u břehu?“ otázal se Richard. Rychle pootočil hlavu a varovně se zamračil na Billa Whitinga, na němž bylo vidět, že by mu pod dojmem oné náhle získané volnosti snadno mohl ujet jazyk k nějakému žertíku o přihřátých kamarádech, jímž by se čtvrtému důstojníkovi sotva zavděčil.

„Nákladní lodi - Borrowdale, Fishburn a Golden Grove. Musíme naložit zásoby dostačující na tři roky od chvíle, kdy dorazíme do Botanické zátoky,“ říkal pan Donovan a každý jeho pohled se rovnal přímo pohlazení.

„A za jak dlouho si myslí admiralita, že se do tý Botanický zátoky dostanem?“ snažil se vlichotit Thomas Crowder.

Jenomže Crowder nebyl panu Donovanovi právě po chuti -měl poněkud opičí vzhled - a tak se čtvrtý důstojník rozhodl obrátit s odpovědí na Richarda Morgana, jenž ho přímo uchvátil. Ne tolik vzhledem, i když vypadal velice pěkně - jako spíše svou rezervovaností, tím, jak si to, co si myslel, ponechával jen pro sebe. Vůdčí typ, avšak značně se lišící od Johnnyho Powera, jehož už celá posádka znala. Jako temžský lodník - natolik bystrý, že neužíval flash lingo - měl k námořníkům nejblíže.

„Admiralita odhaduje, že by plavba měla trvat něco mezi čtyřmi až šesti měsíci,“ řekl pan Donovan a okázale přitom Crowdera ignoroval.

„Ta plavba bude asi delší,“ řekl Richard.

„Taky si to myslím. Když se dá admiralita do počítání, předpokládá vždycky, že vítr bude trvale foukat tím správným směrem - stěžně že se nikdy nezlámou, žádné ráhno že neuplave a plachty že se neroztrhnou, nezamotají do závěsů ani do kasacích smyček.“ Pošimral hlasitě předoucího kocoura pod bradou.

„Psa nemáte?“ otázal se Richard.

„Pes je potvora k ničemu! Tenhle Rodney je na Alexanderu lodním kocourem a vyrovná se kdejakému psisku na palubě. Jmenuje se po admirálu Rodneym, pod kterým jsem sloužil v Západní Indii, když jsme vypráskávali žabožrouty z Jamajky.“ Při pohledu na nedaleko okounějícího buldoka jen ohrnul nos, totéž učinil i Rodney, načež dal buldok najevo, že má nějakou důležitější záležitost kdesi jinde. „Psů je na palubě celkem sedmadvacet, všichni patří mariňákům. Ale brzy jich ubude. Španělové a teriéři nejsou tak docela marní, ti tu aspoň krysaří, ale lovecký pes je na lodi dobrý leda jako návnada pro žraloky. Psi totiž snadno padají přes palubu. To se kočce jaktěživo nestane.“ Políbil Rodneye na šešulku a posadil ho na zábradlí, aby své tvrzení názorně doložil. Kocour, bez ohledu na vodu šplouchající v hloubce pod ním, se uvelebil na prkně, tlapky schoval pod sebe a předl klidně dál.

„Kampak odeslali zbytek vězňů?“ otázal se Will Connelly a zachránil tak Richarda, jenž se zatím mohl tiše vytratit.

„Některé na The Firm, pár na Fortuna, nemocné na špitální loď a ostatek na tamhleten člun.“ Pan Donovan ukázal prstem na lehké plavidlo opodál.

„Na jak dlouho?“

„Řekl bych, že přinejmenším na týden, na dva.“

„Ale v tom člunu chlapi pomrznou“

„Ba ne. Na noc je vysazují na břeh, do tábora, dostávají náramky a spoutávají je dohromady řetězem. Na člunu je jim rozhodně líp než v těch lodních vězeních nahoře na Temži.“

Nazítří přivezl lodní lékař Alexanderu pan William Balmain na palubu dva kolegy, zřejmě proto, aby společně prohlédli loď, neboť nemocní vězni už byli všichni pryč. Jeden z nich, šeptl Richardovi Stephen Donovan, je John White, hlavní lékař celé výpravy. Druhého poznali sami, byl to doktor z Portsmouthu, Jehož hned poté, co sem Alexander připlul, povolal poručík Shairp.

Vězňům zatím nikdo nepřidělil žádné úkoly, postávali tedy v těsné blízkosti lékařů a snažili se zachytit každé jejich slovo. Posádka, ač neméně zvědavá, měla naopak plné ruce práce, takže poslouchat nemohla - čluny právě začaly přivážet zásoby.

Portsmouthský lékař byl přesvědčený, že choroba je dosti řídkou formou dýmějového moru, vojenští felčaři byli proti.

„Je to nakažlivé!“ hartusil městský lékař. „Je to hlíza!“

„Vůbec to není nakažlivé,“ trvali na svém lodní lékaři. „Žádné dýměje, žádný mor.“

Všichni tři se však shodli na preventivních opatřeních: mezipalubí bude znovu vykouřeno, pečlivě vydrhnuto dehtovým olejem a všechno pak vydatně natřeno roztokem čerstvě vyhašeného vápna, škrobového pojidla a práškové křídy.

Stephen Donovan, jenž dostal za úkol dohlédnout na překládání všemožných beden, soudků, barelů, pytlů, krabic a balíků, tím byl pramálo nadšený.

„Já tohle všechno potřebuji doslat dolů do skladu!“ utrhl se na Whitea a Balmaina. „Jak to mám provést, když mi kvůli vašemu pitomému vykuřování zatlučete na celý den jícnové příklopy? Je jen jediná věc, která Alexandera dokáže zbavil jeho neduhů - lepší kalové pumpy!“ -

„Ten puch,“ utrousil Balmain přezíravě, „tam zbyl jen po těch mrtvolách. Až se to vykouří, stačí týden dva na moři, a bude pryč.“

White poodešel, aby zjistil, jak vůbec dokáže posádka dopravit náklad pod překážející vězeňské prostory, pohledem dolů zjistil, že stoly a lavice v podpalubí byly odmontovány a že šikmo pod palubními jícny jsou stejné čtvercové průlezy šest krát šest stop v podlaze mezipalubí. I obrovské sudy s vodou se tak rumpálem daly zdvihnout otočným zdvihem až nad palubu, a poté, co se jeřábek i s nákladem přetočil nad průlezy, spustit rovnou do skladového prostoru v orlopu. Vrátil se s přísnou tváří a bez ohledu na Balmaina a Donovana začal chrlit pokyny.

Šestatřicet vězňů z pravoboku bylo vysláno do vězeňského podpalubí, aby ho ještě před vykuřováním střelným prachem důkladně vydrhli a vymyli octem, šestatřicet vězňů z levoboku mělo vykonat totéž v ubikacích námořní pěchoty pod zadním podpalubím.

„Kristepane!“ vyjekl Taffy Edmunds. „Chudáček Davy Evans měl plnou pravdu - my vězni sme ještě v úplným ráji ve srovnání s tímhle tady, i když spát po jednom v sítích by asi bylo krásný.“

Podlaha byla zaplavená přeteklými kaly, které čpěly ještě hůř než vězeňské prostory a uvolňovaly plyny, v nichž cínové knoflíky na jasně červených uniformách černaly na uhel. Světlá výška tu byla sotva šest stop, což znamenalo, že před každým příčným trámcem musel člověk sehnout hlavu, tak jako na Cerere.

A tak se stalo, že Richard spolu s vězni z levoboku byli mimoděk přímými svědky jednoho z oněch už příslovečných střetů neodolatelné síly s nepohnutelnou překážkou.

„Koukejte sešoupnout jednou tu svou cejchu taky sem dolů, vy sračko líná!“ houkl Ross. „Slezte a pojďte se podívat, jaký hnůj si tu pěstujete!“

Na žebříku se objevily nejprve fešácké botičky, za nimi pak postupně celý kapitán Duncan Sinclair, asi jako když po niti kane velká kapka sirupu. „Se mnou,“ funěl, když dospěl až dolů, „takhle nikdo mluvit nebude, majore! Já jsem na týhle lodi nejen její jediný kapitán, ale také její spoluvlastník.“

„Tím spíš máte tohle všechno na tom svým posraným tričku! Jen se rozhlídněte, kde podle vás mají bůhvíjak dlouho žít vojáci Jeho Veličenstva! Tři měsíce už tu mají ostatně odslouženo! Pár jich z toho onemocnělo a všichni mají strach, a já jim to nemám ani v nejmenším za zlé! I jejich psi jsou na tom líp - stejně tak i všechny ty ovce a prasata, co si vezete s sebou kvůli té vaší prohýbající se tabuli! Sedíte si tam nahoře jak hovnivál na kuličce, v noci si hovíte v ložnici, ve dne v kapitánské kajutě, a ještě k tomu máte sám pro sebe i velkou důstojnickou kajutu, zatímco mé dva důstojníky jste strčil do nevětraného přístěnku! Žrát musí s mužstvem! Ale s tím je konec, Sinclaire, to se musí změnit, jinak z vás ty vaše naprděný střeva osobně vykuchám a vymáchám vám je v těchhle sračkách!“ Sjel rukou na jílec mečíku a vypadal, jako by byl s to svou hrozbu na místě splnit.

„Vaši chlapi zůstanou tady, poněvadž je nemám jinam kam dát,“ odsekl Sinclair. „Oni mi totiž tak jako tak zabírají cenný prostor, který by podle smlouvy mohla moje firma vyplnit užitečnějším nákladem, než je ta vaše banda zlodějských ožralů, který se pro svou pitomost nedostali do válečného námořnictva a neměli ani peníze na to, aby se vecpali do armády! To vy, a zrovna vy nejste nic víc než ty poslední srágory na světě, Rossi, vy i ty vaši vojáčci! Ty úplně nejposlednější hovínka jste! Zacláníte v kuchyni mé posádky, dvacet vašich čoklů mi zasírá loď od klounovce po kormovec - jen se podívejte na můj střevíc! To je psí lejno, Rossi, hovno po jednom z těch vašich zasraných psů! Dvě slepice už mi zakousli, čtyři kachny a jednu husu! Nemluvě o té bahnici, co jsem musel zastřelit, protože jeden z těch zpropadených buldoků se do ní zahryz a ne a ne se pustit! Tu psí mrchu jsem samozřejmě zastřelil jako první, to berte laskavě na vědomí, vy nalezenče od lórovýho Forthu, ke kterýmu neměla kuráž se přihlásit ani vlastní máma!“

„Kdo je u vás nalezenec od Forthu, vy vejprdku glasgowský běhny?“

Nastala pauza, během níž oba soupeři zuřivě lovili v paměti další a ještě smrtelnější urážky, a vězňové zatím stáli jako sochy - ze strachu, že by si jich panstvo mohlo všimnout a vyhnat je na palubu.

„Jejich lordstva v admiralitě přijala Waltonovic nabídku, kde jsou podrobně uvedené veškeré podmínky týkající se Alexandera,“ řekl Sinclair, oči jako žhnoucí štěrbiny. „Zlobit se můžete leda na své nadřízené, Rossi, mně to na hlavu neházejte! Když jsem uslyšel, že tu mám mít kromě dvou set desíti trestanců ještě taky čtyřicítku chlapů od námořní pěchoty, moc velkou radost jsem neměl! Mariňáci zůstanou tady, a je mi jedno, jestli se vám to líbí, anebo ne.“

„Vůbec se mi to nelíbí a vůbec se s tím taky nehodlám smířit, vy slonprdelko! Ty chlapce přesunete do zadního podpalubí, a řádně taky ubytujete mé důstojníky, jinak si dojdu za celou řádkou pánů, od guvernéra Phillipa až po admirála lorda Howea a sira Johna Midlletona - nemluvě o lordu Sydneyovi a panu Pittovi! Máte dvě možnosti, Sinclaire, buď strčíte sem dolů lodní posádku a v jejich dosavadních ubikacích ubytujete mé vojáky, anebo posunete záďovou přepážku vezení o pětadvacet stop směrem k přídi. Když teď byla flotila posílena o loď Prince of Wales, mohou se přesunutí trestanci klidně umístit na ni. Čímž tahle debata končí,“ zamnul si Ross ruce v bílých rukavičkách, „vy hlavo skopová!“

„Nic tím nekončí,“ procedil Sinclair skrze zuby, žok sádla před nimi se dostával do varu, byl to zážitek přímo homérských rozměrů. „Alexander byl nasmlouvaný k transportu dvou set deseti vězňů, a ne dvou set deseti vězňů plus dalších nějakých čtyřiceti pěšáků v prostoře, kam by se mohlo vejít sedmdesát dalších trestanců! Účelem téhle plavby není pohejčkat partu všivých mariňáků, ale odvézt co nejvíc anglických trestanců na co nejvzdálenější konec světa. Jestli chcete, tak si tady nechám smluvně stanovený soubor vězňů a klidně si k tomu přiberu i odpovědnost za jejich ostrahu za pomoci své posádky. Je to úplně jednoduché a prosté, pane majore. Spakujte si ty své námořní pěšáky a vypadněte i s nimi z Alexandera. Já pak vězně pěkně zavřu do podpalubí a krmit je budu skrz mříže, takže tím potřeba nějaké námořní pěchoty na palubě nadobro padne.“

„Lord Sydney a pan Pitt s tímhle ovšem souhlasit nebudou,“ pravil Ross s pocitem, že stojí oběma nohama na bezpečné a pevné půdě. Jsou to moderně smýšlející muži, kteří trvají na tom, aby vězňové byli do Botanické zátoky dopraveni v lepším stavu, než v jakém jste vy kdysi vozíval otroky na Barbados! Pokud byste ty chlapy zavřel na celý rok do podpalubí, tak jich do konce plavby polovina pochcípá a druhá půlka bude zralá na blázinec. Takže vy,“ pokračoval a vypadal přitom asi stejně obměkčitelný jako dvaatřicetiliberní litinový kanón, „byste udělal nejlíp, kdybyste si v průběhu následujícího měsíce dal na zádi postavit pěkný půlkruhový kastel a na přídi řádné ubikace pro posádku. Pak se budete vy moct klidně přestěhovat o patro výš a pěstovat si tam tu svou přepychovou samotu - a důstojnické prostory můžete konečně přepustit těm, komu správně patří, to jest mým důstojníkům. Nezapomínejte taky, Sinclaire, že jsou tu ještě další, kterým se musíte postarat o ubytování: lodní doktor, delegát válečného námořnictva a jednatel kontrahenta, všichni v důstojnické hodnosti. I bez vás, vy zapšklá držgrešle,jich bude v důstojnických kajutách namačkáno ažaž! Pokud jde o posádku, nastěhujte je tam, kde je jejich místo, do příďové ubikace, až ji budete mít postavenou. Moji lidé se pak budou moct přesunout nahoru do zadního podpalubí, a já sám se jim postarám o pořádná kuchyňská kamna, aby si měli kde vařit pro sebe i pro vězně. Vaše posádka, vy špekoune špeková, ať si nechá ta svá dosavadní jen pro sebe, důstojníci můžou používat kamínka ve své kajutě a z Alexandera se aspoň trochu stane zase loď, a ne klec na otroky!“

Z šedivých očí v uzounkých štěrbinách víček se za této řečnické exhibice vytratil všechen vztek a vystřídal ho obvyklý mazaný výraz. „Tohle ovšem,“ prohlásil Sinclair poté, „bude Waltonovy stát přinejmenším tisícovku liber.“

Major Ross udělal čelem vzad a vydal se vzhůru po žebříku. „Účet pošlete admiralitě,“ řekl a zmizel v průlezu.

Kapitán Duncan Sinclair upřel oči na žebřík, pak jako by si prvně uvědomil onen kruh mlčících mužů kolem sebe. „Tahle potopa chce džbery a řetěz chlapů,“ řekl úsečně Ikovi Rogersovi, „a než se do toho dáte, uvolněte i spodní jícen a začněte tamtudy vybírat dnové kaly na pravoboku. Další parta začne s kaly na levoboku. Nazpátek budete do džberů brát čistou mořskou vodu a lejt ji do nádrží tak dlouho, dokud tam nebude voda úplně čistá. Smrdí to odtamtud až do kabin.“ Obhlédl znovu žebřík. „Hej, ty a ty a ty,“ ukázal na Taffyho, Willa a Neddyho, samé dlouhány, „strčte mi ramena pod zadek a pomozte mi nahoru po tom posraným žebříku.“

Když už doznělo i poslední zašramocení spojené s jeho výstupem na palubu, vězňové vybuchli v řehot.

„Jednu chvíli,“ zajíkal se Ike, „jsem si myslel, Neddy, že ho schválně upustíš, aby pad držkou rovnou do těch sraček.“

„No, dost mě to svádělo,“ utíral si Neddy oči, „jenomže je to přece jen kapitán, a kapitána je líp moc nenasírat.“ Otřásal se smíchy. „Slonprdelka! To mu sedí! Já myslel, že zhebnem, než ho po tom žebříku vystrkáme nahoru.“

„Tohle utkání sice major Ross vyhrál,“ řekl Aaron Davis zadumaně, „jenomže tím rovnou nastavil svůj vlastní holej zadek kopancům vod admirálů. Jestli se do toho kapitán Sinclair vopravdu pustí a dostaví si na lodi eště kapitánskej kastel a příďový ubikace, admiralita takovýho něco platit vodmítne a major Ross v tom bude pěkně lítat.“

„Nějak si neumím představit,“ usmál se Richard, „že by major Ross dobrovolně nastavoval zadek kopancům od kohokoli. Dej na mě - Ross si ty svoje běloskvoucí kalhoty nechá pěkně nahoře. On má totiž pravdu. Alexander nepobere tolik lidí, pokud nebude mít kastel na zádi a ubikace na přídi.“ Zafuněl. „Tak kdo se hlásí do řetězu s vědry? To jest, pokud přesvědčíme poručíka Johnstonea, aby nám vydal nějaká další, protože na tohle svinstvo já ta naše vědra z podpalubí brát nehodlám. Bristolané, my se postavíme na začátek obou řetězů, do nádrží. Jimmy, ty se jdi na toho krasavce důstojnického pěkně usmát, ať kouká navalit džbery.“

Přístavbu kapitán Sinclair podnikl, ovšem náklady ani zdaleka nedosáhly jednoho tisíce liber. Zatímco se vězni zbylí na palubě Alexandera pilně činili s natíráním vnitřku lodi dehtovým olejem a s bílením, kolem neutuchalo nakládání zásob, takže si mohli učinil zevrubnou představu, co kde je uloženo. Rezervní stěžně byly uvázány na palubě pod čluny, zatímco zásobní ráhna, plachty a lana putovaly dolů do skladiště, obrovité sudy s pitnou vodou, každý po 160 galonech - zdaleka nejtěžší položky nákladu - tvořily dole ve skladu jakési shluky uprostřed ostatního lehčího vybavení. Na palubu přicházely soudky nasoleného vepřového a hovězího, pytel za pytlem námořních sucharů, hrachu a cizrny, soudečky mouky, žoky s rýží a spousta všelijakých balíků zašitých do hrubé pytloviny a popsaných jmény majitelů. Objevily se tu i rance námořnických kazajek a kalhot, určených zřejmě pro vězně, až jim doslouží jejich současné oblečení.

Všichni dobře věděli, že se nakládají i soudky rumu, nikdo z posádky ani z mariňáků by nepodstoupil plavbu nasucho. Rum činil útrapy stísněného ubytování i nedostatečného a špatného jídla snesitelnějšími, takže rum na palubě být musel. Jenomže se neocitl ve skladišti s ostatními zásobami ani pod vězením, ani pod zadním podpalubím.

„Jak je tlustej, tak je mazanej, ten náš kapitán,“ ušklíbl se William Dring z Hullu. „Tamhle na přídi je další dvoupatrovej skládek. Nahoře je uložený palivový dříví - nacpávali ho všude kolem čelenu a bachorku. Přístup do dolní paloubky je chráněnej železným poklopem a právě pod ním je uskladněnej rum. Z vězení se tam nedostanete, protože příďová přepážka je celou stopu silná a napěchovaná hřebíkama, zrovna tak jako záďová přepážka. A nedá se tam vlízt ani horem, ze skladu dřeva, protože s tím by byl spojenej strašlivej kravál. Rum k běžný spotřebě je v dobře zamčený almaře v důstojnický kabině a vydává ho kapitán osobně. Ukrást ho nemůže nikdo, už kvůli Trimmingsovi ne.“

„Trimmings?“ otázal se Richard. „To je Sinclairův stevard?“ „Jo, a Sinclairovy uši i voči. Slouží mu ve všem, jak může.“ „Kapitán si těma přístavbama pořádně mastí kapsu,“ řekl Dringův kamarád Joe Robinson, oba byli námořníci a získali už různé kontakty s posádkou. „Na práci si přibral pět vězňů, který se dokážou vohánět kladivem. Vytáh si je dílem z přepravních člunů, dílem z Fortunee. Ubikace jsou vopravdu vobyčejný ubikace, ale do kastelu přišlo hezkejch pár mahagonovejch vobkládacích panelů. Kapitán si taky vodstěhoval z velký důstojnický kabiny veškerej nábytek, takže major Ross bude muset shánět jinej a nemá z toho vůbec radost.“

Radost neměl major Ross z ničeho a nikdy. Jeho roztrpčení však sahalo dál než po Alexandera a kapitána Sinclaira. Nová bitva, jak vězňům prozradilo pár námořníků (klípky byly pro všechny na lodi hlavní zábavou), se rozhořela o výměnu rýže v zásobách Alexandera za mouku. Ovšem smlouva s panem Williamem Richardsem mladším byla na smůlu koncipována ve stejném duchu jako smlouva o přepravě příslušníků námořní pěchoty, takže dovolila dodavateli část ujednaného množství mouky nahradit rýží. Rýže byla levná, dodavatelé jí měli plné sklady, a navíc zabírala i méně prostoru, neboť se při přípravě navařila. Problém byl v tom, že rýže nedokázala předcházet kurdějím, zatímco mouka údajně ano.

„Já tomu nerozumím,“ řekl Stephen Martin, jeden ze dvou mírumilovných Bristolanů, kteří dorazili spolu s Crowderem a Davisem. „Když dokáže kurdějím zabránit mouka, proč ne taky chleba? Ten se přece peče z mouky.“

Richard si pokoušel vzpomenout, co mu o těchto věcech kdysi vyložil strýček James apatykář. Já myslím, že je to právě v tom pečení,“ řekl. „Ty suchary, co jíme, jsou vlastně tvrdý chleba. Je v něm stejně ječmene a žita jako pšenice, ne-li víc. Mouka je semletá pšenice. Takže to, co účinkuje proti kurdějím, je asi v té pšenici. Možná taky, že když se z mouky vaří knedlíčky do omáčky nebo do polévky, a když ten var netrvá moc dlouho, nezničí se to, co působí proti kurdějím. Nejlepší proti nim je prý zelenina a ovoce, jenže k těm se na moři nikdo nedostane. Existuje nějaké takové nakládané zelí, sauerkraut se mu říká, které můj strýc James dováží pro některé bristolské námořní kapitány až z Brém - je totiž levnější než sladový výtažek, který se proti kurdějím taky osvědčuje. S tímhle sauerkrautem je ale potíž, námořníci ho nechtějí a musí někdy dostat i výprask kočkou, aby ho trošku snědli.“

„Je na světě vůbec něco, co ty nevíš, Richarde?“ zeptal se Joey Long, jenž Richarda považoval za chodící encyklopedii.

„Nevím skoro nic, Joey. Hotový zdroj vědomostí pro mě byl strýček James. Stačilo ho jen poslouchat.“

„A to tys dělal moc dobře,“ řekl Bili Whiting. Poodstoupil, aby si prohlédl téměř dokončenou práci. „Tohle vybílení bude mít jednu obrovskou přednost. I když nám zamřížujou průlezy, bude tady uvnitř o hodně víc světla.“ Vzal Willa Connellyho kolem ramen. „Když si sednem ke stolu rovnou pod záďovým jícnem, Wille, budeme si pod ním třeba moct i číst.“

Krátce po začátku dubna už byli všichni trestanci opět na palubě, zatímco stavba kastelu a ubikací postupovala rychle kupředu. Vězňové ovšem nevěděli, že major Ross svým nadřízeným o podmínkách na Alexandrii dosud nenapsal, neboť chtěl, aby dříve než odpálí tento varovný výstřel, byla přestavba už tak daleko, že ji nebude možno zarazit. Kapitán Sinclair se rozhodl odsadit stěny nových ubikací posádky od boků, takže po obou jejich stranách vznikla tři stopy široká ulička usnadňující přístup na příď, kde byly umístěny latríny mužstva. Pro ty vězně, kteří zůstali na palubě Alexandra po dobu hygienických opatření, to bylo pravé požehnání, jícny zůstávaly otevřené a tak mohli i oni používat námořnické latríny namísto svých nočních kbelíků. Jícen před hlavním stěžněm byl nyní opatřen tamburem (čímsi jako psí bouda s oblou stříškou), aby kuchaři měli za každého počasí přístup k zásobám paliva v příďovém dřevníku, jícen před důstojnickou kajutou, kterým se sestupovalo do zadního podpalubí, dostal rovněž kryt, zatímco oba jícny nad vězeňskou prostorou byly i nadále pouhými zamřížovanými průlezy, které mohly být napevno zatlučené prkennými příklopy.

A zatlučené budou, pomyslel si Richard, kdykoli vlny začnou zaplavovat palubu, a my pak budeme dole potmě a dočista slepí, dokud bouře potrvá - ať to bude jakkoli dlouho. Beze světla, bez vzduchu.

Navzdory tomu, že teď bylo denně čerstvé maso a čerstvá zelenina, navzdory tomu, že vězňové byli po skupinkách vypouštěni na palubu, aby se trochu nadýchali vzduchu a rozhýbali tělo, nemoci pustošily Alexander dál. Umřel Willy Wilton, první oběť mezi vězni ze západních hrabství, i když to nebylo na chorobu podobnou příušnicím. Za panujícího drsného počasí se nachladil a nemoc se mu usídlila na prsou. Lodní lékař Balmain mu přikládal na hruď horké placky, aby mu uvolnily hleny, avšak Willy Wilton přesto zemřel v průběhu léčby, jakou by byl i komukoli na svobodě nasadil každý lékař doma v Bristolu. Na zápal plic neexistoval jiný lék než horké placky. Ike Rogers pro něho nesmírně truchlil. Isaac už dávno nebyl ten bojovný chlapík, kterého Richard poznal v gloucesterské věznici, všechno jeho někdejší holedbání a výbojnost byly jen předstírané. V nitru to byl člověk, jenž zbožňoval koně a nespoutanost putování po silnicích.

Umírali i jiní. Do konce dubna si smrt vybrala daň v počtu dvanácti vězňů. A choroba se začala rozšiřovat i do řad námořní pěchoty - také mariňáky postihly horečnaté stavy, zápaly plic, delíria, obrny. V průběhu dubna dokonce tři poděšení mariňáci zběhli, čtvrtý je následoval posledního dne v měsíci. Lodice odvezly do špitálu jednoho seržanta, jednoho bubeníka a čtrnáct vojáků a náhrada se hledala velice těžko. Alexandera začínala ve flotile obestírat pověst lodi mrtvých - a prokletí jako by ho neopouštělo. Po každém úmrtí byli všichni kromě prapůvodní skupiny vězňů (po smrti Willyho Wiltona jich zbývalo 71) odesláni jinam a celá procedura se opakovala - ocet, vykuřování, vydrhnutí dehtovým olejem, vybílení. A pokaždé Richardova parta z levoboku znovu zjišťovala, že dnové kaly hnijí.

„Jako kdyby tu žádný kalový pumpy vůbec nebyly,“ říkal znechuceně Mikey Dennison. „Vždyť stejně nečerpaj.“

Zemřeli tři další muži. Počet úmrtí od prvního dubna dovršil patnáctku a počet vězňů poklesl z 210 na 95.

Jedenáctého května, téměř čtyři měsíce poté, co se na koráb smrti nalodili, přišla zpráva, že guvernér Phillip posléze dorazil na svou vlajkovou loď, na Šina, a že už zítra se flotila vydá na cestu. Nevydala. Posádka nákladní lodě Fishburn nedostala vyplacenou mzdu a odmítla vyplout, dokud se tak nestane. Vězni na Alexanderu ulehli do kójí ke spánku, vybaveni konečně alespoň přikrývkami - jednou pro každé dva vězně. Snad to byla určitá kompenzace za to, že všichni trestanci byli znovu svlečeni do naha a prohledáni - proč, to nikdo netušil. Snad díky tomu, že na prohlídku osobně dohlížel major Ross, nedošlo alespoň na prozkoumání konečníků. Nic také nebylo zkonfiskováno.

Asi hodinu po rozbřesku dne 13. května - blížil se letní slunovrat, takže se rozednívalo brzy - se Richard vzbudil a zjistil, že se Alexander dal do pohybu. Zavrzalo trámoví trupu, jeho boky jakoby s lehkými povzdychy popleskávaly první vlny, loď se lehce zakývala. Pro Ika to bylo víc než dost, začal zvracet, to se však dařilo zvládat, dali mu dřevěnou misku nebohého zemřelého Willyho a Joey Long se nabídl, že ji bude podle potřeby vyprazdňovat do nočního džberu.

Téhož dne ještě zemřel Robert Jefferies z Devizes na zápal plic, pro mnoho mužů dorazily přikrývky příliš pozdě.

Sotva za sebou za onoho prvního dne plavby nechali Jehly u západního cípu ostrova Wight, projevil Alexander náladu skotačit mnohem víc než za celou pomalou plavbu z Tilbury do Portsmouthu. Notně se rozkolébal a trochu i rozkýval, což většinu vězňů uvrhlo do muk mořské nemoci a přimělo je zalézt do kójí. I Richard pocítil jistou nevolnost, nikoli však takového stupně, že by ji nedokázal překonat, poté, co se mu jednou jedenkrát - a jen nasucho - zvedl žaludek, nausea během tří hodin pominula. Že by Bristolanům narůstaly „námořnické nohy“ samosebou? I dalším Bristolanům - Connellymu, Perrottovi, Davisovi, Crowderovi, Martinovi a Morrisovi - se vedlo stejně jako jemu. Zdálo se, že nejhůře to nesou chlapci z vesnic, i když žádnému nebylo tak zle jako Ikovi Rogersovi.

Následujícího dne sestupovali poručík Shairp a lodní lékař Balmain zadním jícnem o něco nejistěji než v klidných vodách, přesto však s dostatečnou důstojností, aby si zachovali autoritu. Dva vojáci, kteří je doprovázeli, odnesli tělo zesnulého Roberta

Jefferiese, zatímco Shairp a Balmain zdolávali stoupající a klesající uličku podél kojí tak, že se přidržovali okrajů pryčen, přičemž Shairp dával dobrý pozor, aby se nedotkl něčích zvratků. Rozkazy zněly všude stejně: vylézt a uklidit podlahu pod sebou, vylézt a vyprázdnit noční džbery, vylézt a vyčistit kóji. Je mi jedno, jak moc si myslíte, že jste nemocní! Jestli jste si poblili deku, koukejte ji vyprat. Jestli jste si nablinkali na rohož, koukejte ji vyprat. Jestli jste pozvraceli sami sebe, koukejte se umýt.

„Když tohle budou dělat denně, tak by tu mohlo zůstat čisto,“ řekl Connelly. „Och, já aspoň doufám, že to tak bude.“

„Nic moc nedoufej,“ varoval ho Richard. „Tohle je Balmainova akce, ne Shairpova, a Balmain není dost důsledný. Naštěstí už všichni vyndali z žaludku všechno, co snědli, takže nejhorší, s čím se bude třeba vypořádat, bude stolice. Oni prostě zůstanou ležet a budou se posírat, dobrá polovina z nich se ostatně za celý život ještě pořádně neumyla. Na tom, že my jsme alespoň čistí a že se ta naše čistota dál vylepšuje, má zásluhu jednak můj strýček James, jednak to, že s tím každého na potkání otravuju tolik, že se začínají bát víc mě než mytí.“ Pousmál se. „Jak si jednou na mytí zvyknou, začne se jim čistota i líbit.“

„Ty jsi stejně prazvláštní chlap, Richarde,“ řekl Connelly. „Popírej si to, jak chceš, ale stejně jsi hlava celého tohohle levoboku.“ Zavřel oči a soustředil se cele na své vlastní útroby. „No,“ dodal pak, „mně je teď docela dobře, takže zkusím, jestli budu schopný si trochu číst.“ Usadil se s třemi svazky Robinsona Crusoe na lavici u prostředního stolu, přímo pod otevřeným jícnem, našel si v prvním svazku, kam až posledně dočetl, a brzy se do knihy zabral tak, že na pohyby lodi dočista zapomněl.

Richard si k němu přisedl se svým Zeměpisným slovníkem, číst se dalo, vybílené stěny splnily očekávání.

Než Alexander minul Plymouth - už dost daleko na jih od britských břehů - získala námořnické nohy většina mužů, jen Ike Rogers nikoli a s ním i hrstka dalších. Docela dobře se dalo procházet i uličkami, jakmile člověk přivykl tomu, jak se podlaha zvedá vstříc jeho krokům a vzápětí se opět pod nohama propadá do prázdna. A právě při nacvičování této chůze se Richard seznámil s Johnem Powerem, vůdcem příďového osazenstva.

Byl to pohledný mládenec, hbitý a pružný jako kočka, s tvrdým výrazem v tmavých očích, navyklý za řeči zvláštním způsobem gestikulovat a výrazně dotvářet rukama to, co právě říkal. Manýry to byly spíše žabožroutské nebo taliánské, vůbec ne anglické, holandské nebo německé. Působil dojmem ustavičného napětí, ne snad z nervozity nebo z nerudnosti, ale z přemíry energie a odhodlání. A z očí mu přímo čišela záliba v riskování.

„Richarde Morgane!“ oslovil ho, když Richard míjel jeho kóji, horní rohovou, tam, kde se příďová přepážka opírala o pravobok trupu. „Vítej na nepřátelským území.“

„Já nejsem tvůj nepřítel, Johne Powere. Jsem pokojný člověk, který si hledí svého.“

„Což je ovšem celej levobok. Velice čistej, uklizenej a úpravnej,jak pořád slyším. Po bristolsku, zkrátka jako na vzorný lodi.“

„Já opravdu jsem z Bristolu, ale přijď sám, a uvidíš. Je pravda, že držíme spíš spolu - ovšem je to i tím, že nikdo z nás nemluví flash lingo.“

„Moje lidi si ve flash libujou, ale mně tahle řeč k srdci nepřirostla - námořníci ji totiž vysloveně nesnášej.“ Power se sesmekl z kóje na zem a postavil se vedle Richarda. „Když tě vidím takhle zblízka, Morgane, ty si vlastně už dost starej chlap.“

„Osmatřicet mi bylo loni v září, ale zatím ta léta nijak nepociťuju, Powere. Za těch bezmála pět měsíců na Alexanderu mi sice sil trochu ubylo, ale v Portsmouthu jsme konečně dostali nějakou práci, což mi dost pomohlo. Kde je třeba něco udělat s kaly pošlou tam vždycky Bristolany - my máme nosy otužilé proti všem smradům. Tebe odsunuli na člun, na Firm, nebo na Fortuneo?“

„Na člun. Dobře vycházím s posádkou Alexandera, takže moji chlapi se portsmouthskejm lodním vězením vyhnuli.“ Zhluboka si vzdychl, ruce přímo vymodelovaly uspokojení. „Co nejdřív bych měl na Alexanderu dostat práci jako námořník. Slíbil mi to pan Bones - to je třetí důstojník. To pro změnu vrátí sílu mně.“

„Myslel jsem, že budeme muset zůstat po celou dobu plavby tady dole.“

„Jestli má pan Bones pravdu, tak ne. Guvernér Phillip říká, že nás v žádným případě nesměj nechat zchátrat, že nás bude všechny potřebovat v plný síle na práci, jen co dorazíme do Botanický zátoky.“

Došli zatím k sudu s mořskou vodou postavenému u přepážky na pravoboku a obrátili se zase směrem k přídi. Power mrkl stranou po Willovi Connellym shrbeném nad Danielem Defoem. „Vy umíte všichni číst?“ otázal se s troškou závisti v hlase.

„Šest ano, pět z toho jsou Bristolané - Crowder, Davis, tady Connelly, Perrott a já. Na ocet zůstává Bili Whiting,“ řekl Richard. „V Bristolu je spousta dobročinných škol.“

„Dobročinný školy nemá Londýn skoro žádný. I když mně se vždycky zdálo, že na čtení knížek je škoda času, když člověk nad každým krámem stejně vidí znamení, co tam prodávaj.“ Ruce jako by se přetáčely, bylo v tom trochu trpkosti. „Teďka si myslím, že by to nebylo marný moct si číst. Líp aspoň uběhne čas.“

„Až budeš na palubě, nebudeš se určitě nudit. Jsi ženatý?“

Já? Kdepak!“ Powerovy palce se stočily dolů. „Ženský - ty sou jako jed.“

„Ale nejsou, jsou zrovna takové jako my chlapi - některé jsou hodné, jiné potvory, jiné nijaké.“

„Kolik jich vod každýho druhu znáš?“ zeptal se Power s úsměvem a odhalil silné bělostné zuby - tedy žádný ochlasta.

„Víc těch hodných než potvor. A nijakou ženskou? Tu neznám žádnou.“

„A manželek si měl kolik?“

„Dvě, aspoň podle papírů.“

„Pokud jde vo papíry, poručík Johnstone povídal, že nemaj vůbec žádný!“ Pěsti se sevřely škodolibým veselím. „Umíš si to představit? Ministerstvo vnitra se nezmohlo na to, aby Phillipovi poslalo nějakej náš seznam, nikdo teda neví, co kdo z nás vlastně proved, ani na jak dlouho jsme byli vodsouzený. Toho já chci využít, Morgane, hned jak dorazíme do Botanický zátoky „

„Ministerstvo vnitra je zřejmě na stejné výši jako bristolský Excise,“ řekl Richard, když došli zpět ke kóji, kam Power bez námahy vklouzl. Pohyby má stejně ladné jako Stephen Donovan, jehož společnost Richard začal tady dole dost postrádat. Aťsi je trochu přihřátý, je ale vzdělaný a není to vězeň, takže se s ním dá mluvit i o jiných věcech než jen o kriminále.

Richard kráčel zamyšleně zpět ke své kóji. Dost zajímavý postřeh, že nikdo z velení nemá ponětí, co kdo z vězňů spáchal, kolik roků vyhnanství si má ještě odbýt… Mohlo by to sice zapůsobit přesně tak, jak Power důvěřivě očekává, ale je tu i možnost, že vláda tak jednala záměrně a chce, aby si všichni trestanci odkroutili čtrnáct let. Nikdo nestojí o hordy trestanců nárokujících si šest nebo dvanáct měsíců po příjezdu do Botanické zátoky propuštění a cestu zpátky. Což Richardovi napovědělo, k čemu byla ta další osobní prohlídka v Portsmouthu. Dostat se zpátky domů na lodi bude stát dost peněz, všichni tu vědí, že úhrada zpáteční cesty není součástí parlamentem schváleného záměru. Někdo ve Phillipově suitě měl zkrátka tolik filipa, aby odhadl, že nemálo žen a mužů má asi někde ukryto cosi, zač by si návrat lodí domů mohli koupil. Měl jste se na chvíli stát panem Sykesem, majore Rossi! Jenže takový dobytek vy nejste, i když tohle muselo být každému jasné. I vás jsem si přečetl správně: muž se ctí v těle, rázný obhájce a ochránce svých mužů, skotský pesimista, vztekloun, jazyk pěkně nabroušený, nijak zvlášť ctižádostivý - a náchylný k mořské nemoci.

Dvacátého května, zatímco se Alexander rozvernými skoky prodíral sílícím vlnobitím a hustým deštěm, vyváděli vězně postupně po skupinách na palubu, aby jim byla sňata pouta z kotníků. Jako první šli nemocní, dokonce včetně Ika Rogerse, jenž na tom byl tak zle, že mu lodní lékař Balmain předepsal dvakrát denně sklenici silného madeira.

Konečně přišel Richard na řadu. Vynořil se přímo do běsnící vichřice. Vidět nebylo nic než loď a pár yardů zpěněného oceánu, zato však nebesa dštila čisťounkou, opravdovou a blahodárnou vodu. Kdosi jím smýkl na palubu, nohy roztažené před sebou. Na stoličkách vedle něho seděli dva pěšáci, jeden z nich strčil do náramku široký kovářský sekáč a přitiskl pouto k železnému plátu vespod, druhý uhodil palicí vší silou na čelo sekáče. Úder provázela nesnesitelná bolest, neboť náraz se plně přenesl i na holeň, ale Richard jí nedbal. Pozvedl tvář proti dešti, nechával vodu stékat po kůži, jeho osvobozená duše se vznášela k šedým třásním oblaků. Další bolestná rána, jak se pout zbavila i druhá noha, a v tu chvíli se ho zmocnil pocit až neskutečné lehkosti - ničím už neobtížené kotníky, lehounká hlava, promočený až na kůži, blažený, dokonale šťastný.

Kdosi, neměl vůbec ponětí kdo, mu pomohl vstát. Zavrávoral opojený tou volností, uhýbal lidem z cesty a přivykal pocitu, že on, jenž byl třiatřicet měsíců ukován v železech, je teď od nich konečně oproštěn.

Když se ocitl zpátky ve vězení, celý se roztřásl. Shodil ze sebe všechno, čistou sladkou vodu z šatů vyždímal do tufitu, pověsil je pak na šňůru nataženou mezi sudem s mořskou vodou a trámcem, osušil se utěrákem a oblékl se do čistého. Byla to výjimečná chvíle, mezník v čase.

Ráno se zahleděl na své přátele a pokusil se uvidět každého z nich tak, jak teď vidí sám sebe. Co asi pociťují? Co si myslí o obludnosti toho obrovského pokusu konaného s lidskými životy? Uvědomuje si někdo z nich, že domov pravděpodobně právě mizí v nenávratnu? Jestlipak o něčem sní? Jestlipak hýčkají nějaké naděje? A pokud ano, jaké jsou to sny a v co asi doufají?

Nic z toho se nelze dozvědět, neboť nikdo z nich zatím nemá o budoucnosti potuchy. Pokud by tyhle otázky vyslovil nahlas, pokud by se jich zeptal rovnou, vyslechl by patrně takové odpovědi, jaké má zpravidla každý pohotově: peníze, majetek, blahobyt, sex, žena a rodina, dlouhý život, už žádné takovéhle trampoty. Nu, on sám doufá v totéž a sní o tomtéž, jenže to nejsou ty věci, které by se toužil dozvědět.

Všichni na něho pohlížejí s důvěrou a s upřímnou náklonností, což je sice něco, od čeho lze začít, ale samo o sobě to neříká nic o cíli. Nějak by bylo třeba každému z nich otevřít oči, ukázat, že svůj osud má ve svých vlastních rukou, že mu ho neurčuje žádný Richard Morgan. Jako vůdčí postava na levoboku snad může přijmout úlohu otce, nikoli však současně i matky.

Vězňové měli nyní dovolený přístup na palubu, nesměli se tam ovšem nahrnout všichni najednou a nesměli také překážet posádce v práci. Nicméně John Power, radostí celý bez sebe, směl pracovat jako jeden z námořníků, stejně tak jako Willy Dring a Joe Robinson. Někteří z vězňů, což Richardovi připadalo velice zvláštní, však na palubu za žádnou cenu nechtěli. Ty, kteří dosud trpěli mořskou nemocí - Biskajský záliv zkosil i dosud odolávající jedince -, ještě dokázal pochopit, ale naprosto nechápal jiné, jimž poté, co se zbavili okovů, docela vyhovovalo polehávat na pryčnách anebo se slézat u stolů a hrát karty. Jistě, co chvíli se ještě přihnal poryv větru nebo udeřila pořádná húlava, avšak Alexander si pro nic za nic nevysloužil pověst robustního otrokáře. Musely by přijít mnohem větší vlny, než jakými se teď prolamoval, aby zaplavily palubu a vynutily si příkaz zatlouct jícny poklopem.

Ve chvíli, kdy poručík Johnstone vydal rozkaz, že vězňové smějí na palubu, se počasí rychle lepšilo, snědli právě nevyhnutelný tvrdý chléb, k pití byla hrozná portsmouthská voda. Šest mariňáků dostalo za úkol dolít do vězeňských sudů vědry čerstvou mořskou vodu a upjatý a jako vždy pečlivé upravený poručík Shairp teď procházel uličkami a u zanedbanějších kójí nařizoval úklid podlahy a pryčen. Devět mužů z Richardovy jedenáctky, v pevné víře, že k jejich koutu nebude mít Shairp sebemenší výhrady, šplhalo jícnem ven, cestou ještě stačili mávnout na pozdrav Ikovi a Joeymu Longovi.

Řítili se jeden po druhém k zábradlí, aby poprvé v životě pohlédli na širý oceán. Jeho šeď byla podbarvena ocelovou modří a dosud ji čechraly bělostné hřebínky, avšak rozhled až po obzor nic nerušilo a vidět byly i ostatní lodě, některé na levoboku, část na pravoboku a dvě z nich tak daleko za zádí, že z nich nad moře čnělo jen stěžňoví - trupy jako by byly ponořené pod hladinou. Poblíž plul další velký otrokář Scarborough, majestátní, pod plnými plachtami a s vlajícími plamenci sdělujícími cosi v jim neznámém kódu, tupou přídí se zahryzával do vlnobití, které na něho doráželo po větru zezadu zprava. Měl více nástaveb než Alexander, a proto se asi rozhodl Zachariáš Clark, jednatel kontrahenta, plout raději na něm. Dalším, kdo z Alexandera utekl na jinou loď, byl delegát válečného námořnictva poručík John Shortland, ten se uchýlil na nákladní loď Fishbum, třebaže jeden z jeho dvou synů byl druhým důstojníkem na Alexanderu. Druhý syn se plavil na Sinu. Ve flotile vládl tuhý nepotismus.

Podobně jako v Tilbury se Richardova šestice ve chvíli, kdy ucítili čerstvý vzduch a získali možnost relativní samoty, okamžitě rozptýlila. Richard se vyšvihl na jeden ze dvou člunů převrácených dnem vzhůru napříč přes uložené zásobní stěžně a začal počítat lodě. V čele flotily plula briga asi poloviční velikosti, než byl Alexander, za ní se držely Scarborough a Alexander a v dalším sledu dvoustěžňová šalupa Supply, která se držela hned v závěsu za Siriem jako štěně za fenkou. Za nimi uviděl loď, o níž se domníval, že by to mohla být Lady Penrhyn, dále tři nákladní lodě a pak ještě ono dvojí stěžňoví na obzoru. Celkem jedenáct lodí, pokud nebyla nějaká další mimo dohled.

„Dobré ráno, Richarde Morgane z Bristolu,“ řekl Stephen Donovan. „Jak se daří vašim nohám?“

Zčásti by Richard byl dal skoro přednost samotě, zčásti byl naopak rád, že zase vidí toho zvláštního krasavce. Poznal už, že je to člověk až příliš inteligentní, než aby nepochopil, že jeho sexuální sklony nenacházejí odezvu. Usmál se tedy a s náležitou zdvořilostí místo odpovědi nejprve pokývl. „Máte na mysli těm námořnickým, anebo těm, co se konečně zbavily želez?“ otázal se. Pocit střídavého zdvihání a propadání mu už připadal docela příjemný.

„Moře jim už nevadí, to je na vás vidět. Myslím na ty okovy.“

„Musel byste je nosit třiatřicet měsíců, abyste pochopil, jak mi bez nich teď je, pane Donovane.“

„Třiatřicet měsíců! Co jste to provedl, Richarde?“

„Byl jsem shledán vinným z vydírání částky pěti set liber.“

„Kolik jste dostal?“

„Sedm let.“

Donovan svraštil čelo. „Tomu nerozumím. Podle všech pravidel jste za to mel viset. Byl jste snad omilostněn?“

„Ne. Můj prapůvodní rozsudek zní sedm let deportace.“

„Vypadá to, že porota si nebyla příliš jistá.“

„Zato soudce ano. Odmítl doporučit mou žádost o milost.“

„Nezdá se, že byste byl kvůli tomu zatrpkl.“

Richard pokrčil rameny. „A na koho bych se měl zlobit? Byla to jen a jen moje vina.“

„Zač jste těch pět set liber utratil?“

„Nepokusil jsem se ten dlužní úpis vůbec inkasovat, takže jsem z nich ani nic neutratil.“

„Věděl jsem, že jste zajímavý člověk.“

Richardovi nebyly po chuti vzpomínky, které tento rozhovor vyvolával, a tak změnil téma. „Povězte mi něco o těch lodích, která je která, pane Donovane.“

„Ta, co drží krok s námi, to je Scarborough, a úplně vpředu je Friendship - šikovná plachetka! Celou cestu bude ostatním ukazovat jen zadeček.“

„Čím to? Já jsem sice Bristolan, ale ne námořník.“

„Protože je - je prostě úhledná a líbivá. Takeláž má přesně takovou, aby se chytla i toho nejslabšího vánku, ale aby přestála i nápor orkánu.“ Napřáhl dlouhatánskou paži a ukázal na Supply. „Tahle šalupa je oplachtěná jako briga, což jí ani trochu nesedí. Když už má navíc ten druhý stožár, byl by Harry Ball udělal líp, kdyby ji vystrojil jako snow. Na větších vlnách je jak olůvko, protože je moc nízká a nemůže si pomoct dostatkem plachtoví. Supply je dobrá do lehkého větříčku u nás doma v Kanále, kde si odbyla svoje mládí. Harry Ball se bude muset dost modlit za pěkné počasí.“

„A tam za tou dvojicí z válečného loďstva - to je Lady Penrhyn?“

„Ne, Prince of Wales, dodatečně přibraný pro transport vězňů. Lady Penrhyn je jedna z těch dvou lodí, co ukazují jen plachty na obzoru, vedle ní je Charlotte. Kdyby nebylo těchhle dvou loudalek, byli bychom už mnohem dál, ale komodorovy rozkazy jsou jasné. Žádná loď se nesmí ztratit z dohledu ostatních. Friendship nemůže tedy rozvinout bramové plachty a my zase naše královské. Oh, ale jen když už zase plujeme - to je přece báječné.“ Jeho zářivě modré oči postřehly poručíka Johna Johnstonea,jenž se právě vynořil z důstojnické kajuty. Stephen Donovan se smíchem sjel ze dna člunu na palubu. „Jedno je jisté, Richarde -alespoň my dva jeden druhého z dohledu neztratíme.“ A odklusal za velícím důstojníkem námořní pěchoty, s nímž byl zjevně v náramně dobrých vztazích.

Že bychom tu měli hned dva?, uvažoval Richard. Ale místečko s rozhledem neopustil. V břiše mu kručelo, do toho nádherného povětří by potřeboval i víc jíst, ale na větší příděly nebyla naděje. Librový kus tvrdého chleba špatné váhy a spíš půl libry než tři čtvrtiny libry soleného hovězího a k tomu dva kvarty portsmouthské vody. Ani zdaleka to nestačilo. Och, kde byly ty dny na Temži s vydatným obědem a s kramářskými lodicemi kolem.

Všichni trestanci, kromě těch s mořskou nemocí anebo chorých, zakoušeli trvalý, svíravý hlad. Zatímco Richard a další vězňové z kójí na levoboku si užívali pobytu na palubě, pár lenochů z pravoboku si ze svorníku od hlavního stěžně vyrobilo páčidlo a nadzvedlo poklop jednoho ze skladových jícnů, které byly rozmístěné v uličkách podpalubí. Rum nenašli žádný, nalezli jen klec s pytli chleba. Jenomže práskač se najde všude. Vzápětí už se zadním jícnem řítil dolů tucet mariňáků, kteří zloděje pochytali, právě když se cpali jako o závod a rozhazovali na kámen tvrdé bochníčky do všech nastavených rukou a komukoli, kdo se o podíl na lupu přihlásil.

Šest trestanců bylo vyvlečeno na palubu, kde stanuli před poručíky Johnstonem a Shairpem.

„Dvacet ran a zpátky do želez,“ nařídil stroze Johnstone. Pokynul desátníkovi Sampsonovi, jenž se vynořil ze zádového tamburu, s kočkou v ruce. Nejednalo se ovšem, jak už kdysi vysvětloval pan Thistlethwaite, o mňoukajícího čtyrnožce. Držel nástroj s tlustým bičištěm opleteným provazem. Z důtek vybíhalo devět tenčích konopných pramenů, s uzlíky v pravidelných odstupech a s olověně šedými kuličkami na koncích.

Richardovým prvním popudem bylo vklouznout zpátky do vězení, shledal však, že všechny vězně naopak vyhánějí ven na palubu, aby se jich co nejvíce stalo svědky bičování.

Všech šest bylo vysvlečeno do pasu - dvacet ran kočkou se nepovažovalo za tak velký nářez, aby museli obnažit i zadky - a první oběť byla připoutána na vyklenutou stříšku zádového tamburu. Důtky zasvištěly vzduchem, úder nevyžadoval žádné velké úsilí. Po ráně bičem, rákoskou nebo prutem naskakují okamžitě podlitiny, a zásah kyjem má za následek rozsáhlý otek a modřinu, tento děsný mučící instrument už prvním švihem rozsekl pokožku a tam, kde kůži zasáhla olověná kulička na konci pramínku, se ihned objevila velká nachová bulka. Kaprál Sampson se ve své práci vyznal, i vojáci námořní pěchoty dostávali občas nářez, porce zpravidla obnášela dvanáct ran, ale někdy i mnohem víc. Každý švih dopadal na trochu jiné místo, takže po dvaceti ranách byla záda mřížovaná krvavými pruhy a naběhlá boulemi velikosti pěstičky nemluvněte. Dokončenou spoušť Sampson zalil vědrem slané vody, takže oběť ještě jednou zasténala, a její místo zaujal další. Desátník Sampson zpracovával šestici potrestaných nevzrušeně jednoho po druhém dál - nezdálo se, že by si liboval v tom, co koná, nebo si to nějak ošklivil. Ti, s nimiž byl už hotov, dostávali na kotníky pouta na zámek a všechny současně upoutávali k řetězu oné délky, která bývala běžná na Cereře. Nikdo je nezahnal dolů do podpalubí, poručík Johnstone, když bylo po všem, dal pouhým trhnutím hlavy pokyn k odchodu Sampsonovi i dvanácti poněkud zezelenalým mariňákům.

Richardovi se udělalo nanic. Seskočil z člunu, přeběhl k zábradlí, naklonil se nad moře a začal dávit. Jelikož však byl tak vyhládlý, že neměl co zvrátit, omezil se na to, že civěl do vody pár stop pod sebou. Byla tak čistá - jak shledal, když konečně zaostřil zrak - že medúzy, kterých bylo moře plné, byly zcela průsvitné, duchovitě jemné pod svými hedvábnými paraplátky, s dlouhými závojíčky zářivých nařasených chapadélek, která nechávaly volně splývat v proudu vody vířící kolem boků lodi.

„Húúf,“ ozvalo se cosi tak náhle, že sebou trhnul, jakési štíhlé a dlouhé, duhově měňavé tělo se vymrštilo nad hladinu v oblouku dokonalé volnosti, absolutního štěstí. Delfín? Ano, tamhle jsou další, dovádějí, celé hejno jich je, hrají si se špinavým, vetchým Alexanderem na honěnou.

Vyhrkly mu slzy, nepokoušel se je však setřít. Toto všechno k sobě neoddělitelně patří. Nádhera Boží i ošklivost člověka. Na jaké místo v tom úžasném vesmíru by si asi člověk chtěl činit nárok?

Výprask kočkou pomohl zchladit hlavy všem na Alexandru za jeho další plavby k jihu na Kanárské ostrovy, což bylo jen dobře, John Power se od svého přítele pana Bonese dozvěděl, že jeden z trestanců, kterého tak trochu znával, Nicholas Greenwell, dostal milost pouhý den předtím, než flotila vyplula z Portsmouthu, a byl potají propašován z lodi na pevninu. Poručík Shairp měl ještě v dobré paměti nespokojenost doprovázející omilostnění Jamese Bartletta, když Alexander ještě kotvil v Tilbury.

„Nejdřív jsem vůbec nepostřehl, že ten hajzl už tady není, a pak mě napadlo, že snad umřel,“ říkal Power Richardovi a panu Donovanovi na palubě, kde vítr bral slova od úst a odnášel je tam, kde je už nebylo slyšet. „Prevít jeden! Och, do kurev! Milost sem měl dostat já, a ne Greenwell!“

Power trval na svém, že je nevinen, že to nebyl on, kdo doprovázel Charlese Younga (o jehož současném pobytu nevěděl naprosto nic), když z londýnského doku zmizelo na člunu čtvrt tuny vzácných dřev patřících Východoindické společnosti. Hlídač rozpoznal v lodici Younga, ale nebyl schopen odpřisáhnout, že dalším z dvojice byl skutečně Power. Porota jako obvykle vynesla pro jistotu verdikt vinen - líp mít aspoň nějakého viníka pro případ, že by tím druhým mužem skutečně byl Power, i když si tím hlídač jistý nebyl. A soudce v důsledku jejich výroku Powera odsoudil k sedmi rokům deportace.

„To sem měl bejt já!“ plakal Power, snědou tvář zrůzněnou bolestí. „Greenwell je přece vobyčejnej sprostej lupič! Jenomže já zkrátka nemám ty jeho známosti a styky, mám jen nemocnýho tátu, vo kterýho bych se potřeboval starat! Posraný svině a kurvy jsou to všechno, nic jinýho!“

„No tak, no tak,“ chlácholil ho Donovan, naráz z něho promluvil Ir, byť o sobě tvrdil, že je poctivý ulsterský protestant. „Teď je pozdě brečet, Johnny. Pamatujte na kočku a koukejte se dostat domů, jen co vám vyprší trest.“

„Jenže táta bude tou dobou dávno mrtvej.“

„To nemůžete jen tak tvrdit. Teď si jděte po své práci, kterou vám přidělil pan Shortland, jinak vás bude čekat zas ta nucená zahálka.“

Vztek polevil, bolest nikoli. John Power pohlédl na vytáhlého čtvrtého důstojníka očima plnýma slzí, pak se sebral a odešel.

„Nedokážu pochopit,“ řekl zamyšleně Richard, jenž se rozhodl, že je nejvyšší čas povědět si věci na rovinu, „že vás nepřitahuje spíš on. Proč zrovna starý šlachovitý chlap, jako jsem já?“

Naoko dala Donovanova hezká, snad až příliš půvabná tvář najevo údiv, avšak v jeho očích to pobaveně zajiskřilo. „Pokud mě přitahujete, Richarde, je to věru neopětovaný cit. I kočka může ovšem vzhlížet ke králi.“

„Nadarmo se o Irech neříká, že dokážou vyklouznout z každé bažiny.“

„A chodit blátem jako ta ryba.“

„Jaká ryba?“ otázal se Richard zmateně.

„Jedna podivuhodná ryba, o které jsem se kdysi dočetl. Dokáže žít na souši. Já nevím, snad ji popsal osobně sir Joseph Banks, přesně si to už nepamatuju. Vím jen tolik, že umí z bahna i vyskočit.“

Smrt si vybírala další oběti. Na palubě Alexandera teď zbývalo 188 trestanců.

Právě když nadcházela poslední hodinka Thomasu Gearingovi z Oxfordu, vynořilo se z mlhy a deště Tenerife - za takové pohody a klidu, že obyvatelé vězení, kteří dostali rozkaz setrvat v podpalubí, vůbec nevěděli, kdy loď vlastně přistála.

Po celé tři týdny dosavadní plavby neměla námořní pěchota na práci nic jiného než krmit vězně a rozebírat všechny křivdy na sobě páchané, teď ale čekala vojáky služba jako řemen. Nejnáročnějším úkolem na širém moři pro ně zatím bylo uvařit v kotlících porce nasoleného hovězího. Měl je odvažovat seržant Knight na váhách, jejichž přesnost osobně překontroloval poručík Shortland, zástupce válečného loďstva. Jelikož však královské válečné loďstvo pak už prostřednictvím svého reprezentanta samotný rituál porcování nekontrolovalo, seržant Knight prostě usekával půllibrové kousky pro vězně a jedenapůllibrové pro mariňáky. Trestanci měli také dostávat hrachovou nebo ovesnou kaši, jenže takovéto lahůdky jim seržant Knight servíroval leda v neděli po modlitbách. Dělat těm lotrům chůvu ho přestalo bavit ještě dřív, než Alexander vyplul na moře - a ještě jim to žrádlo vážit na nějakých váhách, kdo to jaktěživ slyšel! I když náhodou přišel výdej kontrolovat poručík Shairp, nenamáhal se Knight sebemíň s vážením ani s jakýms takýms spravedlivým odměřováním porcí, a Shairp o tom neztratil ani slovo. Nač, kurva, o něčem takovém taky vůbec mluvit?

Nehledě k drobným různicím běžným v natěsnané skupině bezmála čtyřiceti mužů, kteří nemají jeden před druhým kam uhnout, byli vojáci námořní pěchoty jednotní v nespokojenosti se svým údělem. Přestěhování do záďového podpalubí je mělo s jejich osudem smířit, ale nestalo se tak. Och, jistě, zabrat si ty prazvláštní prostory, kde strop byl o mnoho větší než podlaha, bylo určitě příjemné. Jenomže kormidlová kleč, která se pohybovala pod stropem, strašlivě vrzala a sténala a dutě hlomozila a občas i neomaleně bouchla do vojáka pohupujícího se v hnízdečku visutého lůžka, když kormidelník tvrdě otočil kolem v okamžiku, kdy vlna šla nešikovně napříč. Měli tu ale dostatek světla a vzduchu z několika bočních světlíků, nebyl tu tak nesnesitelný puch a posádka se zachovala dosti slušně a opustila podpalubí v celkem uklizeném stavu.

Jenomže všechna vylepšení ani zdaleka nevyvažovala to, co nepřestávali postrádat: nedostávali svou každodenní dávku půl pinty rumu. Kapitán Duncan Sinclair, jenž lihovinou disponoval,se rozhodl ředit rum vodou na nápoj známý jakožto grog. Ještě než Alexander vyplul z Portsmouthu, strhla se kolem toho notná bouře a v následujících několika dnech se rum vydával tak, jak tomu mělo být - neředěný. Ale nyní, vlastně už od ostrova Scilly, se příděly opět odbývaly v podobě grogu. Už žádný nerušený spánek, kormidlo nekormidlo, už žádné blažené představy. Na palubě znamenal rum pro vojáky i námořníky počátek i konec všech radovánek, a teď se tedy obě tyto skupiny mužů musely spokojit s poklesem na úroveň grogu. Nenávist k Sinclairovi nabývala mezi posádkou i vojáky na hloubce i na síle. Sinclair o to zhola nedbal. Uchýlil se do svého nového kastelu, který si vybudoval tak trochu jako pevnůstku. Měl v úmyslu - až urazí ještě další kus cesty - rum, který takto nahamounil, prodávat. Jestliže ti pacholci tolik stojí o půl pinty čistého, ať si ho také zaplatí. On přece také musel ten svůj kastel platit hotově, a dobře věděl, že od admirality na něj nedostane ani vindru.

Když teď dorazili do Santa Cruz, byla tu vyhlídka vyrazit si do přístavu a dopřát si rumu, co jen mariňák snese - jenomže major Ross vydal rozkaz, že se námořní pěchotě žádné dlouhé vycházky na břeh nepovolují! Poručík Johnstone vojáčky unylým hlasem informoval, že i během dne je třeba stavět stráže v plném rozsahu, jelikož guvernér Phillip si nepřeje držet vězně po celou dobu pobytu v přístavu v podpalubí. Dále se hodlá guvernér Phillip spolu se svým pobočníkem poručíkem Ringem za pobytu v Tenerife v blíže neurčenou dobu dostavit na palubu. Běda tedy vojákovi, který nebude mít škrtivý černý kožený límeček řádně utažený kolem krku anebo po kolena sahající kožené kamaše zapnuté na všechny knoflíky. Loď je plná krajně nebezpečných zločinců, pravil poručík Johnstone a znaveně kolem sebe ukázal rukou, a Tenerife není zase tak daleko od Anglie, takže není čas polevit v bdělosti. Seržant Knight, nad nímž kvůli jeho protestům proti grogu visela hrozba válečného soudu, nad tím projevoval pramalé nadšení. O nic větší radost neměli ani hodnostně nižší vojáci.

Na Alexanderu bylo o to hůř, že loď nepodědila žádného vyššího důstojníka. Poručíci Johnstone a Shairp, kteří si teď libovali v soukromí svých kajut, nebyli už ve svém pohodlí žádným způsobem závislí na svých podřízených. Každý z nich měl svého sluhu (a důstojnický sluha byl odjakživa podlézavec) a k dispozici jim byla důstojnická kuchyňka, ke zpestření svého jídelníčku si mohli na palubě chovat vlastní drůbež, a pokud se jim zachtělo navštívit v průběhu plavby své přátele na ostatních lodích flotily, měli k volnému použití i lodní člun. Naproti tomu vojáci, bubeníci, desátníci a jeden jediný seržant námořní pěchoty museli plnit onu těžkou a neodmyslitelnou součást svého úkolu - krmit a střežit téměř dvě stovky trestanců. Takže si byli až dosud jisti, že po zakotvení půjdou vězni zkrátka pod zámek. A teď se dozvídají, že si ten bláznivý guvernér usmyslel ponechat trestancům volnost pohybu na palubě i po dobu pobytu lodi v přístavu!

Rum se samozřejmě dostal na palubu v okamžiku, kdy dostala posádka volno, neboť mariňáci se svorně složili na fond, s jehož pomocí si zajistili, že si budou moci svlažit hrdla něčím říznějším, než je ten Sinclairův zasraný grog. A štěstí je neopustilo ani odpoledne čtvrtého července, kdy se Alexander stal první lodí, kam se guvernér Phillip se svou suitou vydal na inspekci. Kapitán Sinclair se vyvalil ze svého kastelu, aby s guvernérem prohodil pár zdvořilých slov, zatímco vězňové byli seřazeni na palubě pod dozorem vojáků, kteří měli právě službu - s krhavýma očima a dechem čpícím po rumu, avšak kožené límečky i kamaše řádně dopnuté.

„Je to tragédie,“ říkal Phillip za obchůzky vězením, „že těm chlapům nemůžeme dopřát lepší ubytování. Čtrnáct jich, jak vidím, nebylo vůbec schopno dostavit se k prezentaci, a pochybuji, že v těch uličkách tady by mohlo současně cvičit víc jak čtyřicet mužů. Proto také jim musí být poskytnuto tolik volnosti pohybu na palubě, kolik je jen možné. Pokud byste měli nějaké potíže,“ obrátil se k majoru Rossovi a k oběma poručíkům z Alexandera, „spoutejte výtržníky na pár dní na rukou i na nohou a sledujte, co to s nimi udělá.“

V řadě s ostatními trestanci, natěsnanými kdekoli bylo na palubě místečko, si Richard prohlížel muže, jenž by mohl být vlastním bratrem senhora Habitase. Guvernér Phillip měl dlouhý hákovitě zahnutý nos, dvě ustarané vrásky vrývající se až k jeho kořenu, plné rty a již značně olysalou lebku, paruku neměl, jen kolem uší se mu kudrnatil věneček vlasů a končil copánkem v zátylku. Richard si vzpomněl, s čím se mu Jem Thistlethwaite svěřil, že totiž guvernérův otec, učitel jazyků Jacob Phillip z Frankfurtu, kdysi prchl před luteránským protižidovským pogromem. Jeho matka byla sice ctihodného anglického původu, ale její příbuzný lord Pembroke přesto nepovažoval za vhodné podpořit jejího nadaného syna finančně ani umístěním na školách a nepostrčil Arthura Phillipa ani vzhůru po žebříčku kariéry ve válečném námořnictvu. Hoch si musel všechno tvrdě zasloužit, k čemuž patřila i dlouhá služba v portugalském loďstvu - další rys, který Phillipa v Richardových očích spojoval se senhorem Habitasem. Když tam tak stál, vědom si, že to je asi nejblíž,jak se kdy bude moci přiblížit Jeho Excelenci guvernérovi Nového Jižního Walesu, pociťoval Richard jakousi zvláštní útěchu.

Phillipovu pobočníkovi a chráněnci poručíku Philipovi Gidleymu Kingovi nebylo ještě ani třicet let. Byl to Angličan, patrně s notnou dávkou keltské krve, soudě podle toho, že neustále cosi horlivě vykládal. A jeho anglický původ se zase projevoval přepečlivými výčty faktů, čísel a údajů, jak se skupina ubírala po palubě. Major Ross to všechno přezíravě přecházel mlčením jako prázdné tlachy.

Teprve v úterý měli tedy vězňové možnost pokochat se pohledem na Santa Cruz a na ty části Tenerife, které kotviště v přístavu dovolovalo vidět. V poledne dostali k jídlu čerstvé kozí maso, vařené dýně, nezvyklý, ale chutný chléb a velké šťavnaté syrové cibule. Řadě mužů nic z této zeleniny nezachutnalo, ale Richard se do cibule pustil, jako kdyby to bylo jablko, zahryzl se do ní a nechal si její šťávu stékat po bradě spolu s hojnými slzami, které její palčivá vůně vyvolala.

Městečko bylo malé, omšelé, bez jediného stromečku, i jeho okolí tvořily nehostinné vyprahlé srázy. Horu, kterou si Richard tolik přál uvidět, poté co o ní četl, nebylo vidět vůbec, skrývala se v šedivých mracích, které jako by visely jen nad ostrovem, obloha nad mořem byla čistá a modrá. Tenerife bylo jakoby poklopeno víkem, podobně jako měl hlavu přikrytou kloboukem oslík, kterého Richard zahlédl na kamenném molu nedaleko lodi, první skutečně cizí scéna, jakou kdy vnímal z neanglického světa. Kramářské čluny tu buď neexistovaly, anebo je odháněly lodní veslice hlídkující kolem celé prostory, kde společně kotvily všechny lodi flotily. Alexander byl upoután dvěma kotevními kabely nadnášenými na hladině prázdnými soudky, to proto, jak jim vysvětlil jeden ze střízlivějších lodníků, že dno přístavu je poseto ostrými kusy železa, které tu španělské lodi (jež je přivezly jako přítěž) prostě naházely přes palubu, jakmile převzaly a naložily řádný náklad. Pokud by lana nebyla tímto způsobem zajištěna, mohly by je železné trosky přeřezat.

K návštěvě je tu teď nejvhodnější roční období, dozvěděli se od jiného námořníka, jenž tu byl již několikrát: vzduch je teplý, ale není příliš horký ani příliš vlhký. Nejméně snesitelný je tu údajně říjen, od července až do listopadu sem dují z Afriky větry žhavé jako výheň a nesou s sebou navíc i hojnost bodajícího písku. Jak to? Afrika je přece stovky mil daleko odsud! Odjakživa si ji představoval jako dusnou zapařenou džungli. Zjevně to však neplatí o těchto zeměpisných šířkách, blízko místům, kde Atlas drží svět na svých širokých plecích. Ano, už si vzpomíná, libyjské pouště se přece táhnou až k samému západnímu pobřeží Afriky.

Ve středu ráno sestoupil do vězení Stephen Donovan, aby ho už krátce po rozednění vyhledal.

„Potřebuju vás a vaše muže, Morgane,“ řekl úsečně, ústa nelibě sevřená. „Deset vás bude stačit - ale hoďte sebou.“

Ikovi Rogersovi bylo lépe každým dnem, který strávili v přístavu, včera snědl celou cibuli, a to s takovou chutí, že mu snesli ještě několik dalších. Pozřel i dýni, ale na maso ani na chléb chuť neměl. Úbytek na váze byl na pováženou, jeho kdysi plné až odulé tváře se teď propadaly na kost a zápěstí měl tak vyhublá, že vyhlížela jako sukovité hůlky. Když ho Joey Long odmítl opustit, rozhodl se Richard, že s sebou vezme Petera Morrise z kóje Tommyho Crowdera.

„A proč ne mě?“ vzpouzel se rozmrzele Crowder.

„Protože čtvrtý za mnou do vězení nepřišel shánět úředníky. Chybějí mu dělníci.“

„Tak si tedy Petera spánembohem vezmi,“ řekl uklidněný Crowder, měl rozjednáno se seržantem Knightem cosi, co by mohlo vynést kapku rumu, třebaže za poněkud přehnanou cenu.

Na palubě našli vězňové pana Donovana, který přecházel sem tam jako stovka hromů. „Přes bort, do člunu,“ štěkl. „Zbylo mi sotva tolik střízlivých chlapů, aby vytáhli na palubu prázdné cisterny na vodu, ale nemám už žádné, kteří by sudy dovezli k molu a tam je naplnili. To teď bude váš úkol. Na povel si vás vezme Dicky Floan, skladník, a poplujete sami, protože tu není dost mariňáků, kteří by vás mohli hlídat. Kolik z vás umí veslovat?“

Dovedli to Bristolané, tedy pouze čtyři muži, tvář zdrženlivého pana Donovana potemněla ještě víc. „Takže vás bude muset tam i zpátky vléct jiná lodice, ale kde ji vzít, to nevím.“ Uviděl na palubě druhého důstojníka, syna pověřence válečného loďstva, a chytil ho za rukáv. „Pane Shortlande, potřebuju sehnat lodici, která by vzala do vleku člun s cisternami na pitnou vodu. Máte nějaký návrh?“

Pan Shortland svraštil čelo a po chvilce přemýšlení se rozhodl pro příbuzenské řešení. Vlajkami poslal zprávu Fishburnu, kde sídlil jeho tatínek. Fishburn odpověděl s takovou pohotovostí, že neuplynula ani půlhodina a Alexanderův člun se sudy postavenými na čela už odtahovali směrem k molu.

Na tak suché a pusté místo, jakým Tenerife bylo, oplýval ostrov vynikající vodou z pramene kdesi ve vnitrozemí u městečka nazývaného Laguna, vedena byla běžnými jilmovými rourami (dováženými, jak se Richard domýšlel, ze Španělska) a prýštila z celé řádky výtoků rozmístěných podél krátkého kamenného mola. Pokud právě nějaká loď neplnila své sudy, vytékala pitná voda bez užitku do slaného přístavu. Od vyplutí z Portsmouthu spotřeboval Alexander už 4000 galonů ze svých zásob, takže bylo třeba načerpat pitnou vodu do 26 těchto nádrží, každé po 160 galonech, a plnění jedné trvalo dvě a půl hodiny. Systém byl ovšem velice dobře promyšlený a dovoloval čerpání do šesti sudů najednou, pokud by Španělé vybudovali ještě dřevěné lávky nad hladinu, mohl by člun se sudy doplout rovnou pod výtoky a plnit cisterny bez manipulace s člunem anebo se sudy. Takto bylo po každé straně člunu umístěno šest sudů a plavidlo se muselo neustále natáčet, aby se nádržky plnily postupně střídavě na obou bocích. Jinak by se byl člun mohl pod váhou vody i převrátit, jelikož plný sud vážil víc jak půl tuny. Proto také bylo třeba deseti mužů, aby člun neustále otáčeli vesly, odstrkováním a přitahováním, přičemž měli na paměti Donovanův příkaz, že plnění cisteren musí toho dne zcela dokončit.

Další vlečná lodice přitáhla i druhý člun Alexandera, ve kterém bylo naloženo čtrnáct obřích sudů. Posádka vlečné lodice doufala, že dostane krátkou vycházku na břeh, namísto toho však přišel rozkaz, aby odvlekla první člun zpět k Alexanderu. Veslaři by nebyli takový pokyn přijali od leckoho, teď však neměli na vybranou. Vydal ho pan Samuel Rotton, jeden z důstojníků na Siriu a hlavní dozorčí vodního hospodářství flotily. Nezdravě vyhlížející chlapík teď plnil své úkoly pod ochranou zeleného hedvábného slunečníku vypůjčeného od půvabné paní Debory Brooksové, manželky loďmistra ze Siria a guvernérovy velice dobré přítelkyně.

„Je to opravdu tak?“ otázal se Richard Dickyho Floana, jenž znal kdejaký klípek.

„Ale jo. Něco takovýho se povídá, Morgane. Ví vo tom celej Sirius včetně Brookse. Ten už slouží na moři s Phillipem dlouhej čas.“

Šero se sneslo mnohem dříve, než byl naplněn poslední sud, a všech deset vězňů se už třáslo únavou. Jíst nedostali celý den a projednou musel i Richard nechat své zásady stranou, bylo vyloučené pracovat celý den na slunci, i když bylo zčásti skryto za mraky, a nenapít se, a jediná voda k pití pocházela z trubek vedoucích z prameniště u Laguny. A tak ji pili.

Když se vězňové už hodně po osmé vraceli k Alexanderovi, vyčerpáním schouleni na sudech, shledali náhle, že přístav zatím ožil celým hejnem člunků - každý z nich ozářený mrkajícími lampičkami - které lovily cosi, co zřejmě nebylo možné chytat za bílého dne. Pohádková scenerie pohupujících se světélek s občasným zlatým zábleskem sítí blyštících se zmítajícím se úlovkem.

„Činili jste se mimořádně dobře,“ řekl čtvrtý důstojník, když se Richard jako poslední ztěžka vydrápal po žebříku na palubu. „Pojďte se mnou.“ Šel napřed do kuchyně mužstva v přední nástavbě. „Jen pojďte dovnitř, pojďte, pojďte!“ volal. „Nikdo vám nedal celý den nic k snědku, já o tom vím, a není tu jediný střízlivý mariňák, který by na těch jejich pitomých kamínkách dokázal něco uvařit, aniž by podpálil celou loď. Posádka není v o moc lepší formě, ale kuchař pan Kelly vám tu laskavě nechal něco k večeři, než se odebral do své sítě i s láhví.“

Neměli takové hody od chvíle, kdy před šesti měsíci opustili Cerere a kramářské lodičky na Temži - studené skopové, které bylo pečené, nikoli vařené, dušené dýně s cibulí a s bylinkami, čerstvé housky tlustě pomazané máslem - to vše splachováno lehkým pivem.

„Tomu máslu se mi ani nechce věřit,“ liboval si Jimmy Frice, bradu lesklou mastnotou.

„Věřit se nechtělo ani nám,“ řekl Donovan suše. „Jak se zdá, máslo pro důstojníky přišlo zřejmě do nesprávných beček - choulostivé potraviny se mají ukládat do dvojmo vyložených nádob, ale dodavatelé se jako obvykle vykašlali na předpisy a použili jednoduché. Takže je máslo zralé k odchodu a muselo být vydáno celé flotile, aby se využilo dřív, než se zkazí. Pak se dají bednáři do výroby náležitých máselných beček - které se ovšem nedají naplnit, dokud nedoplujeme k mysu Dobré naděje. Celou cestu k němu nepotkáte jedinou krávu.“

S plnými břichy se vyškrábali do svých kójí a spali, dokud je nazítří neprobudily zvony vyzývající k polední modlitbě. Brzy nato se opět najedli, měli čerstvé kozí maso, čerstvě pečený chléb a syrovou cibuli.

Richard dal Ikovi čerstvou housku s máslem, kterou stopil předchozího večera a schoval za košilí. „Pokus se ji sníst, Iku. S tím máslem ti to půjde líp dolů.“

A Ike ji snědl, po třech dnech a čtyřech nocích, kdy kotvili v přístavu, už začínal vypadat trochu líp.

„Pojďte se honem podívat!“ vykřikl Job Hollister a vzrušeně vystrkoval hlavu průlezem.

„Není nádherná?“ zeptal se, když se Richard objevil na palubě. „Jaktěživ jsem v Bristolu neviděl žádnou ani z poloviny tak velikou, ani v Kingsroadu ne.“

Loď o výtlaku 800 tun patřila Holandské východoindické a Sinus vedle ní vyhlížel jako trpaslík, třebaže seděla trochu hlouběji ve vodě - je asi na cestě domů, usoudil Richard, naložená kořením, pepřem a teakovým dřevem, kterého Holandská Východní Indie produkovala spousty - a pravděpodobně i s truhličkou safírů, rubínů a perel v kapitánově pokladnici.

„Ta pluje domů do Holandska,“ řekl John Power a odmlčel se. „Vsadil bych se, že přišla vo hezkejch pár lidí z posádky. Aspoň na našich východoindickejch lodích to tak chodí.“ Pak na něho kývl pan Bones a Power odklusal.

S jistotou, že se oficiální inspekce nebude opakovat, se námořní pěchota dala znovu do pití, zejména poté, co víceméně improvizovaný válečný soud se seržantem Knightem skončil pouhým disciplinárním klepnutím přes prsty. I vojáci jako Eliáš Bishop a Joseph McCaldren, kteří si v „grogové vzpouře“ na Alexanderu také trochu omočili a očekávali sto ran kočkou, se velice zaradovali, že sympatie důstojníků pěchoty se přiklonily spíše na jejich stranu než na stranu kapitána Duncana Sinclaira. Oba poručíci se na palubě sotva ukazovali, pilně si vyjížděli na obědy s kolegy na lepších lodích anebo smlouvali o slepice a kozy na tržišti v Santa Cruz, nemluvě o výletech za krásami úrodné náhorní plošiny na úpatí hory.

I některým vězňům se podařilo přijít k rumu a navíc Scarborough pilně prodával láhve holandského džinu, které posbíral plovoucí na hladině u ostrova Scilly. Pro anglický jazyk byl ovšem velice drsný a hořký, anglický džin byl sladký jako rum, což bylo hlavní příčinou, proč mělo tolik mužů (i žen) tak zkažené zuby. Tommy Crowder, Aaron Davis a ostatní v dolní kóji spali po rumu, který si koupili od seržanta Knighta, chrápání linoucí se z vězení na Alexanderu bylo silnější než kdy za celou dobu, co se na něj trestanci nalodili. V pátek se na palubě objevili už jen ti, kdo si podobně jako Richard šetřili peníze na důležitější věci, a v noci se pak chrápáním otřásalo veškeré lodní trámoví.

Bylo teprve pět hodin v sobotu ráno, když velice nepříjemný a odměřený první důstojník William Aston Long přišel dolů hledat Johna Powera.

Tváře, které se k němu nechápavě obracely, patřily zjevně nevinným, pan Long se zlověstným výrazem zase odešel.

Objevilo se několik mariňáků, otupělých ještě po noční pitce, a rozeřvalo se, ať všichni koukají vylézt na palubu, a to hezky rychle! Vyděšení vězni se hrabali ven z kójí anebo od stolů, čekali co nevidět jídlo.

Z kastelu se vynořil kapitán Duncan Sinclair a jeho našpulené rty vyjadřovaly krajní nespokojenost.

„Můj táta měl svini, která vypadala zrovna tak jako kapitán Sinclair,“ poznamenal Bili Whiting natolik hlasitě, že to slyšelo dobrých třicet párů uší kolem něho. „Já vopravdu nevím, proč všichni myslivci mluvěj vo divokejeh kancích - neviděl sem ještě kance nebo bejka, kterej by si to s tou starou potvorou moh rozdat a vobstál. Ta vládla na dvorku, vládla ve stodole, u kurníků, u rybníka, vládla drůbeži, vládla nám. I ten zlej satan by se jí byl radši vyhnul velkým vobloukem, a nechtěl ji ani Pámbu. Vona útočila při prvním křivým pohledu a žrala svý podsvinčata, jen aby dožrala i nás. Kanec, kterej ji měl voskákat, div neumřel strachy. Jmenovala se Esmeralda.“

Od této chvíle neřekl kapitánovi Duncanu Sinclairovi nikdo na celém Alexandru jinak než Esmeralda.

S brnícími hlavami a s náladou pod psa museli ti mariňáci, kteří se tou dobou už nezdržovali na břehu, obrátit celé vězení naruby, a když nic nenašli, prošťourat kdejaký další kout na lodi. Prohledávali i svinuté plachty, jen aby našli Johna Powera, jenž zmizel. Stejné tak jako zmizela, když kohosi konečně napadlo se podívat, jedna jola.

Major Ross se na palubu dostavil v průběhu odpoledne, kdy už se nešťastným mariňákům jakž takž dařilo tvářit, jako by byli napůl střízliví. Poručíci Johnstone a Shairp byli povolaní nazpět z paluby Lady Penrhyn, kam si navykli chodit obědvat s kapitánem námořní pěchoty Jamesem Campbellem a jeho dvěma poručíky. Po „grogové vzpouře“ už neměl major Ross na další potíže na téhle nejproblémovější z jedenácti lodí flotily náladu. Vězni tu dál umírali, příslušníci námořní pěchoty pro něho představovali tu nejhorší sebranku věčných nespokojenců, s jakou se major kdy setkal, a Duncan Sinclair byl podle něho parchant po bůhví jaké glasgowské běhně.

„Toho muže mi koukejte najít, Sinclaire,“ řekl kapitánovi, „jinak bude váš měšec o čtyřicet liber lehčí. Podal jsem už o téhle věci hlášení guvernérovi, který není ani dost málo nadšen. Najít a přivést!“

Našli ho, ale teprve za rozbřesku v neděli ráno, kdy už se flotila chystala odplout. Dotazem na plachetnici Holandské východoindické společnosti se zjistilo, že k ní Power připlul na jole a prosil o práci jako námořník při plavbě do Holandska. Jelikož na sobě měl stejný oděv jako většina anglických trestanců, které nizozemský kapitán vídal na anglických lodích, dostalo se mu zdvořilého odmítnutí a rady, aby koukal padat. Ne však dříve, než mu kdosi, v němž se při pohledu na jeho žal pohnulo srdce, věnoval džbánek džinu.

Nejdřív ze všeho objevily pátrací skupiny z Alexandera a ze Supply jolu uvázanou u skály v opuštěném zálivu. Power ukolébaný žalem a holandským džinem tvrdě spal schoulený za hromádkou kamenů. S sebou šel bez odporu. Sinclair a Long pro něho žádali 200 ran kočkou, ale guvernér vzkázal, ať mu dají železa na nohy i na ruce a přibijí ho za pouta k palubě. Tam ať zůstane čtyřiadvacet hodin, v poutech pak ať ho nechají až do dalšího guvernérova rozhodnutí.

Alexander se vydal znovu na moře. Lodní tesař Johnovi Powerovi přišrouboval pouta na nohou i na rukou k palubě tak, že ležel břichem a tváří dolů. Platil rozkaz, že k němu pod trestem výprasku kočkou nikdo nesmí ani na krok, sotva však loď zahalila tma, připlížil se k Powerovi pan Bones a přinesl mu vodu, kterou Power chlemtal jako pes.

Jen co se flotila vymanila z ranní mlhy ležící kolem Tenerife, zavládlo krásné, slunné počasí s mírným větříkem. Tentokrát mohli ostrov sledovat po celé tři dny - byla to vidina, která se zejména za pozdního odpoledne vrývala do paměti nezapomenutelným dojmem. Pice de Teide se zvedal dvanáct tisíc stop nad hladinu oceánu, jeho rozeklaný vrchol zářil oslnivě bílým sněhem, tělo hory obepínal pás šedavých oblaků. Poté sníh v zapadajícím slunci zrůžověl, oblak se zbarvil do nachova, a cosi, co vyhlíželo jako roztavená láva, se řinulo po celém jednom boku hory až do samého moře, jako by to byl proud prastaré horniny, jejíž vzhled nedokázalo setřít slunce, větry ani písečné závany z daleké Afriky. Neuvěřitelná krása!

Třetího dne vítr zesílil a moře se začínalo dmout, vyhlíželo to, jako kdyby ona jistá a pevná ruka, která narýsovala čáru obzoru, náhle na cosi narazila a vykreslila nad ní drobný zoubek. Tenerife bylo sto mil daleko, když se obzor opět zarovnal do naprosté dokonalosti.

Dne 15. června překročili obratník Raka, okamžik, jenž byl doprovázen velkolepými obřady. Kdekdo na palubě, kdo se dosud nevydal za tuto myšlenou čáru, musel předstoupit před nikoho menšího než samotného Otce Neptuna. Palubu vyzdobili mušlemi, sítěmi, mořskými řasami a velkou měděnou vanou plnou mořské vody. Dva námořníci troubili na lastury, zatímco od příďových ubikací přinášeli jakousi strach nahánějící bytost sedící na trůně vyrobeném ze sudu. Dalo opravdu hodně práce rozpoznat v této postavě Stephena Donovana. Hlavu měl korunovanou mořskými řasami a zubatou mosaznou obroučkou, i místo vousů měl mořské řasy, tvář, holou hruď a nahé paže namodřené, od pasu dolů měl navlečený ocas velkého mečouna uloveného předchozího dne a vykuchaného tak, aby bylo kam schovat nohy. V jedné ruce držel trojzubec, což byla vlastně harpuna z Alexandera - tříhrotý bodec se zpětnými háčky, jehož námořníci úspěšně užívali k nabodávání velkých ryb. Každého z noviců předvedli dva na modro nabarvení a řasami ozdobení námořníci, byl tázán, zda už kdy obratník překročil, a když odpověděl, že nikoli, potopili ho do kádě s mořskou vodou. Načež ho Otec Neptun pomazal troškou modré barvy a v milosti ho propustil. Největším zážitkem pro diváky byl pohled, jak jsou obřadně namáčeni poručíci Johnstone a Shairp, třebaže oba dva znali tento ceremoniál natolik dobře, že se k němu raději převlékli do námořnických kalhot a kazajky.

Všem, včetně vězňů, byl vydán rum - a vydával se pak i dál, kdosi se vytasil s píšťalou a lodníci se dali do prazvláštního tance, ruce založené na prsou, hned v podřepu, hned vstoje, natřásali se a kroužili, plavně se pohupovali z nohy na nohu. Nato se začalo zpívat a poté byli požádáni vězňové - posádka už často slýchala jejich popěvky - aby i oni přidali písničku nebo dvě. Richard a Taffy zanotovali baladu od Thomase Tallise, přešli ke „Greensleeves“ a rozezpívali tak i ostatní, takže lidové písně se střídaly s odrhovačkami z hospůdek. Každý pak dostal od pana Kellyho vrchovatou misku polévky z mečouna, ve které se máčel tvrdý chleba, až konečně dostal přijatelnou chuť. Po soumraku byly rozžehnuty lampy a zpěv pokračoval až do desáté hodiny, kdy kapitán Sinclair po Trimmingsovi, svém stevardovi, vzkázal, aby všichni námořníci kromě hlídky ve službě koukali jít honem chrápat.

Zachytili severovýchodní pasát, který je rychle unášel k jihozápadu. Žádná loď s čtyřhrannými plachtami nemůže plout s větrem přímo v zádech, vítr musí vát na náběhový okraj plachty, což znamená spíše z boku. Ideální vítr je ten, který přichází trochu ze strany a zezadu, ze směru někde mezi zádí a středem lodi. Jelikož větry i proudy nesly lodě na cestě Atlantikem dál od Afriky a směrem k Brazílii, vnímali všichni, že co nevidět musí flotila dorazit do Rio de Janeira. Otevřená zůstávala jen otázka kdy? Když vyplouvali z Tenerife, měli sice všechny cisterny na pitnou vodu vrchovatě plné, avšak guvernér Phillip usoudil, že by bylo prozřetelné zásobu vody doplnit, a to na Kapverdských ostrovech, které patřily Portugalsku a ležely takřka přesně na západ od Dakaru.

Osmnáctého června za větrného počasí se z oparu začaly vynořovat jednotlivé Kapverdské ostrovy - Sál, Bonavisla, Mayo. Alexander, který využíval prudkého větru, kolem nich proplouval při rychlosti, která v přepočtu činila 165 námořních mil denně, což se rovnalo 190 pozemním mílím. Tento výkon se ovšem nekryl se skutečnou dráhou, kterou loď překonávala po hladině, započítávat bylo možno jen míle, které urazila na plánovaném směru. Byly i dny, kdy počet mil mohl být záporný, pokud loď musela křižovat a údaje o zeměpisné šířce a délce naměřené v pravé poledne byly ve srovnání s předchozím dnem minusové. Dny na moři se počítaly od jednoho poledne do druhého, kdy se nejsnáze sextantem zaměřovala zeměpisná šířka podle polohy Slunce, přesná zeměpisná délka se propočítávala podle chronometru, jejichž jedinou soupravu vezl na palubě Sirius jako vlajková loď flotily. Jakmile byla délka na Siriu zjištěna, byla okamžitě signalizována ostatním lodím vyvěšením příslušných plamenců.

Ráno devatenáctého června se na obzoru vynořil rozlehlý a hornatý ostrov St. Jago. Všechno probíhalo hladce až do okamžiku, kdy flotila držící se v sevřené formaci obeplula jihovýchodní mys, aby dosáhla přístavu v Praye. V tu chvíli se ocitli v bezvětří, nezavanulo nic než občasný „rarášek“, jak námořníci nazývali drobné vířivé poryvy větru dorážející na lodě z nejrůznějších stran. A co bylo horšího, z moře na břehy útočily mohutné vlny a tříštily se o skryté útesy, po několika neúspěšných pokusech o přiblížení k ostrovu a poté, co Phillip zjistil, že Scarborough a Alexandera dělí od čáry příboje už jen pouhá polovina míle, nařídil guvernér, aby se flotila vrátila na moře. Žádná voda do zásoby se dočerpávat nebude.

Vzápětí se Alexander dostal znovu takříkajíc do maléru, byť jiného druhu. Poručíci Johnstone a Shairp uzavřeli s Lady Penrhyn, která vytrvale náležela mezi dva opozdilce flotily, náramně užitečnou dohodu. Na obou lodích vlastnili důstojníci námořní pěchoty ovce, prasata, slepice a kachny, nejenže si sami vařili, sami také pořádali své vlastní zabijačky. Také kapitán, námořní důstojníci a posádka měli na palubě svůj privátní živý inventář, na čerstvou potravu byli všichni tak žárliví, že o vlastnoručně ulovené ryby se posádka s námořní pěchotou zásadně nedělila, a tak tomu bylo i naopak. V posádce se vždy vyskytovalo pár šikovných rybářů, ale časem se i mariňáci vybavili šňůrami, háčky, splávky a olůvky potřebnými k lovu. Pokud se našel i mezi vězni někdo, komu rybaření šlo, byl přibrán do spolku a za odměnu se na vězeňském jídelníčku objevila hustá rybí polévka.

Zaříznutý kus drůbeže stihli klidně zkonzumovat důstojníci námořní pěchoty sloužící na jedné lodi sami, avšak maso z poražené ovce nebo čuníka by se v těchto tropických šířkách zkazilo dříve, než by ho stačili sníst. Hladovému trestanci, jako byl Richard Morgan, by se bylo zdálo rozumné, aby se oficíři od pěchoty dohodli s kapitánem a posádkou téže lodi, že se o maso - podělí. Leč nebylo tomu tak. Na tom, co patřilo pánům důstojníkům námořní pěchoty, si neměl co pochutnávat nikdo jiný než zase jen důstojníci námořní pěchoty. Když tedy Johnstone a Shairp porazili prase nebo ovečku (kozy se nechávaly na mléko), vyvěsili na zádi Alexandera jednoduše ubrus, jakmile ho kapitán Campbell a jeho dva poručíci spatřili, vyslali okamžitě člun, aby jim přivezl jejich půli. A podobně kdykoli se ubrus objevil na přídi Lady Penrhyn, vydali se poručíci z Alexandera v člunu k Lady Penrhyn, aby polovinu masa převzali pro sebe.

Jedenadvacátého června se k velké Johnstoneově a Shairpově radosti objevil ubrus na Lady Penrhyn. Oba poručíci okamžitě zrekvírovali lodní člun a vydali se naložit a přivézt svůj díl. Guvernér Phillip, kapitán Hunter, major Ross, sudí pan David Collins a další vysoce postavení pánové na Siriu s ohromením sledovali, jak se oba pěchotní důstojníci z Alexandera vrhají rovnou pod hřebeny mohutných vln lačně dorážejících od severozápadu. Člun, zručně ovládaný dvanácti mariňáckými veslaři, mistrně zvládl cestu tam i zpět a bezpečně opět přirazil k Alexanderu. Zatímco ho uklízeli na jeho obvyklé místo na palubě, tekly už Johnstoneovi a Shairpovi sliny při představě šťavnatého vepřového hřbetu s ledvinou a tenerifských cibulek podušených v kozím mléce.

Kapitán Sinclair si pro ně poslal.

„Na Siriu,“ zahučel monotónně, „je vyvěšená hotová vlajkosláva. Doporučil bych vám, abyste si došli na záď ten vzkaz přečíst.“

Poručická dvojice vyšplhala po schůdkách na zvýšenou záď, kde měl Sinclair svůj kurník, ohrádku pro ovce a kozy a šest tučných pašíků v čisťounkém chlívku, dobře odstíněném proti palčivému slunci a vybaveném nádržkou s mořskou vodou, kde se čuníci mohli brouzdat až po kolena, a tak se chladit.

„Žádný člun nesmí odplout z lodi bez výslovného guvernérova svolení,“ říkaly vlajky.

Jejich stručné řeči nebylo dáno, aby kromě rozkazu vyjádřila i příslušné city, ale tento jejich nedostatek bohatě napravil major Ross, když později téhož dne v člunu ze Siria přitrhl na palubu Alexandera.

„Víte, co jste? Nic než párek posranejch kreténů! Dám vás seřezat, že vám polezou žebra ven z kůže!“ zahřměl na ně - jako obvykle přede všemi, kdo měli čas a chuť si ho poslechnout, jeho vodní ekvipáž hopsala u levoboku Alexandera nahoru a dolů a on nehodlal mařit drahocenný čas tím, že by ty lotry vláčel do soukromí důstojnické kabiny jen proto, aby jim privátně vysvětloval, co si o nich myslí. „Seru na to, co vy tam s Campbellem a s těma jeho pitomcema provozujete, anebo co oni mají společného s vámi - ale s tímhle pendlováním máte utrum!“

Následovalo čelem vzad a sestup po provazovém žebříku do člunu, při němž na Rossovi neulpěla ani kapička pěny, poté dal odrazit a nabrat směr k Lady Penrhyn, aby na ní svůj cituplný proslov zopakoval.

Jelikož se tomu kromě posádky a vězňů nehorázně řehtala i ta nejposlednější ucha z námořní pěchoty, zavřeli se poručíci Johnstone a Shairp v důstojnické kabině a vážně uvažovali o sebevraždě.

Dokud trval severovýchodní pasát, udržovala si flotila dobré tempo, avšak v závěru června tyto pravidelné větry ustaly a postup začal záviset na tom, zda se lodím podaří zachytit drobné místní vánky. Neslo to s sebou hojné obraty lodi i čekání na místě, kormidelník provedl obrat přes příď a pak všichni vyčkávali, zda loď chytí vítr, který ji uvede do pohybu na správném kursu. Pokud se závan nedostavil, loď se natočila o dalších pár stupňů a znovu se čekalo. Obrat, stání na místě, obrat, čekání…

Richard byl přidělen k rybářům, ne snad proto, že by měl nějaké obzvláštní štěstí při lovu, ale pro svou trpělivost, lidé jako Bili Whiting, pokud se rozhodli chytat na šňůru, očekávali, že ryba zabere, jen co nahodí vnadidlo, a odmítali stát opřeni o zábradlí s vlascem ve vodě třeba i celé dlouhé hodiny. Se sluncem rovnou nad hlavou už paluba nebyla zdaleka tak příjemným místem, zejména ne pro světlou anglickou pleť. V tomto směru se Richarda drželo štěstí, za plavby k Tenerife mu sice kůže zrudla, ale poté ztmavla do osmahlé hnědi, stejně jako tmavovlasému Walesanovi Taffymu a všem ostatním s pokožkou a vlasy spíše dotmava. Pro blonďatého a pihovatého Billa Whitinga a podobně i pro Jimmyho Price nadešlo dlouhé období, kdy museli setrvávat v podpalubí a ošetřovat si tam spáleniny a puchýře, jednak šetrným mazáním Richardovými mastmi, jednak zinkovou mastí, kterou je nemilosrdně opleskával lodní lékař čili felčar Balmain.

Když tedy Richard spatřil, jak námořníci rozvěšují plachtovinové přístřešky od stehů k úponám či k jakémukoli jinému lanu nebo výčnělku na palubě, velice ho to potěšilo.

„Nikdy bych si nepomyslel, že zrovna Esmeralda se bude takhle starat, aby se lidi na sluníčku nespálili,“ řekl Stephenu Donovanovi.

Donovan zařičel smíchy. „Esmeralda? Ten na nějaké zastínění sere. Ale dostáváme se do blízkosti té hlavní světočáry - rovníku - což je důvod, proč se kolem nás rozhostilo bezvětří. A Esmeralda ví, že co nevidět přijdou bouřky, toť vše. Těmi plachtami se bude chytat dešťová voda - vidíte? Pod jejich nejspodnější cípy už se rozestavují kádě. Je to dost velký kumšt vyvázat kusy všelijakých starých plachet tak, aby z nich vznikla mísa, na jednom konci s pokleslým rohem, který musí vytvořit nálevku. Já myslím, že pasát se nám už nadobro ztratil, a myslí si to zřejmě i Esmeralda.“

„Proč vy jste až čtvrtý důstojník, pane Donovane? Mně se zdá, když se tak rozhlížím po lodi, že vy toho zastanete zrovna tolik jako pan Long, a docela určitě víc než pan Shortland anebo pan Bones.“

Kolem modrých očí naskočily vrásečky a ústa se roztáhla do úsměvu, Richardovi však připadal poněkud trpký.

„Víte, Richarde, já jsem nakonec jenom Ir, a přes ta léta, co Jsem si odsloužil s admirálem Rodneym na ostrovech Západní Indie, patřím spíš do obchodního loďstva. Esmeralda mě přijal Jako druhého důstojníka, ale zástupce válečného loďstva chtěl na lodi kóji pro svého syna. Esmeralda se ovšem rozzuřil, když se dozvěděl, že tu Shortland mladší má nastoupit jako druhý důstojník - Esmeralda a Shortland starší totiž spolu mají nějaké staré nevyřízené účty. Výsledek byl, že se poručík Shortland starší rozhodl odejít radši na Fishbum. Synáček tu ovšem zůstal. Pan Bones nebyl ochotný vzdát se místa třetího důstojníka, takže jsem se já stal čtvrtým. Dalo by se říct, že na každého z nás vychází jedna palubní směna.“

Richard se zachmuřil. „Myslel jsem, že kapitán je na své lodi pánem a že ve všem má poslední slovo on.“

„Tohle ovšem přestává platit v okamžiku, kdy uzavřete smlouvu s válečným loďstvem. Waltonovi moc stojí o to, aby dostávali zakázky i na další takovéhle transporty - proto je také kapitán Francis Walton, jeden z té rodiny, velitelem na Friendshipu. Taky Esmeralda Sinclair je společníkem ve firmě Walton & Company. Když se dobře podíváte na jednotlivé transportní a nákladní lodě, zjistíte, že skoro všichni jejich velitelé jsou zároveň i akcionáři dodavatelské firmy.“ Donovan pokrčil rameny. „Pokud by se ten experiment s Botanickou zátokou vydařil, obchody kolem vězeňských transportů jen pokvetou.“

„To jsem rád,“ ušklíbl se Richard, „že my chudáci alespoň pro někoho znamenáme prosperitu.“

„Zejména pro jistého Williama Richardse mladšího. On je nositelem té smlouvy - a jemu také vděčíte za to žrádlo, co dostáváte. Bůh ať toho parchanta nechá smažit navěky v pekle. A nám ať zatím pošle na udici alespoň nějakou tu rybičku!“

Šňůra v Richardově dlani sebou trhla. Stejně tak i vlasec, který držel Donovan. O kus dál na zádi se současně ozvalo zajásání námořníka, jenž tam měl nahozeno, narazili právě na velké hejno tuňáků a vytahovali velké ryby jednu za druhou takovým tempem, že i všichni čumilové na palubě museli přiložit ruku k dílu a napichovat návnady na háčky, aby šňůry mohly co nejrychleji zpátky do vody, dřív než bude hejno pryč. Když byl tento rozjařující trysk u konce, plácalo sebou na palubě přes padesát velkých tuňáků a námořníci i mariňáci si už brousili nože, aby je vykuchali, očistili a naporcovali. Trestanci se na téhle práci podílet nemohli, nože měli zakázané.

„K večeři bude spousta rybí polévky,“ říkal s uspokojením Richard. Jsem rád, že teď nejíme nic v poledne. Člověku se s plným žaludkem líp usíná. Vím, že si naši důstojníci stěžují, že tyhle nádherné ryby jsou trochu suché jídlo, jenomže je to zase jednou přece jenom čerstvé maso.“

Moře jim bylo vzácným společníkem, něco se tu neustále dělo. Richard už přivykl pohledu na velké sviňuchy a o něco menší delfíny, jak se honí, hrají si a vyskakují vysoko nad hladinu, nepřestával ho však fascinovat. Život pro obyvatele moře nemůže být pouhým bojem o přežití, uvažoval. Tihle tvorové se z něho radují. Něco tak bezstarostného jako vymršťující se delfín nemůže v takovém okamžiku nepociťovat radost, ať si mrzouti jako pan Long jakkoli tvrdí, že výskoky a dopady s hlučným šplouchnutím jsou jen prostředkem k odstrašení predátorů.

Ptáci byli takřka vždy na dohled, někdy i ve velkých hejnech - buřňáci nejrůznějších druhů, někdy i rackové. Jelikož Alexander nebyl příliš štědrým zdrojem odpadků, leda když se vyhazovaly vnitřnosti z ulovených ryb, poučil se Richard, že přítomnost většího množství ptáků napovídá, že nablízku jsou velká hejna ryb, obvykle ovšem příliš malých na to, aby stály za chytání.

Prvního žraloka a první velrybu ve svém životě spatřil v jednom jediném dni, natolik poklidném, že i velké valící se vlny postupovaly tak mírně, že si ani nerozbíjely hřebeny do spršek pěny. Voda byla křišťálově čistá, zatoužil ponořit se do ní a zadoufal, že někdy v průběhu plavby by ho snad pan Donovan anebo někdo jiný z námořníků mohl naučit plavat. Co ho trvale udivovalo, bylo, že nikdo z lodníků se nepřehoupne a nevykoupe v moři, když by přece nebyl nejmenší problém vyšplhat zpátky na palubu.

A pak se objevil ten tvor a krev Richardovi naráz stydla v žilách. Proč už při prvním pohledu ho zamrazilo, nedokázal pochopit, neboť to byla krása sama. Ze všeho nejdříve postřehl jeho hřbetní ploutev protínající hladinu jako ostrý nůž. Čněla dobré dvě stopy nad vodu a směřovala ke krvavé směsici zbytků z tuňáků pohupující se podél boků a v kýlové brázdě Alexandera. Vzápětí se objevilo i tělo. Zdálo se, že dlouhý tmavý stín proplouvá kolem lodě celou věčnost, Richard odhadoval, že na délku měřil dobrých pětadvacet stop, uprostřed byl trup kulatý jako sud, hlava se směrem k čichovým jamkám zužovala do špičky a štíhlý ocas končil vidlicovitě rozdvojenou ploutví jako kormidlem. Jednolitou plochu hlavy porušovalo z Richardova pohledu jen mdlé černé oko velké téměř jako talíř. V okamžiku, kdy se tvor ocitl uprostřed plovoucích rybích okrojků, převrátil se na bok, aby krvavou směsku zhltl obrovskou tlamou vyzbrojenou strašlivými zuby. Blesklo bělostné břicho a zbytky tuňáků byly pryč, spolykal všechno, co měl na dosah, a otočil se nazpět do kýlové brázdy, aby se poohlédl, nenajdou-li se další takové dobroty poblíž lodí plujících za Alexanderem.

Kristepane! Dost už jsem toho slyšel o velrybách a dost o žralocích. Věděl jsem, že žraloci jsou velcí, ale ani ve snu mne nenapadlo, že jsou takhle obrovští, skoro jako velryba. A tohle je tvor, jenž žádnou radost zcela určitě nezná. To oko prozrazovalo, že nemá žádnou duši.

Velryba se vymrštila do vzduchu zcela znenadání, sotva dvě stě yardů od lodi, takže jen ti, kdo podobně jako Richard rybařili na pravoboku, stačili postřehnout, jak se mohutný kytovec prolamuje jakoby v třpytivé explozi hladinou. Zobákovitá hlava, malá vnímavá očka, dvojice kropenatých ploutví - zvedal se a zvedal z vody, celých čtyřicet stop šedomodré nádhery jeho hřbetu se vyšvihlo nad moře, ukázal se trup olepený lasturami svilejše, stejně jako jimi bývají pokryty trupy lodí. Když dopadl zpět, propadl se do clony vodní tříště a zmizel, okamžik napětí, a nad vodu se ještě vynořil ploutvovitý ocas, vztyčil se jako praporec, a pak s hromovou ranou a v záplavě oslnivé duhové pěny třeskl o hladinu. Leviatan mořských hlubin, nad všechna válečná plavidla velkolepější.

Objevovaly se další a další velryby. Moře jimi bylo přímo poseto, vyhlížely jako pasoucí se sloni, které kdysi viděl na jakémsi leptu, chrlily fontány vody smíšené se vzduchem, buď pluly majestátně spolu s flotilou, anebo se ve svém obřím baletu vymršťovaly do výše. Kolem Alexandera kroužila samice s mládětem, tělo měla strašlivě zjizvené a rovněž obsypané lasturami, velrybí telátko bylo bez poskvrny. Richard by byl téměř padl na kolena a děkoval Bohu za to, že mu dopřál tento pohled, ale nedokázal od moře odtrhnout oči, dokud tam velryby setrvávaly. Kam asi putuje tahle flotila? Stejně jako sviňuchy a delfíni byly i velryby jejich dobromyslnými spoluputovníky.

Bouřky přišly nedlouho poté, co ustal vítr, a bylo třeba jich využít. Objevovaly se zčistajasna, oblaka se rychle začínala kupit do výše a měnila se v modročerné mračné valy, korunované ve výši bělostnými vějíři a ozývající se zlověstným rachotem. Pak se přihnala větrná smršť, moře se rozběsnilo, řinuly se proudy deště, šlehaly blesky, bouřil hrom. Za hodinu už se nad nimi opět klenulo modré nebe a loď trčela v bezvětří.

Mnoho vězňů a vojáků přespávalo na palubě, i když tomu k Richardově překvapení většina přednost nedávala. Trestanci sice byli na nocleh na tvrdých prknech tak jako tak zvyklí, přesto se převážně vraceli do páchnoucího vězení, jakmile se snesl soumrak, který v těchto šířkách nastával s ohromující rychlostí. Pro vojáky s sebou spánek v síti bezesporu nesl větší pohodlí, ať bylo uvnitř podpalubí sebedusněji, ale pokud šlo o jeho druhy, nedovedl si to vysvětlit jinak, než že jeho spoluvězňové mají z mořských živlů zřejmě strach.

Richard se nebál, našel si volné místečko na palubě, někde, kde nepřekážel lodníkům, ležel a pozoroval fantastickou hru blesků v oblacích i mimo ně, nedočkavě čekal na chvíli, kdy ho déšť promočí na kůži, kdy mu srdce strne úlekem po záblesku a zahřmění, až se bouře ocitne přímo nad nimi. Nejvíc ze všeho se ovšem těšil na déšť. Bral si s sebou mýdlo (oděv zatím vecpal pod jeden z člunů překlopených na střeše ubikací), miloval dotek mydlinek a věděl, že déšť potrvá natolik dlouho, aby je z něho opět spláchl. Vynášel s sebou na palubu také všechno, co se dalo prát - rohože, šaty všech kolem, dokonce i pokrývky, přes protesty a nářky, že už se dost srazily.

„Ty snad pereš všechno, co není přibitý nebo přišroubovaný, Richarde!“ zaútočil na něj rozhořčeně Bili Whiting. „Jak můžeš zůstávat v bouřce tam nahoře? Jestli loď trefí blesk a potopíme se, tak já osobně chci ležet tady dole.“

„Pokrývky se už srazily, co jen mohly, a dál to nepůjde, Bille, a já vůbec nechápu, co ti tolik vadí. Do hodiny je přece všecko zase suché. Vždyť ty tak chrápeš, že vůbec nevíš, co jsem ti sebral.“

Skutečnost, že se Billovi Whitingovi vrátila jeho vyřídilka, byla jistým ukazatelem, jak často teď jedí ryby, což byl jeden rys plavby napříč touto Královou sleďovou sádkou, který si Richard ve svých úvahách nedovedl předem představit. Chléb už byl teď přímo strašlivý, hemžil se všelijakou havětí, o níž raději sám sobě předstíral, že ji nevidí - důvod, proč většina mužů ho nyní jedla se zavřenýma očima. Změkl také, což byla známka, že se v něm ti nevábní příživníci počínají rozmnožovat. V nasoleném mase nic takového přežít nedokázalo, ale hrách a ovesné vločky už také měly své obyvatele. A Richardově skupině docházel sladový výtažek.

„Pane Donovane,“ řekl čtvrtému důstojníkovi, jenž po právu byl vlastně druhým lodním důstojníkem, „až přistaneme v Rio de Janeiru, mohl byste pro mě něco udělat? Nedovolil bych si vás o to žádat, ale věřím vám. Nikomu jinému, kdo bude moci vystoupit na břeh, věřit nemůžu.“

Byla to pravda. Během dlouhých hodin společného rybaření se mezi nimi zrodilo přátelství stejně silné, jaké Richarda poutalo k jeho druhům. Snad ještě silnější. Stephen Donovan byl obdařený váhou i lehkostí, citlivostí i břitkým humorem a kromě

toho byl nadán téměř záhadnou schopností uhádnout, co se právě odehrává v Richardově mysli. Byl Richardovi mnohem víc bratrem, než mu kdy v minulosti byl William, a nějak přestalo i vadit, že se Donovan na Richarda nedívá jako na bratra. Zprvu se vězni z bezprostřední blízkosti i z odlehlého koutu vězení bavili na Richardův účet a jeho noční pobyty na palubě jen přihodily další polínko na tento ohníček. Ke všem narážkám zůstával Richard slepý a hluchý, byl příliš moudrý na to, aby reagoval obranou, a výsledkem bylo, že si časem všichni připustili, že tento vztah bude asi přece jen prosté přátelství.

Rybařili právě společně, když Richard vznesl svou prosbu, byl to jeden z těch dnů k zešílení, kdy ryby absolutně nebraly. Donovan měl na hlavě námořnický slamák a stejně byl vystrojený i Richard, jenž si klobouk koupil od tesařova pomocníka, který spíš než na sluníčko chodil na rum.

Donovan potěšeně broukl: „Budu jen rád, když vám budu moci něčím prospět.“

„Máme nějaké peníze a potřebovali bychom koupit pár věcí - mýdlo, sladový výtažek, nějaké babské prostředky proti štípancům a bodnutím, dehtový olej, čisté klůcky, pár břitev a dvoje nůžky.“

„Peníze si nechte, Richarde, abyste měl jednou čím zaplatit za přepravu zpátky domů. Rád vám to obstarám i bez placení.“

Richard zavrtěl hlavou, s rameny nakrčenými až k samému krku. „Dary přijímat nemůžu,“ řekl prudce. „Musím to všechno řádně zaplatit.“

Donovan povytáhl jedno obočí, dobromyslně se ušklíbl. „Myslíte si snad o mně, že takhle usiluju o vaše tělo? To až bolí!“

„Ne, nic takového si nemyslím! Nemůžu od vás přijímat dary, protože vám sám nemůžu nic darovat. S ničím tělesným to přece nemá nic společného, hrom do vás!“

Donovan se zničehonic rozesmál, byl to jasný zvuk, který vzlétal k obloze a tam se ztrácel. „Ach, tohle je mi ale dialog! Mluvím tu skoro jako nějaká panna z dámského časopisu! Na světě není nic komičtějšího než gay soužící se neopětovanou láskou! Berte to, člověče, prostě jako dárek - měl by vám trochu ulehčit ve vašem osudu, ne vás zavazovat vděčností. Vždyť přátelé už jsme, či snad o tom nevíte, Richarde?“

Richard rychle zamžikal, usmál se. „Já to vím moc dobře. Děkuji vám tedy, pane Donovane, přijmu to jako dar!“

„Můžete mi oplatit větším.“

„Jakým?“

„Říkejte mi Stephene.“

„To nejde. Až budu svobodný člověk, rád vám budu říkat Stephene. Ale do té doby se musím držet tam, kam patřím.“

Kolem se přehnal žralok, stejně hladový jako všichni v tomto dni bez úlovků. Lopatovitá hlava, stěží dvanáct stop dlouhé tělo. V tomto oceánu sotva pulec. Obrátil se, věnoval jim jeden jediný bezvýrazný pohled a zmizel.

„Tohle je přímo ztělesněné zlo,“ řekl Richard. „Velryba dokáže s porozuměním zamrkat, zrovna tak i delfín. Ale tahle věc jako by se vynořila z hlubin samotného pekla.“

„Oho, vy jste pravý Bristolan! Nekázal jste také někdy?“

„Já ne, ale kazatele mám v rodině. Všichni jsou anglikáni. Jeden z otcových bratranců je farářem u svatého Jakuba a jeho otec také kdysi kázal na louce u Crews Hole kingswoodským horníkům.“

„Statečný člověk! Přežil to ve zdraví?“

„Asi ano. Strýček James se alespoň narodil až potom.“

„Vás nikdy nepokouší tělo, Richarde?“

„Pokoušelo, jednou, bylo to s ženou, která dokázala každému muži otevřít bránu rovnou do ráje. A to bylo něco strašného. Obejít se bez toho je naproti tomu hračka.“

Cosi škublo za Donovanovu šňůru, takže zavýskl: „Bere! Je tam něco!“

Bylo. Žraloček se vrátil a spolkl návnadu. Ale spolu s ní i háček, splávek, olůvko a šňůru. Donovan mrsknul s kloboukem na palubu, zadupal po něm a zaklel.

Buď to bylo počasím, vlhkým, dusným, bez trošky čerstvého větříku, anebo snad smrti poskytl Alexander jen pár dnů dovolené, než trápení začalo nanovo. Devětadvacátého června začali vězňové opět umírat. Lodní lékař Balmain, kterému se příčilo navštěvovat vězení kvůli zápachu, jenž tam panoval, byl rázem nucený trávit v podpalubí většinu svého času. Nic nepomáhaly jeho kapky, ani dávidla, nepomáhala projímadla.

Jak snadno lidé propadají pověrám! Právě když nemoc propukla, zabořil se Alexander přídí do souvislé vrstvy zářivě kobaltové modři, a ti vězni, jež nemoc nepostihla a kteří se nahrnuli na palubu, aby úkaz shlédli, byli okamžitě přesvědčeni, že je to projev nějaké kletby. Moře že se proměnilo v modré kamínky a všichni že teď musí zahynout.

„Vždyť to jsou obyčejné loděnky!“ křičel zoufale Balmain.

„Dostali jsme se prostě do velkého hejna měchýřovek – portugalců. Jsou to jen modří měkkýši! Docela obyčejní tvorové, žádný projev božího hněvu, prokristapána!“ Šermoval divoce pažemi, ještě když za sebou zavíral dveře své přecpané kajuty na zádi.

„Proč se jim vlastně říká portugalský válečný lodě?“ vyptával se Joey Long, když postupoval své místo Richardovi, na němž byla řada starat se o Ika.

„Protože portugalské válečné lodě jsou natřené stejným odstínem modré,“ vysvětloval Richard.

„Nejsou žlutý s černým lemováním jako naše?“

„Kdyby byly natřeny stejnou barvou jako naše, Joey, jak bys v bitvě rozpoznal nepřítele od vlastních? Ve chvíli, kdy je všude plno kouře ze střelného prachu, je dost těžké vyznat se rychle ve vlajkách a znacích. A teď běž hezky na palubu, běž, buď hodný chlapec. Už jsi tady dole moc dlouho.“ Richard se posadil vedle Ika, rozepnul mu košili a kalhoty a začal ho mýt houbou.

„Balmain je idiot,“ zachraptěl Ike.

„Ne, je jenom v koncích s rozumem. Neví, co si počít.“

„A ví to někdo? Myslím někdo na světě, vůbec někdo?“ Ike už byl kost a kůže, vypadal jako kupička klestí obalená pergamenem, vlasy mu vypadaly, nehty zbělaly, jazyk měl povlečený bílou korou, rty rozpraskané a naběhlé. Nejhrůznější známky choroby však Richard zjistil na jeho genitáliích, vyhlížely, jako by mu už ani nepatřily. Och, chudák Ike!

„Otevři trochu pusu. Musím ti očistit zuby a jazyk.“ Jemnými dotyky stočeného hadříku smočeného v přefiltrované vodě dělal co mohl, aby někdejšímu silničnímu lupiči trochu ulehčil. Někdy, říkal si přitom, je skoro horší, když je chlap tak statný, jako býval Ike. Kdyby byl mrňavý jako Jimmy Frice, měl by to už dávno za sebou. Ale kdysi to byla hora masa, a život je houževnatý. Jen málokdo se ho vzdává bez protestů, většina se drží jako klíště všeho, co ještě zbývá.

Zápach v podpalubí byl čím dál tím horší a jeho zdrojem byly kaly v nádní. Třebaže Balmain měl odslouženo sedm let jako lodní lékař ve válečném loďstvu a účastnil se i průzkumné plavby k západoafrickému pobřeží v době, kdy ještě parlament pomýšlel využít k odkládání vězňů právě Afriky, shledával teď, ze řešení problémů na Alexanderu je zřejmě nad jeho schopnosti. Na jeho naléhání byly nad nejdusnějšími kouty vězení umístěny větrací plachty - plachtovinové nálevky, které měly zajistit průvan otvory vyvrtanými do paluby. Kapitán Sinclair proti tomu sice protestoval s energií při jeho lenosti až neobvyklou, ale lékař se nedal odbýt. Vyveden poněkud z rovnováhy tím, že se o Alexanderu už začínalo mluvit jako o Lodi mrtvých, nakonec Sinclair ustoupil a nařídil lodnímu tesaři, aby tedy palubu jeho lodi takhle zohyzdil. Přesto do vězení i potom vnikalo vzduchu jen nepatrně, pokud se o nějakém větrání dalo vůbec mluvit, a muži jeden po druhém dál uléhali s horečkou.

I když Richard značně zhubnul, byl zcela zdravý. Stejně tak i druhové z jeho kóje a čtyři další z kóje Ika Rogerse. Willy Dring a Joe Robinson už podpalubí opustili nadobro, takže tři zbývající (o jednoho muže přišli už v Portsmouthu) se mohli pohodlněji rozložit na prostoře určené pro šest lidí, s dvaceti palci připadajícími na každého. Kóje patřící Tommymu Crowderovi a Aaronu Davisovi měla tak dobré a čilé styky se seržantem Knightem, že si žila téměř v blahobytu. I přes tyto slibné náznaky však Richardovi jeho instinkt napověděl, že tato nová vlna choroby bude velice zlá.

„Všichni kromě toho, který právě ošetřuje Ika, se přestěhujeme na palubu a nachytáme si tolik dešťové vody, kolik jen bude možné,“ nařídil.

Jimmy Frice a Job Hollister začali naříkat. Joey Long se rozbrečel, v očích ostatních bylo vidět vzpouru.

„My bysme radši zůstali tady dole,“ řekl Bili Whiting. „Když to uděláte, chytnete tu horečku taky.“ „Sám si to přece říkal, Richarde,“ utrhl se Neddy Perrott, „že pokud si budem filtrovat pitnou vodu a všecko tady udržovat v čistotě, tak to přežijem. Takže žádná paluba. To si můžeš dovolit ty se svou kůží, ale já bych se tam dočista spálil.“

„Já jdu s tebou nahoru,“ řekl Taffy Edmunds a posbíral si pár věcí. „My spolu musíme nacvičoval na koncert. Nemůžeme přece dovolit, aby tohle byla jediná loď, která není schopná dát koncert dohromady. Koukněte se na Scarborough, tam mají koncert každej tejden. Desátník Flannery povídal, že některý čísla tam mají tak perfektní, že se to musí vidět, aby tomu člověk vůbec uvěřil.“

„Scarborough,“ pokračoval Connelly, „má dnes asi víc vězňů, než jich je tady u nás, ale důvod, proč jsou v pořádku, je, že jsou rozdělení do podpalubí i do orlopu. My jsme tady nacpaní do polovičního prostoru, než je na Scarborough, poněvadž jsme museli vzít na palubu taky náklad.“

„No, já jsem celkem rád, že má Alexander v orlopu náklad,“ řekl Richard a další boj vzdal, neboť viděl, že je marný. „Vzpomeňte si, jak se vedlo vojákům, když byli ubytovaní ještě o jedno patro níž. Jenže na Scarborough jim fungují kalové pumpy.

Všechno záleží na tom, jakého má loď velitele. Tam je velitelem kapitán Marshall, my tady máme Esmeraldu, kterému houby záleží na tom, jestli jsou nějaké kalové pumpy v pořádku, jen když se mu dál prohýbá jeho jídelní stůl. Čerpadla na Alexanderu musí být dočista ucpaná.“

Čtvrtého července zemřel další muž a třicet lidí leželo na marodce. Ovzduší tam vypadá, říkal si lodní lékař Balmain, jako by měl Alexander celý trup nacpaný mrtvolami v nejhorším stadiu rozkladu. Jak mají v tom puchu ti zbylí nešťastníci přežít?

Nazítří vyslal Sirius vlajkami dva rozkazy. Podle prvního měl být John Power zbavený pout. Jakmile mu je odemkli, běžel se hlásit k panu Benešovi o práci, jelikož nikdo nevyslovil zákaz zaměstnávat ho. Druhý rozkaz rozhořčil poručíky Johnstonea a Shairpa. Dávka vody pro každého muže ve flotile (ženy a děti dostávaly méně) se měla snížit ze čtyř na tři pinty, bez ohledu na to, zda půjde o lodníka, příslušníka námořní pěchoty anebo trestance. Jedna pinta se má vydávat trestancům ráno, dvě po poledni. Na rozdílení bude dohlížet důstojník námořní pěchoty, svědky u rozdílení budou dva řadoví vojáci a dva trestanci, svědci z řad vojáků a trestanců se budou obměňovat při každém výdeji, aby se předešlo podvádění a nekalým dohodám. Skladové prostory budou uzamčené, stejně tak bude uzamčený i sud s pitnou vodou, který bude právě v použití, a u sudu bude stát stráž. Péči o klíče převezmou důstojníci námořní pěchoty. Zvláštní příděly pro kuchyňské kotle budou vydávány ráno spolu s vodou pro zvířata. Zvířata spotřebovala vody mnoho, pro skot a koně se počítalo s deseti galony na zvíře a den.

Tři dny poté se tišiny i bouřky ztratily a zvedl se jihozápadní pasát, přestože lodě ještě nepřekročily rovník. Nálada se rázem pozvedla, třebaže měla flotila co dělat, aby udržela potřebný postup ve skutečně uražených mílích, kterých teď nebyla ani celá stovka denně. Alexander se zabořil do mocného čelního vlnobití, až jeho ráhnoví praštělo, bok po boku s koncertní lodí Scarborough, nedaleko za sebou měl Siria a Supply, kus před přídí pak Friendship, kterému se vlny přelévaly přes příď uprostřed spršek tříště a které pak setřepával z paluby, jako když se oklepává mokrý pes.

Když začaly stříbrné knoflíky na Johnstoneově a Shairpově šarlatovém kabátci černat a zápach počal pronikat do důstojnických kajut skoro stejně silně jako do podpalubí, vydali se oba poručíci spolu s lodním lékařem Balmainem jako deputace za kapitánem, jenž je sice přijal a vyslechl, ale odmítl jejich stížnost jako naprostý nesmysl. Jemu vadilo jen to, že mu trestanci kradou chleba, měli by dostat takový nářez, aby ten vlásek, na kterém zůstane viset jejich život, byl jen jediný palec dlouhý.

„Vy byste vlastně,“ odsekl Johnstone jedovatě, „měl děkovat své šťastné hvězdě, že vám nekradou váš rum.“

Sinclair ve spokojeném úsměvu odhalil zažloutlé zuby. „Na ostatních lodích, pánové, snad mají s rumem nějaké problémy, ale na mé lodi nic takového neexistuje. Uložil jsem tesaři, aby opravil kalovou pumpu na pravoboku, ta nepracuje, jak by měla. Což nepochybně zapříčinilo současný stav nádních kalů.“

„A jak,“ procedil skrze zuby Balmain, „dokáže tesař opravit zařízení, v němž rozhodující součásti pro správný provoz jsou z kovu a z kůže?“

„Myslím, že vy dva byste se měli radši pilně modlit za to, aby to dokázal. A teď už jděte.“

A Balmainovi došla trpělivost. Signalizoval Siriovi a dostal svolení vydat se v člunu na Charlottu za hlavním lékařem Johnem Whitem. Člun se pod Shairpovým velením vydal na dmoucí se moře, Charlotte, trochu těžká plachetnice, se loudala daleko vzadu. Cesta zpět na Alexandera byla dost hrozná i pro Shairpa, který jinak nehnul brvou ani v nejhorším vlnobití. Když tedy hlavní lékař flotily White šplhal vzhůru po žebříku na Alexandera, nebyl v nejlepší náladě.

„Bristolané, nástup!“ houkl Stephen Donovan. „Do zadního podpalubí, za panem Whitem a panem Balmainem.“

Přesně vzato, pomyslel si Richard - jenž se toho o čerpadlech kdysi dozvěděl dost a dost během oněch hodin, které strávil s Thomasem Latimerem, dříve než tento pán zmizel i s jeho penězi - by pumpy na Alexanderu vlastně měly být instalovány o jednu palubu níž, aby se tak snížil sloupec kalů, které čerpadla měla zdvíhat a odvádět ven z lodi, šlo však o otrokářskou loď a jejím majitelům se příliš nezamlouvala představa nějakých děr v trupu umístěných takhle nízko, hlavně se ovšem v době mezi dvěma opravami v doku o nějaké kaly nikdo valně nestaral. V ubytovně námořní pěchoty v zadním podpalubí zůstávaly tedy zabudované dvě nádrže na kaly vypumpované z nádní, jedna na levoboku, druhá na pravoboku: plnění každé z nich mělo obstarávat samostatné sací čerpadlo s pákou, kterou se pumpovalo nahoru a dolů. Od každé z těchto nádrží vedla na bok lodi trubka s kohoutem, kterou se jejich obsah vypouštěl do moře. Pumpa na pravoboku byla rozebraná, druhá pumpa, na levoboku, se odmítala pohnout.

„Jdeme dolů,“ prohlásil hlavní lékař flotily White. „Jak může člověk pobyt v tomhle prostoru vůbec přežít? Vaši muži, poručíku Johnstone, by měli dostat vyznamenání za statečnost.“

Richard a Will Connelly nadzvedli příklop a zavrávorali. V nákladovém prostoru dole panovala naprostá temnota, avšak zvuk tekutých kalů přelévajících se kolem sudů s pitnou vodou slyšeli i všichni ostatní, kteří se drželi opodál.

„Budu potřebovat nějaké lampy,“ řekl White a uvazoval si přes obličej šátek. „Jeden z nás se bude muset vydat tam dolů.“

„S otevřeným plamenem by se tam asi chodit nemělo, pane,“ řekl zdvořile Richard. „I samotný vzduch dole by mohl vzplanout.“

„Ale já to vidět potřebuju!“

„To opravdu není zapotřebí, pane. Všichni slyšíme, jak to tam vypadá. Kaly přetekly až do skladišť. To znamená, že se naprosto neodčerpávají. Žádná z těch pump nefunguje, a asi nikdy nefungovala - když jsme tam byli naposledy, museli jsme kaly vybírat džbery. Tenhle problém máme na lodi už od doby, kdy jsme ještě kotvili v Galeonovém přístavu.“ -

„Jak se jmenujete?“ otázal se White skrze uvázanou masku.

„Richard Morgan, pane, původem z Bristolu.“ Usmál se. „My Bristolani jsme na puch zvyklí, takže na práce s kaly posílají vždycky nás. Ovšem vybrat kaly jednorázově džbery nijak nepomůže. Ty se musí čerpat pořád, čerpat a čerpat, den co den. Ale ne těmihle sacími pumpami. Vybrat s nimi tunu vody trvá celý týden, i když pracují, jak mají.“

„Dokáže je opravit lodní tesař, pane Johnstone?“

Johnstone pokrčil rameny. „Zeptejte se Morgana, pane. Ten se v tom zřejmě vyzná. Já toho o pumpách moc nevím.“

„Dokáže je opravit lodní tesař, Morgane?“

„Ne, to určitě ne, pane. V těch kalech je tolik svinstva, že se trubky a válce tohohle rozměru musí při každém zdvihu nevyhnutelně ucpat. Co tahle loď potřebuje, je řetězový elevátor.“

„A co umí řetězový elevátor navíc ve srovnání s těmihle pumpami?“

„Dokáže si poradit se vším tím, co plave tam dole. Jsou to jednoduché dřevěné kapsy, každá ovšem o mnohem větším obsahu, než jaký mají tyhle válce. Zdvíhání se děje mosazným hákovým řetězem navlečeným nahoře na kolo s dřevěnými palci a dole na dřevěný buben. Dřevěné kapsy jsou na řetěz upevněné tak, že cestou dolů se sklopí a cestou nahoru se zase natočí

tak, aby nabraly to, co se má čerpat. Šikovný tesař by to mohl vyrobit celé, až na ten řetěz ovšem, zařízení je to tak jednoduché, že dva chlapi otáčející tím ozubeným kolem dokážou během několika minut vyčerpat celou tunu vody.“

„Pak je nezbytné, aby byl Alexander takovým řetězovým čerpadlem ihned vybaven. Máte tu někde takový řetěz?“

„Pochybuji, pane, ale Sirius prošel docela nedávno důkladnou přestavbou, takže tam určitě namontovali i řetězová čerpadla. Myslím, že by zásobní hákový řetěz mít mohli. A jestli ho nebude mít Sirius, dal by se snad najít na ostatních lodích.“

White se obrátil k Balmainovi, Johnstoneovi a Shairpovi. „Dobrá, takže já se vydám na Siria podat zprávu guvernérovi. Mezitím je třeba ze skladišť a z nádní veškeré kaly vybrat vědry. Nastoupí na to všichni vojáci a všichni vězni, kteří nejsou nemocní. Nepřeju si, aby tohle všechno museli dělat jenom Bristolani,“ oznámil Johnstoneovi. Ostře se pak otočil na Balmaina. „Proč jste mě o téhle situaci neinformoval už dávno, jestliže trvá celých sedm měsíců? Kapitán téhle lodi je lempl a lenoch, ten neudělá zbytečný krok, ani kdyby na něj a na ten jeho kastel padal zadní stěžeň. Ale vy jste jako lodní lékař jednoznačně odpovědný za zdraví všech mužů na palubě, včetně vězňů. To jste ignoroval a můžete si být jist, že i to guvernérovi ohlásím.“

William Balmain tam stál, rudý v obličeji, jinak hezkém, teď ale zrůzněném ohromením a zlostí. Byl Skot, o šest let mladší než Ir White, a už od prvního setkání nenašli jeden v druhém přílišné zalíbení. Sjíždět ho takhle před dvěma vojáky a před čtyřmi trestanci bylo přímo hanebné - to si mohl dovolit leda major Ross vůči svým neschopným podřízeným. Teď nebyla ta pravá chvíle se s Whitem utkat, ale Balmain si pevně umiňoval, že bude žádat zadostiučinění, jakmile flotila dosáhne Botanické zátoky. Přebíhal velkýma očima z jednoho vězně na druhého, zda u někoho z nich nepostřehne pobavený nebo škodolibý úsměv, ale nic podobného na jejich tvářích neshledal. Tuhle partu si dobře pamatoval, a to z velice zvláštního důvodu: vůbec ještě nezastonali.

V té chvíli se objevil dole na schůdcích major Robert Ross, jehož zvědavost byla vyburcována skutečností, že Shairp už zase rejdí sem tam po oceánu. Stačilo mu začichat, a rázem pochopil, co je tu za problém, Balmain se upjatě odebral do své kajuty trucovat a spřádat plány na pomstu, zatímco White vysvětloval, oč jde.

„Aha,“ pravil Ross a soustředěně se zahleděl na Richarda. „Vy jste byl ten s čistou hlavou, dobře si vás pamatuju. Takže ve vás máme odborníka na pumpy a tak podobně, co, Morgane?“

„Vím toho o nich dost, pane, abych si byl jistý, že Alexander naléhavě potřebuje řetězová čerpadla.“

„Naprosto souhlasím. Pane White, odvezu vás na Siria a pak na Charlottu. Pane Johnstone a pane Shairpe, všechny muže okamžitě nasaďte na čerpání kalů džbery. A dejte vyříznout do boků dvě díry, níž než jsou střílny, aby to svinstvo mohli chlapi lejt rovnou do moře.“

Poručík Philip Gidley King, jenž nazítří spolu s majorem Rossem a hlavním lodním lékařem Whitem dorazil na Alexandera, vrhl na levobokovou pumpu, kterou Richard mezitím odmontoval a rozebral, jediný pohled a opovržlivě se uchechtl. „Tenhle krám přece nedokáže vycucnout nic, ani kapičku semena ze satyrova čuráku. Na Alexandrovi je třeba instalovat řetězový elevátor. Kde je lodní tesař?“

Anglické puntičkářství ve spojení s keltským nadšením dokázalo zázraky. King, jako poručík válečného loďstva, a tedy nadřízený poručíkům námořní pěchoty, setrval na palubě tak dlouho, dokud neměl jistotu, že tesař přesně pochopil, co má vyrobit a že je také schopný to provést - a pak se vrátil, aby komodorovi podal zprávu, že v budoucnosti bude Alexander již o mnoho zdravější lodí.

Avšak jedem snad byly nasyceny i samotné trámy, a tak se loď zcela zdravým plavidlem nestala nikdy. Výpary, které se téměř rozlévaly celým jeho nitrem, se však vytratily. Život v podpalubí se stal mnohem snesitelnější. A co na to Esmeralda Sinclair? Nepotěšilo ho snad, že jeho problém s kaly konečně někdo vyřešil a že to firmu Wallon & Company nic nestálo? Kdepak! Kdo, k čertu, ječel z výšin svého kastelu (poté, co mu to vyšpehoval a donesl Trimmings), měl co vyřezávat do jeho lodi ty dvě posraný díry?

Flotila překročila rovník v noci z patnáctého na šestnáctý červenec. Následujícího dne se lodi ocitly v první skutečné bouři od vyplutí z Portsmouthu, jícny byly zajištěny přibitými příklopy a vězňové se ocitli v naprosté tmě. Pro ty, kteří podobně jako Richard trávili teď veškerý čas na palubě, to představovalo hotovou noční můru, zmírňovanou jen tím, že z vězení zmizel alespoň nejhorší zápach. Vlny přicházely zepředu a zleva, takže se Alexander spíše kolébal dopředu a dozadu, než aby se kýval

z boku na bok, což s sebou neslo nezvyklé pocity střídajícího se drtivého tlaku a beztíže, jak se loď zvedala přídí do výšky a pak s hromovou ranou znějící jako výbuch dopadala zpět do moře. Jelikož v kójích leželi kolmo k těmto pohybům, převalovali se sem a tam od lodní přepážky k mezistěnám kójí. Mořská nemoc, o které už si všichni mysleli, že ji mají za sebou, propukla znovu a Ike strašlivě trpěl.

Trpěl až příliš. Když se flotila vynořila z pásma bouře, se sudy na dešťovou vodu tak plnými, že bylo možno obnovit původní příděly pitné vody, bylo už jasné všem, i zoufalému Joeymu Longovi, že Isaac Rogers dlouho žít nebude.

Chtěl vidět Richarda, jenž se schoulil naproti Joeymu a Ikovu hlavu a ramena si položil do klína.

„To je konec, Richarde, konec jedný silnice i konec jednoho silničního lupiče,“ řekl. „Och, ale já už jsem tomu docela rád! buď se mnou rád i ty. Vopatruj Joeyho. Von to ponese dost těžce.“

„Nedělej si starosti, Iku, o Joeyho se budeme starat všichni.“

Ike pozvedl kostnatou ruku a ukázal na poličku u trámu. „Mý holinky, Richarde, ty jedinej si dost velkej na to, aby ti padly, a já chci, aby sis je vzal. Tak jak sou, se vším všudy. Víš už?“

„Vím. Postarám se, aby jich bylo moudře využito.“

„To je dobře,“ řekl Ike a zavřel oči.

Asi hodinu na to umřel.

Na Alexaderu už zemřelo tolik mužů, že si lodníci určení k šití plachet museli starou plachtovinu vyprosit od ostatních lodí. Ika, oblečeného do čistého oděvu, zašili do režného vaku a vynesli na palubu. Richard měl ve své knihovničce modlitební knihu, přečetl z ní tedy za Isaaka Rogerse zádušní modlitbu, poručil jeho duši Bohu a jeho tělo hlubinám. Sjelo z prkna a okamžitě se ponořilo, zatíženo čedičovými oblázky nasbíranými na Tenerife, na témže místě, kde usnul John Power. Kovovou přítěž už na Lodi mrtvých všechnu spotřebovali.

Lodní lékař Balmain nařídil další vykuřování, nově všechno vydrhout dehtovým olejem a nově nabílit. Vedl teď dost samotářský život, uzavíral se v zadní nástavbě, kde byli jeho jedinými společníky oba poručíci námořní pěchoty. Ti se ovšem stravovali odděleně a s Balmainem neměli pranic společného. Podobně Jako Arthur Bowes Smyth, felčar na Lady Penrhyn, uchovával si Balmain duševní rovnováhu zájmem o spousty mořských tvorů, se kterými se setkávali, a pokud byli dostatečně malí, nakládal je do lihu. Bylo nesporné, že od instalace řetězového čerpadla se do vězení sestupovalo snáze, ale Whiteovy výtky ho nepřestávaly pálit a zařekl se, že budou-li ti zlořečení vězňové umírat dál, obvinit se za to nedá.

Poté co nenadálá vlna spláchla trestance, jenž právě seděl na latríně mužstva na přídi, klesl počet deponovaných na Alexanderu na 183.

Na počátku srpna spatřila flotila zemi u mysu Frio, den plavby severně od brazilského hlavního města. Avšak vysoké skalnaté hory onoho pobřeží se zachovaly podobně jako kopce St.Jaga,

jakmile mys obepluli, vítr ustal a vystřídalo ho bezvětří jen s občasnými závany odevšud a odnikud. Do Rio de Janeira se dovlekli až v noci ze čtvrtého na pátého srpna. Zde to ovšem byl zimní měsíc: Rio de Janeiro leželo tak daleko na jih od rovníku, že se nacházelo v těsném sousedství obratníku Kozoroha. Plavba z Tenerife trvala 56 dnů a 84 dnů už uběhlo od okamžiku, kdy vypluli z Portsmouthu, čísla, která se dala krásně zaokrouhlit na 8 týdnů a 12 týdnů. A znamenala také 6 600 pozemních mil.

Ke vstupu na koloniální území Portugalska bylo třeba zajistit náležité formální povolení, což si vyžádalo nemálo času. Ve tři odpoledne flotila proplula míli širokou úžinou mezi Homolemi cukru za hřmění salvy třinácti děl ze Siria a odpovědí kanonýrů z pevnosti Santa Cruz.

Už od rozednění se nahrnuli všichni na Alexanderu k zábradlí, fascinováni tímto cizím, pohádkově krásným místem. Jižní Homole vyhlížela jako tisíc stop vysoké vajíčko z šedorůžového kamene korunované parukou stromů, severní Homole byla až nápadně holá. Kolem se tyčily další skalní věže a útesy, s rozeklanými vrcholy a s boky porostlými bujnou pralesní vegetací, mezi nimi se prostíraly svítivé palouky a jejich zelení tu a tam prorážely šedivé, smetanově bílé a růžové skalní stěny. Klikatící se pláže byly dlouhé, s krásně žlutým pískem, tam, kde se oceán prodíral až do jejich blízkosti, olemované příbojem, jinde - za příbřežním nánosem - tiché a pokojné. Flotila spustila kotvy poblíž vjezdu do zátoky, přímo u jedné z četných pevnůstek vybudovaných k obraně Rio de Janeira proti nájezdům z moře. Teprve následujícího dne bylo všech jedenáct lodí odvlečeno na trvalé kotviště přímo u města San Sebastiano, jak znělo správné jméno sídla. Město se rozkládalo na čtvercovém poloostrově při západním břehu zátoky a protahovalo se četnými choboty široko daleko do údolíček mezi vrcholy.

Přístav se hemžil plovoucími krámky, veslaři v nich většinou byli téměř nazí černoši, loďky měly stříšky natřené pestrými barvami. Na břehu Richarda upoutaly četné kostelní věže se zlatými kříži, jinak však stálo v Riu vyšších budov pomalu. Nikdo trestancům nezakázal přístup na palubu, nikdo nebyl spoután železy, dokonce ani John Power. Prostor kolem všech šesti transportních lodí však nepřetržitě střežily hlídky v člunech a odrážely také pokusy veslujících obchodníků přiblížit se k lodím.

Panovalo krásné počasí, bylo velice horko, vzduch bez hnutí. Oh, moci tak na břeh! To možné nebylo, všichni vězňové si to uvědomovali. V poledne dostali k obědu velký kus pečeného hovězího, plné hrnce jamů a fazolí, rýžovou kaši a bochníčky nezvykle chutnajícího chleba, jenž se připravoval -jak se Richard později dozvěděl - z kořenů rostliny maniok. Ovšem to všechno nebylo nic ve srovnání s okamžikem, kdy k nim přirazily lodice, z nichž jim rozesmátí černoši házeli na palubu stovky a stovky pomerančů, hráli si s nimi jako na přehazovanou a bělostné zuby jim svítily v ebenových tvářích. O pomerančích už Richard slyšel, stejně tak jako několik ostatních vězňů, dočetl se kdesi, že na některých zámcích jsou „oranžérie“, a jednou dokonce pomeranč i viděl, když ho v krámě vystavil strýček James apatykář, jenž dovážel citrony a lisoval z nich šťávu. Citrony se nekazily tak snadno jako „oranže“.

Některé z pomerančů měly šest i sedm palců v průměru a byly zbarvené sytě oranžově, jiné měly až krvavě rudou slupku i dužninu. Když vojáci a vězňové zjistili, že nepoživatelná slupka se dá snadno oloupat, cpali se pomeranči jako o závod a nemohli se šťavnatého a sladkého ovoce nasytit. Občas vzali zavděk i velkými, jasně žlutými citrony, aby trochu srazili sladkost tolika snědených pomerančů, anebo sáli méně šťavnaté limetky, v jejichž chuti se mísila svíravost citronu a sirupovitá lahodnost pomeranče. Citrusy se jim nedokázaly přejíst, stále jich nebyli sytí. Koncem třetího týdne jejich pobytu v Riu Neddy Perrott zjistil, že nejsvětlejší z plodů jsou zřejmě trhané ne zcela dozrálé, a začal schraňovat nejšťavnatější z nich, o kterých se domníval, že by mohly ještě pár dní vydržet. Jakmile na to přišli i ostatní trestanci, následovali jeho příkladu. A řada mužů včetně Richarda si z citronů i pomerančů schovávala semena.

Každý den teď dostávali čerstvé hovězí, rozmanitou čerstvou zeleninu a čerstvý maniokový chléb. Když mariňáci objevili, že rum v Riu je sice nevalné kvality, ale zato levný skoro jako voda, jejich disciplína a dozor nad vězni takřka vzaly za své. Oba poručíci se jen zřídka objevili na palubě, stejně tak jako lodní lékař Balmain, jenž se vydával do přírody mimo město zhlédnout obrovské zářivé motýly a překrásné, téměř jakoby umělé květiny zvané orchideje. Ve své vášni pro domácí zvířátka si lodníci i vojáci nanosili na palubu ochočené papoušky nádherných barev, na lodi zbývali už jen dva psi, ostatní, jak správně předpověděl Donovan, už spolykali žraloci. Kocour Rodney, jeho choť a rychle se rozrůstající potomstvo měli zlaté časy. Alexander snad teď byl o něco zdravější, ale zato byl plný myší a krys.

Rio mělo i méně přívětivou tvář - byl to pravý ráj švábů. I Anglie měla své rusy, malé a dosti plaché, avšak tady představovali švábi hlasitě cvrčící obry, nalétávající s obdobnou zlovůlí, jaká čišela ze žraloků. Byli útoční a chytří a na člověka spíše doráželi, než že by před ním prchali. Všechny členy výpravy, od nejvyšších hodností na Siriu až po posledního trestance na Alexanderu, dokázali švábi dohánět až na samý pokraj šílenství.

Většina mužů setrvávajících na lodi spávala téměř nahá na palubě, ne však tak pokojně jako na širém moři. Rio snad nechodilo vůbec spát. Nikdy se tu zcela ani nesetmělo, v kostelích i v dalších budovách se svítilo po celou noc. Jako by se těch několik místních Portugalců a bezpočet jejich černých otroků strachovalo čehosi, co se skrývalo v nočních stínech. Poté, co Richard jednou uprostřed noci zaslechl cosi mezi skřekem a řevem neznámého zvířete, při němž tuhla krev v žilách, začal chápat, proč se tu snaží udržet tmu co nejdále od bran a dveří.

Nejméně dvakrát až třikrát do týdne se konal ohňostroj, vždy k poctě nějakého světce anebo svaté Panny či události v životě Ježíše Krista - v náboženském životě Ria neexistovaly pražádné střízlivé anebo přitlumené tóny. Pohoršovalo to zejména vyznavače učení Johna Knoxe, jako byli Balmain a Shairp, kteří celý katolicismus považovali za nemorální, zvrhlý, ba přímo satanský.

„Dost mě překvapuje,“ řekl Richard Johnu Powerovi, když spolu sledovali barevné jiskry a šmouhy sršící z vypálené rakety, „že ses tu ještě nepokusil o útěk.“

Power se jen ušklíbl. „Tady? Když neumím ani slovo portugalsky? Čapli by mě hned první den. Ostatně kromě portugalskejch votrokářů a nákladních brig je v přístavu jediná další loď, anglickej velrybář, kterej si tu dává voškrábat dno. A ten má navíc vodvézt domů nemocný mariňáky ze Siria a ze Snaply.“ Změnil téma, zřejmě pro něho bylo až příliš bolestivé. „Jak je vidět, Esmeralda tu svou loď zanedbává jako vobvykle. Ten se ani nepokusil dát ji voškrábat.“

„Pan Bones ti o tomhle nic neřekl? Alexander je přece pod čárou ponoru oplátovaný mědí.“ Richard se pleskl do prsou olepených pomerančovou šťávou. Jdu přes bort, umýt se trochu v moři.“

„Já myslel, že plavat neumíš.“

„Neumím. Ale potopím se do vody a držím se přitom žebříku. Doufám, že se ho časem budu moct pustit. Včera jsem to zkusil a dvě vteřiny jsem opravdu plaval. Pak jsem ale zpanikařil. Dnes se tomu snad nepoddám.“

„Já plavat umím, ale netroufnu si,“ přiznal Power lítostivě. Kázně neměl nazbyt, ale pud sebezáchovy mu nechyběl.

Richard byl jednoho dne právě ve vodě, když se Stephen Donovan vracel v nájemném člunu. S plaváním neuspěl, jakmile se pustil příčky, šel pod vodu. Když připlouval člun, bylo třeba vylézt z vody a udělat u žebříku místo, a Richard se k tomu právě chystal, když uviděl, kdo stojí na jeho přídi.

„Richarde, vy troubo jeden, vždyť v tomhle přístavu je plno žraloků!“ rozkřikl se Donovan, sotva vyšplhal na palubu ..Být vámi, tak bych tohle už nezkoušel.“

„Moc pochybuju, že by se uprostřed takové hostiny, jakou nabízí přístav v Riu, nějakému žraloku zachtělo zrovna takové hubené kořisti, jako jsem já,“ zakřenil se Richard. „Zkouším se naučit plavat, ale zatím mi to vůbec nejde.“

Donovan blýskl očima. „Abyste mohl doplavat do Afriky, kdyby se snad Alexander uprostřed oceánu potopil? Nemějte strach, Alexander má trup, který se nad vodoryskou zužuje, takže je prakticky nepotopitelný, a přes svá léta je pořád v dobrém stavu. Mohl byste ho položil na bok, až by si ráhny sáhl na hladinu, anebo ho zhoupnout kastelem až pod zádovou vlnu, a on se vždycky zase vzpřímí.“

„Dobrá, takže až se dostaneme do Botanické zátoky a až se třeba ukáže, že je málo džberů, tak se tam pak budu moct beze strachu vykoupat alespoň v mořské vodě. Nějaká jezera a řeky tam snad jsou - sir Joseph Banks se ovšem o žádných nezmiňuje. Uvádí dokonce, že pitná voda je tam velice vzácná - jen pár potůčků.“

„Už vám rozumím. Podívejte se tamhle na toho psa, na Wallaceho.“ Ukázal prstem tam, kde se Shairpův skotský teriér vedle najaté lodice za poručíkova povzbuzování a smíchu pilně hrabal vodou k Alexandrovi.

„Proč na Wallaceho?“

„Dívejte se, jak on plave. Až se příště vydáte po žebříku dolů do vody provokovat žraloky, předstírejte, že máte čtyři nohy, a ne dvě. Lehněte si na břicho, vystrčte hlavu nad hladinu a všemi čtyřmi hrabejte, jako to dělá kachna. A v tom okamžiku,“ říkal Donovan a dával zářícímu černouškovi šestipenci, poté co mu vynesl na palubu celou hromadu balíků, „začnete plavat, Richarde. Od Wallaceho stylu na čubičku přejdete snadno k tomu, že se naučíte šlapat vodu, dělat tempa, splývat a všechna ostatní kouzla a praktiky plavání.“

„Johnny Power umí plavat, a přece je tu pořád ještě s námi.“

„Dost by mě zajímalo, jestli by se byl dal na Tenerife jen tak sebrat, kdyby věděl to, co jsem se dnes dozvěděl já.“

Richard zbystřil pozornost, sklonil hlavu k rameni. „Povězte mi to taky.“

„Tahle flotila vyplula z Portsmouthu jen s náboji, které měli vojáci v sumkách, neměla navíc ani jednu kuli a ani špetku prachu.“

„To asi žertujete.“

„Vůbec ne.“ Donovan se rozesmál, pak zavrtěl hlavou. „Takhle je organizovaná celá ta naše výprava! Zapomněli nás vybavit municí.“

„Kristepane!“

„Přišel jsem na to jen díky tomu, že Jeho Excelenci guvernérovi Phillipovi se tady v Riu právě podařilo nakoupit deset tisíc nábojů.“

„Takže by nedokázali na žádné z těchhle lodí potlačit vzpouru - sledoval jsem, jak moc mariňáci na Alexanderu pečují o své zbraně a munici - žádný z těch jejich nábojů by nestál ani za tu slinu.“

Pan Donovan na Richarda ostře pohlédl, otevíral už ústa, aby mu na to odpověděl, ale pak si to rozmyslel a dřepl si vedle hromádky nákupů. „Tady je něco z toho, co potřebujete. Zítra přivezu další. Zaslechl jsem také cosi o tom, že snad už brzy vyplujeme.“ Začal balíčky nakládat Richardovi do náruče. „Dehtový olej, mastička od tak staré a ošklivé baby, že se v kořenářství prostě nemůže nevyznat, k tomu navíc nějaký prášek ze stromové kůry, o kterém přísahala, že pomáhá proti horečce. A láhev laudana pro případ, že by voda z Ria rozpoutala nějaké průjmy - lodní lékaři se jich dost obávají, poručík King je naproti tomu optimistický. Kupa čistých hadrů a klůcků a taky pár bavlněných košil, kterým jsem nedokázal odolat - nějaké jsem nakoupil pro sebe a pamatoval jsem i na vás. Bavlna v horku chladí a příjemně se nosí, nic se jí nevyrovná. Slad ovšem jako by se dočista vytratil - felčaři z lodí mě v krámech zřejmě předešli, čert aby je vzal. Ale usušte si na slunci trochu citrónové kůry a tu pak žvýkejte. Mezi námořníky se traduje, že citrusy dokážou předejít kurdějím.“

Richardovy oči spočinuly na Donovanově tváři s radostí a vděkem, ale Donovan byl příliš moudrý, než aby v nich hledal víc než to, co onen pohled znamenal. Přátelství. Vztah, pro který byl tento muž ochotný i umřít, třebaže v životě určitě poznal i lásku, ale nehodlal ji prožít znovu. Koho asi ztratil? Zcela jistě to nebyla ona žena, jež mu otevřela brány sexuálního ráje. Takového něco, soudě podle jeho chování, v něm teď vzbuzuje pouze odpor. A nebyla to asi ani žádná jiná žena. A zatím ani muž. Jednoho dne, Richarde Morgane, si od tebe chci celý tvůj příběh vyposlechnout!

Když se následujícího jitra chystal opustit loď, čekal na něho Richard u žebříku.

„Můžu vám ještě něčím udělat radost?“ zeptal se ho a bylo na něm viděl, že by ho to potěšilo.

„Ano, ale je to něco, zač musím zaplatit.“ Richard ukázal prstem na palubu a shýbl se, jako kdyby tam leželo cosi zajímavého. Sehnul se i Donovan, a nikdo kolem neměl možnost spatřit, jak z dlaně do dlaně přešlo sedm zlatých mincí.

„Copak potřebujete? Za tohle byste si mohl koupit topas velký jako limetka, anebo jen o málo menší ametyst.“

„Potřebuji tolik smirkového prášku a velice silného rybího klihu, kolik se za to dá koupit,“ řekl Richard.

Donovan na něho zůstal koukat s pootevřenými ústy. „Smirkový prášek? Rybí klih? K čemu to, pro všechno na světě?“

„Dalo by se to možná koupit i u mysu Dobré naděje, ale obávám se, že ceny tam budou hrozné. Tady v Rio de Janeiru se zdá být mnohem levněji,“ uhýbal Richard.

„To ovšem není odpověď na mou otázku, Richarde. Vy jste, příteli, samé tajemství. Řekněte mi to, jinak vám nic nekoupím.“

„Ale koupíte, to přece dobře víte,“ široce se usmál Richard, „ale rád vám to povím.“ Zadíval se přes zátoku ke kopcům na severu pohlceným džunglí. „Strávil jsem za téhle nekonečné plavby spoustu času přemyšlením, co já nejspíš budu dělat, až konečně dorazíme do Botanické zátoky. Jen málokterý z nás vězňů se něčemu vyučil. Já své řemeslo mám a něco z něho budu určitě moci využít, protože si dovedu představit, že se tam spousta stromů bude kácet a rozřezávat na trámy a na prkna: a já umím ostřit pily. Co víc, dovedu na pile taky rozvádět zuby, což nedokáže každý. Snad se mému strýci Jamesovi podařilo dopravit na některou z lodí mou truhlu s nářadím, ale možná také, že neuspěl. V tom případě se neobejdu bez smirku a klihu. Pilníky, jak se domnívám, možná flotila má, ovšem pokud byla nářadím vybavena stejně chatrně jako potravinami, sotva někdo pamatoval zrovna na smirek a rybí klih. A taky to, co jsem od vás slyšel o těch nábojích, mě zrovna nerozveselilo. Co si ti lidé vlastně představují, že budeme dělat, když se ukáže, že nějací ti Indiáni v Novém Jižním Walesu jsou stejně útoční jako Mohawkové, a když nás oblehnou?“

„To je dosti případná otázka,“ řekl Stephen Donovan se vší vážností. „A co vlastně vy s tím smirkem a rybím klihem děláte, Richarde?“

„Vyrábím si svůj vlastní smirkový papír a smirkové pilníky.“

„Budete potřebovat i normální pilníky, pokud je Flotila nedostala do výbavy?“

„Ano, ale tohle jsou veškeré peníze, které mohu postrádat, a nechci dál zneužívat vaší laskavosti Doufám i nadále, že se snad truhlička s mými nástroji přece jen objeví.“

„Páčit z vás informace je asi stejně snadné jako vymačkávat krev z kamínku,“ usmál se pan Donovan, „ale něco už jsem se přece jen dozvěděl. Jednoho krásného dne budu vědět všechno.“

„Nestojí to za poslouchání. Ale děkuju vám.“

„Och, rádo se stalo, Richarde. Kdybych nemusel pátrat po těch vašich medikamentech na všech možných i nemožných místech, nespatřil bych ani polovinu toho, co jsem takhle v Riu viděl. Byl bych se podobně jako Shairp a Johnstone poflakoval po kavárnách, užíval si všelijakých lepivých sladkostí, rumu, portského, lísal bych se k portugalským úředníkům a loudil na nich suvenýry.“ Slézal svižně dolů po žebříku s výrazem člověka, který už to dělal bezpočtukrát předtím, a vesele si pohvizdoval.

O poslední neděli v Riu měl na Alexanderu kázání reverend Richard Johnson - kaplan expedice známý svými mírně metodistickými názory na anglikánskou církev (velice lowovskými) -a sloužil tu i mši za doprovodu vlezlého vyzvánění katolických zvonů rozesetých po celém městě. Drhly se paluby, jistá známka, že se blíží odplutí.

Manévr vyvedení jedenácti lodí z přístavu v Riu, v němž byly rozesety četné ostrůvky, započal čtvrtého září a byl dokončen den nato, poté co tu kotvili celý měsíc bohatý na pomeranče a ohňostroje. Fort Santa Cruz a Sirius se navzájem trumfovaly salvami z jedenadvaceti děl. Denní příděl vody byl omezen na tři pinty - znamení, že guvernér už má za sebou poradu s lodními lékaři o kvalitě vody z Ria.

Za soumraku jim pevnina zmizela z dohledu, flotila se vzdalovala od břehů a hledala vítr vhodný pro její východní kurs, tak aby oněch 3 300 pozemních mil k mysu Dobré naděje zdolala co nejrychleji. Od této chvíle poplují stále východním a jižním směrem, po mořích, která sice již byla až po Mys zmapována, zatím však byla jen málo navštěvována. Až dosud tu a tam potkávali nějakou portugalskou obchodní loď, odnynějška nespatří žádnou plachtu, dokud se nepřiblíží k Mysu a k trase velkých korábů směřujících do Východní Indie.

Richard si doplnil veškeré zásoby a navíc získal smirkový prášek, klih a několik dobrých pilníků, největší starost mu dělaly tufity, kterých sice měl ještě několik v záloze, nevystačily by mu však pro jeho přátele. Pokud měl strýček James apatykář pravdu, pomalu už končila jejich účinnost. A tak s Donovanovou pomocí zhotovil provazovou klícku, nechal jeden z tufitů vléci v moři a modlil se přitom, aby na něj nedostal zálusk nějaký žralok. Jednomu se takhle zalíbily kalhoty důstojníka námořní pěchoty tažené za lodí, aby se dobře vymáchaly, uhryzl šňůru a kalhoty spolkl, jen aby je opět znechuceně vyvrhl. Což by byl jistě učinil i s tufitem. Ovšem jakmile by vzala za své šňůra, bylo by i po kameni. Po týdnu Richard filtr z vody vytáhl a uvázal ho na palubě, aby byl co nejvíc vystaven slunci a dešti. A do moře šel na dlouhou lázeň další tufit. Richard doufal, že takhle prostřídá všechny ještě dříve, než se u nich projeví známky opotřebení.

Za plavby dále k jihu, kdy stále vyhlíželi onen mocný proud, jenž by jim napomohl překročit Atlantik z Brazílie do Afriky, začínali narážet na stáda vorvaňů obrovských, která rovněž směřovala k jihu. Obrovití tvorové měli hlavu, která z profilu vyhlížela jako malý útes, pod nosními otvory byla schována až směšně drobná dolní čelist, vyzbrojená ovšem hrozivě vypadajícími zuby. Ocasy měli tupější a projevovali mnohem méně akrobatických schopností než ostatní velryby, s nimiž se zatím setkali. Byly tu spousty obvyklých obyvatel moří - delfínů, sviňuch a žraloků, zato lov poživatelných ryb byl obtížný, neboť teď pluli rychleji a za silného vlnobití. Někdy se sice objevilo celé rybí hejno, takže úlovek vydal na hustou polévku, jinak ale strava povětšině sestávala z nasoleného masa a tvrdého chleba hemžícího se molími larvami a červy. Na chuť k jídlu to nikomu nepřidávalo. Vězňové však navíc měli velký pytel nasušených citrusových kůr a společně z něho den co den trochu ujídali.

Směrem k jihu přibývali i obrovští mořští ptáci nazývaní albatrosi, když však jeden dychtivý mariňák při představě pečeného albatrosa k večeři vytáhl mušketu, zděšená posádka se na něho sesypala a pušku mu strhla, ještě než stačil vystřelit, zabít některého z těchto nádherných králů vzduchu přináší podle námořníků lodi neštěstí.

Propukla nová choroba - zprvu jen mezi vojáky námořní pěchoty, ale brzy se přenesla i do vězení. A znovu začalo vykuřování, drhnutí, bílení. Prostřední kóje, vyhrazené pro izolaci nemocných, se znovu plnily a jeden z trestanců uprostřed zuřící bouře zemřel. Lodní felčar Balmain - spokojený, že už teď navštěvuje o poznání voňavější prostředí - dělil svůj čas mezi vězení a zadní podpalubí. Kdykoli to počasí dovolilo, nařizoval další a další vykuřování, drhnutí a bílení, třebaže celý tento rituál nepřinášel jiný výsledek, než že Richarda, Billa, Willa, Neddyho a ostatní připravoval o světlo ke čtení, vzhledem k tomu, že na palubě nebylo k hnutí pro změť plachet a pobíhajících lodníků. Za jedné takové série poryvů se ukázalo, že kapitán Sinclair vůbec není špatný námořník, dával plachty rozvinout, jakmile zavál příznivý vítr, za pár minut podkasat, jestliže zesílil až příliš. Rozvinout, podkasat, rozvinout, podkasat, rozvinout… Nebylo divu, že John Power, Willy Dring a Joe Robinson se dole ve vězení takřka neukázali. Lodní důstojníci potřebovali každého chlapa, který byl k dispozici. Nic nebylo horšího než nemít dostatek lidí, aby si jednotlivé směny mohly mezi službami důkladně odpočinout. Koncem září rovnodenní bouře trochu polevily, vlny byly mírnější, dalo se vyjít na palubu. Alexander plul dobře za pěkného i špatného počasí, takže se vlny nezačaly přelévat přes palubu, tak aby bylo nutno zabednit jícny napevno přibitými příklopy. Od chvíle, kdy vypluli z Portsmouthu, se tak stalo jen jednou.

John Power se vracel dolů do vězení, když ho právě nepotřebovali na palubě, a vyhlížel stejně nadšený, jako byl vyčerpaný. Stejně tak i Willy Dring a Joe Robinson, kteří se však zdáli podráždění a neklidní a nejevili nejmenší snahu přesunout se kupředu a uchýlit se mezi Powerovu partu u příďové přepážky. Richardovo to připadalo divné, byl by předpokládal, že ve společné práci se lodník s lodníkem spíš spřátelí. Namísto toho byli celí nesví, kdykoli ho uviděli.

Život na lodi běžel dál tak, jak už tomu bylo po celé týdny - vylézt si na palubu, zarybařit si nebo popleskat zvířata, trochu si počíst, zazpívat, pohovořit si s ostatními skupinami vězňů, zahrát si kostky nebo karty, přinutit se něco sníst, všichni opět zhubli, ona troška tuku, kterým se v Riu obalili, se při téhle hrozné dietě rychle ztrácela. Nikdo na levoboku u záďové přepážky nepostřehl nic zvláštního - žádnou změnu v ovzduší, žádný kradmý šepot, žádné tajné výpravy do skladu za loupeží chleba - kdo by o něj také stál? Willy Dring a Joe Robinson se stáhli do svých kójí a neustále spali nebo alespoň podřimovali. Byl to jediný symptom, kterého si Richard povšiml, mlčky ho však přešel, připadal mu sice nezvyklý, avšak nijak významný. Vždyť tihle chlapi už po dva týdny tvrdě pracovali.

A pak, šestého října, dosud velmi daleko od africké pevniny, náhle vtrhla do vězení skupina deseti vojáků a Johna Powera odvedla. Jelikož se bránil, ztloukli ho do bezvědomí a zadním jícnem ho vysadili na palubu, zatímco ostatní trestanci ohromeně přihlíželi. Pár minut potě se vojáci vrátili pro dva muže z Nottinghamu, Williama Panea a Johna Meynella, jejichž kóje sousedila s Powerovou. Dále už nic - až na to, že se Power, Pane a Meynell už nevrátili.

To nejpodstatnější se o celé záležitosti dozvěděl Morgan od Stephena Donovana a něco málo také od Willyho Dringa a Joea Robinsona.

Power a pár mužů z posádky chystali vzpouru, která měla využít toho, že dvě třetiny vojáků námořní pěchoty nebyly schopné služby.

„Divočejší a potrhlejší plán jsem snad v životě neslyšel,“ říkal ohromený Donovan. „Chtěli prostě loď unést! Přičemž to jejich šílenství v sobě nemělo ani krapet metody. Já sám jsem s tím nic společného neměl, a vsadil bych krk, že v tom prsty neměl ani mladý Shortland. A taky jeho eminence William Asten Long by určitě takhle neklesl - chce se mimochodem ucházet o velitelský patent, až se vrátí domů. A co tedy starý Bones? On tvrdí, že se ničeho nezúčastnil, já mu ale nevěřím, a nevěří mu ani Esmeralda. Jakmile by se byli zmocnili kartáčového kanónu a obsadili důstojnické kabiny, měli v úmyslu zatlouct příklopy, a tak zavřít trestance i vojáky do podpalubí, převzít kormidlo a plout směrem k Africe. Esmeraldu, Longa, Shortlanda a mě patrně chtěli zavřít k vám do vězení. S nějakou vraždou, myslím, nepočítali.“

„Nechoďte ještě pryč,“ požádal ho Richard a vrátil se do vězení, aby uhodil na Willyho Dringa a Joea Robinsona přímou otázkou.

„Co vy jste o tom všem věděli?“

Vypadali, jako kdyby z nich právě spadlo obrovské břemeno.

„Slyšeli jsme vo tom vod Powera, chtěl, abysme se k němu přidali,“ povídal Dring. Já mu řek, že je blázen, aby to vzdal. Pak už si dal pozor, aby vo tom s někým nemluvil, když sme byli u toho my dva, i když věděl, že žádnej z nás ho neshodí. A pak nám pan Bones povídal, že už do směny nemáme chodit.“

Richard se vrátil na palubu. „Dring a Robinson o tom věděli, ale nechtěli v tom jet. Kdo v tom podle mého názoru asi měl prsty, byl Bones. Co se pak stalo?“

„Dva trestanci je udali Esmeraldovi.“

„Práskači se najdou vždycky,“ řekl Richard, napůl pro sebe. „Meynell a Pane z Nottinghamu. Parchanti mizerní.“

„Nu, pro Dringa a Robinsona zřejmě platil zákon zlodějské cti, zatímco ti druzí dva si chtěli vysloužit pochvalu a lepší jídlo. Podle vás jsou to mizerní parchanti. Proč?“

„Protože už tu k donášení došlo i dřív. Podezříval jsem je už nějakou dobu. Když jsou teď známá jejich jména, je všechno jasné. Kde jsou teď?“

„Na Scarborough, pokud vím. Esmeralda se vypravil v člunu za Jeho Excelencí hned v okamžiku, kdy ho ten párek o chystané vzpouře informoval. Jel jsem s ním, abych mu pomohl vylézt po žebříku. Sirius vyslal dva tucty vojáků a všichni námořníci, které udavači uvedli, byli zatčeni. O panu Bonesovi a ještě o několika dalších chybějí zatím důkazy. Ale podruhé už to asi zkoušet nebudou, ať si Esmeraldu sebevíc nenávidějí za to, že jim ředí rum a ušetřený jim ho pak navíc ještě prodává.“

„Co se stalo s Powerem?“ zeptal se Richard, hrdlo sevřené.

„Odvezli ho na Siria, tam zatím zůstane přikovaný k palubě. Na Alexandera už se nevrátí, to je jistá věc.“ Donovan se na Richarda zvědavě zadíval. „Vy jste měl toho mládence docela rád, že?“

„Ano, velice, třebaže mi bylo jasné, že vletí do nějakého průšvihu. Někteří chlapi maléry přitahují jako magnet hřebíky. On je jeden z nich. Já totiž vůbec nevěřím, že byl vinen tím zločinem, pro který byl prapůvodně odsouzen.“ Richard si otřel oči a rozzlobeně zavrtěl hlavou. „Strašně chtěl domů za svým nemocným otcem.“

„Já vím. Ale pokud vás tím trochu potěším, tak já se zase domnívám, že se Johnny usadí a stane se z něho přímo vzorový vězeň, jen co se dostaneme za Kapské Město a Johnny už nebude mít žádnou naději utéct domů.“

Přílišná útěcha to věru nebyla, patrně proto, že Richard vnímal, že sám nesplnil své synovské povinnosti, měl přitom na mysli spíše strýce Jamese apatykáře než svého otce.

Byla jediná věc, kterou mohl udělat, aby Johnu Powerovi nějak pomohl, a tu učinil bez rozpaků: rozhlásil jména obou udavačů od jedné přepážky až ke druhé. Práskači jsou práskači, práskat budou zas. Jen co Scarborough dorazí do Kapského Města, tahle informace si tam jistě najde cestu. V Botanické zátoce pak všichni trestanci budou mít jasno, co jsou Pane a Meynell zač. Život tam určitě snadný mít nebudou.

Na všeobecný pocit skleslosti měl lodní lékař Balmain jedinou odpověď: vykouřit, vydrbat a znovu všechno vybílit.

„Dvě věci bych si moc přál, Richarde,“ říkal při této práci s přímo vášnivým zanícením Bili Whiting. „Za prvý popadnout toho zasranýho Balmaina, vodpálit mu nejdřív pod nosem pořádnou porci střelnýho prachu, pak ho vydrbat vocelovým kartáčem a dehtovým volejem a nakonec ho důkladně celýho nabílit. Za druhý bych si rád změnil to svý posraný jméno. No, jak se anglicky řekne bílení? Whiting.“

Kapské Město bylo krásné, to jistě, s Rio de Janeirem se však zdaleka nemohlo srovnávat - alespoň podle úsudku vězňů, kteří se ovšem na všechno směli dívat jen z dálky a nic neměli možnost si pořádně prohlédnout. Rio nejenže poskytovalo úchvatný pohled, ale navíc bylo zalidněné nenucenými a veselými tvory plnými života. Kapské Město bylo spíše větrné, fádní a zaprášené, v jeho přístavu zcela chyběla ona mračna pestrobarevných plovoucích prodejniček, a na žádné z černých tváří, které zahlédli, také neuviděli úsměv. Mohl to být odraz jeho přísně kalvínského, krajně holandského charakteru. Mnoho budov bylo obílených (což už samo o sobě u vězňů z Alexandera nevzbuzovalo přílišné sympatie) a ve městě bylo jen poskrovnu stromů. Vzadu za nevelkou příbřežní rovinkou se tyčil ohromný kopec s plochým vrcholem a křovinatým porostem, a to, co se psalo v knihách, byla doslovná pravda: vrstva hustých bílých mraků, která se nad ním trvale vznášela, se rozprostírala nad touto Stolovou horou jako ubrus.

Cesta z Ria jim trvala 39 dní a do Kapského Města dorazili za vrcholícího jižního jara dne 14. října. Bylo to nyní 154 dnů - 22 týdnů - ode dne, kdy vypluli z Portsmouthu, flotila za tu dobu urazila 9 900 pozemních mil a před sebou měla ještě další velice dlouhou plavbu. Lodi se od sebe ani na okamžik navzájem nevzdálily, guvernér a komodor Arthur Phillip udržel své stádečko pěkně pohromadě.

Pobyt v přístavu znamenal pro vězně nejen loď, která se ustavičně nepohybovala, ale také jídlo, v němž se nic nepohybovalo. Den po přistání přivezli na palubu čerstvé maso spolu s čerstvým, měkkým, úžasným holandským chlebem a několik málo druhů zeleniny - zelí a jakési pálivé, sytě zelené listy. Rázem se probudila chuť k jídlu, trestanci se znovu začali věnovat své fyzické kondici, tak aby přežili závěrečnou etapu cesty, o které se říkalo, že bude ještě o 1000 mil delší než předchozí plavba z Portsmouthu do Ria.

„Až dosud se do těch končin, kam máme namířeno, uskutečnily jen dvě výpravy,“ říkal s ustaranou tváří Stephen Donovan, jenž na Richarda naléhal, aby mu dovolil věnovat jim na chléb také trochu másla. „Holanďan Ábel Tasman po sobě zanechal mapy své expedice uskutečněné před více jak sto lety, a máme samozřejmě i mapy kapitána Cooka a jeho podřízeného kapitána Furneauxe, který se za druhé Cookovy výpravy dostal až na dolní konec světa a k okraji ledové země. Ale jistotu nemá nikdo. Na našich jedenácti lodích je spousta lidí a my se s nimi pokusíme z Kapského Města doplout až do Nového Jižního Walesu. Je snad Nový Jižní Wales součástí toho, čemu Holanďané říkají Nové Holandsko, dva tisíce mil na západ od něho? Cook si tím jistý nebyl, protože nespatřil žádné jižní pobřeží, které by ta dvě místa spojovalo. Dosáhli jediného - prokázali, že Van Diemenova země není součástí Nového Zélandu, jak se domníval Tasman, ale spíše krajní jihovýchodní bod Nového Jižního Walesu, což je pruh pobřeží táhnoucího se přes dva tisíce mil na sever od Van Diemenovy země. I kdyby Velká jižní země existovala, nikdo ji zatím neobeplul. Pokud by tam ale taková pevnina skutečně ležela, pak by její rozloha činila nejméně tři minony čtverečních mil, což je víc než celá Evropa.“

Richardovi nebylo příliš dobře u srdce. „Tím ale podle mne říkáte, že poplujeme bez lodivoda.“

„Víceméně ano. Nemáme jiné vodítko než Tasmana a Cooka.“

„Je to snad proto, že všechny průzkumné výpravy pronikaly do Tichého oceánu obeplutím Hoornského mysu?“

„Jistě. I kapitán Cook dal přednost Hoornskému mysu. Cest kolem mysu Dobré naděje všichni považují za nejvýhodnější pro plavby do Východní Indie, Bengálska a Kitaje, nikoli do Pacifiku. Jen se rozhlédněte po tomhle přístavu - je plný lodí mířících na východ.“ Donovan ukázal na víc než tucet korábů. „Ano, ty poplují většinou na východ, ale také na sever, využijí proudu v Indickém oceánu, který je donese až do Batávie. Dosáhnou těch šířek na počátku letního monzunu, který je pak bude provázet dál na sever. Zimní pasáty jim pak pomohou na zpáteční cestě, s nákladem, k tomu jim navíc poslouží i tři velké mořské proudy. Jeden probíhá úžinou mezi Afrikou a Madagaskarem. Druhý je donese kolem mysu Dobré naděje až do Atlantiku. Třetí směřuje podél západního afrického pobřeží k severu. Větry jsou důležité, ale mořské proudy jsou někdy ještě důležitější.“

Donovan hovořil čím dál tím vážněji, Richarda to znepokojilo. „A o čem jste to zatím pomlčel, pane Donovane?“

„Jste velice bystrý posluchač. Nu dobrá, budu mluvit docela otevřeně. Ten druhý proud - ten, který teče kolem mysu Dobré naděje - směřuje od východu k západu. Při zpáteční cestě je prostě jedinečný, ale pro východní kurs je to přímo peklo. Vyhnout se mu nelze, je široký víc než sto mil. Při cestě na severovýchod, do Východní Indie, se překonat dá. Jenomže my budeme muset hledat hlavní západní větry jižné od Mysu, a to představuje pro námořníky o hodně tvrdší úkol. Délka posledního úseku naší plavby se značně zvětší, protože my ty západní větry nenajdeme jen tak snadno. Plavil jsem se už do Bengálska a do Kitaje, takže tenhle jižní cíp Afriky znám dost dobře.“

V Richardovi narůstala zvědavost, zadíval se na čtvrtého důstojníka s nepokrytým obdivem. „Pane Donovane, proč jste se vlastně rozhodl pro tuhle nejistou cestu, do krajů, které zatím navštívil jako jediný kapitán Cook?“

Jasně modré oči ožily a zaplály. „Proto, Richarde, že bych se chtěl stát součástí historie, a vůbec nezáleží na tom, jak důležitou částečkou. Tahle výprava, na kterou jsme se vydali, je impozantní dobrodružství. Nemá přece smysl plahočit se do dávno známých zemí, aťsi nesou sebesvádivější jména jako třeba Kitaj. Neměl jsem dost vlivných známostí, abych mohl začít jako podporučík válečného loďstva ani abych se dostal do nějaké výpravy, kterou podniká Royal Society. Když mně Esmeralda Sinclair nabídl místo druhého důstojníka, doslova jsem po téhle příležitosti skočil. A nechal jsem si pak bez protestů líbit i nižší funkci! Proč: Jen proto, že se pouštíme do něčeho, co před námi ještě nikdo nedokázal! Odvážíme přes patnáct set nešťastníků, aby se uchytili na panenské půdě, aniž tam kdokoli cokoli předem připravil. Jako kdybychom vás vezli jen z Hullu do Plymouthu. Víte, ono je to vlastně čiré šílenství. Naprostá nepříčetnost. Co když po příjezdu do Botanické zátoky zjistíme, že není vůbec možné se tam uživit? Vydat se s tolika lidmi do Kitaje nemůžeme, je to příliš daleko. Pan Pitt a admiralita nás klidně přenechali milosrdenství božímu, Richarde, nikdo nic nepromýšlel, nikdo nic nenaplánoval, nikoho z toho netrápí svědomí. Měla se tam alespoň dva roky předem vypravit skupina zručných řemeslníků, aby to místo alespoň trochu připravila. To se ovšem nestalo, protože by to stálo příliš mnoho peněz a Anglie by se tím nezbavila ani jediného trestance. Co na vás konečně záleží? Odpověď je jednoduchá - vy vězni máte cenu leda tak jedné nebo dvou interpelací v parlamentě. Ale i když tam třeba zahyneme, tahle expedice bude jednou velkým činem v historii, a já se teď na něm podílím. A rád za tu možnost položím i život.“ Nadechl se a na rtech se mu objevil zářivý úsměv. „Nabízí mi to taky možnost vstoupit do válečného loďstva jako kandidát na důstojnickou hodnost vybavený značnými zkušenostmi. Kdo ví? Možná že jednou skončím jako velitel fregaty.“

„Doufám, že se vám to podaří.“ řekl Richard upřímně. „Všechno tohle bych dal za vás,“ podotkl Donovan uličnicky. Richard vzal jeho prohlášení doslova. „Pane Donovane! Znám vás teď už natolik dobře, abych věděl, že vaše nejhlubší vášně nejsou tělesné povahy. Tohle byla typická irská nadsázka.“

„Och, to je porad samé tělesné, tělo, tělíčko.“ neudržel se vydrážděný Donovan. „Vy byste, Richarde, opravdu mohl kázat o zdrženlivosti i tomu nejcelibátnějšímu papeženci! Co to v tom vašem Bristolu s lidmi dělají? V životě jsem ještě nepotkal člověka tolik trýzněného pocitem viny z toho, co jsou normální lidské popudy, jako jste vy! Nebuďte trulant! O přátelský vztah tu jde, člověče, o přátelsky vztah S žádnou ženskou přátelství uzavřít nedokážete. Jsou navěky uzavřené do své malosti. Když jsou chudé, dřou do úmoru. Když jsou bohaté, vyšívají, trochu kreslí a malují, hovoří italsky a dirigují hospodyni. Kloudná konverzace s nimi prostě neexistuje. Ona ostatně opravdového přátelství není schopná ani většina mužských,“ říkal už mírněji, podařilo se mu ovládnout se. Pokusil se tón rozmluvy trochu zlehčit. Já ostatně ani nejsem čistokrevný Ir. My z Ulsteru máme v žilách hodně vikinské krve. Což je asi důvod, proč mě to láká vydat se na moře do nových a neznámých končin. Ten Ir ve mně sní. A Viking ve mně zase potřebuje proměnit sny ve skutečnost.“

Ovšem skutečnosti Kapského Města měly se sněním pramálo společného. Holandští měštěníni, kteří městu vládli (mělo ale i početnou anglickou populaci, která tu pečovala o zájmy velevážené Východoindické společnosti) si mnuli ruce nad vyhlídkou na tučné zisky a prodlužovali jednání o zásobení flotily na celé týdny. Řádí tu hladomor - už druhý rok za sebou postihla zemi neúroda - dobytek prostě není ke koupi - a tak dále a tak dále. Guvernér Phillip vydržel jedno takové jednání za druhým s neochvějným klidem, byl si naprosto jistý, že tohle všechno je jen taktika, která má zvednout ceny. Neočekával, že by nákupy v Kapském Městě mohly proběhnout jinak.

Snad také chápal lépe než někteří z jeho podřízených, že tyto dlouhé zastávky v přístavech jsou to jediné, co drží trestance -i vojáky námořní pěchoty - na nohou. Byl to on, kdo se postaral o pomeranče, o čerstvé maso a chléb, o veškerou zeleninu, která se dala sehnat. Lodní provoz na moři nebyl koncipován tak, aby dovolil živit stovky pasažérů po dobu celého jednoho roku. Nechť se tedy pořádně vykrmí slušnou stravou v přístavu natolik, aby přestáli příští úsek plavby: myšlenka, kterou i trestanci a vojáci přijali za svou.

Kapitán Duncan Sinclair se utkal s jednatelem kontrahenta, dodavatelské firmy, panem Zachariášem dárkem ve strašlivé hádce a odmítl převzít první dodávku čerstvého chleba a označil ji za pečené piliny. Pilně nakládal tolik zvířat, kolik se jich jen na palubu vešlo, většinou prasata a ovce, z nichž polovina patřila do nedotknutelného vládního fondu určeného k použití v Botanické zátoce. Naloďovaly se i slepice, husy a krocani, záď začínala vyhlížet jako selský dvorek, stejně tak i zbylá část střechy důstojnické kabiny, z kastelu se nyní Sinclairovi směrem kupředu otevíral pohled hlavně na vlněné zadky. Pod spodní pryčny ve vězení byly uskladněny žoky sena a pytle s pící, takže trestancům sotva zbývalo místo na noční vědra a osobní věci, které přesunuli ze svých kójí, aby získali víc místa na spaní. Touto dobou už se vědělo o všech zlodějíčcích mezi nimi, poškození neměli příliš těžkou práci vydat se společně za známými dlouhoprsťáky a získat svůj majetek zpátky. Kradly se většinou zásoby jídla a rum načerno kupovaný prostřednictvím seržanta Knighta, jenž se proto díky udání jednoho z vojáků dostal do nemalých nesnází. I po tolika měsících na moři byli stále ještě takoví, kteří by byli kvůli rumu schopni i zabít.

Nepřežil žádný z brazilských papoušků, naživu zato zůstali Wallace, skotsky terier, a Sophia, fenka buldoka patřící poručíku Johnu Johnstovicovi. Čekala štěňata, otcem byl zjevně Wallace a kdekdo na palubě umíral zvědavostí, jak asi budou potomci tohoto páru vyhlížet. Rodneyova rodina se zmenšila o koťata podarovaná na ostatní lodě, avšak Rodney sám i jeho družka utěšeně tloustli.

Když se koncem prvního listopadového týdne začaly naloďovat zásoby pro další plavbu, nařídil kapitán Sinclair posádce, aby oškrábala tu část Alexanderova trupu, která nebyla pobita měděným plechem. Lodního lékaře Balmaina to inspirovalo k tomu, že uložil vykouřit, vydrbat a vybílit celé podpalubí, záďové ubikace námořní pěchoty a vězení. Hlavu měl plnou dojmů ze zajímavých výletů k úpatí hor hustě porostlých křovinami v plném květu jara - a v jak cizokrajném květu! Četné z nich vyhlížely jako pestré koule z perziánu pastelových barev, lemované obrovitými okvětními plátky.

„Já věděl, že jsem pana Donovana chtěl ještě o něco požádat, až se zase vydá do Kapského Města,“ řekl Richard a vztekle se oháněl štětcem sem a tam. „Aby vyřídil všem obchodníkům s vápnem, že náš pan lodní felčar není oprávněný nakoupit ani unci toho svinstva!“

Flotila opustila rušný přístav dne 12. listopadu, právě když do něho vplouvala obchodní loď z Bostonu, její posádka se nahrnula v údivu k zábradlí, nikdy ještě neviděli takový masový exodus lodí z přístavu. Jejich pobyt v něm trval třicet dnů a všechny lodě byly vrchovatě naložené. Trestankyně byly z Friendshipu přesunuty jinam, aby udělaly místo ovcím a části skotu. Na Lady Penrhyn přibyl hřebec, dvě klisny a hříbě, pro potřebu guvernéra, další koně a skot byli i na ostatních lodích, všude byly rozstrkány ovce, prasata a drůbež - a zásobování pitnou vodou se jevilo jako vážný problém. Velkou pozornost si vyžádalo umístění koní, kteří nesměli mít možnost ulehnout anebo se pohnout třeba jen o pár palců v jakémkoli směru, kůň, který by měl dostatek místa, aby mohl upadnout, byl předem mrtvý kůň. I o skot se starali s co největší pečlivostí.

Poslední úsek plavby začal přesně tak, jak předpověděl Stephen Donovan. Všechny proudy i větry jako by se spikly a zaútočily proti lodím zepředu. A nečinily tak nijak ohleduplně, poryv stíhal poryv a vichřice zvedala mohutné vlny. Všichni, kdo byli náchylní k mořské nemoci, byli znovu postiženi. Konečně komodor nařídil, aby se celá flotila zařadila za Siria a v této formaci také všech jedenáct lodí setrvalo, zatímco kapitán John Hunter, velitel Siria, se marně pokoušel najít příhodný vítr. Den nato bouře utichla a začalo opět utrpení věčných zastávek a obratů, křižování, které stále nepřinášelo dobré výsledky.

Za třináct dlouhých dnů urazili pouhých 249 mil jihovýchodním směrem od mysu Dobré naděje. Dávky vody byly opět sníženy na tři pinty, což kdekdo na všech lodích považoval za nesnesitelné - ani čtyři pinty by nebývaly stačily. Důstojníci námořní pěchoty na Alexandru vyslechli tento rozkaz se sténáním, neboť -jako už dříve - museli na výdej dávek vody dohlížet, což představovalo notnou práci. Seržant Knight byl na neurčito ze služby suspendován, což znamenalo, že se důstojníci mohli opřít jen o tři desátníky dost pochybných kvalit, zatímco Knight, jehož suspendování nevyvedlo z míry, si ležel ve své síti a popíjel rum, který od Esmeraldy nakupoval na účet svého služného. Major Ross se domníval, že suspendování bez platu by mohlo Knightovi jeho podnikání trochu zarazit, neměl však představu, kolik si Knight za dosavadní plavbu už vydělal prodejem rumu mužům, jako byl Tommy Crowder.

Moře se jen hemžilo velrybami. Jako očarovaní trávili vězňové celé první dva týdny na palubě a snažili se je spočítat. Oceán vyhlížel, jako by byl posetý balvany, z nichž tryskají gejzíry, neboť šlo převážně o vorvaně. Objevil se i nový druh sviňuch. značně velikých a s tupým čenichem, někteří lodníci jim říkali „plískavice“, třebaže trvaly spory, jestli se tak skutečně jmenují. Žraloci byli tak obrovští, že občas zaútočili i na menší velrybu a výpadem nad hladinou se jí doširoka rozevřenou tlamou zahryzli do hlavy, takže v kůži kytovce zůstával po jejich čelistech zející krvácející kráter. A pokud takto velrybu napadl liščí žralok, šlehl navíc ostrou horní hranou ocasní ploutve a přidal tak ke zraněním ještě i dlouhou řeznou ránu. Za jedné nezapomenutelné měsíční noci, neklidné a nedovolující usnout, uviděl Richard uprostřed stříbřitého moře titánskou bitvu velryby s jakýmsi tvorem — o němž by byl přísahal, že je to obří chobotnice — ovíjejícím chapadly celé její tělo. Pak se velryba ozvala dutým zaryčením a pohroužila se i se svým protivníkem do hlubin. Kdo ví, co jiného ještě číhá v její říši, tam, kde žijí takovíto leviatanové dlouzí osmdesát stop a bezmála třicetistopí žraloci?

Proskočily zvěsti, že guvernér Phillip zamýšlí flotilu rozdělit, vydat se se dvěma nebo třemi loděmi napřed a plout tak rychle, Jak jen budou schopny, a loudavce nechat dorazit později. Charlotte a Lady Penrhyn byly beznadějně pomalé, o málo lepší to bylo s nákladními loděmi, a také Sirius měl trochu šnečí povahu. Navigační důstojníci zkoušeli všechno možné, jen aby nalezli sebemenší závan příznivého větříku - včetně toho, že nastavili každou z lodí flotily jiným směrem, ale bez úspěchu.

Po dvou týdnech na moři se na ně konečně usmálo štěstí, zachytili čerstvou brízu a všechny lodi stále ještě společně vyrazily k jihovýchodu rychlostí osmi uzlů za hodinu. Vítr však zvedal tak obrovité vlny, že Lady Penrhyn - která měla na palubě Phillipovy nenahraditelné koně - se v jednom okamžiku položila až po zábradlí na bok, takže si smočila ráhna, vzápětí pak dopadla na její záď obrovská masa vody a přelila se přes celou palubu. Loď nabrala tolik vody, že všichni museli k pumpám a k vědrům. Koně však nijak neutrpěli a dobře obstál i skot.

A pak se vítr opět obrátil do protisměru. Guvernér Phillip se podrobil nevyhnutelné nutnosti a odhodlal se k rozdělení flotily. Sám přejde na Supply a vyčlení i Alexandera, Scarborough a Friendship, vrchní velení nad zbylými sedmi pomalejšími loděmi převezme kapitán Hunter na Siriovi. Supply vyrazí kupředu nezávisle na ostatních, poručík John Shortland, delegát válečného loďstva, se nalodí na Alexandera a ujme se velení nad trojicí, k níž bude náležet ještě Scarborough a Friendship, tak aby udržel všechny tři lodi pohromadě.

Guvernérovo rozhodnutí se neobešlo bez kritiky. Mnoho důstojníků válečného loďstva, námořní pěchoty i zdravotní služby bylo toho názoru, že pokud měl Phillip někdy v úmyslu flotilu rozčlenit, mělo se tak stál hned po vyplutí z Rio de Janeira. Sahat k takovýmto řešením ovšem nemá Phillip patrně v povaze, usoudil Richard, poté co bezděčně vyslechl reptání poručíků Johnstonea a Shairpa, kterým kynulo, že se teď o své rajské živobytí v důstojnické kajutě budou muset podělit s dalšími obyvateli. Phillip je zřejmě kvočna, které se příčí pustit z dohledu kterékoli ze svých kuřat. Och, tohle odloučení ho asi bude trápit! Lodě jeho konvoje budou mít na palubě podstatnou část trestanců, kteří se budou moci v Botanické zátoce hned dát do práce, nebudou jim zatím v cestě ženské a děti, podle Phillipova předpokladu by tato předsunutá skupina mohla přistát o dobré dva týdny dříve, než za nimi dorazí Hunterova polovina flotily.

Trestanci, o nichž už bylo známo, že jsou to zahradníci, rolníci, tesaři a pilaři (těch bylo až běda málo), byli přesunuti na Scarborough a Supply, třebaže na Alexanderovi bylo zjevně více místa. Jenomže nikomu se nechtělo strčit cenné řemeslníky do vězení Lodě smrti. Zato důstojnické ubikace na Alexanderu teď byly najednou přecpané. Poručík Shortland si s sebou z Fishbumu přitáhl celou hromadu všelijaké výstroje. Zachariáš Clark, jednatel kontrahenta, se na Alexandera musel přestěhovat ze Scarborough, kde si jeho kajutu zabral major Ross, a poručík James Furzer, ubytovací důstojník námořní pěchoty (a navíc Ir, hrůza!) se najednou také ocitl na Alexanderovi. William Aston Long pochopitelně odmítl vzdát se svého koutku mezi panstvem.

„Myslel jsem, že puknu smíchy,“ říkal Donovan Richardovi na palubě, když pozorovali čluny putující sem a tam mezi loděmi. „Těm dvěma skotským mariňákům je proti mysli třetí z nich, Irčan. Clark je kus podivína a Shortlandovi se zas nelíbí, že má teď skončit na lodi, na které se vlastně měl plavit od samého začátku. Mladý Shortland k sobě nastěhoval papínka a Balmain zuří, protože musel vyhodit spoustu krámů, které posbíral na břehu a jichž byla plná celá velká kajuta. Pan Bones a já jsme docela rádi tam, kde jsme bydleli od samého počátku cesty — v ubikacích posádky na přídi.“

„Jakpak se jim bude líbit, až se Wallace rozhodne trochu si zavýt na měsíc takhle ve dvě v noci, když je všude klid?“

„To ještě není to nejhorší. Zato Sophia chrápe, jako když pilou řeže, a zvykla si líhat rovnou u kóje Zachariáše Clarka, který se ji bojí odehnat.“

Flotila se rozdělila ráno 25. listopadu, za klidného moře a jen nepatrného vánku. Jakmile byli všichni přestěhováni na svá nová místa, guvernér Phillip odrazil v člunu od Siria za trojího hurá ze všech hrdel zbylých na palubě. Opětoval pozdrav a veslaři ho pak rychle přepravili na Supply. Podle Donovanova vyjádření to byla vynikající plachetnice do pěkného počasí, ale kolébavá urousaná mrcha, jakmile začalo jít do tuhého. Pořád jen šalupa s brigovým oplachtěním, která by si rozhodně vedla lépe, kdyby ji byli vystrojili jako snow.

Ještě než se přelomilo odpoledne, zmizela Supply ostatním lodím pod obzorem a podstatně se od nich vzdálili i ostatní tři závodníci (jak je ve flotile překřtili), s Alexanderem v čele. Nejbizarnější na celé této operaci bylo, že v okamžiku, kdy se Phillip přemístil na Supply, zvedl se čerstvý a příznivý vítr a Hunter se rozhodl závodníky stíhat. A tak bylo z Alexandera oněch sedm loudalů vidět až do rána, kdy se pod čárou horizontu nejprve začaly ztrácet jejich trupy, až posléze oceán pohltil i špičky jejich stěžňům. Za takového počasí mohla Supply snadno uniknout všem ostatním, k večeru už po ní nebylo ani stopy a Alexander, Scarborough a Friendship pluly bok po boku a udržovaly vzájemnou vzdálenost jednoho kabelu - přesně dvou set yardů.

O dva dny později už opět trčeli na místě, nezbylo než uchýlit se zase ke křižování…

„Já tedy nevěřím, že by tu někdy vůbec nějaký západní vítr foukal,“ řekl Will Connelly Stephenu Donovanovi, jenž právě skončil směnu a uchýlil se k zábradlí, aby si ulovil nějakou rybu k obědu.

Donovan se tiše zasmál. „Však my ho najdeme, Wille - a bude to stát za to. Vidíte ty hnědavé ptáčky?“

„Jo. Vypadají jako rorejsi.“

„Ale jsou to buřňáčci, zvěstují bouři — opravdovou bouři a vichřici. A celý den je přimaštěný. Hodně přimaštěný.“

„Jak to přimaštěnej?“ zeptal se Taffy Edmunds, jenž dostal za úkol hlídat ovce na zádi, a to spolu s Billim Whitingem - což byla trefa, která ve vězeňském podpalubí vyvolala značné veselí, avšak novopečené ovčáky nijak nezarmoutila, oba dva byli vesničtí chlapci vyrostlí na farmě, ovšem natolik mazaní, že to na sebe nepověděli.

„Je přece pěkně, či snad ne?“ dobíral si ho Donovan.

„Ale jo, moc pěkně. Sluníčko svítí, nikde ani větříček.“

„Jenomže obloha není docela modrá, Taffy. A moře taky ne. My námořníci říkáme takovýmhle dnům přimaštěné, protože nebe i moře vypadají, jako by je někdo zlehka přetřel nějakým omastkem - matné, bez života. Do odpoledne se objeví pár bílých mráčků a poletí po obloze jako papíry, které žene vichr, protože tam nahoře opravdu zafouká silný vítr - ovšem tak vysoko, že ho tady dole zatím neucítíme. Ale nejdéle do rána budeme rovnou uprostřed pořádné bouře. Zajistěte si všechny věci a připravte se, že jícny dáme zatlouct příklopy. Už za pár hodin poznáte, jak to vypadá, když chytneme opravdovou západní vichřici.“ Donovan radostně vyjekl. „Bere!“ Vytáhl rybu velikosti malé tresky a bujarými poskoky s ní spěchal pryč.

„Slyšels ho,“ řekl Richard. „Měli bychom zajít dolů a upozornit ostatní, co nás čeká.“

„Přimaštěnej,“ hloubal Taffy. Došel na záď, kde Bill právě z vědra nasypával píci. „Bille! Co ty naše vovce? Máme přej před sebou parádní bouřku!“

Jídlo dostávali toho dne ve stejnou hodinu, kdy už se nad nimi honila předpověděná vysoká řídká oblaka, nazítří jim však k snědku nepřinesl nikdo nic. Orkán sílil, pohazoval si lodí jako s míčkem, v jejích bocích to dunělo a rachotilo jako uvnitř bubnu, třebaže na jícny dosud příklopy přitlučené nebyly.

Přibližně ve chvíli, kdy si obyvatelé vězení uvědomili, že k jídlu nedostanou nic, dokud se bouře trochu neuklidní, stoupl si Richard na stůl a protáhl se zadním jícnem až do pasu nad palubu. Křečovitě se chytil okraje průlezu a v jediném okamžiku zahlédl, jak ze všech čtyř stran zároveň strmí nad Alexanderem masy oceánských vod. Pokušení bylo příliš silné. Vyhoupl se na palubu a našel si bezpečné místečko u hlavního stěžně, odkud měl výhled na vlny valící se bez přestání a odevšad na loď. Ráhnoví praštělo a sténalo pod náporem větru, v burácení vichřice a řevu vlnobití to však uslyšel teprve tehdy, když ucho přitiskl až k samému stěžni, po plachtách stékaly proudy vod, lodníci šplhali jako pavouci od ráhna k ráhnu, některé plachty krátili, jiné zcela skasávali. Příď i s čelenem se zabořila přímo do vodní stěny, pak vystřelila v rozstřikující se spršce a proudících přívalech vzhůru, ještě nejedna vlna třeskla o levobok, jiná do pravého boku lodi a další dopadla plnou silou na záď. Richard prozíravě popadl kus lana a bezpečně se jím uvázal, tyto obrovské vlny se přelévaly přes palubu s tak ničivou silou, že nikdo pohybující se po palubě pod úrovní spodních ráhen jim nemohl bez záchranného lana odolat.

Dlouho se Richardovi nedařilo zahlédnout Scarborough ani Friendship, dokud mohutné dmutí nevyneslo Alexandera na okamžik na hřeben vlny, kde na kratičkou chvilku setrval, takže uviděl nebohý Friendship nakloněný na samý bok, až se přes něj volně přelévaly vlny. Poté sjel Alexander jako šipka do údolí mezi vlnami, na palubě bylo naráz po kotníky vody, pak opět vzhůru, výš, ještě výš - och, nádhera sama! A jak zdatný byl Alexander plavec, přes všechen ten jed prosáklý do jeho trámoví!

Přes jícny byly přibity poklopy bezprostředně poté, co Richard opustil vězení, ani to však nepostřehl, tak ho uchvátila nezměrnost té bezpochyby největší bouře, jaká se kdy na mořích rozpoutala. Když se snesla noc, odvázal se a doplížil — vyčerpaný a promodralý zimou - pod jeden z překlopených člunů, kde si v uskladněném seně vyhrabal teplé a celkem suché hnízdečko. Vrchol bouře tam prospal, probudil se až k ránu, stále ještě promrzlý, a shledal, že obloha je znovu modrá, avšak beze stopy mastného povlaku, a vlnobití že zuří dál, třebaže už ne tak chaoticky. Jícny byly otevřené, vklouzl dolů na stůl a seskočil na zem s pocitem, že se právě stal porodníkem konce světa.

Ohromily ho radostné výkřiky, jimiž byl přivítán, od Ria už se domníval, že ostatní trestanci se na něm stávají čím dál tím nezávislejší.

„Richarde! Richarde!“ křičel Joey Long, objímal ho a slzy se mu koulely po tvářích. „My už jsme si mysleli, že ses nám utopil!“

„Já? Kdepak! Jenom jsem se tak zakoukal do té bouře, že jsem si ani nevšiml, co zatím provádějí s poklopy na jícnech. Takže jsem zůstal trčet nahoře. Uklidni se už, Joey, jsem docela v pořádku, jen jsem celý promočený a promrzlý.“

Zatímco se usilovně třel suchým hadrem, dozvěděl se od ostatních, že John Bird, trestanec z příďové části, se vloupal do skladu a rozdal vězňům chleba.

Jedli jsme ho všichni,“ říkal Jimmy Price. „Nikdo nám nedal nic k jídlu.“

Což nijak nezabránilo Zachariášovi Clarkovi vznést požadavek, aby byl John Bird zbičován za to, že ukradl majetek kontrahenta.

Poručík Furzer, v jehož povaze se soucit snoubil s nanicovatou hloubavostí, prošetřil, kolik chleba že vlastně ubylo. Poté oznámil, že je to přesně takové množství, jaké by bylo stejně vydáno, pokud by ovšem vůbec vydáno bylo. Pročež, vyhlásil, žádný trest udělen nebude a pro dnešek vyfasuje každý trestanec dvojitou porci soleného masa jakož i tvrdého chleba.

Kapitán Sinclair rozpoznal - navzdory oné hádce v Kapském Městě - v Zachariášovi Clarkovi spřízněnou duši, alespoň pokud jde o chamtivost, sotva se tedy Clark přestěhoval do záďové kajuty Alexandera, začal Esmeralda zvát firemního činitele na své opulentní obědy - oplátkou za to, že Clark trochu přimhouří oči ve věci prodeje rumu. Vzhledem k tomu, že Clarkovu kajutu si zvolila Sophia za dětský pokoj pro své potomstvo, ponechával kapitán velkomyslně Clarka spát ve své denní kajutě, kterou upřímně řečeno ani k ničemu nepotřeboval. Když se tedy Sinclair dozvěděl o Furzerově verdiktu, dal námořní pěchotě dárkovým prostřednictvím vědět, že za neoprávněné přivlastnění si věcí z majetku kontrahenta musí John Bird dostat kočkou.

„Sečteno a podtrženo nic ze zásob nechybí,“ pravil mrazivým tónem Furzer. „Nula od nuly pojde a vy, setníku jeden, si můžete jedině trhnout nohou.“

„Oznámím vaše nestoudné jednání kapitánovi!“ vyrazil ze sebe Clark, bez sebe vzteky.

„Oznámit to můžete, komu chcete, třeba i těm velrybám kolem, vy třasořitko, ale na věci to nic nezmění. Protože o trestancích rozhoduji já, a ne nějaká tlustá prdel jménem Esmeralda.

Každý lodník na Alexanderu dychtil sdělit kdekomu, kdo byl ochotný poslouchat, že tahle bouře byla ta nejhorší, ale naprosto nejhorší, jakou kdy zažil, zejména proto, že ty děsné vlny dorážely ze všech, ale naprosto ze všech světových stran - a že loď měla namále, že moc nechybělo… Z Friendshipu signalizovali, že u nich je všechno v pořádku, chudák Friendship na tom byl o něco hůř než Alexander, vlny ho zaplavily přes záď i z boku - na celé lodi nezůstalo pranic suchého, od zvířat přes odění až po přikrývky.

Ale nalezli konečně západní větry a všechny tři lodě, udržující mezi sebou onen jednokabelový odstup, se draly kupředu a zdolávaly 184 skutečných mil denně. Dosáhli nyní 40 jižní šířky a pozvolna se posouvali dále k jihu. Začátkem prosince propukla ještě horší bouře, než byla ona proslulá první, zato se ale rychleji přehnala a vyčerpala. Navzdory tomu, že tu právě vrcholilo léto, bylo počasí mrazivě studené, ti z trestanců, kteří buď byli naprosto zchudlí, anebo neměli dostatek prozíravosti, aby se vybavili teplejším oděním, se v tenkých vězeňských lněných kazajkách a kalhotách choulili k sobě navzájem, aby se trochu zahřáli, i když vzhledem k počtu úmrtí zbývalo dost přikrývek navíc. Ke cti přišlo i seno.

Mezi trestanci i mezi mariňáky propukla úplavice, muži začali znovu umírat. Brzy signalizoval Scarborough a po něm i Friendship, že také u nich se objevila dyzentérie. Richard trval na tom, aby každá kapka vody, kterou jeho muži pijí, byla filtrovaná pomocí pročištěných tufítů. Na bouřlivém moři to znamenalo, že se při jedné filtraci získá sotva pár lžiček čisté vody. Pokud takto byly postiženy všechny lodě, pak musela být kontaminována veškerá zásoba pitné vody - ať pocházela odkudkoli. Nové vykuřování, drhnutí a bílení lodní felčar Balmain tentokrát raději nenařídil, patrně proto, že si byl vědom rizika vzpoury, pokud by tak učinil.

I když Friendship teď měl rozvinuto více plachet než v kterémkoli jiném okamžiku dosavadní plavby, nestačil Alexanderovi a Scarborough, které se teď hnaly vpřed a byly schopny za den urazit 180 mil i více. Po dalším prosincovém týdnu se trochu oteplilo, Shortland nařídil oběma velkým otrokářským lodím zpomalit postup a nechat Friendship, aby je dohnal. Pak nadešlo jitro s hustou, čistě bílou mlhou, která odkudsi zvnitřku zářila jako gigantická perla, záhadná, krásná a nebezpečná. Všechny tři lodě nabily děla toliko prachem a v pravidelných intervalech je odpalovaly, zatímco hlídka co chvíli vyzváněla zvoncem na trojnožce na pravoboku: bim-bam - dlouhá přestávka - bim-bam. Tlumené rány a slabé zvonění k nim doléhaly i ze Scarborough a z Friendshipu, které stejně jako Alexander přesně dodržovaly kurs a boční odstup jednoho kabelu. Pak se jako mžiknutím oka v deset hodin mlha zvedla a odhalila pěkný, přívětivý den s vlídnou a čipernou brízou.

Objevily se velké plochy mořských řas - znamení, že je země nablízku, říkali námořníci, třebaže žádnou zemi vidět nebylo, jen nebývalé množství plískavic, které jako o závod dováděly a proháněly se kolem všech tří lodí a pod nimi i mezi nimi, zatímco se trojice probíjela společně dál. Uprostřed řas se začaly objevovat široké klikaté pásy plovoucího spermatu, nikdo však netušil, jaký rybí druh je jeho původcem. Kdesi na jih od nich se nacházel Opuštěný ostrov, kde kapitán Cook kdysi strávil velice zvláštní Štědrý den.

Dva dny nato se celé moře proměnilo v krev. Zprvu se ohromené osazenstvo Alexandera domnívalo, že snad je to krev zabité velryby, pak si však lidé uvědomili, že by jí žádný leviatan nedokázal prolít tolik, aby zbarvila vody, kam jen oko dohlédlo. Další tajemství hlubin, které se jim nikdy nepodaří rozluštit.

„Začínám konečně chápat,“ řekl Richard Donovanovi, „proč vás tak pálí touha po cizích krajích. Mě samotného nikdy neposedla myšlenka vydat se z Bristolu někam dál než do Bathu, protože Bristol představoval celý ten můj malý a dobře známý svět. Když je člověk z takového malého, důvěrně známého světa vytržen, nemá jinou možnost než z tohoto pocitu vyrůst. Anebo, jako pár lidí tam dole ve vězení, samou nejistotou umřít. Mít někde své kořeny, to je v lidech velice silně zakotveno. Byl jsem na tom stejně a dost možná, že to u mě trvá i nadále.“

„Mít vztah ke svému místečku někde na světě, to je běžné, Richarde. Že já nic takového neznám, to je snad výsledek chudoby a palčivé touhy nějak se nad ni povznést, utéct z toho nešťastného Belfastu, vymanit se odevšud, kde mě to takhle svazovalo.“

„Chodil jste do nějaké školy financované z dobročinnosti?“

„Kdepak. Vzal mě pod ochranná křídla jeden laskavý pán a naučil mě číst a psát. Říkal - a měl plnou pravdu - že tahle dovednost pro mne bude představovat jízdenku za lepším živobytím, zatímco pití že je lístek do nicoty.“

Donovan se usmíval, jakoby při drahé vzpomínce, Richardovi se nechtělo zacházet do podrobností a změnil téma.

„Proč se moře proměnilo v krev? Už jste někdy něco takového viděl?“

„Neviděl, ale četl jsem o tom. Námořníci jsou pověrčivá chasa, takže od většiny z nich uslyšíte, že je to zlé znamení nebo známka božího hněvu či předzvěst neštěstí. Já osobně - nevím, věřím jenom, že je to tak přirozené jako touha po sexu.“ Donovan nakrčil obočí a zařehnil se nad Richardovým znepokojením. Věděl velice dobře, že Richard se brání označení stydlín právě proto, že ve své podstatě stydlín je. „Možná že při nějakém velkém otřesu na mořském dně byla vyvržena spousta červené zeminy, anebo snad tuhle krvavou barvu vytvářejí nějací drobní červení mořští živočichové.“

Propluli řadou dalších bouří, všechny byly hrozné. Uprostřed jedné takové smršti utrpěl Alexander jedinou škodu za celou plavbu, když se utrhla hlavní košová plachta z ráhnového závěsu, což znamenalo, že se přetrhly krátké řetězy poutající ráhno ke stěžni a plachta, stále ještě upevněná k ráhnu, volně pleskala ve větru. Scarborough a Friendship skasaly hlavní a přední košové plachty, aby snížily rychlost, a čekaly, dokud nebyla plachta na Alexanderu zachycena - byla to poněkud riskantní operace -a závěsy nebyly opět zajištěné.

Poté, právě o slunovratu, uprostřed jižního léta, se dalo do deště a později dokonce začalo sněžit a chumelenici vystřídalo krupobití. Nepadaly ovšem běžné kroupy, ale spíše kusy ledu velikosti slepičino vejce. Ovcím to příliš nevadilo, ale prasata i lidé byli notně potlučeni. Tak tedy vyhlížely letní radovánky na jedenačtyřicátém stupni jižní šířky. Na čtyřicátém prvním stupni severní šířky přitom ležel například New York anebo španělská Salamanca, kde o letním slunovratu byla sněhová vánice věru nemyslitelná. Možná že ocitnout se na opačné straně zeměkoule, tedy vlastně dole - říkali si mnozí námořníci, vojáci i trestanci - není jen takový slovní obrat. Spodek světa je asi o mnoho těžší než jeho vršek.

Na Boží hod vánoční dosáhly tři lodě čtyřicátého druhého stupně jižní šířky a udržovaly si i za panujícího nevlídného počasí denní průměr 160 mil. Trio toho dne doprovázela největší velryba, jakou vůbec za celé plavby spatřili, a držela se jich, dokud trvalo denní světlo, byla modrošedá a měřila určitě víc než 100 stop. Zřejmě jim chtěla v dobrém popřát veselé Vánoce, což bylo jen dobře, protože kdyby byla naladěna opačně, dokázala by asi z malého Friendshipu nadělat třísky.

Ve vězení zavládla vánoční nálada. Oběd vydávaný v půli odpoledne sestával z hrachové polévky, trochu ochucené soleným vepřovým, a z obvyklého kousku soleného hovězího a stejně obvyklého bochníčku tvrdého chleba. Zlatý hřeb představovala celá půlpinta výborného rumu z Ria pro každého strávníka. Hlavně však dostali příležitost vyhrát jednoho ze Sophiiných potomků. Přivedla totiž na svět pět zdravých štěňátek, a to v kóji Zachariáše Clarka a za přítomnosti lodního lékaře Balmaina jakožto porodní báby. Štěňata to byla mimořádně zajímavá. Dvě slibovala povyrůst v zakrslé buldočky, dvě vyhlížela spíše na hrubosrsté teriéry s předkusem a páté bylo věrným obrazem Wallaceho. Poručík Shairp, pyšný zástupce otce, ponechal Balmainovi první volbu z vrhu, lodní lékař si vybral mopsla. Stejně tak učinil poručík Johnstone, neméně hrdý zástupce matky. Na poručíka Johna Shortlanda a prvního důstojníka Longa tak vybyl párek pejsků s poněkud lososí tlamičkou.

Ke komplikaci došlo, když poručík Furzer odmítl přijmout štěně podobné Wallacemu, protože vypadalo až příliš skotsky (i když tenhle důvod nevyslovil nahlas - byly koneckonců přece jen Vánoce).

„Co s ním?“ otázal se Shairp.

„Co dát ho Esmeraldovi a tomu jeho vyžírkovi Clarkovi?“ navrhl Johnstone.

Veškeré důstojnictvo to s pohrdáním zavrhlo.

„Pak bych měl návrh: věnujme toho malého MacGregora jako vánoční dárek vězňům. Žádný trestanec tu zatím psa nemá,“ řekl Shairp.

Důstojnictvo jako jeden muž usoudilo, že to je nápad přímo vynikající a že by se měl ihned zapít, a to sklenicí portského říznutého rumem.

A tak se na Boží hod, bezprostředně po obědě, oba důstojničtí zástupci psích rodičů objevili dole ve vězení, Shairp s malým MacGregorem v náručí. Oba byli téměř na mol, což ovšem nebyl jev výjimečný ani omezený toliko na sváteční atmosféru. Na žádné z lodí nebývala po večeři už kloudná řeč s kýmkoli z pěchotních důstojníků, snad s výjimkou Friendshipu, kde Ralph Clark popíjející jen svou limonádu zužitkovával příděl rumu na obchůdky s tesaři, kteří pro něho vyráběli kufříky na psací potřeby a všelijaké kazety, a také na kšeftíky s trestanci, kteří mu zase za rum ušili ledacos, od košil až po rukavice.

K losování o MacGregora posloužily čtyři balíčky karet, do užšího výběru se měli dostat ti, kdo si vytáhnou kárové eso. Za výskání a jásotu se nakonec esem pochlubili tři muži. Shairp, sedící na stole, pak požádal o tři stébla, i když byl tak namazaný, že mu je v dlani musel urovnat Johnstone. „Dlouhá slámka vyhrává!“ prohlásil Shairp. Vytáhl si ji Joey Long a rozplakal se radostí. „Dlouhý k dlouhému si sedá!“ vyvolával Shairp v narážce na Longovo jméno a rozřehtal se tomu tak, že se sesul ze stolu a Richard s Willem ho museli opatrně postavit opět na nohy, zatímco Joey od něho přebíral do náruče vrtící se uzlíček a celý ho pokryl polibky.

„Necháme ho u jeho maminky, dokud nedorazíme do Botanické zátoky,“ oznamoval Johnstone. „Jakmile budeme na břehu, bude MacGregor váš.“

Bůh nemohl být laskavější, pomyslel si Richard, když v rumovém oparu upadal do spánku, pro jednou nezlákaný touhou strávit noc na palubě. Od té doby, co umřel Ike, neměl prosťáček Joey proč žít. Teď bude mít psa, kterého bude milovat. Bůh tak dal volnost jednomu z těch, kteří až dosud byli zcela závislí na mně. Kéž by i ostatní měli takové štěstí. Jakmile totiž opustíme tuhle klec, držet dál takhle pospolu bude o mnoho těžší.

Denní postup se až do konce prosince zvýšil na 180 mil, počasí bylo tak mizerné, jak to jen bylo možné - silné vlnobití, smršti, burácející vichr. Na třiačtyřicátém stupni jižní šířky přešel hukot větru ve skutečný řev.

Rok 1788 započal nečasem a prudkým protivětrem, novoroční bouře je uvítala přímo proti přídi a měření polohy ukázalo 44 jižní šířky. A pak nepohodu vystřídala příznivá čerstvá bríza, takže lodě urazily až 191 mil za jediný den. Jelikož se mohly každým okamžikem objevil jižní mysy Van Diemenovy země, signalizoval poručík Shortland, že na všech třech lodích je třeba pro každý případ na kotvy upevnit kotevní lana. Vítr zesílil ve vichřici a Friendship přišel o ráhno přídavné čnělkové plachty na předním stěžni, takže plachta sama se roztřepila na kousíčky, ale po zemi stále nebylo ani potuchy.

V obavách z útesů a skalisek nezaznamenaných na mapách nařídil poručík Shortland navečer 4. ledna lodím stanout. Zjitra se konečně ozval onen dlouho očekávaný výkřik: „Země v dohledu!“ A tam ji všichni uviděli! Nejjižnější cíp Nového Jižního Walesu. Čnějící mohutný skalní útes.

Jakmile obepluly onen jihovýchodní mys, změnily lodě radikálně kurs z východního na severní k severovýchodu. Poslední tisícovka mil do Botanické zátoky však měla patřit k nejzoufalejším z celé plavby, cíl cesty měli již na dosah, a přece byl stále tolik vzdálený. Měli proti sobě vítr, měli proti sobě mořské proudy, všechno jako by se jim postavilo do cesty. Některé dny se lodě ocitly na míle jižněji, než byla jejich včerejší poloha, jiné dny uvízly na místě, obracely, znovu se zastavovaly, natáčely se, donekonečna, jak se všem zdálo. A pak přišel vítr podle slov námořníků silný „Jak bejk“. Za jedné noci postihla - opět Friendship - další nehoda, když vichr roztrhl její přední košovou stěhovku vedví a ráno utrhl ještě i její pikovou spoušť. Krůček za krůčkem se doplazili na 39 jižní šířky, ale vzápětí je vítr znovu zahnal zpět na dvaačtyřicátý stupeň. Stěhovka na Friendshipu byla zatím na cáry - od vyplutí z Kapského Města to byla na této lodi již pátá závada na plachtách. Zápolili, aby vůbec postoupili kupředu.

Třebaže nedostatečný postup vpřed netrápil trestance zdaleka tolik jako navigační důstojníky, měl na ně neméně nepříznivý vliv nedostatek alespoň trochu chutné stravy. Čas od času se nakrátko otevíral pohled na Nový Jižní Wales, země však byla příliš vzdálená, než aby se dalo odhadnout, jak vlastně vyhlíží. Naštěstí se mohli těšit z něčeho jiného. Okolo lodí začal dovádět bezpočet tuleňů, dokonalých artistů, kteří se s ploutvičkami na prsou vymršťovali z vody, potápěli, převalovali, funěli a prskali. Báječná, veselá zvířátka. A kde jsou tuleni, tam bývají i spousty ryb. Na jídelníčku se opět objevil rhowder, hustá rybí polévka.

Patnáctého ledna se cestou k severu probojovali až na 36 jižní šířky a za poledne spatřili Velbloudí mys, který tak pojmenoval kapitán Cook vzhledem k jeho podobnosti s koráby pouště.

„Zbývá už jen sto padesát mil,“ řekl Donovan, který měl po službě a chystal se rybařit.

Will Connelly si povzdychl, bylo tak horko, třebaže pod mrakem, že se nedokázal soustředit na čtení, takže i on šel namísto toho na ryby. „Mně už se začíná zdát, pane Donovane, že se do Botanické zátoky nedostaneme nikdy. Od Štědrého večera umřeli další čtyři muži a my dole všichni víme proč. Žádná horečka, žádné průjmy. Jenom zoufalství, stesk po domově, beznaděj. Většina z nás je už na téhle strašlivé lodi víc jak rok — nalodili jsme se na ni loni šestého ledna. Loni! Mně samotnému je to divné, když to vyslovuju. Takže podle mě umřeli, když už nebyli schopní věřit, že snad přece jen přijde den, kdy už v tomhle hrozném vězení nebudeme muset zůstat. Sto padesát mil, říkáte? Klidně by to mohlo být deset tisíc mil. Kdybychom se byli za ten rok nedověděli nic víc, tak už jsme se aspoň poučili, jak daleko je to na konec světa. A jak daleko to máme domů.“

Donovan sevřel pevně rty, rychle zamžikal. „Tyhle míle utečou jako nic,“ řekl posléze s očima upřenýma na vlasec nadnášený kouskem korku. „Kapitán Cook právě před tímhle protiproudem varoval, ale my se přesto plavíme kupředu. Co potřebujeme, je příznivý vítr od jihovýchodu, a ten určitě přijde. Na moři se chystá změna. Nejdřív to bude bouře, pak jihovýchodní bríza. Jsem si tím naprosto jistý.“

Obraceli, zastavovali, natáčeli loď, zastavovali. Tuleni zmizeli, vystřídali je delfíni. A pak, po dusivě horkém a vlhkém dni, jako by se roztrhla nebesa. Blesky vymykající se svou oslnivostí a zběsilostí vší anglické představivosti barvily do purpurova mračna černější než bristolské dýmy a uši zaléhaly jejich ohlušujícím hřměním, pak se shůry spustil nikoli déšť, ale přímo proud řítících se vod, tak hustý, že se snášel svisle dolů bez ohledu na prudce dující severovýchodní vichr. A hodinu před půlnocí, s náhlostí až dramatickou, bylo po podívané. Zvedla se příjemná jihovýchodní bríza, která vydržela na tak dlouho, aby posléze spatřili bělostné útesy, stromy, nažloutlé skály, křivky zlatých pláží a nízké, do zlatova zbarvené rozevírající se čelisti Botanické zátoky.

V devět hodin ráno, devatenáctého ledna roku 1788 dovedl Alexander obě další lodě mezi mysem Solander a mysem Banks do vod široké, nepříliš chráněné zátoky. Snad padesát nebo šedesát nahých černých mužů postávalo a gestikulovalo na obou těchto výběžcích a před nimi, na sotva zčeřené ocelově šedé hladině odpočívala Supply. Předstihla je o jediný den.

Alexander překonal přes 16 000 pozemských mil za 251 dní, to jest za 36 týdnů. V přístavech z toho času přitom strávil 68 dní, na moři 183. Nalodilo se na něho celkem 225 trestanců, k cíli jich dorazilo 177.

Poté co byly spuštěny kotvy a poručík Shortland se v jole vydal navštívil guvernéra Phillipa, Richard u zábradlí osaměl a dlouze se zadíval na místa, kam byl přepraven a kde měl podle úředního rozhodnutí setrvat do 23. března roku 1792. To bude za čtyři roky. Třicáté deváté narozeniny prožil v jižním Atlantiku za plavby z Rio de Janeira do Kapského Města.

Pobřeží země, na které hleděl, bylo rovinaté, na severu a na jihu se zvedalo do nevelkých kopců a skýtalo bezútěšný, neveselý obraz v samých namodralých, nahnědlých, nažloutlých, šedavých a olivových tónech. Vyprahlý a jakoby vysušený.

„Co tam vidíte, Richarde?“ zeptal se ho Stephen Donovan. Richard na něho pohlédl očima zamženýma slzami. „Nevidím ani ráj, ani peklo. Tohle je předpeklí. Místo, kam se dostávají všechny ztracené duše.“

ČÁST PÁTÁ

OD LEDNA DO ŘÍJNA ROKU 1788

Během příštích několika dnů se toho příliš mnoho neudálo. Jen sedm pomalých lodí dorazilo až překvapivě brzy po závodnících, hnaly je stejné větry, a tak zůstávaly jen o málo pozadu a užily si stejného počasí. Všechny lodě zůstávaly nevyloženy na kotvách, pohupovaly se na neklidné hladině, lidé se tlačili u jejich zábradlí, všichni, kdo měli dalekohled, sledovali čety složené z námořní pěchoty, lodních důstojníků a z několika trestanců veslující ke břehu a bedlivě si prohlíželi množství Indiánů. Žádná z těchto cest na pobřeží se neukázala být nějak významná. Šířily se zvěsti, že guvernér nepovažuje Botanickou zátoku za vhodné místo pro tento nadmíru důležitý experiment a že už se vydal v člunu na prohlídku nedalekého Port Jacksonu, který kapitán Cook sice zakreslil do svých map, ale sám do něho nevplul.

Richardovy dojmy z Botanické zátoky se velice podobaly těm, jaké vzbudila u všech ostatních, ať to byli svobodní lidé anebo trestanci: otřesné místo, zněl všeobecný úsudek. Nikomu nepřipomínalo žádnou podobnou krajinu, ani námořníkům tak zcestovalým, jako byl Donovan. Ploché, pusté, písčité, bažinaté, nad všechno pomyšlení nevlídné a ponuré. Před obyvateli vězení na Alexanderu se rýsovalo jako obrovský hřbitov.

Pak přišel rozkaz, že sídlem první osady se má stát Port Jackson, a ne Botanická zátoka. Přichystali se vyplout, ale vál silný protivítr a příboj v úzkém hrdle zátoky byl tak mohutný, že se myšlenky na odplutí museli prozatím vzdát. A pak - zázrak. Byly zpozorovány dvě veliké lodi mířící k zátoce.

„Je to asi tak zvláštní shoda okolností, jako kdyby dva Irové čirou náhodou potkali jeden druhého u dvora ruské carevny,“ řekl Donovan, jenž se dělil o dalekohled s kapitánem Sinclairem a panem Longem.

„Tohle jsou ovšem Angličané,“ řekl Jimmy Price.

„Ne, Francouzi to jsou. Domníváme se, že je to výprava hraběte de la Perouse. Jedna z nich musí být La Boussole a druhá LAstrolabe. Umím si ale představit, že my jsme pro ně větší překvapení než oni pro nás - la Perouse vyplul z Francie v roce 1785, dlouho předtím, než se o naší cestě vůbec začalo hovořil. Pokud se ovšem o nás nedozvěděli někde cestou. Hraběte la Perouse už před rokem odepisovali jako ztracenou expedici -a teď ho máme tady.“

Nazítří podnikli další pokus vyplout z Botanické zátoky, ale opět bezúspěšně. Dvě francouzské lodě se ztratily z dohledu, vítr je zahnal k jihu a dále na moře. Před západem slunce se Supply podařilo prodrat příbojem a zamířit o šest nebo sedm mil severněji do Port Jacksonu, zatímco kuřátka guvernéra Phillipa setrvala další noc v předpeklí.

S jihovýchodním větrem se ráno situace zlepšila, a to i pro francouzské lodě. La Boussole a Astrolabe se protáhly dovnitř do Botanické zátoky, právě když deset lodí anglické flotily zvedlo kotvy a pustilo se k onomu nebezpečnému vjezdu. Sirius, Alexander, Scarborough, Borrondale, Fishburn, Golden Grove a Lady Penrhyn, všechny propluly s elegancí ústím zátoky. Pak ale nebohá Friendship nedokázala za obratu proti větru udržet směr, proud ji snesl nebezpečně blízko ke skaliskům a posléze narazila do lodě Prince of Wales. Přišla o čelenní čnělku a k dovršení smůly ještě najela na záď Charlotte. Charlotte to stálo podstatnou část malebně zdobených ochozů a při kolizi téměř najela na břeh.

Série těchto pohrom vzbudila na Alexanderu notné veselí, rozvinuli vzápětí všechny plachty, aby využili jihovýchodního větříku. Den byl horký a pěkný, pohled z levoboku byl fascinující. Srpkovitě prohnuté žluté pláže pěnící příbojem se střídaly s rudožlutými útesy, stále vyššími, jak ubíhala míle za mílí. Dále do vnitrozemí se za pobřežím bohatě zelenalo stromoví, o něco svěžejší než to, které v dálce spatřili z Botanické zátoky, a po západní obloze se táhly šmouhy kouře z četných ohňů. Pak se objevily dvě respekt budící skalní věže, dobrých 400 stop vysoké, mezi nimiž se otevíralo asi míli široké ústí zátoky. Alexander se s nakloněním otočil a vplul přímo do pohádkové říše.

„Tohle už by bylo lepší!“ řekl Neddy Perrott.

„Kdyby měl takovouhle rejdu Bristol, tak je z něj největší přístav v celý Evropě,“ řekl Aaron Davis. „Sem by se vešla celá tisícovka lodí a byla by tu bezpečná před každým větrem, jakej by jen foukal.“

Richard mlčel, třebaže se mu u srdce trochu ulevilo. Tyhle stromy byly alespoň zelené, značně vysoké, hodně jich tu bylo, v lehkém oparu přecházely trochu do modra. Ale divné byly! Výškou i tloušťkou připomínaly jehličnany, ale olistěné byly jen řídce a nehezky, jakoby roztřepenými praporky. Na jižní i na severní straně vroubily zátoku menší písčité zálivy, bez příboje, jazyky souše čnějící po jejich stranách doprostřed přístavu byly ovšem nizounké, kromě jednoho jediného obrovitého skaliska přímo proti vjezdu. Zamířili jižně od něho, do dlouhého a širokého vodního ramene, a tam po šesti mílích plavby nalezli v malé zátoce Supply. Kotvy tu byly, alespoň pro začátek, zbytečné. Jelikož každá z lodí vplouvala do zátoky velice pomalu, byla posléze prostě uvázána lany ke stromům, tak hluboká byla voda u břehu. Tichá a klidná, průzračná jako na širém moři a plná malých rybek.

Slunce zapadalo do krvava a námořníci říkali, že to slibuje nazítří pěkný den. Jako obvykle, když se denní chod vymkl z běžného pořádku, nikdo si nevzpomněl, že je třeba vydat trestancům na Alexanderu stravu, takže jedli až po setmění.

Své myšlenky si Richard ponechával pro sebe, vnímal, že i Will Connelly, nejbystřejší z celé jeho malé skupinky, je příliš naivní na to, aby se mu s nimi mohl svěřovat tak, jak to bylo možné se Stephenem Donovanem. Neboť třebaže Richard považoval Port Jackson za místo mimořádně půvabné, ani v nejmenším se nedomníval, že by oplývalo bohatstvím.

Vylodili se 28. ledna za naprostého chaosu. Jak se zdálo, nikdo nevěděl, co si s nimi počít a kam je poslat, takže stáli se svým majetečkem u nohou a poprvé déle než po roce zakoušeli pocit pevné země pod nohama. Och, ale jak byla ta pevná zem ohavná! Zmítala se, houpala, ne a ne setrvat chvilku v klidu, stejně jako ostatním, kteří za plavby příliš netrpěli mořskou nemocí, bylo i Richardovi na pevné zemi ještě celých šest neděl po přistání trvale nevolno. A uvědomoval si, proč námořníci chodí na souši doširoka rozkročeni, velkými, jakoby opilými kroky.

Vojáci byli stejně nejistí jako trestanci, kteří se v chumlu motali po břehu, dokud na ně nezačal jeden z nižších důstojníků námořní pěchoty poštěkávat a ukazovat, kam kdo má jít. Konečně, když už na pobřeží zbývala poslední stovka trestanců, poslali Richarda a devět členů jeho družiny východním směrem, na poměrně rovný kousek půdy řídce porostlý stromy, aby se tam utábořili.

„Tamhle si postavte přístřešek,“ řekl podporučík Ralph Clark neurčitě, blažený, že je konečně na suché zemi.

A s čím asi, uvažoval Richard, když celá jejich desítka vrávorala mezi trsy šustící žluté trávy a kameny, jimiž byla půda poseta, na místo, o němž usoudil, že na něj Clark ukazoval. Ostatní skupiny vězňů postávaly kolem tohoto prostoru ve zmatku, stejně jako oni, vesměs to byli muži z Alexandera. Jak si máme udělat přístřešky? Nemáme sekery, nemáme pily, nemáme nože, nemáme hřebíky. Pak se objevil mariňák s tuctem sekyrek v náruči a jednu strčil Taffymu Edmundsovi, jenž stál, bezradně ji držel v ruce a bezmocně se díval na Richarda.

Ještě jsem se s nimi nerozešel. Pořád tu ještě mám Taffyho Edmundse, Joba Hollistera, Joeyho Longa, Jimmyho Price, Billa Whitinga, Neddyho Perrotta, Willa Connellyho, Johnnyho Grosse a Billyho Earla. Většina z nich je z venkova, málokterý umí číst a psát. Díky bohu, že si Tommy Crowder a Aaron Davis našli Boba Jonese a Torna Kidnera z Bristolu — znamená to, že jich je dost, aby zaplnili jednu chýši. Pokud ovšem jsou plné chýše v souladu s nějakým oficiálním záměrem. Má vůbec někdo nějakou představu, co vlastně máme dělat? Tohle je nejhůř naplánovaná výprava v celých dějinách. Všichni ti hlavouni si celých devět měsíců seděli na Siriu, ale jediné, co tam asi dělali, bylo, že toho hodně vypili. Není v tom kouska melodičnosti, ani stopa po nějakém systému. Měli nás přece nechat na palubě, dokud neskončí mýcení a nepostaví se nějaké přístřešky, i kdyby to znamenalo rozebrat naše stoly a lavice a odkrýt tak velké skladové jícny. Alespoň na noc. Tuhle námořní pěchotu vůbec nebaví bdít nad námi jako ovčáci, ti zjevně nechtějí dělat nic jiného než strážné v tom nejužším smyslu slova. Máme si postavit přístřešek… Nu, máme na to jednu sekyrku.

„Kdo z vás umí dělat se sekerkou?“

Všichni - ovšem jen naštípat třísky na zátop.

„Kdo ví, jak se staví přístřešek?“

Nikdo, ledaže někdo viděl, jak se staví dům - z cihel, z kamene, malty a trámů. Nikdo z tohohle jeho stádečka si neumí ustlat pod širákem.

„Možná bychom měli sehnal nějakou tyč do hřebene střechy a podepřít ji na obou koncích,“ řekl Will Connelly, když už bylo dlouho ticho, četl cestou Robinsona Crusoe. „Střechu a stěny bychom mohli udělat z palmových listů.“

„Hřebenovou tyč mít musíme, ale taky dvě další tyče místo pozednic,“ řekl Richard. „Pak budeme potřebovat šest slabších tyček s vidlicí, dvě z nich delší než ostatní čtyři. Z těch uděláme rám. Will a já je upravíme sekerkou. Taffy a Jimmy, koukněte se, jestli neseženete od nějakého mariňáka ještě jednu sekerku, nejlíp pořádnou širočinu, anebo jeden z těch obrovských nožů, co jsme viděli v Riu. Vy ostatní se podívejte po nějakých palmách a zkuste, jestli se z nich dají odlomit listy.“

„Taky bysme mohli utéct,“ utrousil zamyšleně Johnny Gross.

Richard se na něho nevěřícně zahleděl, jako kdyby mu právě narostla druhá hlava. „Utéct kam, Johnny?“

„Do Botanický zátoky a na ty francouzský lodě.“

„Ti by nám neposkytli azyl o nic ochotněji než Holanďan Johnnymu Powerovi v Tenerife. A jak bychom se do Botanické zátoky dostali? Viděls ty divochy na břehu. Tady je o něco lepší krajina, takže tu Indiáni určitě taky budou. Nemáme nejmenší ponětí, jací jsou - můžou to být kanibalové jako ti na Novém Zélandu. Určitě nebudou nadšení, že sem teď přišly stovky cizích lidí.“

„A proč vlastně ne?“ vyptával se Joey Long, jenž se stále ještě nedokázal vyrovnat se skutečností, že mu poručík Shairp dosud nepředal MacGregora.

„Vžij se do toho, že jsi v kůži těch Indiánů,“ vysvětloval trpělivě Richard. „Co si teď asi tak musí myslet? Tohle je výborná zátoka, je tu potok s dobrou sladkou vodou - určitě si ji oblíbili i oni. Jenomže my jsme ji teď zabrali pro sebe. Máme, mimochodem, přísný rozkaz nikomu z nich neublížit. Nač je tedy provokovat tím, že bychom utekli do míst, kde kolem sebe nebudeme mít žádného Angličana? Ne, my zůstaneme tady a budeme si hledět svého. A teď, prosím tě, udělej, co jsem po tobě chtěl.“

S Willem našli spoustu vhodných mladých stromků, žádný neměl víc jak čtyři nebo pět palců v průměru. Ve srovnání s jilmem nebo kaštanem sice hezké nebyly, ale zato jim bylo třeba připsat k dobru, že dole u země neměly žádné větve. Richard se sehnul, rozmáchl se sekyrkou a udělal první zásek.

„Pro Kristovy rány! Ten strom je jak ze železa a je nalitý mízou,“ řekl. „To by chtělo pilu, Wille.“

Jelikož pilu neměli, nezbývalo než sekat a sekat. Sekyrka nebyla ani ostrá, ani z dobré oceli, než se jim podaří useknout tři tyče a šest sloupků, bude k ničemu. Ještě dnes večer vybalí své pilníky a naostří ji. Kontrahent, říkal si v duchu, nám zřejmě podstrčil brak, jaký železárny nedokázaly prodat v Anglii. A když konečně uťal a osekal alespoň hřebenovou tyč, byl zadýchaný a točila se mu hlava, všechny ty měsíce hladovění a nedostatku činnosti nepředstavovaly pro tuhle situaci dobrou přípravu. Will Connelly se sekyrky chopil, aby porazil další stromek, a byl ještě pomalejší. Posléze však přece jen měli pohromadě hřeben i dvě hlavní vidlicovité podpěry a šli vybrat čtyři menší pro rohové sloupky. To už se vrátil Taffy s Jimmym a s druhou sekyrkou, krumpáčem a lopatou. Zatímco se Richard s Willem vydali hledal stromky, jimiž by mohli pospojovat rohové kůly, a dokončit tak kostru přístřešku, Jimmy a Taffy dostali za úkol vykopat díry, do nichž bude šest sloupků zasazeno. Míru neměli po ruce žádnou, takže namísto toho rozměry co nejpřesněji odkrokovali. Při kopání se ukázalo, že šest palců pod povrchem už je skála.

Zbytek mužů našel spousty palem, jejich vějířovité listy však byly příliš vysoko, než aby se na ně dalo ze země dosáhnout. Neddy ale dostal dobrý nápad. Vyšplhal na sousední strom, dost nebezpečně se vyklonil, pevně chytil koneček palmového listu a pustil se stromu, aby tak celý list strhl váhou svého těla. Šlo to se staršími, zahnědlými listy, ale ani tato metoda nezabrala u těch, které byly ještě zelené a čerstvé.

„Sežeň Jimmyho,“ řekl Neddy Jobovi Hollisterovi, „a vyměň si s ním místo. Ty zatím kopej. Jimmy je mrštnej, pro toho mám lepší práci.“

Jimmy přiběhl, ale ještě se celý třásl po nezvyklé námaze s kopáním.

„Jak jsi na tom s vejškama, nebojíš se?“ zeptal se ho Neddy.

„Ne.“

„Tak si chvilku vydechni, než polezeš na tamhletu palmu. Ty jsi z nás ze všech nejmenší a nejčilejší. Richard nám poslal tu druhou sekyrku, tak si ji zastrč za opasek. Až na tu palmu vylezeš, budeš listy osekávat jeden po druhým.“

Slunce se sklánělo k západu, což jim poskytlo možnost trochu se orientovat - na jihovýchod od nich začínali guvernérovi stavět sestavovací domek, rostlo tam pár skladišť a také velký, okrouhlý, napůl otevřený stan, kde si poručík Furzer budoval svůj proviantní rajón. Richard a jeho muži byli natolik prozíraví, že si s sebou z lodi vzali dřevěné misky, naběračky a lžíce a také vědra, Richard vypátral potok a uložil Billovi Whitingovi, aby připravil tufiny a nanosil pak potoční vodu. Zdála se sice být čistá a nezávadná, ale Richard ničemu tady nedůvěřoval.

Ze všech nejzbědovaněji vyhlížel Bili Whiting. Tvář už samozřejmě dávno neměl kulaťoučkou jako kdysi, ale navíc v ní přibyly černé kruhy pod očima. Třásl se chudák, jako kdyby měl teplotu, ale horečkou to nebylo, čelo měl docela chladné. Byl jen dočista vyčerpaný.

„Budeme končit,“ řekl Richard, když měl všechny pohromadě. „Lehněte si na deky a odpočiňte si. Bille, ty by ses měl trochu projít – ano, já vím, že teď nemáš zrovna chuť, ale pojď se mnou, půjdeme se podívat, kde je proviantní důstojník. Mám totiž nápad.“

Poručík James Furzer byl všechno jiné, jenom ne organizátor, to by se od něho čekalo příliš. Richard s Billem vkročili doprostřed chaosu.

„Potřebujete asi nějaké lidi,“ řekl Richard.

„Hlásíte se?“ otázal se Furzer, který je od vidění už znal.

„Jeden z nás se hlásí,“ řekl Richard a položil paži na Whitingova ramena. „Tohle je dobrý chlap, kterému můžete důvěřovat, nebyl s ním jeden jediný problém od chvíle, kdy jsem ho poznal v gloucesterském vězení v pětaosmdesátém roce.“

„To je pravda, vy jste přece na Alexanderu, tam dole na levoboku, měl na povel chlapce vzadu, a žádný z nich nezazlobil. Vy jste Morgan.“

„Ano, pane poručíku, Morgan. Můžete tu Whitinga nějak využít?“

„Můžu, pokud umí číst a psát.“

„Umí obojí.“

Zpátky do tábora kráčeli s několika bochníčky tvrdého chleba, což bylo všechno, co dokázalo proviantní oddělení vydat. Upečený byl v Kapském Městě a byl prolezlý hmyzem, ale bylo to jídlo.

„Teď máme v proviantním rajónu svého člověka,“ oznámil Richard a rozděloval chleby. „Furzer využije Billa, Bili mu bude pomáhat s výdejem soleného masa. Které ovšem zatím nedostaneme, dokud se nevyloží kotle a hrnce - od nynějška si totiž už budeme vařit sami.“

Bili už vypadal trochu lépe, čeká ho práce ve stínu, aťsi tam bude třeba dusno, a bude dělat něco snadnějšího, než je mýcení, řezání dřeva anebo zahradničení, což, jak se zdálo, posléze čeká všechny trestance. „Jakmile se tu poručík Furzer trochu usadí, budeme dostávat vždycky celotýdenní příděly najednou,“ dodával Bili, vděčný Richardovi za jeho iniciativu. „Brzy má dorazit nákladní loď z Kapskýho Města, takže máme dost zásob, abysme s nima vystačili.“

Když se setmělo, použili ranečky s ošacením za polštáře a rozprostřeli si na zem deky z Alexandera, za přikrývky jim posloužily jejich staré rozedrané kabáty. Třebaže za sebou měli neobyčejně horký den, ve chvíli, kdy zapadlo slunce, se silně ochladilo. Únava byla tak obrovská, že usnuli a spali bez ohledu na nepojmenovatelnou havěť, která lezla všude kolem.

Po nočním chladu přišlo dusné, parné ráno. Vrátili se k dobudování chýše, ale neměli naprosto nic, čím by upevnili na místo palmové listy, kromě dlouhých houbovitých úponů, které se pokoušeli svinout do jakéhosi provazu. Přístřešek se zdál být dostatečně pevný, ovšem Richarda a Willa, nejschopnější z nich, pokud šlo o stavění, trápilo, že nemá hlubší základy než šest palců písčité půdy. Navršili tedy kolem kůlů ještě více zeminy a začali sekat další větve, aby jimi nosné kůly ukotvili. Do kůlů vysekli při zemi zářezy, větve do nich zasunuli a zahrnuli je hlínou.

Všichni kolem stavěli také, s nestejným zdarem. Nikdo se do tohoto úkolu nepouštěl s nadšením, ale už k polednímu onoho druhého dne bylo zjevné, které skupiny byly buď dobře řízeny, anebo stavbám rozuměly, a kterým chybělo obojí. Parta Tommyho Crowdera začala svou chatrč oplocovat hradbou z tenkých větví, což se Richard rozhodl učinit také. Jasně se ukazovalo lepší vzdělání a širší zkušenost. Londýňan Crowder měl značně pestrou minulost a navíc byl i velice chytrý.

Kolem se začali rojit mariňáci, kontrolovali postup staveb a počítali trestance, někteří z vězňů totiž uprchli do lesa, včetně jedné ženy, jakési Ann Smithové. Směřovali patrně do Botanické zátoky a k francouzským lodím, které se tu podle různých zvěstí měly ještě pár dní zdržet.

„Kristepane, tady je to samej pavouk a mravenec“ vykřikl Jimmy Price a vycucával si hranu dlaně. „Ten prevít mravenec mě kous, a bolí to. Podívejte se, jak jsou ty mrchy velký! Měřej dobrej půl palce a ty jejich kusadla jsou úplně vidět!“ Nevraživě se zadíval na nádherný strom s bělostnou kůrou. „A co je to tady, co tak příšerně cvrčí? Vždyť je to vo uši.“

Jeho stížnost na cvrkot byla stejně oprávněná jako stesky na mravence, cikády měly zrovna dobrý rok.

Billy Earl vyšel z lesa bledý a roztřesený. „Já právě viděl hada!“ vydechl. „Pro Krista, když se vztyčil, tak byl vyšší než Ike Rogers v těch svejch holinkách! Silnej jak moje ruka! A na druhý straně zátoky jsou prej obrovský dravý krokodýlové, to mi aspoň říkal Tommy Crowder. Ach, jak já tohle místo nenávidím!“

„Na ty zvířata si zvykneme,“ chlácholil ho Richard. „Zatím jsem ještě neslyšel, že by někoho sežralo nebo kouslo něco většího, než je mravenec, i když jsou tu pořádně velcí. Ti krokodýlové jsou spíš velké ještěrky, sám jsem viděl jednu, jak leze na strom.“

Chatrč dobudovali později odpoledne onoho žhavého a dusného dne plného překvapení a hrůz. Postavili ji v závětří velké pískovcové skály, která měla na spodu nevelkou prohlubeň, jako kdyby ji někdo vydloubl lžící. Slunce zapadlo a na jih od nich se začala vršit mračna. Černavá, do modra, s prokmitávajícími zášlehy blesků.

„Myslím,“ řekl Richard při pohledu na blížící se bouři, „že bychom měli své věci pro všechny případy přenést pod tamhletu skálu. Tyhle palmové listy nebudou proti dešti moc platné.“

O hodinu později dorazila bouře k nim, byla ještě prudší než ta, kterou zažili na moři u Velbloudího mysu, a naháněla také mnohem větší strach, každý z jejích gigantických zářivých blesků udeřil přímo do země doprostřed stromů. Nebylo divu, že jich kolem bylo tolik roztříštěných a zčernalých! Záblesk, ani ne třicet stop od místa, kde se choulili k sobě, se rozletěl velký strom s hlaďounkou rumělkově červenou kůrou v oblaku oslepujícího modrého ohně. Úder blesku doprovázel oslnivý roj jisker, strom se doslova rozpadl a vzápětí se rozhořel mocným plamenem. Se studeným hučícím větrem se snesl déšť, který oheň rychle uhasil a v jediné minutě zničil celé palmové nakrytí jejich chatrče. Půda se změnila v jezero a husté proudy dopadající jako rány bičem je promočily, div že se vodou nezalkli. Tu noc prospali v holé kostře chatrče s cvakajícími zuby, jedinou útěchou jim bylo, že jejich majeteček byl v suchu a v bezpečí pod skalní římsou.

„Musíme si sehnat nějaké lepší nástroje a taky něco. co tu boudu udrží pohromadě,“ řekl Will Connelly ráno, slzy na krajíčku.

Nejvyšší čas jít za nějakou vyšší autoritou, než je Furzer, který je neschopný zorganizovat cokoli, i kdyby si tím měl zachránit vlastní život. Kašlu na to, že se trestanci nesmějí obracet na vyšší orgány správy — zrovna o to se chci pokusit!

Vykročil do chladného větříku, s uspokojením zjišťoval, že půda je natolik písčitá, že se ani po lijáku nepromění v bláto. Když dorazil k potoku, kam už vojáci hodili tři balvany umožňující přebrodění, zahlédl nahoře proti proudu nahá černá těla a ucítil výrazný pach hnijících ryb. Takže nejde jen o pouhou představivost! Slyšel už, že Indiáni jsou cítit po rybím tuku a že je to stejný pach, jaký vydává bristolské bahno. Když nepřicházeli blíž, přeskákal bystřinu po kamenech a zamířil k větší osadě na západním břehu zátoky, kde už byla utábořena většina trestanců a kde se chystalo ubytování pro všechny vězeňkyně (stále ještě je postupně vyloďovali, vždy jen několik najednou). Tam stál také nemocniční stan, stany námořní pěchoty, otevřené stanové přístřešky důstojníků námořní pěchoty a velký stan majora Rosse. Na tomto břehu zálivu, uvědomil si, jsou trestanci ubytováni ve stanech. Což zkrátka znamená, že na lodě nebyl naložen ani dostatek stanů. Proto také byla přinejmenším stovka zbývajících vězňů včetně jeho samotného prostě odložena na východní břeh, aby se sami postarali o přístřešky, jaké svedou. Sešli z očí, sešli z mysli.

„Mohu mluvit s panem majorem Rossem?“ otázal se strážného stojícího před velkým okrouhlým stanem s přístřeškem.

Voják, jehož Richard ještě neviděl, se na něho podíval s pohrdáním. „Ne,“ řekl.

„Ale je to dost důležité,“ trval Richard na svém.

„Viceguvernér má moc práce a na takový, jako jste vy, už čas vůbec nemá.“

„Můžu tedy počkat, až bude mít na okamžik volno?“

„Ne. A teď palte odsud -jak se jmenujete?“

„Richard Morgan, číslo dva nula tři, z Alexandera.“

„Pusť ho dál,“ ozval se hlas zevnitř.

Richard vstoupil do nevelkého prostoru dostatečně osvětleného klopnami otevřenými na všech stranách a s prkennou podlahou. Záclona uvnitř ho dělila na kancelář a na část, kde major zřejmé přespával. Seděl u skládacího stolku, který mu sloužil za psací stůl, a to sám, což pro něho bylo zcela typické. Ross pohrdal svými podřízenými důstojníky, stejně jako pohrdal i mužstvem, avšak obhajoval práva, nároky a čest námořní pěchoty proti všem přivandrovalcům z válečného námořnictva. Guvernéra Arthura Phillipa považoval za nepraktického snílka a opovrhoval každým náznakem shovívavosti.

„Copak je, Morgane?“

„Jsem na východním břehu, pane, a chtěl bych o tom s vámi mluvit.“

„Stěžovat si, co?“

„Ne, pane, mám jen pár požadavků,“ řekl Richard dívaje se mu zpříma do očí s vědomím, že on sám je asi jedním z mála lidí v Port Jacksonu, komu se svérázný major celkem zamlouvá.

„Jaké požadavky?“

„Nemáme nic, pane majore, s čím bychom si mohli vybudovat nějaké přístřešky, kromě pár sekyrek. Většině z nás se už podařilo vyrobit jakous takous kostru, ale nemůžeme ji nakrýt palmovým listím, protože nemáme žádné provazy, kterými bychom je přivázali. Uvítali bychom nějaké hřebíky, ale nemáme žádné nástroje, kterými bychom mohli vyvrtat díry, řezat nebo přitloukat. Práce by nám šla rychleji od ruky, kdybychom dostali alespoň pár nástrojů.“

Major vstal. „Potřebuji se projít. Pojďte se mnou,“ nařídil úsečně. „Vy jste uvážlivý člověk, Morgane,“ říkal, když vycházel před Richardem ze stanu, „s chladnou hlavou, všiml jsem si toho při té záležitosti s kalovými čerpadly na Alexanderu. Nepotrpíte si na hlouposti ani netrpíte sebelítostí. Kdybychom tu měli víc takových, jako jste vy, a míň těch darebáků z kdejakého Newgatu po celé Anglii, mohla by tahle osada docela dobře fungovat.“

Z čehož usoudil Richard, jenž se přizpůsobil majorově rychlému kroku, že viceguvernér k celému tomuto experimentu zřejmě nemá důvěru. Minuli tábor námořní pěchoty a blížili se ke čtyřem okrouhlým stanům, v nichž bydleli důstojníci. Poručík Shairp seděl ve stinném přístřešku před obydlím kapitána Jamese Mereditha a v jeho společnosti popíjel z krásného porcelánového šálku čaj. Když uviděli majora, oba se zvedli, avšak způsobem, jenž naznačoval, že svého otevřeného a jedovatého velitele nemají z duše rádi a že mu dělají naschvály. Nu, to ostatně věděl kdekdo, včetně trestanců, rozněcovány rumem a portským bujely mezi důstojníky ničivé hádky, které vedly až k polním soudům, ale v jednom byli vždy všichni zajedno: v opozici vůči majoru Rossovi. Ten ovšem v některých směrech kupodivu nacházel i zastánce.

„Už se hloubí ty pilařské jámy?“ otázal se major mrazivě.

Meredith mávl rukou směrem za sebe. „Ano, pane.“

„Kdy jste tam byl naposledy na kontrole, pane kapitáne?“

„Chystám se tam. Po snídani.“

„Snídáte spíš rum než čaj, jak vidím. Moc pijete, kapitáne, a taky odmlouváte. Mně odmlouvat nezkoušejte.“

Shairp zasalutoval a zmizel, za okamžik se však už zase vracel, na jedné ruce MacGregora. „Tady je, Morgane, vezměte si ho. Vylosoval si ho jeden z vašich lidí, jak mi říkali.“ Ušklíbl se. „Já sám se na to moc nepamatuju.“

Richard by se byl nejraději propadl do země. Vzal si od Shairpa čile se vrtící štěně a následoval majora Rosse dolů k brodu.

„To ho chcete nést až do proviantního rajónu?“

„Ne, pane, pokud najdu někoho ze svých mužů. Náš tábor leží při cestě,“ řekl Richard s klidem, jaký věru necítil, jak se zdálo, byl vždycky tam, kde měl major pro své lidi pár ostrých slov.

„Nu, je načase, abych se podíval i na ten zbytek osady. Ukažte mi cestu, Morgane.“

Richard šel napřed, zmítajícího se MacGregora držel pevně v ruce.

„Ten se uživí myšařením,“ poznamenal major Ross, když dorazili k zhruba tuctu přístřešků roztroušených porůznu mezi stromy. „Krys je tu jak v Londýně.“

„Dej ho Joeymu Longovi,“ řekl Richard a vrazil MacGregora do náruče vylekanému Johnnymu Grossovi. „Jak vidíte, pane, podařilo se nám vyrobit docela pevný rám, ale pokud jde o stěny, šel na to nejlíp vězeň Crowder. Problém je v tom, že bez nářadí a bez materiálu jde práce kupředu šnečím tempem.“

„Neměl jsem ponětí, že mezi Angličany se najde tolik šikovných lidí,“ poznamenal Ross, který si důkladně prohlížel všechny přístřešky. „Až budete hotovi tady, můžete začít budovat další tábor mezi tímhle místem a guvernérovou farmou, kde už se mýtí a vyměřuje. Pokud se nám brzy nepodaří vypěstovat čerstvou zeleninu, zahubí nás všechny kurděje. Tam na západní straně je příliš mnoho ženských pohromadě. Chci je rozdělit a část jich poslat sem. Což vůbec neznamená nějaký povel k roznožkám, jasné, Morgane?“

„Rozumím, pane.“

Došli k proviantnímu rajónu, kde stále ještě vládl zmatek. Z lodí sem byli svedeni koně, dobytek a ostatní zvířata a byli zavřeni do spěšně vybudovaných ohrad z navršených větví, vyhlíželi stejně zuboženě jako všichni kolem nich.

„Furzere,“ rozkřikl se viceguvernér, když vtrhl do velkého stanu, „vy Irčane jeden zasraný! Copak jste jaktěživ neslyšel slovo metoda? Co si představujete, že s těmi zvířaty bude, když je okamžitě nepošlete pást? Chcete je snad sežrat? Zrno už nezbylo žádné a sena jen maličko. Vy nejste týlový důstojník, vy jste hrobař proviantu! Dokud nebudeme mít nějaké dřevo, nemají přece tesaři do čeho píchnout, tak je okamžitě žeňte zřídit ohrady pro zvířata! Najděte si někoho, kdo pozná dobrou pastvinu, a ohrady postavte tam, kde vám řekne. O dobytek se bude muset někdo starat, nějací ovčáci a skotáci, a koním je třeba svázat přední - Bůh vám pomoz, jestli vám nějací utečou! Tak, a kde máte nějaká lejstra, co bylo na které lodi, jestli už to bylo vyloženo a kde je to teď?“

Poručík Furzer se nedokázal vytasit ani s jediným seznamem, který by stál za řeč, a měl jen chudičkou představu o tom, kam se které vyložené věci uložily, jediné skladovací prostory byly dočasné, ve stanech.

„Myslel jsem, že budu věci sepisovat, až se budou dávat do trvalé úschovy, pane,“ zajíkal se.

„Ježíši Kriste, vy jste naprostý kretén, Furzere.“

Proviantní polkl a povystrčil bradu. „Tohle všechno se nedá zvládnout s tím počtem mužů, které mám, pane majore, na mou duši že ne.“

„Pak vám navrhuju, abyste si přibral víc vězňů. Morgane, máte nějaké návrhy na vhodné lidi? Vy jste vězeň, vy přece musíte pár takových znát.“

„Znám jich, pane, tolik, kolik jich jen budete potřebovat. Začal bych s Thomasem Crowderem a Aaronem Davisem. Bristolani, do úřadování jako draci. Kriminálníci, ale příliš chytří na to, aby hryzli do ruky, která jim daruje kancelářskou práci, takže krást nebudou. Pohrozte jim, že jinak půjdou kácet stromy, tucet denně, a budou se chovat, jak se patří.“

„A co vy sám?“

„Já mohu být užitečný jinak, pane,“ řekl Richard.

„A co byste měl dělat?“

„Ostřit pily, širočiny, sekyrky a všechno ostatní, co potřebuje dobré ostří. Umím také rozvádět zuby na pilách, což je spíš umění než řemeslo. Pár nástrojů mám s sebou, a pokud na loď správně naložili mou truhlu, bude v ní všechno, co budu potřebovat.“ Odkašlal si. „Nechci pomlouvat ty, kteří nám velí, pane, ale sekyrky a širočiny jsou bohužel podřadné jakosti. Stejně tak i lopaty, rýče a krumpáče.“

„Toho už jsem si všiml i já sám,“ připustil major Ross zachmuřeně. „Obírali nás odborníci, Morgane, od troskám v admiralitě až po kontrahenta a kapitány nákladních lodí, kteří už dnes pilně rozprodávají námořnické kalhoty a blůzy a kdejaké lepší oblečení - včetně, jak mám dobrý důvod se domnívat, věcí z osobního majetku trestanců.“ Chystal se k odchodu. „Ale beru za své osobně zjistit, jestli je někde truhla s nářadím patřící jistému Morganovi. Zatím dostanete všechno, co budete potřebovat, tady od Furzera, od šídla přes hřebíky a kladiva až po drát.“ Pokývl a odpochodoval, poté co si narazil na hlavu předpisově promáčknutý klobouk. Major Ross chodil vždy jako ze škatulky, za každého počasí.

„Sežeňte mi toho Crowdera a Davise a na oplátku dostanete všechno, co budete chtít,“ řekl sklesle poručík Furzer, jehož už nic nemohlo ponížit víc.

Richard mu přivedl Crowdera i Davise a vzal si dostatek nářadí a materiálu, aby mohli dokončit jejich vlastní přístřešek a začít budovat další pro vězeňkyně.

Trestankyně se naráz staly středem pozornosti, jak se vězňové a svobodní vojáci námořní pěchoty snažili uspokojit své touhy a potřeby, povětšinou už déle než rok nenaplňované. Příchodů a odchodů po setmění bylo tolik, že ani desetinásobný počet stráží by v tom nezabránil, a to ani v tom případě, že by i vojáci ve stráži nebyli stejnou měrou rozhodnutí dosáhnout sexuálního uvolnění. Komplikováno to bylo dále skutečností, že k mání nebyl dostatečný počet žen, a navíc ani všechny neměly zájem vyhladovělé mužské uspokojovat. Naštěstí se některé z vězeňkyň smířily se svým osudem a veškeré návštěvníky obšťastňovaly s veselou myslí, zatímco další tak činily za koflík rumu anebo za mužskou košili. Znásilnění byla dost vzácná, jednak to byl počin vcelku zbytečný vzhledem k ochotě některých trestankyň obsloužit celé zástupy mužů, jednak cítila většina chlapů zábrany proti přemáhání odporu žen, které je nechtěly.

Od guvernéra až po reverenda Richarda Johnsona se však představitelé moci nad těmihle nočními výpravami do ženského tábora zděsili. Považovali je za projev nemravnosti, zkaženosti, oplzlosti. Což pochopitelně mělo svůj původ v jejich vlastním přístupu k ženám, ať už to byla paní Deborah Brooksová anebo paní Mary Johnsonová. Něco se s tím prostě udělat musí!

I Richardova skupina se tam pochopitelně za tmy vykrádala, až na Richarda samotného, Taffyho Edmundse a Joeyho Longa. Joeymu zjevně zcela postačovalo, že má MacGregora. Taffy byl jiného zrna, samotář s misogynskými sklony, které v něm náhle přibyvší ženský živel jen posiloval. Byl divný, to bylo vše. Taffyho zcela uspokojovalo zpívání. Pokud jde o příčiny, proč on sám se vyhýbá ženskému táboru, neměl Richard jasno. Zdálo se mu, že i v něm je kousek Taffyho. S představou, že by u nějaké ženské uspěl a měl ji - po těch dvou letech, co byl zcela zbaven jejich společnosti, a víc než tři roky od onoho vyvádění s Annemarií Latourovou - se prostě nedokázal vypořádat. Od časů Annemarie Latourové se mu penis ani nepohnul - proč, to nevěděl ani on sám. Nebylo to vyhasnutím životní síly. Spíše snad strašlivým zahanbením a pocitem viny, že se tak dalo po ztrátě Williama Henryho a v patách tolika dalších ztrát. Neměl však jistotu a nechtěl ji ani mít. Věděl jen tolik, že část jeho osobnosti odumřela a jiná její část usnula bezesným spánkem. Ať to bylo cokoli, co se událo v jeho mysli, utlumilo to v něm jakoukoli potřebu sexu. Jestli to znamenalo újmu, anebo naopak úlevu, nedokázal říct. Nevěděl. A co bylo důležitější, netrápil se tím.

Na sedmého února bylo ohlášeno slavnostní shromáždění, prvé, kterého se měli zúčastnit i trestanci. V jedenáct hodin dopoledne byli seřazeni, muži odděleně od žen, v jihovýchodním cípu zátoky, na prostranství určeném pro zeleninovou zahradu. Vojáci s mušketami a v náležité přehlídkové výstroji napochodovali za zvuků kapely složené z dud a bubínků, pod vlajícími prapory a standartami. Krátce nato se dostavila Jeho Excelence guvernér Phillip v doprovodu světlovlasého obra kapitána Davida Collinse, předsedy jeho soudního dvora, s nimi přišli viceguvernér major Robert Ross, generální pozemkový inspektor Augustus Alt, hlavní lékař John White a kaplan, reverend Richard Johnson.

Vojáci sklonili prapory, guvernér smekl a vzdal jim čest, nato pak námořní pěchota i s hudbou vykročila k slavnostnímu pochodu. Načež byli trestanci konečně vybídnuti, aby si sedli na zem. Před guvernéra přinesli polní stolek, na něj slavnostně položili dvě červené kožené kazety. Před zraky všech byly odpečetěny, načež předseda soudního dvora přečetl nahlas a v plném znění pověření Arthura Phillipa funkcí guvernéra a pokračoval dál recitací druhého pověření týkajícího se guvernérova soudního dvora.

K Richardovi a k jeho mužům doléhaly pouhé útržky: Jeho Excelence pan guvernér je ve jménu Jeho britského Veličenstva Jiřího Třetího, krále Velké Británie, Francie a Irska, zplnomocněn k výkonu svrchovanosti a správy v Novém Jižním Walesu, je oprávněn budovat hrady, pevnosti a města, zřizovat baterie, tak jak uzná za potřebné… Slunce pálilo a guvernérovy povinnosti zjevně nebraly konce. Než skončilo předčítání statutu soudního dvora, někteří z posluchačů podřimovali a kapitáni lodí, kteří se všichni vydali na břeh, aby si projevy také poslechli, se jeden po druhém vytráceli, jelikož se nikdo neobtěžoval zajistit pro ně pohodlné sedačky někde ve stínu. Jako první odešel kapitán Duncan Sinclair.

Vděčný za svůj námořnický slamák se Richard snažil dávat dobrý pozor. Zejména když guvernér Phillip vystoupil na nevelký stupínek a obrátil se s projevem k trestancům. Z jeho strany tu zatím nesporně dobrá vůle nechyběla, burácel — ano, on měl tu nejlepší snahu! Jenomže po těchto deseti dnech na břehu dochází postupně k názoru, že jenom hrstka z nich za to vůbec stojí a že většina se ukázala jako nenapravitelná a líná a nezaslouží si ani to jídlo, co dostává, že ze šesti set trestanců určených k různým pracím jich skutečně pracovaly sotva dvě stovky, a že ti, kdo nebudou pracovat, nedostanou napříště ani najíst.

Bylo ho velice dobře slyšet. Navzdory své nevelké a vyzáblé postavičce byl nadaný zvučným hlasem. V budoucnu se s nimi bude nakládat s největší přísností, neboť nic jiného na ně zjevně neplatí. Krádež slepice se v Anglii sice smrtí netrestá, ale tady, kde má každé kuře větší cenu než krabice rubínů, půjde za ukradenou slepici pachatel na šibenici. Každé ze zvířat je určeno výlučně pro chov. I sebemenší pokus odcizit cokoli z majetku vlády bude trestán smrtí — a to, co teď říká, myslí naprosto vážně, do posledního puntíku! Na každého muže, který by se za noci pokusil vniknout do ženských stanů, bude stráž střílet, neboť přece nebyli odvezeni do takové dálky, aby tu smilnili. Jediným přijatelným způsobem styku muže se ženou bude manželství, vždyť kvůli čemu by tu jinak měli kaplana? Právo bude vykonáváno spravedlivě, ale nemilosrdně. Žádný z trestanců také nemá nárok hodnotit svou práci jako rovnocennou práci anglického rolníka, neboť ze své mzdy nemusí vyživovat ženu ani rodinu -vězeň je vlastnictvím vlády Jeho britského Veličenstva v Novém Jižním Walesu. Na nikom nebude požadována práce nad jeho schopnosti a možnosti, avšak každý musí přispět k obecnému blahu. Jejich první povinností bude postavit stálá obydlí pro důstojníky námořní pěchoty, pak pro vojáky a nakonec pro sebe. Teď ať se rozejdou a popřemýšlejí o tom, co právě slyšeli, protože na každém slovu, které tu pronesl, trvá a bude trvat…

„To mám rád, že po mně zase půjdou!“ povzdychl si Bill Whiting a vstával. „Proč nás jednoduše nepověsili v Anglii, když nás mají v úmyslu věšet tady?“ Pšoukl pohrdlivě rty. „Takový kecy! Že nás nevezli takovou dálku, abysme tady smilnili! A co si mysleli, že se tu bude dít? Umím si dělat srandu kolem těch oveček, ale jestli mě mají zastřelit, protože půjdu za svou Mary, tak už sranda končí.“

„Mary?“ otázal se Richard.

„Mary Williamsová z Lady Penrhyn. Stará jak má vesta a ošklivá jak noc, ale vobě ty půlky sou moje, celý moje! Nebo aspoň byly, než sem se tu doslech, že mám bejt zastřelenej jen proto, že sem podleh přirozenýmu puzení. Jedinej, kdo by mě v Anglii moh zastřelit, by byl její manžel.“

„Jsem moc rád, že sis Mary Williamsovou našel, Bille. Tohle určitě nebyl guvernérův nápad, to z guvernéra mluvil reverend Johnson,“ řekl Richard. „Ten chlap měl být metodista. Podle mě to byl asi důvod, proč se vůbec na tuhle výpravu přihlásil - je až příliš radikální, než aby se mohl zalíbit některému z anglikánských biskupů.“

„Proč sem teda vozili trestankyně, když máme zakázáno s nima něco mít?“ rozčílil se Neddy Perrott.

„Guvernér tu chce mít svatby, Neddy, aby byl reverend Johnson spokojený. A mám taky podezření,“ přemýšlel Richard nahlas, „že chce, aby celá tahle výprava vyhlížela jako požehnaná od Hospodina. Jak se ve stádečku začne smilnit, vypadá to spíš na dílo Satana.“

„No, já se s Mary ještě nějakej čas ženit nemíním,“ přiznával Bili. „Nejsem ještě dost dlouho venku z jedněch řetězů, abych už zas lez do jinejch.“

To sice plně vyjadřovalo Billovy pocity, avšak necítili tak zřejmě všichni jeho druzi. Počínaje příští nedělí oddával potěšený kaplan stále víc a víc vězňů a vězeňkyň.

Příděly se teď vydávaly na celý týden. Jak tohle bylo těžké! Mít dost pevnou vůli a nezhltnout celou dávku během dvou dnů. Jídla bylo tak strašně málo, zejména teď, kdy začali pracovat. Díky až servilním projevům vděčnosti poručíka Furzera teď měli alespoň slušné kotlíky a hrnce, ale často do nich nebylo co dát.

Chýši už měli hotovou včetně dvojité vrstvy tyček tvořících stěny, jedny tyčky svisle, druhé vodorovně, a také střechu vypletli tenkými větvemi, které nesly hustě provázané palmové listy. Byli tak i za deště celkem v suchu, když ovšem vítr zesílil ve vichřici, stěnami to notně profukovalo, aby je utěsnili, pokryli je zvenčí dalšími palmovými listy. Chatrč neměla okna, jen dveře směřující k pískovcové skalce. Byla skromná, ale přesto neskonale lepší než vězení na Alexanderu. Namísto odpudivého pachu dehtového oleje a hniloby tu čistě a ostře voněla pryskyřice a na podlaze byl měkký koberec ze suchého listí. Všichni už také byli bez pout a na skupinu vlastně nikdo ani nedozíral. Vojáci dostali za úkol hlídat známé násilníky, takže ty, s nimiž nikdy nebyly žádné potíže, nechávali žít po svém, jenom pravidelně kontrolovali, zda docházejí na pracoviště, kam byli přiděleni.

Richardovou dílnou se stal otevřený přístřešek nakrytý kůrou poblíž řady pilařských jam, které se stále ještě kopaly za stany námořní pěchoty, nelehká práce, když v šesti palcích hloubky už byla skála. Jámy se musely vylamovat pomocí ocelových klínů a oškrtů.

Třebaže se pily dosud neobjevily na břehu (vykládání pokračovalo nesmírně pomalu), širočiny a sekyrky se v dílně hromadily rychleji, než je Richard stačil ostřit.

„Potřeboval bych nějaké pomocníky, pane,“ hlásil majorovi Rossovi už den poté, co s prací začal. „Když mi teď dáte dva muže, bude ve chvíli, kdy už bude třeba věnovat se pilám, jeden z nich zaučený na broušení širočin a sekyrek.“

„Chápu vaše důvody, umím si představit i tucty dalších. Ale proč hned dva?“

„Protože už začaly hádky, co komu patří, a já nemám žádnou možnost vést nějaké seznamy. Lepší než seznam by byl pomocník, který umí psát a na místě by vyryl jméno majitele do násady každé donesené širočiny a sekerky. Až se najdou ty pily, mohl by totéž provést i s nimi. Ušetřilo by to nakonec čas i námořní pěchotě, pane.“

V koutcích studených světlých očí naskočily vějířky vrásek, třebaže se ústa neusmála. Je to tak, Morgane, vy jste opravdu hlavička. Předpokládám, že asi víte, koho budete chtít?“

„Ano, pane. Dva z mých mužů. Connellyho na rytí jmen a Edmundse, kterého naučím brousit.“

„Pořád jsem ještě neobjevil tu vaši truhlu s nářadím.“

Richardův smutek byl nelíčený. „Škoda,“ povzdychl si. „Měl jsem pár báječných nástrojů.“

„Nevěšte hlavu, budu pátrat dál.“

Únor přinesl další bouře, občas zavál od moře chladnější vzduch, ale většinou panovalo dusné a vlhké parno, které vesměs končilo kupami černých mračen na jižní nebo severozápadní obloze. Po bouřkách přicházejících od jihu se dostavovaly ony příjemné chladivé větříky, kdežto bouře od severozápadu přinášely krupobití, kdy kroupy dosahovaly velikosti vajec, a pokračující dusno.

Nehledě k několika druhům krys a milionům nejrůznějších mravenců, brouků, stonožek, pavouků a jiného protivného hmyzu, se zdály být suchozemské životní formy dosti skrovné. Zejména v protikladu k obloze a stromům, plným tisícovek ptáků všech možných druhů, vesměs překrásného vzhledu. Papoušků tu žilo víc druhů, než si vůbec člověk dokáže ve snu představit - velcí bílí s nápadnými sírově žlutými hřebínky, šediví s cyklámově fialovou hrudí, černí, duhově zbarvení, drobní kropenatí, světle zelení jako chartreuska, červenomodří, zelení a tucty dalších. Velký ledňák usmrcoval hady tím, že jim lámal páteř přes větve stromů a chechtal se při tom jako šílenec, jeden velký nelétající pták měl ocas jako řeckou lyru a vykračoval si po pávím způsobu, kdosi, kdo doprovázel guvernéra na jeho průzkumné výpravě, hlásil, že viděli černé labutě, orli měli rozpětí křídel až devět stop a soupeřili o kořist se sokoly a jestřáby. Drobné pěnkavky a střízlíci, neposednost a troufalost sama, co chvíli přefrčeli sem a tam. Celá ptačí říše se vyznačovala nádherným zbarvením - a až ohlušivě silným zpěvem. Někteří z ptáků zpívali ještě krásněji než slavíci, jiní zase chraplavě skřehotali, zpěv některých se ozýval jako cinkání stříbrných zvonečků — a jeden, velký černý krkavec, vydával ty nejděsivější a nejzoufalejší skřeky, jaké kdy ucho Angličana uslyšelo. Žel - to nejtruchlivější na celé této ohromující přehlídce opeřenou bylo, že žádný z nich nebyl k jídlu.

I když tu a tam se někomu podařilo zahlédnout jakési opravdické zvíře hodné toho pojmenování, kolébavého huňatého tlouštíka, který si vyhrabával nory, jednoho tvora si toužebně všichni přáli spatřit: klokana. Marně — pokud museli setrvávat v táboře. V jeho blízkosti se klokani nikdy neukázali, byli zřejmě plaší a bojácní, na rozdíl od obrovských stromových ještěrek. Ty procházely středem tábora, jako by jim lidé nestáli ani za pohrdání, a pokud šlo o vyrabování důstojnického stanu, překonávaly i toho nejhladovějšího trestance či nejžíznivějšího mariňáka. Jedna z těchto potvor byla plných čtrnáct stop dlouhá a oprávněně budila stejný děs, jaký by vyvolal krokodýl.

„Jakpak by se tomu asi mělo říkat?“ otázal se Richard Taffyho Edmundse, když se ještěrka sunula podél jejich přístřešku z kůr a hadím pohybem smýkala jakoby zlomyslnou hlavou sem a tam.

„Já bych mu skoro zkusil říkat pane,“ řekl Taffy.

Siročiny i sekyrky k nabroušení chodit nepřestávaly a koncem února přišly i první pily. Západní rozmítací jámy už začaly pracovat a další řadu těchto pilařských prohlubní už kopali i na východě - za stejných obtíží: skála hned pod povrchem. Objevila se však i nová překážka, pokácené a odvětvené kmeny ustavené nad rozmítacími jámami se prakticky nedaly rozřezat ani na prkna podřadné jakosti. Jejich dřevo bylo nejen syrové, ale hlavně tvrdé jako železo. Pilaři, vesměs trestanci, museli dřít tak usilovně, že guvernérovi nezbylo než přiznat jim zvýšené příděly potravin a sladu, jinak se hroutili. To ovšem těžce nesli mariňáci, kteří ovšem rádi zapomínali na to, že oni navíc ke stejným dávkám chleba a soleného masa, jaké dostávají trestanci, mají nárok i na máslo, mouku a rum, začali si ze vzdoru vést jakousi knihu stížností proti „privilegiím“ vězňů. Zvládl to až major Ross a jeho bezohledné vynucování kázně. Tvrdší disciplína ovšem znamenala i víc výprasků kočkou — víc než dostávají vězňové, kňourali vojáci.

Nejvíc Richardovi ztrpčovaly život pily. Dovezeno bylo jen 175 obloukovek a 20 pil pro práci v jámě, a všechny tyto dvojmužné pily byly rozmítačky určené pouze k rozřezávání kmenů po délce, po vláknech dřeva. Takovou pilou se však kmeny nedaly řezat napříč, zkracovat. Což znamenalo, že všechny stromy bylo třeba sekerami kácet i krátit. Na oba druhy pil měla být použita nejlepší ocel, avšak opak byl pravdou. Celé měsíce kromě toho rezivěly na lodích a v žádném skladovém seznamu nákladu nebylo ani zmínky o antimonovém másle.

Pětadvacet obloukovek a pět rozmítacích pil odvezl poručík Philip Gidley King na ostrov Norfolk, když se tam v polovině února Supply vydal založit samostatnou osadu, na ostrově se měl místní len zpracovávat na plátno a z obrovitých borovic, které tam rostly a o nichž se zmiňoval ve své zprávě již kapitán Cook, se měly vyrábět lodní stěžně.

„Je to takřka neproveditelné, pane,“ vysvětloval Richard majoru Rossovi. „Sám jsem si vyrobil smirkový papír a obrousil jsem nejhrubší rez, ale pily pořád ještě nejsou dost hladké. Vynikající mazadlo je velrybí tuk, jenže ten nemáme. Ty oleje, co tu jsou, se v okamžiku, kdy se pila v řezu zahřeje, promění v hotové lepidlo. Pily jsou kromě toho z tak mizerné oceli, že se obávám, že na takhle tvrdém dřevě budou brzy praskat. Máme tu teď patnáct rozmítaček, takže nepotřebujeme víc jak čtrnáct jam —jedna pila bude vždycky u mě v broušení, protože tohle dřevo ničí zuby. Ale co je nejdůležitější, pane, potřebuji nějaký odstraňovač rezu.“

Ross se tvářil zasmušileji než kdy jindy, tutéž písničku už slyšel od pilařů. „Pak se budeme muset poohlédnout po nějaké místní náhražce,“ řekl. „Felčar Bowes Smyth je takový zvídavec, pořád nařezává stromy a vyváří kořeny a listí, aby získal nová léčiva nebo kalafunu či snad elixír života. Dejte mi jednu z těch nejrezatějších pil a já ho požádám, aby s ní podnikl pár pokusů.“

Těžkým krokem se odebral pryč. Richardovi ho bylo nesmírně líto, měl nesporný organizační talent a byl mimořádně činorodý, chybělo mu však pochopení pro slabosti druhých, zejména pokud to byli jeho vlastní vojáci. Ty, v případě provinění, měl plné právo dát zbičovat. Pokud chtěl totéž vykonat na trestanci, musel se o tom přinejmenším zmínit guvernérovi. Korunu všem strastem, které tyto rozpory v jeho srdci plodily, nasadila skutečnost, že Ross zjevně přitahoval blesky - nevelké stádečko jeho ovcí zahynulo pod zasaženým stromem, kam se ukrylo, pak dostal zásah přímo jeho stan a spolu s mnohými dalšími věcmi vzala za své i většina jeho záznamů a jiných listin. Richard sledoval, jak se majorova vojáčka postava vzdaluje a mizí, a docházelo mu, že bez Rosse by chaos v Port Jacksonu byl ještě neskonale větší. Guvernér je idealista, viceguvernér je realista a praktik.

Richardův kůrou krytý přístřešek se rozrůstal, k jeho pomocníkům přibyli dva další, Neddy Perrott a Job Hollister. Billy Earl, Johnny Gross a Jimmy Price byli zařazeni jako posily k Billovi Whitingovi ve vládním skladu, takže bez oficiálního pracovního umístění teď zůstával už jen Joey Long. Richardovi se podařilo sehnat k motyce a lopatě ještě i menší motyčku a uložil Joeymu, aby začal před jejich přístřeškem zakládat zahrádku. Modlil se přitom, aby jim ho nikdo nepřevedl na jinou práci anebo nezačal zkoumat, co vlastně dělá. Všeobecně se vědělo, že je to prosťáček, takže o něho velký zájem nebyl. Pokud zůstane Joey v chatrči, bude jejich majetek - to, co se nedá sníst - v bezpečí. Krádeže jídla byly natolik na denním pořádku, že si každý muž a každá žena své příděly nosili s sebou i do práce - a i tam museli dávat pozor, aby o ně nepřišli. Většina krádeží potravin se odehrála mezi trestanci navzájem, takže se o ně guvernér ani námořní pěchota neměli důvod zajímat, jídlo slabším anebo nemocným kradli silnější trestanci s naprostou nestoudností.

Úplavice propukla dva týdny po vylodění. Ukázalo se, že Richardovo tušení o potoku je správné, třebaže to, jak došlo k jeho kontaminaci zůstalo tajemstvím, které se lodním lékařům nepodařilo rozluštit. Přiklonili se k teorii, že voda v Novém Jižním Walesu je pro anglická střeva jaksi příliš cizí. Tři vězni v nemocničním stanu zemřeli a bylo nutno postavit ještě další stan z toho, co bylo po ruce. Objevily se i kurděje, nažloutlá pleť a bolestivé kulhání je ohlašovaly ještě dříve, než začaly natékat a krvácet dásně. Richard měl stále ještě zásobu sladu a mohl ji i doplňovat, neboť poručík Furzer si cenil své hrstky pomocníků z řad vězňů natolik, že jim tajně slad podstrkoval. Takové zvýhodňování se jevilo jako nezbytné, podobně jako tomu bylo u pilařů, tváří v tvář narůstajícímu zubožení mužů i žen.

„Ale jestli to dojde až tak daleko,“ řekl Richard své skupince tónem, jenž nepřipouštěl odmluvy, „budeme zkrátka jíst i ten sauerkraut. Klidně si na vás třeba kleknu a to zelí vám budu cpát rovnou do krku. Vzpomeňte si, co vám říkávala vaše maminka -medicína není k ničemu, pokud není odporná. A kyselé zelí je něco jako medicína.“

Port Jackson neposkytoval proti kurdějím žádné přirozené protiléky, žádné rostliny, kterých by bylo dostatečné množství pro nové obyvatele, jen málo místních bylin a plodů se neprojevovalo jako jedovaté. Semínka rostlinek pečlivě zalévaná na záhonech ve vládních zahradách vyklíčila, aby se podívala na místní nebe a sluníčko, a deprimovaná tím pohledem vadla a umírala. Nic, ale naprosto nic tu nechtělo růst.

Tady je teď pozdní léto, vlastně už pomalu podzim, říkal si v duchu Richard, když uvažoval nad semeny citrusů, která si schoval z Rio de Janeira. Takže je nezaseji teď, ale až v září nebo v říjnu, kdy tady začne jaro. Kdo ví, jak studená je tu zima? V New Yorku je léto velice horké, ale v zimě tam někdy zamrzne i moře. Když se dívám na zdejší Indiány, dost pochybuju, že by tady byla zima tak tuhá, ale nemůžu si dovolit takový hazard, že bych cokoli zasadil už teď.

Tři trestanci - Barrett, Lovell a Hall - byli přistiženi, jak z vládního skladu kradou chleba a nasolené maso, a jiný byl dopaden, přímo když kradl víno. Všichni tři zloději jídla byli odsouzeni k smrti, pachatel krádeže vína byl ustanoven jejich popravčím.

Na západním břehu zátoky mezi mužskými a ženskými stany rostl vysoký, statný a pěkný strom, který měl jednu zvláštnost: ve výšce deseti stop nad zemí z něho vodorovně čněla silná a rovná větev. A tak - vzhledem k tomu, že nebyly trámy nazbyt na stavbu šibenice - byl vybrán za popravčí strom. Dvacátého pátého února pod něj ony tři nešťastníky přivedli před zraky trestanců, kteří se museli všichni dostavit pod hrozbou jednoho sta ran kočkou, kdyby se snad chtěli této podívané vyhnout. Guvernér Phillip byl rozhodnut touto nejkrajnější lekcí dosáhnout požadovaného cíle - je přece naprosto nezbytné, aby krádežím jídla byl už jednou provždy učiněn konec! Zapomínal ovšem na jedno: že jeho vlastní břicho, stejně jako břicha všech ostatních hodnostářů, je plné. Takže obdobně jako v případě smilnění se i ta nejzoufalejší opatření míjela účinkem. Mylné naděje, že tomu bude naopak, plynuly z prázdných šourků a plných žaludků.

První z odsouzených, Barrett, byl postaven na stoličku a popravčí z donucení dostal rozkaz, aby mu na krk navlékl smyčku a utáhl ji. Udělal to s pláčem, bílý jako křída, odmítal však stoličku odkopnout, dokud několik vojáků nenabilo muškety prachem a kulí a z několika kroků na něho nenamířilo. Barrett byl velice bledý, ale ovládal se a stál klidně. Chlap nezlomený až do konce. Jelikož dráha pádu nebyla dostatečně dlouhá, aby mu zlomila vaz, házel sebou a zmítal na konci provazu, jak se všem zdálo, celou věčnost. Když konečně zemřel, bylo příčinou smrti udušení. Celou hodinu zůstalo tělo viset, než ho sňali a připravili stoličku pro Lovella.

Poručík George Johnston, guvernérův pobočník po dobu cesty poručíka Kinga na ostrov Norfolk, pokročil vpřed a oznámil, že Lovellovi a Hallovi byl povolen odklad výkonu trestu o čtyřiadvacet hodin. Ostatní trestanci poté dostali rozchod. Phillipova lekce však vyzněla naprázdno. Ti, kteří mají v povaze krást, budou krást dál, a ti, kdo nekradou, krást ani nadále nebudou. To jediné, čeho se oběšením dosáhlo, bylo snížení počtu zlodějů o jednoho.

Když Richard z tohoto povinného shromáždění odcházel, zběžně se podíval na houf trestankyň. Před očima se mu mihnul chochol šarlatových pávích per pohupujících se na nevšedním černém kloboučku. Ohromen stanul. Lizzie Locková! To přece musí být Lizzie Locková! Šla do transportu i se svou milovanou hučkou, která na to, jakou cestu musela prodělat, vyhlížela pozoruhodně dobře. Ovšem Lizzie o klobouk jistě pečovala líp než o sebe samu. Teď sice nebyla chvíle, aby se ji pokusil vyhledat, ale příležitost k tomu se určitě naskytne. A hřálo ho vědomí, že je tu.

Nazítří se všichni opět museli shromáždit - za vytrvalého lijáku -jen proto, aby se dozvěděli, že Jeho Excelence pan guvernér dal Lovellovi i Hallovi milost a že jejich trest bude změněn na vyhnanství na místě, které bude určeno později. Nicméně, dodal poručík George Johnston výhružně, Jeho Excelence velice vážně uvažuje o tom, že nepolepšitelné rebely dá vyvézt na Nový Zéland a tam je dá vysadit na břeh, aby je snědli lidojedi. Jakmile bude opět k dispozici Supply, povezou se tam všichni takoví, a pan guvernér to myslí smrtelně vážně! Provinilci zatím půjdou do želez a budou přikováni u holého skaliska poblíž zátoky, které už si vysloužilo název Hladomorna, a tam budou živi o čtvrtinovém přídělu chleba a trošce vody. Přes to všechno ani Hladomorna, ani oprátka, ani hrozba účastí na jídelním lístku kanibalů zoufalce od krádeží jídla neodradila.

Zatímco se trestanci pídili jen po jídle, námořní pěchota bažila spíše po rumu a po ženských, výprasky mariňáků čítaly od padesáti přes sto až po sto padesát ran, i když vykonavatel trestu z pochopitelných důvodů nikdy nepřitlačil tolik, jako když se jeho obětí stal trestanec. Příčina, proč se vojáci i nyní dokázali domoci pití a sexu, spočívala ve skutečnosti, že měli jídla na rozdávání, ať byl výdej stravy kontrolovaný sebelíp, porce pro vojáky byly vždy o mnoho větší než dávky pro trestance. Důvody byly opět víc než pochopitelné.

Navíc začínalo být stále obtížnější udržet v náležitém odstupu domorodce, kteří si navykli krást ryby, rýče, lopaty i onu trošku zeleniny, které se dařilo přežívat na úrodném ostrůvku na východě zátoky, kde se budovala velká vládní farma v naději, že by tu v září už mohla být připravena půda pro setbu pšenice. Pokud ovšem na téhle půdě kdy jaká pšenice poroste. Prvními napadenými byli muži vyslaní dál za Zahradnický ostrov nasekat rákos k nakrytí přístřešků. Několik Indiánů jednoho z nich zranilo, na stejném místě byli později dva muži dokonce zabiti. Při průzkumu potoka až k jeho bažinatému prameništi odhalili v jeho korytě rozkládající se zdechliny několika velkých ještěrek, signál, že domorodci nejsou hloupí a dobře vědí, jak a čím otrávit vodu.

Strážní povinnosti vojáků narůstaly, tak jak se z holého nezbytí osada rozšiřovala. V blízkosti byl objeven strom, který sir Joseph Banks určil jako přesličník a který poskytoval vynikající dřevo na šindele. Vyskytoval se ovšem ještě za onou bažinou na potoce a na místě vzdáleném zhruba jednu míli směrem do vnitrozemí našli výtečnou cihlářskou hlínu. Do panenského území vyrážely průzkumné výpravy, jež bylo třeba chránit. Co bylo horší - domorodci byli během svých loupeživých výpadů stále drzejší a nejevili žádný strach před střelnými zbraněmi, jako by věděli o rozkaze, že se jim za žádnou cenu nesmí ubližovat.

Guvernér se vydal prozkoumat další přístav na severu pojmenovaný Broken Bav, vrátil se však skleslý. Zátoka sice poskytovala dobře chráněný úkryt pro lodě, ale nikde v jejím okolí nebyl ani kousek úrodné půdy, která by se dala obdělávat. Ke sklíčenosti měla Jeho Excelence důvodů víc než dost. Organizátoři celé expedice na ministerstvu vnitra vycházeli zcela bezstarostně z naivního předpokladu, že osení bujně vyrazí z půdy, kterou stačí jen na povrchu trošičku pošimrat, že pro veškeré myslitelné potřeby bude k dispozici hojnost prvotřídního dřeva, že stáda se budou množit v násobcích a že během jednoho roku bude Nový Jižní Wales, pokud jde o zásobování, naprosto soběstačný. Vedeno tímto přesvědčením ministerstvo vnitra - a s ním i admiralita a firma, která s oběma uzavřela kontrakt na všestranné vybavení výpravy - zcela zanedbala povinnost přesvědčit se, zda s sebou Flotila skutečně veze zásoby na tři roky. Ve skutečnosti to byl spíše jeden rok, což znamenalo, že první očekávaná zásobovací loď nepřijede dostatečně brzy. A jak budou moci muži — anebo i ženy - řádně pracovat, když i nadále budou trvale o hladu?

Dva měsíce strávené v Sydney Cove, jak se teď místo prvního přistání nazývalo, prokázaly, že je to svět nehostinný, nelítostný a krutý. Svět pánovitý a cizí, ani v nejmenším nakloněný změnám. Nevlídná země, kde by si lidé časem snad mohli s bídou zajistit holé živobytí, ale bez naděje, že by se jim tu někdy mohlo dařit trochu slušně. Domorodci, v očích Angličanů zoufale primitivní, byli přesným obrazem toho, co Nový Jižní Wales sliboval: obrazem otřesné bídy spojené s nechutnou špínou.

V posledním březnovém týdnu ustaly bouřky a zároveň vyvrcholila vlhká vedra. Ti, kdo vlastnili klobouk, si ho přizpůsobili na yankeeskou hučku tím, že střechu natřikrát promáčknuté pokrývky hlavy celou otočili dolů. Richard však zůstal věrný třírohému klobouku, neboť jednak ho při práci plně chránil kůrami nakrytý přístřešek, jednak měl i svůj námořnický slamák - a hlavně proto, že na nedělní bohoslužbu rád chodil náležitě oblečený. Bristolské návyky se jen tak vykořenit nedaly.

Nedělní bohoslužby se postupně konaly na celé řadě míst, avšak v neděli 23. března - o třetím výročí Richardova odsouzení za přelíčení v Gloucesteru - probíhaly na skalních stupních poblíž tábora neženatých mariňáků, takže shromáždění mělo jednou také možnost uvidět a uslyšet reverenda Richarda Johnsona,jak je ve jménu Božím kárá, aby své hanbaté chtíče hleděli držet na uzdě a připojili se raději k těm, kteří se právě dnešního dne žení.

Richard, jenž dospěl k určitému rozhodnutí, měl původně v úmyslu dojít k jistotě modlitbou, avšak kázání tomuto úmyslu příliš nenapomohlo. Snad namísto toho mu Bůh seslal osobně Stephena Donovana, jenž se k Richardovi mlčky připojil, obešel s ním zátoku a doprovázel ho přes brod z kamenů až dolů ke břehu, do blízkosti nově založené farmy.

„Je to strašné, co?“ zeptal se Donovan, a přerušil tak ticho, když usedli na skálu pět stop nad pokojně pleskající vodou, kolena obemknutá rukama. „Slyšel jsem, že šesti mužům trvá celý týden, než vyklučí jeden jediný pařez z pozemku, který se má jednou stát pšeničným polem, a že guvernér rozhodl, aby půdu prokopali krumpáči, protože orat pluhem si tam nikdo netroufne.“

„Což ovšem znamená, že jednoho krásného dne tu nebudeme mít vůbec co jíst,“ dodal Richard, svlékal svůj sváteční kabát a hledal chládek pod sklánějícím se stromem. „I ten stín je tu ničemný.“

„A život je tu tvrdý. Ale přesto,“ přemítal nahlas Donovan a pouštěl do vody jeden suchý list za druhým, „se tu věci nakonec zlepší, věřte tomu. Je to jako každý začínající podnik, nejhorších je prvních šest měsíců. Sám nevím, proč se to právě pak zlomí a všechno začne vyhlížet snesitelněji, snad je to tím, že se z nového prostředí mezitím vytratí cizota. Jedna věc je jistá. Když Pánbůh tvořil tuhle část zeměkoule, bral zrovna asi do ruky úplně jiné formičky.“ Ztišil hlas. „Přežijou jen silní, a vy budete patřit k těm, kdo přežívají.“

„Och, na to se můžete spolehnout, pane Donovane. Když jsem vydržel na Cereře a na Alexanderovi, vydržím i tady. Ne, já si nezoufám. Ale vás jsem dost postrádal. Jak se vlastně daří Alexanderovi a našemu milému tlustému Esmeraldovi?“

„To nevím, Richarde, protože já už na Alexanderovi nejsem. Rozešli jsme se poté, co jsem nachytal Esmeraldu, jak otvírá rance a balíky vězňů, které jsou uložené v jeho skladech. Aby se koukl, co by se z nich dalo zpeněžit.“

„Parchant jeden.“

„Sinclair je víc než parchant.“ Narovnal dlouhé štíhlé tělo a blažené se protáhl. „Ale já jsem teď zakotvil v mnohem lepším přístavu. Zamiloval jsem se totiž.“

Richard se pousmál. „A do koho, pane Donovane?“

„To byste neuhádl. Do Johnnyho Livingstonea, stevarda kapitána Huntera. A vzhledem k tomu, že posádka Siria je asi o pět nebo šest mužů pod stavem, ucházel jsem se tam o přijetí — a kapitán Hunter mě vzal. Div že si nad tou mou avantýrou nevykroutil nos, jak ho ohrnoval, ale nebude přece odmítat námořníka s mými zkušenostmi. Takže jsem na slušných stravovacích dávkách a trochu té lásky je k tomu navíc.“

„To vám přeju,“ řekl Richard upřímně. „A jsem moc rád, že vás vidím zrovna dnes, v neděli, kdy nemusím pracovat. To znamená, že mám čas jen pro vás. Ostatně - potřeboval bych se s něčím svěřit.“

„Stačí slovo a rád vám poskytnu mnohem víc než sluch.“

„Děkuju za nabídku, ale pamatujte na Johnnyho Livingstonea.“

„Ta voda,“ říkal pan Donovan, „přímo láká, abychom si zaplavali. Rád bych si to dopřál, až na to, že na Siriu tuhle chytili žraloka, který měl obvod přes břicho šest a půl stopy. Tady, uvnitř Port Jacksonu!“ Sbalil si kabát jako podušku pod hlavu a natáhl se. „Ani jsem se vás nezeptal, Richarde - naučil jste se už plavat?“

„Ale ano. Jen co jsem napodobil Wallaceho, šlo to snadno.

Joey Long už mimochodem dostal to své štěně. Je to roztomilá potvůrka, a jak myšaří! Má se na stravu líp než my, i když jídelníček bych si s ním nevyměnil.“

„Už jste viděl klokana?“

„Ani kousek ocásku někde za stromem. Já se ovšem ven z tábora nedostanu — ostřím pořád ty naše chuděrky pily a sekery.“ Richard se posadil. „Nepředpokládám, že by na Siriu měli nějaké antimonové máslo?“

Husté černé řasy se pozvedly, zableskly se modré oči. „Kravské máslo máme, ale žádné jiné. Odkud vy vlastně znáte takové věci, jako je antimonové máslo?“

„Ty zná každý brusič a rozvaděč pil.“

„Ještě jsem takového nepotkal.“ Víčka opět poklesla. „Je tu venku s vámi příjemná neděle. Na to máslo se přeptám. Slyšel jsem ovšem, že se to dřevo nedá vůbec rozřezat.“

„To není tak úplně pravda, jen to jde strašně pomalu. O to pomaleji, že naše pily jsou nejmizernější jakosti. Všechno, jak se zdá, je tu mizerné.“ Richardovy rysy ztvrdly. „To je ukázka, co si o nás Anglie myslí. Své mizery vybavila mizernými věcmi. A nedala nám poctivou šanci uspět. Jsou tu ale i takoví - a já k nim patřím -, které tohle vědomí jen dopaluje a utvrzuje.“

Donovan vstal. „Udělejte pro mě něco,“ řekl a nasadil si čapku.

Richard se s pocitem hlubokého zklamání snažil tvářit, jako by se ho tento náhlý odchod nedotkl. „Povězte co.“

„Za hodinu se sem vrátím. Počkejte tu na mě.“

„Budu tady, ale využiju zatím času, abych se převlékl. Na nedělní šaty je dnes trochu horko.“

Richard se stihnul vrátit ještě před Donovanem, oblečený, jak vězňové po dvou měsících pobytu v Sydney Cove chodili - plátěné kalhoty ustřižené pod koleny, naboso, kostkovanou lněnou košili tak vybledlou, že vzorek byl už pouhým stínováním. Když se objevil Donovan, měl na sobě rovněž prosté oblečení a téměř vrávoral pod tíhou košíku na pomeranče, který si přivezl z Ria.

„Pár věcí, které byste mohl potřebovat,“ řekl a ztěžka ho postavil na zem.

Richarda zamrazilo, zbledl. „Pane Donovane, já ale nemůžu přijmout nic z majetku Siria.“

„Však to také Siriovi nepatřilo - nebo spíš nepatří, všechno je to získáno naprosto legálně - řekněme skoro všechno,“ dodal Donovan, aniž projevil znepokojení. „Přiznávám, že trochu té řeřichy jsem štípnul kapitánu Hunterovi - on ji pěstuje na vlhké cupanině. Takže si na ní pochutnáme k obědu a ještě zbyde, abyste ji mohl vzít ostatním. Vojáci si košíku ani nevšimnou, když vás doprovodím domů a ponesu ho sám. Slad jsem koupil od našeho proviantního, tady je rezervní námořnický klobouk, kus pevného rybářského vlasce, háčky, kousek korku na splávky a pár olůvek. Hlavní důvod, proč je ten koš tak těžký,“ pokračoval a přehraboval se v jeho hlubinách, jsou knížky. Je to k neuvěření, ale několik mariňáků zdrhlo v Portsmouthu na břeh tak rychle, že si je ani nestačili pobrat s sebou. Pro Krista! Aha! Tady je to!“ Držel v ruce hrneček. „Tohle je máslo na rohlíky, pečené jsou dnes ráno. A džbánek lehkého piva.“

Jediné jídlo za celý život, které se s tímto dalo srovnat, byla hostina, kterou pro ně Donovan uspořádal, poté co v Tenerife naplnili cisterny pitnou vodou, ale i ta bledla před chutí řeřichy - zelené. Richard se dychtivě pustil do jídla, zatímco Donovan jen přihlížel, přenechal mu všechnu řeřichu, máslo a většinu rohlíků.

„Už jste psal domů, Richarde?“ zeptal se pak.

Richard vychutnával pivo. „Na to teď není čas — ani chuť. Nový Jižní Wales se mi nelíbí. Nikomu z nás se tu nelíbí. Až budu někomu psát, tak ať je to o něčem veselejším.“

„Nu, máte na to ještě nějakou chvilku. Scarborough, Lady Penrhyn a Charlotte vyplují v květnu, ovšem do Kitaje, pro náklad čaje. Alexander, Friendship, Prince of Wales a Borrowdale vyrazí rovnou do Anglie někdy v polovině června, takže byste dopisy mohl svěřit některé z těchhle čtyř lodí. Fishburn a Golden Grove nemohou odplout, dokud nebudou postavena nedobytná skladiště na rum, víno, ležák, ba i na alkohol pro lékařské účely.“

„A co Sirius? Slyšel jsem, že se má co nejdřív vrátit ke službě ve válečném loďstvu.“

Donovan se zamračil. „Guvernér ho odmítá pustit, dokud nebude mít jistotu, že zdejší osada přežije. Nechat si tu pouze Supply, malou a skoro třicet let starou — brrr! Kapitán Hunter tomu ovšem rád není. Stejně jako major Ross se i on domnívá, že celý tenhle podnik znamená pro Anglii jen plýtvání časem a penězi.“

Richard polkl poslední doušek piva. „Och, to byly hody! Nemůžu vám dost poděkovat. A jsem moc rád, že odtud nepospícháte pryč.“ Richard se ušklíbl, zavrtěl hlavou. „Už nezvládnu ani tu trošku piva, začala by se mi motat hlava.“

„Lehněte si, zdřímněte si na chvilku. Máme ještě celý zbytek dne před sebou.“

Richard poslechl. Sotva dolehl hlavou na kupičku nahrabaného listí, usnul.

Stočený do klubíčka, do obranné pozice, uvědomoval si Stephen Donovan. Sám neměl v úmyslu teď spát. Snad proto, že byl volný člověk a námořník s hlubokou láskou k moři, hleděl na Nový Jižní Wales zcela jinýma očima než zajatec Richard Morgan. Naprosto nic mu nebránilo sbalit si raneček a táhnout dál. To, že ho cosi lákalo zůstat, bylo možné z větší části připsat Richardovi, na jehož osudu mu záleželo - ne, na jehož osobě mu záleželo. Byla to tragédie, že své city zaměřil na člověka, jenž byl neschopný je opětovat, ale ne zas tak velká tragédie, své sexuální sklony si svobodně zvolil, ještě než se vydal na moře, a žil s nimi v optimistickém souladu, své lásky si příliš nepřipouštěl k srdci a onen raneček měl vždy připravený, aby mohl kdykoli okamžitě přesednout na jinou loď. Když se naloďoval na Alexander, neměl ještě tušení, že ho Richard Morgan o tuto spokojenost připraví. Ani vlastně nevěděl, proč se na Richarda Morgana tak upnul srdcem. Prostě se to stalo. Taková už je láska. Cosi mimo nás, cosi přímo v duši. Šel mu tehdy vstříc lehce, jako by se vznášel, tolik si jistý svým instinktem, že s určitostí očekával stejné přijetí. To, že se mu ho nedostalo, na věci nic neměnilo. Už při prvním pohledu bylo pozdě ustupovat.

I tato cizí a nehostinná země ho táhla. Poutal ho její osud. Ti nebozí domorodci nepřežijí, a v hloubi srdce to už tuší. Proto se začínají bránit. Nejsou však ani tak chytří, ani tak organizovaní jako američtí Indiáni, jejichž kmenová pouta přerůstají v celé národy a kteří ovládají umění válek - viz ta jejich spojenectví s Francouzi proti Angličanům anebo s Angličany proti Francouzům. Zatímco těchto nebožáků prostě není dost velký počet, a jak se zdá, jeden malý kmen tu válčí s jiným podobným,

něco jako válečné spojenectví nemají v povaze, která, jak se Donovan domníval, tíhne spíše k duchovnu. Na rozdíl od Richarda už měl příležitost poslechnout si ty, kdo s domorodci Nového Jižního Walesu vstoupili do styku a jednali s nimi. Guvernérův postoj byl správný, ale námořní pěchota ho nesdílela. Nesouhlasili s ním ani trestanci, kteří v domorodcích neviděli než dalšího nepřítele, jehož bylo třeba se obávat a jehož nenáviděli. Paradoxní na tom bylo, že trestancům bylo souzeno postavení kdesi uprostřed, jako když se železo ocitne mezi kovadlinou a perlíkem. Což nebyl tak špatný příměr. Někdy je z takového kusu železa ukován meč.

Příroda tu Donovana fascinovala, třebaže stejně jako všem ostatním mu chyběla představa, zda ji někdy bude možno zkrotit a dosáhnout v ní jakés takés anglické prosperity. Jedno věděl jistě: nikdy se v ní nebude dařit poklidnému venkovskému životu, kde člověk může obdělávat několik malých políček a na dalších nechat pást své stádečko, a kde mu cesta do místní hospůdky nepotrvá víc jak půl hodinky. Pokud bude tato země vůbec podrobena, pak vzdálenosti tu budou nesmírné a pocit odloučenosti bude přehlušovat všechno ostatní, počínaje tím, jak daleko je do hospody, až po myšlenku na to, jak vzdálená je nejbližší příbuzná civilizace.

Krajina v něm budila příjemné pocity, snad proto, že si rozuměl s ptáky, a toto byl ptačí svět. Vzlétali do výše, kroužili, volnost sama. On prolétal oceány, oni prolétali oblohou. A obloha byla taková, jako nikde jinde na celém světě, bez hranic, čirá. Za noci se na nebesích rozlilo celé moře hvězd, mnohde tak hustě, že vytvářely mlhavá oblaka, pavučiny chladného a zářivého nekonečna, před kterým se člověk stával bezvýznamnějším než dešťová kapka zapadlá do oceánu. Miloval tu svou bezvýznamnost, vyhovovala mu, neboť netoužil mít jakýkoli význam. Mít význam znamenalo proměňovat svět na jakousi lidskou hračku, a to bylo žalostné. Richard hledal Boha v kostele, neboť k tomu byl vychován, avšak Donovanova Boha nebylo možno takto věznit. Donovanův Bůh byl tam nahoře, uprostřed vší té nádhery, a hvězdy nebyly než srážející se párou Jeho dechu.

Richard se probudil po dvou hodinách, celou tu dobu schoulený a bez jediného pohybu. „To jsem opravdu spal tak dlouho?“ zeptal se, když se vzbudil a protahoval.

„Copak vy nemáte hodinky?“

„Ale ano, mám, ale nechávám je zatím v bezpečí v truhličce. Na světlo půjdou, až budu mít svůj vlastní dům a až poleví to vykrádání.“ Jeho pohled náhle upoutala hejna rybiček dole ve vodě, černobíle pruhovaných, se žlutými ploutvemi. „Nedozvěděli jsme se ještě, co se událo, když poručík King dorazil k ostrovu Norfolk - víte o tom něco?“ otázal se. O Norfolku se mezi vězni hojně povídalo, ostrov se v jejich představách stával jakýmsi alternativním cílem, zemí vlídnější a úrodnější než Port Jackson.

„Jen tolik, že Kingovi zabralo pět dní a spoustu výprav na břeh, aby vůbec našel vhodné přístaviště. Zátoky tam nejsou žádné, jen laguna za korálovým útesem bičovaným příbojem, ale nakonec se ukázalo, že je to jediné místo, kde se tam dá přistát a vylodit. Jedna část útesu je natolik ponořená, že v člunu se tamtudy dá jakž takž proplout. Len King na ostrově zatím nenalezl žádný, a borovice, i když by na výrobu stěžňů byly docela vhodné, nikdo nedostane z lesa na loď, jelikož není kde je nakládat, a samo tohle dřevo neplave. Půda je tam však pozoruhodně bohatá a hluboká. Supply odplula dřív, než byly známé další podrobnosti, ale brzy se tam má opět vrátit. Pak se toho dozvíme víc. Ostrov je malý - neměří vcelku víc jak deset tisíc akrů - a je hustě zalesněný těmi vysokými borovicemi. Obávám se ale, Richarde, že Norfolk není o nic víc rájem než Port Jackson.“

„Nu, to dá rozum.“ Richard zaváhal a pak se rozhodl jít přímo k věci. „Pane Donovane, potřeboval bych se o něčem poradit, a vy jste jediný, komu můžu důvěřovat a o kom vím, že mi dá upřímnou radu.“

„Tak povídejte.“

„Jeden z mých chlapců se ve vládním skladu trochu moc rozpovídal - a Furzer díky tomu mluvkovi zjistil, že Joey Long umí spravovat boty. Takže přijdu o naši domovní stráž. Požádal jsem Furzera, aby mi ještě týden počkal, protože díky Joeyho úsilí nám v naší zahrádce vzešlo trochu zeleniny, a s Furzerem se dá uzavřít nějaký ten obchůdek. Přistoupil na týdenní odklad, ale jako protislužbu chce podíl na tom, co se nám snad urodí,“ vysvětloval Richard beze stopy rozmrzelosti.

„Zelenina je skoro stejně dobré platidlo jako rum,“ zněl Donovanův suchý komentář. „Pokračujte.“

„V době, kdy jsem byl v gloucesterském vězení, jsem si tam vytvořil určitý vztah k jedné trestankyni jménem Elisabeth Locková - Lizzie. Oplátkou za ochranu, kterou jsem jí poskytoval, se mi starala o mé věci. Teď jsem právě zjistil, že je tady. Mám v úmyslu se s ní oženit, protože žádný méně formální způsob, jak získat její služby, prostě neexistuje.“

Donovan se zatvářil značně překvapeně. „Na to, jak vás znám, Richarde, mi tohle zní až běda studeně. Nenapadlo mě, že byste dokázal brát věci,“ - pokýval hlavou ze strany na stranu — „až takhle ryze prakticky.“

„Já vím, že to vypadá jako vypočítavost,“ říkal Richard nešťastně, „ale žádné jiné řešení našeho problému nevidím. Doufal jsem, že někdo z našich mužských se bude chtít oženit - většina z nich za ženskými chodí, přes všechny ty guvernérovy hrozby -ale zatím žádný z nich se s takovým úmyslem nevytasil.“

„Vy tu mluvíte o mrtvém inventáři úplně stejně jako o úředním svazku na celý život - jako by se ten váš majeteček svou cenou zcela vyrovnával tomu druhému. Vždyť jste přece chlap, Richarde, a to chlap, který je na ženské. Proč si nemůžete jednoduše připustit, že byste si tuhle Lizzii Lockovou vzal za manželku? Že bažíte po společnosti ženy stejně tak jako většina ostatních? Říkal jste, že jste jí v Gloucesteru poskytl ochranu, předpokládám tedy, že jste s ní spal. A předpokládám taky, že se vám s ní chce spát i teď. Co mě na tom zaráží, je chladnokrevnost, s jakou to všechno vyprávíte - ty vaše ušlechtilé důvody na úplně nesprávném místě.“

„Nespal jsem s ní!“ vyrazil ze sebe rozzlobeně Richard. „A o sexu tu vůbec není řeč! Lizzie pro mě byla jako sestra, a tak na ni taky pořád ještě myslím. Má ostatně hrozný strach, aby nepřišla do jiného stavu, takže o sex vůbec nestála.“

S lokty opřenými o kolena a s bradou v dlaních se Donovan na Richarda ohromeně zadíval. Co je to s ním? Je to všechno jen kvůli tomu, že rozkoše už bylo příliš? Ne! Je to složitá povaha, dosahuje svého tím, že je na správném místě v pravý čas a ví, jak hovořit s těmi, kdo mu vládnou. Nedolézá jako většina ostatních, protože proti podlézání má v sobě dostatek hrdosti. Mám tu před sebou skutečnou záhadu, ale cosi málo jsem už přece jen vytušil.

„Kdybych znal váš životní příběh, Richarde, mohl bych vám pomoct. Svěřte se mi s ním, prosím.“

„To nemohu.“

„Vy máte v podstatě strach, velký strach, ale ne ze sexu. Bojíte se lásky. Ale proč se bát lásky?“

„To, co mám za sebou,“ řekl Richard a nadechl se, „bych už podruhé prožít nechtěl, protože bych to asi nepřečkal. Můžu mít Lizzii rád jako sestru a vás jako bratra, ale dál jít nedokážu. Opravdovou láskou pro mne byla jen moje žena a moje děti, a tahle láska mi zůstala svatá.“

„A nikdo z nich už nežije.“

„Ne.“

„Ale vždyť jste ještě mladý - a tady jste v úplně novém prostředí - proč nezačít znovu?“

„Všechno na světě je možné. Ale ne s Lizzii Lockovou.“

„Tak proč se s ní chcete oženit?“ zeptal se Donovan a v očích se mu zalesklo.

„Protože si myslím, že jí je teď velice těžko, a tou bratrskou láskou ji velice miluju. Jistě přece víte, pane Donovane, že láska není něco, co si člověk může přičarovat, jak by chtěl. Kdyby tomu tak bylo, pak bych se snad přiměl Lizzii Lockovou milovat. Jenže k tomu dojít nemůže. Celý rok jsme spolu strávili v gloucesterském vězení, to už by se muselo dávno projevit.“

„Takže to, co chcete udělat, koneckonců není tak docela chladnokrevná kalkulace. Máte pravdu. Přičarovat si lásku na přání - to nejde.“

Slunce zapadalo za skály na západní straně zátoky, jeho paprsky zlátly a dloužily se, Stephen Donovan seděl a přemýšlel o podivných cestách lidských srdcí. Má pravdu, docela určitě má pravdu. Láska přicházívá nevolána, někdy i nevítaná. Richard se před ní chce uchránit tím, že se dá oddat se sestrou, kterou lituje a které by rád pomohl.

„Pokud se s Lizzií Lockovou oženíte,“ řekl posléze, „nebudete pak už mít volnost vzít si žádnou jinou. Jednoho krásného dne byste mohl dost litovat.“

„Takže mi radíte, abych to nedělal?“

„Ano.“

„Budu o tom ještě přemýšlet.“ Richard se zvedl k odchodu.

V pondělí ráno požádal Richard majora Rosse o svolení, aby mohl zajít za reverendem Johnsonem, a jeho pak poprosil o souhlas. aby mohl navštívit Elizabeth Lockovou, trestankyni v ženském táboře, s možností, že ji požádá, aby se za něho provdala.

Pan Johnson byl čerstvý třicátník, kulaťoučký v tváři, s plnými rty a poněkud zženštilými rysy, oblečený přísně podle episkopálních předpisů, od naškrobené bílé náprsenky až po černou kněžskou suknici, ta měla zakrýt kulaté bříško, jelikož v těchto hladových končinách si samozřejmě nepřál vyhlížet jako příliš dobře živený. Jeho světlé oči plály horlivostí, které strýček James duchovní říkával jezuitský mesianismus. V Novém Jižním Walesu nalezl své pravé poslání: pozvednout mravnost, pečovat o nemocné a sirotky, řídit svou náboženskou obec zcela po svém a stát se v očích všech dobrodincem lidstva. Záměry to byly v podstatě ušlechtilé, avšak hloubka jeho pochopení byla nevelká, ba spíše mělká, a soucit projevoval toliko k bezmocným. Dospělé trestance považoval vesměs za zkažené a sotva hodné spasení - neboť pokud nebyli zkažení, proč se z nich stali trestanci?

Když zjistil, že Richardův strýc je farářem u sv. Jakuba v Bristolu, a když shledal, že Morgan je vzdělaný, zdvořilý a zjevně upřímný člověk, vydal mu pan Johnson propustku a předběžně stanovil, že by se Richard mohl s Elizabeth Lockovou oženit v průběhu bohoslužby hned příští neděli, takže by všichni trestanci byli svědky toho, jak úspěšné je reverendovo působení.

Jakmile zapadlo slunce, vydal se Richard ze své pracovní kůlny do ženského tábora, prokázal se strážnému propustkou a zeptal se ho, kde by našel Elizabeth Lockovou. Strážný neměl nejmenší tušení, avšak jejich rozmluvu zaslechla žena vlekoucí džber s vodou a ukázala na jeden ze stanů. Jakpak se asi ťuká na stan? Volil kompromis a zaškrábal na vchodový cíp, kterým byl stan uzavřen.

„Pojď dál, jestli vypadáš trochu k světu!“ křikl zevnitř jakýsi ženský hlas.

Richard cíp odstrčil a vstoupil do plachtovinové ložnice, kde by se bylo celkem v pohodlí rozmístilo deset žen, avšak kde jich namísto toho žilo směstnáno dvacet. Podél každé z delších stěn bylo namačkáno deset úzkých polních lůžek a prostor mezi nimi zaplňovala nejrůznější zavazadla a krámy, počínaje krabicí na klobouky až po kočku s šesti koťátky. Obyvatelky, které už pojedly u společného ohniště venku, ležely na lůžkách, oblečené i svlečené. Všechny byly vyhublé, slabé, ale nezlomené. Lizzii spatřil tam, kde byla krabice na klobouky. Zcela pochopitelně.

Rozhostilo se naprosté ticho, devatenáct párů vykulených očích ho bystře sledovalo, když se mezi harampádím proplétal až ke krabici na klobouky a k podřimující Lizzii.

„Ty už spíš, Lizzie?“ otázal se s radostí.

Vytřeštila oči, nevěřícný pohled upřený na milovanou tvář. „Richarde! Och Richarde, lásko moje!“ Vymrštila se z lůžka a v záchvatu pláče se k němu pevně přitiskla.

„Žádné slzičky, Lizzie,“ napomenul ji mírně, když se utišila. „Pojď si se mnou radši popovídat.“

Vedl ji ven, paži kolem jejího pasu, všechny oči je sledovaly.

„Půlku tvýho štěstí bych chtěla mít, Lizzie,“ řekla jedna z žen, dávno už ne mladá.

„Čtvrtka by mi bohatě stačila,“ podotkla její sousedka, ve vysokém stupni těhotenství.

Kráčeli dolů ke břehu zátoky, k prozatímní pekárně, Lizzie mu mačkala ruku, jako by na tom stisku závisel její život, a našli si haldu vylámaných pískovcových kvádrů, kde se mohli posadit.

„Jaké to bylo, když jsme my odjeli?“

„Zůstala sem ještě dlouho v Gloucesteru, pak mě poslali do londýnskýho Newgatu,“ řekla a roztřásla se. Ochladilo se už a Lizzie na sobě měla jen krátké rozedrané vězeňské hadříky.

Richard svlékl plátěnou kazajku, přehodil ji Lizii přes hubená ramínka a pozorně si prohlížel její tvář. Kolik jí vlastně je, dvaatřicet? Vypadala spíš na dvaačtyřicet, ale třpytivé černé oči se nevzdávaly života. Když ho prve chytla do náruče, čekal, že se v něm vzedme vlna lásky, snad i touhy, ale nic z toho nepocítil.

Záleželo mu na ní, bylo mu jí líto. Ale nic víc. „Vyprávěj, chtěl bych to všechno vědět.“

„Sem ráda, že sem v Londýně nezůstala moc dlouho - to vězení je peklo. Vodvezli nás na Lady Penrhyn, na který nebyli ani trestanci, ani mariňáci. Na lodi to vypadalo zrovna tak jako tady ve stanu — byly sme tam strašně nacpaný. Některý ženský s sebou měly dítě, některý byly těhotný a porodily na moři. Děti i novorozeňata většinou pomřely - mámy pro ně neměly mlíko. Chlapeček mý přítelkyně Ann umřel. Některý votěhotněly během plavby a čekaj se teď.“

Stiskla mu paži a hněvivě s ním zatřásla. „Umíš si to představit, Richarde? Vůbec nám nedali žádný hadříky na měsíčky, takže jsme musely začít trhat vlastní šaty - stejný hadry, jako jsou tyhle. To, co sme měly na sobě, když sme přišly na palubu, nám strčili do skladu, abysme to pak mohly nosit tady. V Rio de Janeiru nám dal guvernér rozdat stovku jutovejch pytlů, protože do Portsmouthu až do samýho odjezdu žádný oblečení pro ženský nedorazilo. Byl by udělal líp, kdyby byl poslal pár štůčků tý nejlevnější látky, jehly a nitě a nějaký nůžky,“ říkala trpce. „Z těch pytlů se nedaly udělat ani vložky. Když sme některá ukradla nějakou tu námořnickou košili a roztrhala ji na hadříky, dostaly sme bičem anebo nám ostříhali vlasy a voholili hlavy. A pokud byla některá drzá a odmlouvala, nacpali jí do pusy roubík. Nejhorší trest byl svlíknout nás donaha a strčit nás do sudu, takže nám koukaly jen hlavy, ruce a nohy. Praly sme ty naše hadříky, jak to jen šlo, jenomže krev se v mořský vodě sráží. Já sem si občas vydělala pár pencí, tím že sem šila pro lodního lékaře a pro důstojníky, ale spousta holek byla tak chudá, že neměly naprosto nic, takže smě se dělily i vo to málo.“

Znova se otřásla. „To ale nebylo to nejhorší ze všeho!“ řekla se zaťatými zuby. „Každej chlap na Lady Penrhyn se na nás díval a mluvil s náma, jako bysme byly kurvy - ať už sme byly kurvy nebo ne, a většina z nás taková nebyla. Jako kdybysme jim neměly co jinýho nabídnout než tu píču.“

„To si myslí spousta mužských,“ přerušil ji Richard a hrdlo se mu sevřelo.

„Připravili nás vo všecku důstojnost. Když sme dorazily sem, musely sme nastoupit, dostaly sme vězeňský šaty a vrátili nám i naše vlastní, co byly ve skladu, pokud sme nějaký měly - i má krabice s kloboukem se tam vobjevila, není to báječný?“ Oči jí zasvítily. „Když přišla řada na Ann Smithovou, Miller z proviantního si ji prohlíd od hlavy až k patě a prohlásil, že na tom jejím ubohým zevnějšku se nic vylepšit nedá — vona neměla vůbec nic, byla strašně chudá. A vona hodila ty jejich hadry na palubu, otřela si o ně nohy a řekla mu, ať si ty posraný šaty nechá, vona že bude dál hrdě chodit v tom, co má.“

„Ann Smithová,“ vzpomněl si Richard plný hněvu, lítosti a zahanbení. „Ona pak brzy na to utekla.“

Jo, a nikdo už ji pak neviděl. Přísahala, že zdrhne, že po Lady Penrhyn a po Angličanech už ani ty nejhroznější obludy, ani Indiáni nemůžou bejt nic horšího. A že se před nima plazit nebude, ať si s ní budou dělat, co chtějí. Byly i další, který nebyly ochotný se plazit, a ty pak tejrali nejvíc. Když kapitán Sever pohrozil Mary Carnblový, že ji dá zbičovat — to bylo hned potom, co sme přišly na palubu - řekla mu, ať jí rovnou políbí píču, protože mu beztak nejde vo to ji zbičovat, ale vošukat.“ Povzdychla si a přitiskla se k němu těsněji. „Takže sme utržily pár takovejchhle vítězství, a voni nás nechali bejt. Jenomže my smě zkrátka takový hrdinky, že sme to nakonec byly právě my ženský, který se probourávaly přepážkou, aby se dostaly za námořníkama, a po mužskejch byly jako vzteklý! Nikdy se chlapi nedobejvali na nás, nebyli říčný, zkrátka úplný svatouškové to byli. Ale to nic, už je to pryč. Je to za mnou a já sem konečně na pevný zemi a ty si tu se mnou, Richarde, lásko moje. Vo nic sem se tak nemodlila jako vo tohle.“

„Doráželi mužští i na tebe, Lizzie?“

„Kdepak! Na to já nejsem ani dost hezká, ani dost mladá, a kde já nejdřív hubnu, je tam, kde nikdy nic k hubnutí nebylo - na kozičkách. Chlapi chtěj macatý holky, a mužskejch tam ostatně nebylo moc, jen námořníci. Držela sem se stranou, neměla sem tam nikoho, jen Ann.“

„Ann Smithovou?“

„Ne, Ann Colpittsovou. Leží hned vedle mě. To je ta, co na moři přišla vo chlapečka.“

Snášelo se šero. Čas rozloučit se. Proč jen k tomuhle všemu muselo docházet? Co pro všechno na světě mohly tyhle chuděry provést, aby si vysloužily takové pohrdání? Takové pokoření? Bídu tak hroznou, že byly ožebračeny i o svou hrdost? Že dostaly pytle místo šatů, že se musely samy stát hadrem, jen aby si vyprosily cár látky? Jak mohl kontrahent zapomenout, že jsou to ženy, že krvácejí a že hadříky nutně potřebují? Chtělo by se mi zalézt do země a umřít.

Chudinka jedna, ani dost mladá, ani dost hezká, aby upoutala ty přesycené zraky - ti námořníci asi měli časy! A jaký osud čeká Lizzii tady, kde se nic neliší od Lady Penrhyn až na to, že země se tu nehoupe pod nohama? Nemiluju ji a Bůh sám ví nejlíp, že mě ani trošku neláká k pomilování, ale mám tu možnost vrátit jí mezi starými přáteli alespoň trochu důstojnosti. Stephen by k tomu asi dodal, že si hraju na Pánaboha anebo že se k ní milostivě snižuju, ale tak já to přece nemyslím. Myslím to dobře, třebaže sám nevím, jestli to i dobře dělám. Vím jenom, že jsem jí zavázán. Jí na mně moc záleželo.

„Lizzie,“ řekl, „chtěla bys se mnou uzavřít stejnou úmluvu, jakou jsme měli v Gloucesteru? Ochranu za to, že se budeš starat o mě a o mé muže?“

„Och to ano!“ vykřikla a tvář se jí rozzářila.

„Znamenalo by to, že by sis mě musela vzít, protože žádným jiným způsobem tě získat nemůžu.“

Zarazila se. „A miluješ mě, Richarde?“ zeptala se.

I on zaváhal. „Svým způsobem ano,“ říkal pomalu, „svým způsobem. Ale jestli toužíš být milována tak, jak manžel miluje ženu svého srdce, pak by bylo líp, kdybys řekla ne.“

Vždycky věděla, že touhu v něm nevzbuzuje, a vážila si, že byl poctivý - a nic takového nepředstíral. Od chvíle, kdy přistáli, ho marně vyhlížela mezi muži, kteří se hemžili v ženském táboře, vysílala různá tykadla, aby se ujistila, zda se snad nějaká jiná žena nechlubí tím, že na svém lůžku hostila Richarda Morgana. Nedozvěděla se pranic. Usoudila proto, že vůbec nebyl mezi muži deponovanými do Botanické zátoky. A teď je tady a žádá ji, aby se za něho provdala. Ne proto, že by ji miloval anebo že by po ní toužil. Proto, že potřebuje její služby. Nebo proto, že ji lituje? Ne, to by nesnesla. Proto, že potřebuje její služby. Tohle unést dokáže.

„Provdám se za tebe, ale pod jednou podmínkou.“

„Řekni mi ji.“

„Že se nikdo nedozví, jak to mezi námi je. Tohle není gloucesterský vězení, a já bych nechtěla, aby si tví mužský mysleli, že - že - že mám nějaký neuspokojený potřeby.“

Ulevilo se mu. „Mých chlapců se bát nemusíš. Znáš je přece. Jsou to buď staří přátelé, anebo pár dalších, kteří přišli krátce předtím, než nás odeslali na Cereru.“

„Bili Whiting? Jimmy Frice? Joey Long?“

„Ano, ale ne Ike Rogers ani Willy Wilton. Ti umřeli.“

A tak se stalo, že se 30. března roku 1788 Richard Morgan oženil s Elizabeth Lockovou. Za svědka mu byl Bili Whiting - samou radostí mu z toho až hlava přecházela, Lizziinou svědkyní byla Ann Colpittsová.

Když se Richard podepisoval do kaplanovy matriky, zděsil se, neboť zjistil, že téměř zapomněl psát.

Na kaplanově tváři bylo jasně vidět, co si o tomto svazku myslí: že se Richard žení pod svou úroveň. Lizzie přišla v oblečení, které si schovávala od chvíle, kdy vkročila do gloucesterské věznice — v lesklých černých šatech s karmínovým proužkem, přes ramena přehozené boa z nachového peří, na nohou černé semišové páskové střevíčky zdobené štrasem a bílé punčochy s černou výšivkou, k tomu všemu šarlatový-krajkový závojíček a proslulý klobouček od pana Jamese Thistlethwaita. Vypadala, chuděra, jako stará štětka, která si chce dodat důstojnosti.

Richarda naráz popadla prudká touha pomstít se, naklonil se až k reverendovu uchu. „Nemusíte se tímhle moc obtěžovat, velebný pane,“ šeptl a přes Johnsonovo rameno zamrkal na Stephena Donovana, „já jsem si prostě potřeboval sehnat služku. To bylo od vás chytré, pane, že jste přišel na ten nápad se svatbami. Jak se vdají, nemůžou utéct.“

Kaplan couvl tak prudce, že své manželce ztěžka dupnul na nohu, paní Johnsonová vyjekla, pan Johnson byl samá omluva, a tak se mu podařilo víceméně důstojně se stáhnout.

„Ti dva se ovšem hledali,“ komentoval to Donovan a pokývl hlavou za jejich vzdalujícími se zády. „Ve jménu Páně se samou horlivostí div nepřetrhnou.“ Poté obrátil rozesmáté oči na Lizzii, chytil ji do náruče a upřímně políbil. „Já jsem Stephen Donovan, námořník ze Siria, paní Morganová,“ řekl a vysekl jí poklonu svým nedělním třírohákem. „Přeju vám ze všeho na světě jen to nejlepší.“ Poté stiskl ruku Richardovi.

„Svatební hostina se nekoná,“ oznámil Richard, „ale udělal byste nám radost, kdybyste tu s námi chviličku zůstal, pane Donovane.“

„Moc děkuju, ale to nepůjde. Za hodinu nastupuju směnu. Tady máte dáreček,“ řekl, strčil Richardovi do rukou balíček a odcházel, posílaje zlehka rukou polibky zamilovaně pokukujícím ženám kolem.

V balíčku bylo antimonové máslo a šarlatová hedvábná šála bohatě zdobená třepením.

„Jak on ví, že mám ráda červenou?“ zavrkala Lizzie.

Ano, jak on vlastně právě tohle uhádne? Richard se rozesmál a pokýval hlavou. „Ten vidí i skrz železné dveře, Lizzie, ale je to mužský, kterému můžeš naprosto důvěřovat.“

V květnu nalezl guvernér asi patnáct mil směrem na západ místo s poměrně slušnou půdou a rozhodl se přesunout tam část trestanců, krajině vévodil kopec, který guvernér k poctě svého příznivce sira George Rose nazval Rose Hill. Vězňové měli půdu vyklučit a připravit ji k setí pšenice a kukuřice. Ječmen chtěl Phillip i nadále pěstovat na farmě v Sydney Cove. Z pilařské jámy přicházelo velice málo řeziva, zato teď čluny dovážely z blízkého okolí obou mysů u vjezdu do zátoky spousty palmových klád na stavbu bastionů rostoucích na jejich strmých vrcholech. Tyto válcovité a poměrně rovné kůly byly sice dost křehké a rychle tlely, ale daly se dobře řezat a spárovat hlínou, takže většinu rychle se zvedajících budov stavěli právě z palmových kmenů a pokrývali palmovým listím anebo výhonky. Šindele z tvrdšího dřeva zatím ponechali na dešti a slunci, aby ovětraly, počítalo se s nimi na střechy trvalejších staveb, počínaje guvernérovým domem.

Dovezené cihly na jeho základy už vyložili, ložisko vynikající cihlářské hlíny, které se nacházelo nepříliš daleko od staveniště, už bylo otevřeno a cihelna pracovala tak rychle, jak se jen dal onen ubohý tucet přivezených forem vyklápět. Zdění z cihel anebo z výborného žlutého pískovce však narazilo na netušený problém, nikdo nikde neobjevil ani stopu po vápenci. Nikde! Bylo to až komické! Vápenec je přece jako půda sama - bylo ho vždycky a všude tolik, že takováto obtíž v Londýně nikoho ani nenapadla. Jak ale bez vápence namíchat maltu, která by cihly nebo pískovcové kvádry spojila v zeď?

V nouzi je každá rada dobrá. Čluny z lodí se rozjely podél okolních břehů posbírat všechny prázdné mušle rozeseté po plážích a na římsách útesů kolem Port Jacksonu. Domorodci si potrpěli na ústřice (velice chutné ústřice, jak prohlašovali všichni vyšší důstojníci) a nechávali po sobě celé kupy skořápek. Jestliže tedy není vyhnutí, pak bude správa osady pálit na vápno mušle. Pokusem se prokázalo, že je třeba třiceti tisíc mušlí na položení pěti tisíc cihel, což představovalo nevelký domek. Časem se proto výpravy za tímto jediným zdrojem vápna stále prodlužovaly až k Botanické zátoce a k Port Hackingu na jihu, a na druhou stranu téměř sto mil severně od Port Jacksonu. Miliony a miliony prázdných lastur, vypálených a roztlučených na prach, posloužily jako pojivo mezi cihlami a kvádry prvních pevných budov odolných vůči živlům, postavených kolem Sydney Cove.

Takřka na každém se začínaly projevovat příznaky kurdějí, včetně vojáků námořní pěchoty, jimž byly sníženy příděly mouky, aby její zásoby ve skladech vydržely o něco déle. Trestanci žvýkali trávy a jakékoli křehčí lístečky, které příliš nečpěly pryskyřicí. Pokud jim vydržely v žaludku, jedli je dál - pokud je zvrátili anebo se po nich zhroutili v bolestech, pak se jim napříště už vyhnuli. Co jiného mohli dělat? Výše postavení svobodní muži, kteří měli dostatek času a zbraň, aby se mohli odvážit do okolí, si takto obstarávali do svého jídelníčku alespoň něco zeleného - slanorožec (sukulent rostoucí v slaných bažinách kolem Botanické zátoky), planou petržel a vinný list, který louhováním ve vařící vodě poskytoval sladký chutný čaj.

Bez ohledu na to, kolik lidí bylo uvrženo do želez u Hladomorny, kolik jich bylo zbičováno anebo i oběšeno, jídlo se kradlo dál. Kdokoli, komu jen trochu povyrostla zasazená zelenina, si mohl byt jistý, že o ni přijde v prvním okamžiku, kdy poleví ve své bdělosti, Richardovi muži měli v tomto směru štěstí — MacGregor byl vynikající hlídač v nočních hodinách a Lizzie Morganová zeleninu ohlídala za dne.

Úmrtnost znepokojivě stoupala stejně tak mezi svobodnými jako mezi trestanci a zahrnovala i ženy a děti. Několik vězňů uprchlo, nikdo už pak o nich neslyšel. I to představovalo jistý úbytek, avšak nevelký. Na přídělech z vládních zdrojů byla stále závislá celá tisícovka lidí. Kurděje a podvýživa znamenaly, že pracovní tempo bylo nesmírně pomalé, a kromě toho část trestanců - i vojáků — odmítala pracovat vůbec. Vzhledem k osobnosti guvernéra, jakou představoval Arthur Phillip, nebyli k práci donucováni bičováním, nějaká výmluva se vždycky našla.

V květnu byly zaznamenány první mrazíky nastupující zimy, dostatečně silné, aby spálily téměř všechno v zahradách. Při pohledu na povadlé záhonky se Lizzie nejdřív rozbrečela, ale pak se vydala nebezpečně daleko od tábora a posbírala všechno zelené, o čem usoudila, že by se dalo jíst. Ovšem poté, co do tábora přinesli nahá těla dvou trestanců zabitých domorodci, zakázal jí Richard vzdalovat se od zátoky. Měli přece ještě kyselé zelí, a sauterkraut se jíst bude! A pokud si ostatek světa zvolí radši kurděje, má zkrátka smůlu.

Na čtvrtého června připadly královy narozeniny a konala se jejich oficiální oslava - snad to měl být způsob, jak chtěl guvernér Phillip nalít trochu krve do žil svým sotva se potácejícím apatickým kuřátkům. Hřměla děla, vojáci mašírovali, vydávalo se trošičku jídla navíc a po soumraku zaplál mohutný oheň. Vězňové dostali celé tři dny volna, ale mnohem vítanější byla půlpinta rumu ředěného další půlpintou vody na grog. Svobodní lidé dostávali půlpintu čistého rumu a pintu porteru, což bylo těžké černé pivo. Aby guvernér uctil výročí také nějakým oficiálním počinem, vytyčil hranice prvního hrabství v Novém Jižním Walesu a pojmenoval je Cumberlandské hrabství.

„Pche!“ zaslechli, jak hlavní lékař White vyprskl. „Je to docela určitě to největší hrabství na světě, jenomže je absolutně prázdné!“

Nebyla to tak docela pravda, kdesi v hloubi Cumberlandského hrabství se potulovaly čtyři černé krávy z mysu Dobré naděje a jeden černý kapský býk. Drahocenné vládní stádečko, které se páslo nedaleko farmy pod dohledem jednoho z trestanců, využilo jeho momentální rumové indispozice, švihlo ocasy a vyrazilo ze své ohrady ven. Začalo horečné pátrání, byly nalezeny rozličné stopy jeho útěku v podobě hromádek hnoje a okousaného křoví, avšak stádo se nehodlalo dát znovu chytit. Hotová katastrofa!

Supply se vrátila z druhé výpravy na ostrov Norfolk a přivezla jak povzbuzující zprávy, tak i Jobovy zvěsti. Borové kmeny se nedaly nakládat, neboť chybělo příhodné kotviště, a nebylo možné vléci je vodou, protože byly tak těžké, že se potápěly. Zato však se z nich dalo osekat a nařezat množství trámů, fošen a prken pro Port Jackson přímo na místě. Znamenalo to, že v Port Jacksonu bude možno postavit o něco lepší sruby než z pouhých palmových kmenů a cihly a kámen použít na výstavbu zděného skladu lihovin. Fishborn a Golden Grove totiž nemohly odplout, dokud na břehu nebude stát bezpečný objekt, kam by bylo možno jejich náklad přemístit.

Naproti tomu, vyprávěli muži ze Supply, se zemědělskému využití staví na Norfolku do cesty jedna takřka nepřekonatelná překážka, neboť ostrov je zamořený doslova miliony housenek. Poručík King ze zoufalství rozmístil hrstku svých vězeňkyň přímo do záhonů, aby housenky sbíraly ručně. Ale ať pracovaly seberychleji, za jednu sebranou housenku tu hned byly dvě jiné. Tak bohatá, hluboká a úrodná půda! A přitom se v ní nedalo pranic pěstovat. Co ovšem ze zpráv poručíka Kinga přesto vysvítalo - jak se alespoň proslýchalo - bylo jeho bezmezné nadšení a zaujetí pro tento ostrov. I přes myriády škůdců byl King do hloubi duše přesvědčený, že právě ostrov Norfolk má neskonale víc předpokladů než Port Jackson a jeho okolí, aby uživil své obyvatele.

Ve strádajícím osazenstvu se vyskytovaly ostrůvky zdravých trestanců, ve většině případů vedených zdatnými muži schopnými přimět svou skupinku k rozumné životosprávě, v menšině pak šlo o vůdce jiného druhu - těžící z olupování slabších. Byla to hra bez pravidel, kdy trestanci, kteří náhodně objevili trs plané petržele anebo sladkých vinných listů (slanorožec rostl příliš daleko), museli svou kořist odevzdávat těm, kteří si nad nimi vynutili nadvládu. Hlavní zábranou proti výpravám za sběrem rostlin byl strach z domorodců, kteří se stávali stále smělejšími a občas teď pronikali až do tábora. Guvernér doufal, že se mu podaří pár jich zajmout a takříkajíc ochočit - naučit je trochu anglicky a seznámit je s anglickým způsobem života - aby pak, až se poangličtění vrátí ke svým kmenům, mohli své zaostalé druhy přesvědčit, že se mají připojit k anglickému úsilí. Pokud by tak kmeny učinily - jak byl Phillip sám hluboce přesvědčen - zlepšila by se pronikavě jejich životní úroveň, ani na okamžik ho nenapadlo, že možná dají přednost tomu způsobu života, jakému až dosud přivykli. Proč by to proboha dělali, když teď přece vedou život až dojímavě ubohý a žalostný?

V anglických očích byli domorodci škaredí, mnohem nepříjemnější než afričtí černoši, neboť páchli, pomazávali se bílým jílem a zohyzďovali se ještě víc tím, že si vylamovali jeden řezák anebo si nosní přepážkou protahovali všelijaké kůstky. Nesmírně urážlivá byla jejich nestoudná nahota stejně tak jako chování jejich žen, které se někdy s bezostyšnou koketerií nabízely a jindy se rozječely přívalem jakýchsi nadávek.

Žádné z obou tak diametrálně se lišících skupin nekynula sebemenší naděje, že by dokázala porozumět té druhé, a nenašly v sobě ani dostatek pochopení, které by ovlivnilo jejich chování a jednání.

V trestancích, ustavičně zahrnovaných guvernérovým nabádáním, že s domorodci je třeba jednat v rukavičkách, postupně narůstala vůči těmto bezbranným primitivům nechuť, ba nenávist, zejména proto, že domorodci nebyli nijak trestáni za krádeže ryb, zeleniny ani nástrojů. Ještě horší bylo, že guvernér vinu na občasných napadeních a vraždách přičítal zásadně jen trestancům, i když neexistovali žádní svědci, vycházel vždy z předpokladu, že vězni se zřejmě dopustili čehosi, čím domorodce vyprovokovali. Zatímco trestanci tvrdili pravý opak: jakmile se spor týká vězně, postaví se guvernér třeba i na stranu samotného satana, neboť trestanci pro něho představují ještě nižší životní formu než domorodci. Za oněch prvních několik měsíců v Sydney Cove se tak utvářely postoje, které měly přetrvat daleko do budoucnosti.

Zima byla studená, nikoli však nesnesitelná, smrt z chladu nehrozila nikomu. Pokud by byl tento první anglický výsadek přijatelně živený, patrně by se nechvěl chladem tolik, jak tomu bylo teď. Potrava totiž hřeje. V několika chatrčích si postavili z pískovcových kvádrů kladených nasucho bez malty improvizované komínky, a přístřešky se začaly měnit v hromádky popela tak často, že guvernér vydal nařízení: komíny se nesmějí stavět nikde kromě cihlových nebo kamenných domů. Začala hořet i kovárna, naštěstí se podařilo včas vynést všechny hořlavé věci, jako například měchy, stejně tak jako všechny ostatní nástroje, ale bylo zřejmé, že v seznamu plánovaných zděných staveb bude muset kovárna zaujmout přední pořadí. Stejně tak i pekárny, jedna vládní a jedna určená k pečení chleba pro Sirius a Supply.

Starým kamarádům z gloucesterské věznice se ohlásil Ned Pugh. Byl sem poslán na Friendshipu spolu s manželkou Bess Parkerovou a jejich holčičkou, které byly, když přistáli v Novém Jižním Walesu, dva roky. Během tří týdnů zemřela Bess i dítě na úplavici. Ned byl k neutěšení, takže se ho ujala Hannah Smithová, vězeňkyně, která se s Bess spřátelila během plavby z Rio de Janeira do Kapského Města, a vzala teď Neda pod ochranná křídla. Ona sama si přivezla osmnáctiměsíčního synka, který šestého června zemřel v Sydney Cove. Devět dní poté měla svatbu s Nedem Pughem. Až na nedostatek jídla se jim vedlo celkem dobře, Ned byl vyučený tesař a dobrý dělník. Čekali teď další dítě a oba rodiče byli pevně rozhodnuti uchovat ho při životě.

Maisie Hardingová, bujará poskytovatelka radovánek v gloucesterské věznici, do transportu zařazena nebyla, třebaže její rozsudek zněl na čtrnáct let deportace - a to po změně cestou milosti, neboť původně měla být oběšena. Nikdo nevěděl, co se s ní stalo. Naproti tomu se na Friendship nalodila Betty Masonová, opět těhotná s dozorcem z gloucesterské věznice. Chlapeček, který se jí cestou narodil, zemřel na moři u Kapského Města a tato událost spolu se steskem po bachaři Johnnym měla zhoubný vliv na její myšlení. Zatrpkla a zhrubla, patřila k těm, které byly občas bičované za krádež mužských košilí. Lizzie Morganová však byla skálopevně přesvědčená, že pachatelkou byla jiná trestankyně, která Betty nastrkovala místo sebe.

V Richardově chýši šlo všechno dobře, nemluvě ovšem o trvalém hladovění. Lizzii znala přinejmenším polovina mužů tak dobře, že ji přijali jako sestru, která se vrací do rodinného kruhu, jediný, kterého si nedokázala naklonit, byl Taffy Edmunds, jehož misogynské sklony byly stále vyhraněnější. Odmítal jakoukoli její péči a ignoroval její žvatlání, sám si pral, sám si všechno spravoval a ožíval jedině za sobotních večerů, když si skupina rozdělala oheň venku vedle zryté zahrádky a on si mohl dvojhlasně zazpívat spolu s Richardovým barytonem.

Richard a Lizzie pro sebe měli komůrku přistavěnou k původní chýši, třebaže i za nejchladnějšího počasí spali každý sám. Občas v noci, kdy spánek ne a ne přijít, si Lizzie pohrávala s myšlenkou Richarda trochu svádět, nikdy to však neudělala. Příliš se bála odmítnutí, raději se nechtěla dovědět pravdu o vřelosti jeho citů ani o tom, jakým vlastně žije pudovým životem. Soudilo se, že muži sexuálním hladověním velice trpí, avšak mezi desítkou jí teď blízkých mužů byli hned tři, o nichž to zjevně neplatilo. Joey Long, Taffy Edmunds a její Richard. Z toho, co si ženské vyprávěly při máchání prádla i jinde, pochopila, že Joey, Taffy a Richard nepředstavují tak docela výjimky, existovali samozřejmě i muži, kteří byli na mužské, ale tu a tam se kromě toho vyskytovali takoví, kteří si dobrovolně zvolili mnišský život a odřekli se všeho sexuálního uspokojování — a jak se domnívala, dokonce i sebeukájení. Pokud si to snad Richard dělal sám, bylo to v naprosté tichosti a bez jakéhokoli pohybu. A tak se bála - až příliš se bála - podniknout cokoli, čím by se mu mohla zprotivit.

Všechno se naštěstí netočilo jen kolem jídla a jeho nedostatku, život přinášel i světlé okamžiky. Navzdory pouhým dvoutřetinovým přídělům, jaké dostávaly jejich matky (platilo to jak pro manželky vojáků, tak i trestanců), a polovičním dávkám, které byly přidělovány jim samým, ty děti, které dokázaly přežít, si kolem hrály, výskaly, lumpačily a vzdorovaly všem pokusům reverenda Johnsona zavřít je ve škole, aby se naučily číst, psát a počítat. Naprosto se mu nedařilo polapit ty děti, jejichž rodiče byli naživu, hůř na tom byli sirotci, ti museli dělat, co poručil. V mnoha manželstvích vojáků i trestanců se dařilo rozvíjet rodinný život, často velice šťastný. Tu a tam se rozhořely i sváry, zejména mezi ženami, které dokázaly roznítit vendetu, na jakou by mohl být hrdý každý Sardinec. Jelikož ženské se častěji vzpouzely proti násilí a hbitě se bránily nevybíravými slovy, dostávaly výprask častěji než muži. Nebylo to ale za krádeže jídla. Ženy kradly hlavně mužské košile.

Stephena Donovana teď Richard nevídal vůbec. Od třicátého března se neukázal, doufá možná, usoudil Richard, že se naše manželství dopracuje k něčemu, co bude nás oba těšit. Stephen, jak ten mu chyběl! Richard nesmírně postrádal lehkost jejich přátelského vztahu, jiskřivou konverzaci, diskuse o knize, kterou jeden z nich už přečetl a druhý měl rozečtenou. Paní Morganová to nahradit nemohla. Uvědomoval si její oddanost, pracovitost, prostotu, veselí. Vším tím si ho získala, proto se jí také ujal. Ale milovat jako manželku ji nedokázal.

První transportní a nákladní lodě odpluly z Port Jacksonu v květnu a Alexander, Friendship, Prince of Wales a Borrowdale je měly následovat v polovině června.

Když tedy trestanecký pár Henry Cable a Susannah Holmesová začátkem června zažaloval kapitána Duncana Sinclaira pro ztrátu většiny svého majetku, zmocnilo se vězňů, kteří připluli na Alexanderu, nesmírné nadšení, třebaže v této při měl šanci na vítězství zjevně spíše Sinclair. Cable se do Susanny zamiloval v yarmouthském vězení a Susannah porodila synka. Když ji však poslali na vězeňskou loď Dunkirk v Plymouthu, nedovolili jí vzít děťátko s sebou. Tato necitelnost Londýna vzbudila v celém Yarmouthu pobouření a výsledkem byla petice odeslaná lordu Sydneyovi. Když Cable následoval Susannu na Dunkirk, měl už dítě s sebou. Jejich strasti vzaly za srdce mnoho lidí v Yarmouthu, sešla se spousta ošacení a také nějaké knihy, příznivci z Norfolku je zabalili do plachtoviny, pevně balík zašili a odeslali na palubu Alexanderu, třebaže Cable se plavil na Friendshipu. Ale vše, co jim Sinclair v Sydney Cove vydal, byly knížky, oblečení se nenašlo žádné.

Vzhledem k tomu, že šlo o civilní žalobu, stál v čele senátu, jenž ji měl projednat, předseda guvernérova soudního dvora kapitán námořní pěchoty David Collins, přísedícími byli hlavní lodní lékař John White a reverend pan Johnson. Sinclair se ohradil, že se balík roztrhl, když ho přemisťovali z jednoho konce skladu na druhý a že se z něho knihy vysypaly, takže pak byly uloženy samostatně. Co se stalo s ostatním obsahem balíku, že neví. Soud rozhodl ve prospěch Cableových, které reverend Johnson krátce po Susannině přistání sezdal. Z celkové ceny balíku dvaceti liber byla odečtena hodnota předaných knih ve výši pěti liber, kapitánu Sinclairovi bylo nařízeno, aby Cableovým vyplatil patnáct liber jako náhradu utrpěné škody.

„Nic platit nebudu!“ rozkřikl se bez sebe vzteky. „Patnáct liber musí zaplatit oni mně! Dluží mi přepravné za ten jejich mizerný balík!“

„Zaplaťte, pane,“ napomenul ho předsedající Collins, „a přestaňte už plýtvat drahocenným časem tohoto soudního senátu. Vaše loď byla ve službách vlády a obdržel jste náležitou odměnu sjednanou za přepravu těchto lidí a jejich nepatrného majetku do této země. Patnáct liber, pane, a přestaňte už konečně dělat potíže!“

Rozsudek trestancům z Alexandera jasně napověděl, že představitelům vlády je známo, jak Sinclair v Sydney Cove rozprodával věci patřící vězňům.

Věc ovšem měla ještě podivuhodnou dohru. Dva dny po jednání soudu poslal major Robert Ross pro Richarda, aby za ním přišel do jeho srubu z palmových kmenů. Stavěli mu už také urychleně kamennou budovu, jelikož jeho dosavadní ubytování neodpovídalo postavení viceguvernéra. Bydlel s ním teď i jeho devítiletý synek, který připlul rovněž na Siriu, jeho matka a jeho mladší bratři a sestry zůstali v Anglii.

Major měl skvělou náladu, úsměv od ucha k uchu.

„A, Morgan! Tak co, už jste slyšel, jak to kapitán Sinclair u soudu projel?“

„Ano, pane,“ řekl Richard a opatrně opětoval úsměv.

„Tak si vezměte tohle - je to vaše,“ řekl Ross. „Jako zázrakem se to najednou objevilo ve skladu na Alexanderu. Ale nejdřív se podívejte, co všechno vevnitř chybí.“

Na polní židličce stála Richardova velká dřevěná truhlice na nářadí, bez jakéhokoli plachtovinového obalu. Nebýt na ní dosud přibitá mosazná tabulka s jeho jménem, kdo by vůbec poznal, že je jeho? Poklesl na mysli - zámky byly uražené. Když ale truhlu otevřel a vyjímal postupně jednotlivá patra členěná přihrádkami, shledával, že v nich nechybí naprosto nic.

„Ať se propadnu!“ řekl major, oči upřené na obsah rozložených lísek. „Vy přece nejste žádný brusič pil, Morgane — vždyť vy jste zbrojíř!“

Všechno bylo dokonale srovnáno. Truhlu zřejmě vybavoval osobně senhor Tomáš Habitas, neboť obsahovala celé křesací zámky a jejich součásti, šrouby, čepy, svorníky, mosazné a měděné díly, pružiny, různé tekuté pomůcky, velrybí tuk, speciální kartáče. Bylo toho mnohem víc, než si kdy musel nosit do práce. Nic nevypadlo, nic se nerozbilo, vše bylo tak pečlivě a pevně obloženo cupaninou, že by se dovnitř nedokázala vtěsnat už ani štěnice. Pokud by byl k dispozici polotovar pažby a výkovek hlavně a závěru, mohl Richard s tím, co tu měl, zhotovit kompletní pušku.

„Ano, jsem puškařský mistr,“ připustil omluvně Richard. Jenomže jsem současně také ostřič pil, pane. Můj bratr v Bristolu je pilař a já jsem mu jeho pily pravidelně brousil a rozváděl.“

„O puškařství jste ale pomlčel.“

„Jako odsouzený trestanec, pane majore, jsem nepovažoval za vhodné zmiňovat se o svých zbrojířských znalostech. Mé zájmy by si někdo mohl chybně vyložit.“

„Na to se vykašlete!“ odbyl jeho pochyby rozradostněný major. „Můžete se do toho hned dát a vzít do parády všechny muškety, pistole a brokovnice v tomhle táboře. Dám hned postavit zkušební střelnici - pobíhá tu příliš mnoho dětí, než abychom se mohli obejít jen s nějakou tou lahví na pařezu. Jak pokračuje ten váš pilařský učedník?“

„Zvládá to už stejně dohře jako já sám, pane.“

„Takže pily bude brousit on a vy se pustíte do pušek.“

„Abych se mohl pustit do pušek, pane majore, budu potřebovat pořádný ponk o náležité výšce, stoličku a přístřešek s dostatkem světla. Jinak se ta práce nedá dělat pořádně.“

„Dostanete všechno, co budete potřebovat - jen toho rezu, Morgane, co tu všude je! Neexistuje tu snad zbraň menší než kanón, která by nebyla celá rezatá. Polovina mušket, kterými se zatím střílelo nad hlavy domorodců anebo na klokany, pálila opožděně, anebo šlehla do pánvičky či jen zasyčela. Takže to bychom měli!“ Major si potěšeně mnul ruce. „Já to věděl, že ten hajzlík Sinclair vaši bedýnku někde schovává. Takže jen co se ten slavný senát zvedl k odchodu, popadl jsem ho za límec a řekl jsem mu, že mám informátora ochotného odsvědčit, že ukradl truhličku s nástroji patřící trestanci Richardu Morganovi. A hned druhý den ráno mi ji pak přinesli.“ Ozvalo se cosi jako zaštěknutí, Richard usoudil, že to je jeho forma srdečného smíchu. „Zřejmě se mrkl dovnitř a usoudil, že výhodnější by bylo prodat celou tu soupravu nedotčenou až někde v Londýně.“

„Vůbec nevím, jak bych vám poděkoval, pane,“ řekl Richard a moc si přál, aby Rossovi mohl stisknout ruku.

Major se pleskl dlaní do čela. „Počkejte ještě! Málem bych zapomněl, že tu pro vás ještě něco mám.“ Prohrabával se chvilku v hromádce věcí zachráněných z jeho bleskem poničeného stanu, až konečně vytáhl dosti velkou láhev vazké tekutiny. „Tohle je něco, co se podařilo vydestilovat lodnímu lékaři Balmainovi v době, kdy byl minulý měsíc - no - trochu marod. Ten strom vypátral pan Bowes Smyth, ještě než odplul do Kitaje. Smyth si myslí, že to nemá moc daleko k terpentýnu, i když ta míza je spíš domodra. Pana Balmaina napadlo vyzkoušet to na jedné rezavé pile. Povídal, že to docela účinkuje.“

Richard tuto informaci vyslechl, aniž hnul brvou, znal ovšem stejně dobře jako všichni ostatní trestanci skandálek, o němž se důstojnictvo domnívalo, že se ho podařilo naprosto utajit: že se totiž pan William Balmain s panem Johnem Whitem, kteří se navzájem neměli příliš v lásce už od záležitosti s kalovými pumpami na Alexanderu, o narozeninách Jeho Veličenstva krále v opičce pohádali tak prudce, že se okamžitě vydali ven s párem pistolí a že došlo na souboj. Pan Balmain chytil čistou ránu do stehna a guvernér pak musel oběma duelantům velice šetrně sdělit, že felčaři se mají věnovat pouštění krve leda pacientům, nikoli sobě navzájem.

„Takže já to antimonové máslo a velrybí tuk budu šetřit na zbraně a Edmundsovi dám na pily tuhle láhev s mořidlem,“ řekl Richard. Ještě na odchodu byl stěží schopen uvěřil ve štěstí, které ho právě potkalo.

Během dvou dnů už kraloval v přístřešku z kvalitní plachtoviny, s odhrnovacími stěnami, u ponku náležité výšky a s příslušnou stoličkou k tomu. Major Ross nepřeháněl. Všechny zbraně v osadě byly až otřesně zrezivělé.

„Vy ale dokážete držet pusu zavřenou jak škebli, Richarde,“ řekl Stephen Donovan, který se přiběhl přesvědčit, co je pravdy na nejčerstvějších klípcích.

Och, jak báječné bylo zase ho vidět. „Nepovažoval jsem za správné mluvit o tom, co někdy bylo, pane Donovane,“ připustil Richard a nesnažil se skrýt radost, kterou měl přímo vepsanou v tváři. „Teď, když už jsem úředně posvěcený zbrojíř, rád si s vámi o tom popovídám.“

S bradou na prsou a s trochu ironickým výrazem v očích Donovan skoro hodinu nepromluvil slova, jen sledoval Richarda při práci na první zakázce — dvojici pistolí patřících majoru Rossovi. Jaká radost moci se dívat do rukou svrchovanému odborníkovi, jenž se právě těší prací, kterou dělá nejraději. Hbité a jisté prsty jen kmitaly po zbrani, káply právě ze špičky smotku bavlny navinutého na třísce trošičku oleje na pružinu ocílky.

„To pérko je změklé,“ vysvětloval Richard, „takže nevykřísne dostatečnou jiskru. Ale jinak se major o své pistole stará vzorně. Pomohl jsem jim trochu od rezu a znovu jsem je nabrunýroval tím antimonovým máslem od vás. Děkuju vám za ten svatební dar, je pro mě teď ještě cennější, než byl před tím. Co vy jste dělal celou tu dobu?“

„Většinu času jsem velel člunu, který dováží škeble. Plavíme se teď až na otevřené moře, když byla jejich naleziště v Port Jacksonu vyčerpána.“

„Pak byste se asi měl teď vrátit na palubu, kapitáne. Jde sem major Ross, jak vidím,“ řekl Richard a s uspokojením pistoli odložil.

Donovan pochopil a odešel.

„Hotovo?“ otázal se Ross stroze.

„Ano, pane. Zbývá je už jen vyzkoušet.“

„Tak se mnou pojďte na střelnici,“ nařídil major a vzal si od Richarda kazetu z ořechového dřeva. „Jakmile budou muškety a podobné zbraně hotové, bude na střelnici každou neděli střelecké cvičení a vy na ně budete dohlížet. Tohle místo by mělo byt řádně opevněné, ale jelikož Jeho Excelence považuje bastionny a dělostřelecká postavení za přepych, musím své muže připravit na veškeré eventuality. Co se stane, když sem přitrhnou Francouzi? Ani jedna loď není zakotvena v obranné pozici a žádný kanón není schopný pálit dřív než za tři hodiny.“

Zkušební střelnice byl přístřešek z klád a s písečným náspem namísto čelní stěny, za terč sloužil ohořelý špalík postavený na kůlu. Zatímco Richard nabíjel druhou pistoli, major na něj vypálil a spokojeně zabručel. „Střílí líp, než když jsem ji koupil. Zítra se můžete pustit do mušket. A objevil jsem pro vás jednoho učedníka.“

A v tomhle je problém se všemi diktátory, pomyslel si Richard. Kéž by jeho učednický objev měl aspoň tu trošku trpělivosti, kterou tahle práce vyžaduje. Dát do pořádku takové pěkné pistole - je to moc slušný chlap, to se musí nechat, nebál se dát všanc své vlastní zbraně a riskovat, že bych také mohl mít obě ruce levé - tedy dát do kupy dvě pistolky je jedna věc. Jenomže já tu budu mít na krku dobré dvě stovky Hnědých Bessinek, ne-li víc, což znamená rozebrat je, vyčistit a dát zase dohromady. Dobrý pomocník by byl požehnáním, nešika by znamenal pohromu.

Ukázalo se však, že vojín Daniel Stanfield je vskutku oním požehnáním. Štíhlý světlovlasý mladíček, který se nijak nehonil za parádou, hovořil spisovnou angličtinou bez náznaku jakéhokoli nářečí, a dostalo se mu - jak vyplynulo z odpovědi na Richardovu otázku - pečlivé výuky už od matky, ještě než vstoupil do dobročinné veřejné školy. Měl sklony spíše k četbě než k rumu, a přestože zjevně dychtil něčemu se přiučit, projevoval dostatek taktu, aby nepřekážel. Poslouchal, pamatoval si, dával věci tam, kam patřily, a měl obratné ruce.

„Tahle naše situace je dosti zvláštní,“ poznamenal, když sledoval, jak Richard rozebírá mušketu.

„V jakém smyslu?“ vyptával se Richard, zatímco vyrážel svorníky zajišťující spojení hlavně s pažbou. „Chystám se právě rozebrat celou tuhle zbraň do poslední součástky, tak ze mě nespouštějte oči. Vždycky je jenom jeden správný směr, jak svorníky vytlačit - vůbec se to nedělá hrubou silou. Jsou trochu kónické, takže kdybyste do nich uhodil průbojníkem z nesprávné strany, svorník vezme za své, a dost možná, že tím zkazíte celou pušku.“

„Tohle je dosti zvláštní situace,“ opakoval Stanfield, „protože formálně jsem vaším nadřízeným, ovšem v tomhle stanu jste mým učebním pánem. Mne se moc nezamlouvá, že mi říkáte pane, zatímco já vás oslovuju jen Morgane. Nemohl byste mi radši říkat Danieli, jestli vám to nevadí? A pro mě tady budete pan Morgan.“

Richard překvapením zamžikal a pak se usmál. „Tohle je samozřejmě na vás — a já budu moc rád, když vám budu moct říkat Danieli. Vždyť jste dost mladý na to, abyste mohl být můj syn.“ To byla nešťastná slova: Richard ucítil bodnutí u srdce. Spi dál, Williame Henry, jen spi dál tam v hlubinách mé mysli.

„Vás všichni dobře znají jako jednoho ze slušných trestanců,“ řekl mu Daniel pár dní poté, když už byl schopný samostatně rozebrat celou mušketu. „Nevím, co jste to měl provést, ale my vojáci všichni dobře víme, kdo je co zač, i když nevíme, proč tu kdo je. Vedete také celou jednu takovou docela klidnou a slušnou skupinu, což znamená, že si vás hoši v našem táboře považují. Znamená to pro ně míň práce.“

Richard nevzhlédl od práce, aby se na něho usmál, ale usmál se zato na Hnědou Bessinku, kterou svíral mezi koleny.

Když si dal major Ross tehdy Stanfielda zavolat, vydal se k němu Daniel naprosto klidně s vědomím, že se nedopustil žádného prohřešku, ba ani ve vztahu k ženám ne. Věnoval všechnu svou pozornost paní Alici Harmsworthové, která měsíc po přistání přišla o dítě a o dva měsíce později ztratila i manžela. Jako vdova se dvěma přežívajícími dětmi teď žila, jak nejlépe dokázala. Stanfieldova ochrana, která zatím neměla pražádné milostné pozadí, pro ni i pro její děti znamenala neskonalou úlevu.

„Potřebuji vyškolit někoho ze svých vojáků jako puškaře, Stanfielde, a pomýšlím na vás, protože jste nejlepší střelec v celém táboře a máte i docela šikovné ruce. Našel jsem tu trestance, který je puškařský mistr - Morgana z Alexandera. Jeho Excelence se stále víc přiklání k záměru vybudovat větší osadu také na ostrově Norfolku, a to znamená, že budeme potřebovat brusiče pil i puškaře v každé z obou osad. Takže vás teď pošlu k Morganovi, abyste se vyučil alespoň základům puškařství. Ať potom půjde na Norfolk kterýkoli z vás, bude muset být natolik zacvičený, aby se tam mohl postarat o muškety. Pokud byste to byl vy, kdo by odplul na Norfolk, musel bych s vámi poslat ještě i brusiče pil, což znamená, že se přikláním spíš k tomu, že tam vyšlu Morgana. Ovšem jen v tom případě, že budete schopen ujmout se údržby zbraní v Port Jacksonu. Takže začněte s učením - a učte se rychle.“

Zima se projevila jako období dešťů. Na počátku srpna, dosti dlouho poté, co muži z Richardovy chýše ironicky zamávali na rozloučenou odplouvajícímu Alexanderovi, pršelo bez přestání celých čtrnáct dní. Potok se rozvodnil a vypudil ženaté vojáky z jejich tábora, který si pro pohodlí postavili blízko u jeho břehů, i písčitá půda se proměnila v bahno a domky sroubenými z kmenů a vymazanými jílem se proháněl skučící mrazný vítr, jakmile se spárování rozteklo. Střechami nakrytými palmovým listím nejen zatékalo, ale lily se proudy vody, veškeré zásoby uložené pod širým nebem byly nenapravitelně zničeny a vládní skladiště byla plná plísně, provlhlá, hemžila se hmyzem a propadala zkáze.

Jako obvykle ten, kdo byl přičinlivější, utrpěl přece jen o něco menší škody. Lizzie, když teď nemohla pečovat o zahrádku, využila neobyčejných stromů, které v této zemi rostly — postrádaly sice pěkné listí, ale zato se honosily velice barvitými kmeny. Některé měly kůru hnědou anebo šedohnědou jako stromy v Anglii, ale mnohé hýřily pestrými barvami - od bílé přes šedou, žlutou, jemně růžovou, sytě růžovou, rumělkovou, smetanovou, šedí téměř domodra a tu a tam i bohatou hnědorůžovou. Kmeny se navzájem lišily i jinak: na jednobarevné kůře mohla být chaotická kresba v karneolové červeni, nebo byl její povrch pokrytý proužky v odlišné barvě, mohla být hladká jako hedvábí, anebo samý pramenec jako rozpletený provaz, jindy zase jakoby záplatovaná, skvrnitá, šupinatá či rozedraná. Žádný strom zřejmě neshazoval na zimu listí, ale z mnohých, jak se ukazovalo, se hojně odlupovala kúra.

Lizzii zajímal hlavně ten, kterého využívali k budování chýší domorodci, poskytoval kožovité, do rezava zbarvené pláty borky. Lizzie dorážela na Neda Pugha tak dlouho, až jí zhotovil krátký žebříček, a ona kůry využila k překrytí palmových listů na jejich stále se rozrůstající chatrči. Pláty sešívala a přitahovala k podkladu pomocí provázku a jehly na zašívání žoků, kterou vyloudila na skladnících pod podmínkou, že ji určitě vrátí. Když pak přišly deště, nebyly v jejich střeše žádné trhliny, které by se nedaly opravit prostým přidáním dalšího kusu kůry, zásobu kůry Lizzie uchovávala v přistavěném přístěnku, kde měli uložené svoje věci. Při neskonale pomalém tempu, jakým rostly cihlové a kamenné domy, bylo zřejmé, že bude trvat celá léta, než se někdo z trestanců bude moci přestěhovat do bytelnějšího příbytku, než jaké představovaly chatrče z palmových kmenů nebo spletené z proutí. A proutěné, jako byla jejich, utěsněné palmovým listím, se ukazovaly jako příhodnější v tomto studeném dešti než bezúspěšně vymazávané stavbičky roubené z palmových kulatin.

Dalo se říci, že takto žijí celkem v pohodě. Všichni mohli pokračovat v práci i za oné čtrnáctidenní sloty, brusičům pil přidělil major Ross stan ihned, jakmile se jeden uvolnil. Jeho vlastní dům se stal obyvatelný těsně před nástupem dešťů, poprvé, co ho tu potkalo také nějaké štěstí. Podobně jako tomu bylo i u ostatních oficiálních představitelů osady, zůstala většina jeho nákladnějšího vybavení zatím v Anglii a měla ho přivézt teprve nákladní loď, snad Guardian, kterou v Novém Jižním Walesu očekávali někdy začátkem roku 1789. Ta měla dovézt také další zásoby potravin, další dobytek, koně, ovce, kozy, prasata, slepice, krocany, husy a kachny. Londýn trpěl beznadějným optimismem, pokud jde o odhady, jak dlouho může osadníkům vydržet třeba mouka vypravená s flotilou, neboť počítal s brzkou sklizní zrna a spoustami zeleniny, melounů a ostatních rychle rostoucích plodin hned v prvním roce. Nic takového ovšem nastat nemůže, věděl to tady každý, od nejvyšších činitelů až po posledního trestance. Tvrdý chléb už všechen spotřebovali, pekly se teď malé bochníčky z mouky plné molů, a také nasolené maso bylo v sudech už tak dlouho, že z jedné libry zbyla po uvaření pouhá čtyři soustíčka, a přesto měli být trestanci živi o těchto přídělech, vylepšených jen troškou hrachu a rýže, chléb dostávali už jen v neděli, v úterý a ve čtvrtek.

Tyto příděly se vydávaly opět denně. Týdenní dávku nikdo nedokázal uchránit před krádežemi, ani poté ne, co guvernér Phillip dal za odcizení jídla oběsit sedmnáctiletého chlapce. Choré děti a nemluvňata kosila smrt, zázrak byl, že vůbec nějaké přežívaly. Přibývalo sirotků, dětí, které přišly o oba rodiče z řad trestanců, těch se ujímal reverend Johnson, ubytoval je, živil a radoval se z toho, že jejich zkažení rodičové už nežijí. Vždyť to bezpochyby všechno byli nenapravitelní zpustlíci - neboť z jakého jiného důvodu by byl Hospodin teď navštívil Port Jackson dokonce i zemětřesením, a proč by ještě celý následující den vzduch čpěl sírou?

Domorodci byli čím dál tím agresivnější a zaměřili se na krádeže koz. Ovce se jim zjevně příliš nezalíbily, snad si nebyli jisti, co se vlastně pod jejich vlnou skrývá. Kozí kůže naproti tomu silně připomínala klokana.

Koza se stala i zdrojem jediné potíže, do které se dostali Richardovi muži. Když se jeden z vězňů pracujících ve vládním skladu ženil s Elizabeth Pulleyovou, našel Johnny Gross pošlou kozu, zaradoval se a věnoval ji novomanželům jako základ pro svatební hostinu. Z masa upekli námořnický koláč, a jelikož nebylo těsto, podložili ho alespoň plackou z chleba. Celá společnost byla zatčena a souzena - spíše pro podezření, že kozu zabila, než za to, že ji snědla. Vojenský soud kupodivu uvěřil trestancům, kteří se zoufale zapřísahali, že koza už byla mrtvá, když k ní přišli, byli všichni osvobozeni včetně Johnnyho Grosse a Jimmyho Price.

Všechny lodě kromě Fishburnu a Golden Grove už odpluly, žádné dopisy však po nich Richard neodeslal. Navykl si opisovat úryvky z knih, aby si uchoval čitelný rukopis, ale psát domů se mu nechtělo. Jako by tím, že nikomu nepíše, bolest alespoň zůstávala pohřbena kdesi hluboko v jeho nitru.

Koncem srpna skončily deště, nastalo jaro a začaly vanout charakteristické rovnodenní větry. Všechno rozkvetlo. Nenápadné stromky a křoviny zčistajasna zazářily nadýchanými žlutými koulemi, karmínové dlouhé a visuté ježaté chvosty na větvích tvarem připomínaly kartáče na mytí lahví, růžové a oranžové a skořicové pápěří se podobalo rozvěšeným pavučinám. I nejvyšší vrcholky kmenů jako by naráz prohlédly tisícovkami oček se smetanovými brvami a oděly se nádherně růžovými mladými lístky. Květenství měla povětšině podobu nadýchaných chomáčků, nezahlédli výrazné okvětní plátky jako na stromech v Anglii nebo v Americe. Takových květů zato byla hojnost v trávě, kde se drobné keříčky obalily cyklámově fialovými kvítky vyhlížejícími jako drobné tulipánky. Čistý vzduch dýchající pryskyřicí byl prosycený bezpočtem vůní, zčásti jemných, zčásti až dusivých.

A pak se v noci pátého září otevřel pohled na oblohu, jakou až dosud uviděli jen nemnozí, a ani ti nepamatovali nebeský ohňostroj tak nádherných tvarů a vzorů. Hvězdná klenba zaplála a zatřpytila se pohádkově nařasenými závěsy s jiskřivými třásněmi v zelenavých, karmínových a fialových barvách. Od obzoru vystřelovaly ocelově modré paprsky až k zenitu, kmitaly rychle jako blesky, anebo v plném jasu náhle tajuplně stanuly. I Anglie spatřila v roce 1750 auroru, avšak nikdo se neupamatoval na víc než na jakýsi barevně žhoucí oblak. Toto byla, jak námořníci následujícího dne všechny ujišťovali, daleko skvělejší podívaná než jakákoli polární záře na severní polokouli.

Nálada se zlepšila, třebaže za sebou neměli žádnou opravdovou zimu a že se ani výrazně neoteplilo. Ale ovce vrhly jehňata, kozy měly kůzlátka, slepice seděly na vejcích. Ničeho z toho se nikdo nesměl dotknout, ale byl to alespoň dobrý příslib pro vzdálenou budoucnost. Pokud se jí někdo vůbec dožije: příděly zvýšeny nebyly.

Lizzie se přihlásila o další semínka a dostala je, takže se vrhla s novou chutí do práce na zahradě. Och, moci si tak nasázet brambory! Ale i tak - pokud vzejde mrkev a turín, najedli by se alespoň něčeho podstatného, čím se naplní žaludek. Nať a listí možná pomáhá proti kurdějím, ale nikdo se jich nenasytí.

Guvernér Phillip se rozhodl vyslat Siria do Kapského Města pro další zásoby. Nákladní loď Guardian byla zatím příliš dalekou perspektivou, než aby mohla živit naděje na přežití. Do Kapského Města se měl Sirius vydat východním směrem, kolem Hoornského mysu, rozhodnutí, zda se bude vracet kolem Van Diemenovy země anebo obeplutím Hoornského mysu, bylo ponecháno na kapitánu Hunterovi. A spolu se Siriem měl Port Jackson opustit i Golden Grove, neboť zásoba lihovin, která byla na lodi uskladněná, byla již téměř vyčerpaná. Čekala ho nejprve plavba k ostrovu Norfolk, kam měl odvézt první část trestanců v souladu s Phillipovým záměrem posílit onu nevelkou osadu a ulehčit velké a přelidněné základně.

Když pro něho major Ross posledního zářijového dne poslal, věděl Richard, co od něho uslyší. Nedávno dovršil čtyřicítku a od svých šestatřiceti let trávil každé narozeniny na jiném místě - v gloucesterskéni vězení, na Cerere, na Alexanderu a v Novém Jižním Walesu. Dříve než mu bude jedenačtyřicet, určitě bude už opět někde jinde. Ovšem došlo k tomu dřív, než očekával. Za pár týdnů už se zřejmě ocitne na ostrově Norfolk.

„S vojínem Stanfieldem jste dokázal udělat hotový zázrak, Morgane,“ řekl mu viceguvernér, „a přitom jste nám zaučil ještě dva brusiče pil. Pomýšlel jsem na to, že Stanfielda pošlu na ostrov Norfolk, jenomže on se stará o paní Harmsworthovou a její děti a já jsem povinen přihlédnout nejen k osudům svých vojáků, ale také jejich manželek, vdov a dalších osob, které jsou na nich závislé. Stanfield zůstane tady a bude pečovat o muškety. Vy poplujete na ostrov Norfolk jako pilař, brusič a zbrojíř. Poručík King guvernérovi sdělil, že jeho jediný pilař se utopil. Třebaže vy sám ještě jako pilař zkušenosti nemáte, nepochybuji, že i tohle řemeslo záhy zvládnete. Vám je to prostě dáno. Napsal jsem poručíku Kingovi, že pro ostrov Norfolk budete přínosem.“ Tenké rty se rozšířily v trpkém úsměvu. „Je dobré, že alespoň někoho, kdo se tam vydá, lze považovat za přínos.“

„Smím s sebou vzít manželku, pane?“ otázal se Richard.

„Obávám se, že nikoli. Pro ženy už nezbyly žádné volné kóje — Jeho Excelence mi předala soupis žen, které poplují s vámi. Chci zároveň odeslat i Blackalla z Alexandera jako dalšího pilaře, protože se obávám, že vy budete mít spoustu práce s broušením. Všechno stavební dříví pro Port Jackson přichází z ostrova Norfolk, a tento stav potrvá, dokud nenajdeme nějaký zdroj vápence, abychom mohli stavět z kamene a cihel. Místní dřevo tady je naprosto nepoužitelné, zatímco trámy a prkna, které přivezla loď z Norfolku, jsou přímo ideální. Supply má za sebou velmi drsnou plavbu a bude muset být odstavena a jít do větší opravy, proto vás také na ostrov Norfolk odveze Golden Grove.“

„Smím si s sebou vzít své nářadí?“

Ross dotčeně vzhlédl. „Vláda Jeho Veličenstva v Novém Jižním Walesu přece nemá sebemenší právo připravit vás o jediný hřebík anebo ponožku,“ prohlásil upjatě. „Vezměte si s sebou veškerý svůj majetek, a to berte jako rozkaz. Pokud jde o vaši manželku, je mi to líto, ale nespadá to do mých pravomocí. Vojín Stanfield vystačí s tím, co je ve vládních skladech, jelikož už si teď umí připravit smirkový papír i pilníky. Běžte se sbalit. Nalodíte se zítra odpoledne o čtvrté - a nevoďte si k rozloučení příliš velkou společnost, jasné?“

Vojín Daniel Stanfield byl plně zabrán do Hnědé Bessiny a ani nevzhlédl, když Richard vstoupil do stanu.

„Pane Stanfielde,“ oslovil ho Richard.

Teď teprve sebou Daniel trhnul. „Ach! Vy odplouváte na ostrov Norfolk, že?“

„Ano, a dostal jsem rozkaz vzít s sebou veškeré nářadí a věci, které mi patří, za což se vám omlouvám. Major Ross mě ujistil, že budete moci pokračovat i s tím, co je ve vládním skladu.“

„To jistě,“ přikývl radostně Stanfield. Vstal a napřáhl ruku. „Děkuji vám, Richarde, za všechnu vaši ochotu a za čas, který jste mi věnoval. A je mi líto, že z nás dvou musíte odjet vy. Kdyby nebylo té nešťastné paní Harmsworthové, docela bych takovou změnu uvítal.“

Richard podávanou ruku vřele stiskl. „Doufám, že se zase sejdeme, Danieli.“

„Och, to víte že ano. Nemám nejmenší úmysl pospíchat zpátky domů. A paní Harmsworthová taky ne. Dřív nebo později tu bude hojnost jídla, o tom jsme oba přesvědčeni. Zatím jsem obyčejný vojín námořní pěchoty a budu rád, když službu jednou ukončím jako seržant, takže život na penzi v Anglii by byl dost svízelný. Zatímco tady mám možnost získat v budoucnu pozemky, až mi můj tříletý úvazek skončí, a budu zkrátka farmařit. Když uvažuju na takových dvacet let dopředu, povede se mi líp v Novém Jižním Walesu než v Anglii,“ rozpovídal se Daniel Stanfield. Začal Richardovi pomáhat s balením truhlice s nářadím. „Kdy vám vyprší trest?“

„V březnu roku 1792.“

„Takže se bezpochyby svobody dočkáte na ostrově Norfolk. Kam -,“ pokračoval Slanfield a zkoušel, jestli je zátka správně zajištěna ovázáním, „- mě určitě dřív nebo později taky pošlou, ještě než si odsloužím své roky. Major Ross nemá v úmyslu zřizovat na Norfolku stálou posádku námořní pěchoty, vystřídáme se tam prý postupně my všichni. Takže musím paní Harmsworthovou přesvědčit, aby se za mne provdala, ještě než tam budu odvelen.“

„Nebylo by od ní moudré, kdyby vás odmítla, Danieli. Pokud ovšem moje dosavadní dráha bude pokračovat tak, jak až dosud probíhala,“ uvažoval Richard a upěchovával vatovou výplň, „tak tou dobou, co vás pošlou na ostrov Norfolk, naše vláda už bude mít nějakou další osadu v těchhle dálavách, a já se budu muset zase stěhovat dál.“

„Ovšem přinejmenším pro pár příštích let tohle naprosto neplatí,“ prohlásil mladý vojín s jistotou. „Všichni, co jsou tady, mají nejdřív prokázat, že usídlování Angličanů v takové dálce má vůbec naději na úspěch. Zejména proto, že jen málo z nich o to stálo anebo mělo na vybranou. Guvernér je rozhodnutý, že tohle všechno nesmí skončit nezdarem, jsou ovšem i jiní, a nemají nijak nízké postavení, kteří necítí stejně.“ Milýma světlešedýma očima se zpříma zahleděl na Richarda. „Předpokládám, že tahle rozmluva zůstane jen mezi námi.“

„Za sebe ručím,“ řekl Richard. „Pokud tu něco skřípe, pak je to zaviněno chybami, kterým se mělo předejít, ještě než jsme vůbec vypluli. Ať už jsou zdejší oficiální stanoviska jakákoli, na vině je nedostatečné plánování a příprava v Londýně. A rivalita mezi námořními důstojníky a důstojnictvem námořní pěchoty.“

Je to tak,“ usmál se Stanfield.

Richard se nadechl a vložil svůj osud do rukou Daniela Stanfielda. „Major je ovšem podivuhodná směsice toho všeho.“

„To ano. Chápe své povinnosti tak, jak by je viděl každý jiný major námořní pěchoty, a odmítá všechno, co nepřispívá blahu pěchotního sboru anebo kapsám mariňáků. Takže nechává ty z nás, kteří mají nějaké řemeslo, pracovat jako tesaře nebo zedníky nebo kováře, ale nehodlá tolerovat, aby jeho důstojníci sloužili jako přísedící u trestního senátu, protože za takovou mimořádnou službu nejsou placení. Guvernér trvá na svém, že je totiž povinností každého dělat to, co od něho vláda Jeho Veličenstva žádá, a v Novém Jižním Walesu představuje korunu on. Pak je tu ještě kapitán Hunter, který se staví za guvernéra, a to z jediného prostého důvodu, že totiž oba patří k válečnému námořnictvu.“ Pokrčil rameny. „Není to snadné.“

„Zejména pro vás ne,“ řekl zamyšleně Richard, „protože vy jste moudřejší, než mnohý z těch vašich důstojníků, Danieli. Oni se chovají jako děcka - samé hádky, souboje - nedokážou spolu, navzájem vycházet.“

„Odkud tohle všechno víte, Richarde?“ zeptal se Stanfield.

„V takhle malém prostůrku? Když nás tu dohromady není ani tisícovka duší? Jsme sice jen trestanci, Danieli, ale máme tytéž uši a oči jako svobodní lidé. A všichni jsme se narodili — bez ohledu na to, v jak nízkém jsme teď postavení -jako svobodní Angličané, i když někteří z nás pocházejí z Irska anebo z Walesu. Ne ovšem ze Skotska, kde nemají anglické soudce.“

„Ano, to je další jablko sváru. Většina našich důstojníků jsou Skotové, zatímco námořníci můžou být odkudkoli.“

„Doufejme jen,“ říkal Richard a zamykal truhlici, „že ti, kdo tady zůstanou, časem zapomenou na rozdíly, které tady ztrácejí význam. I když dost pochybuju, že k tomu někdy dojde.“ Podruhé Danielovi podal ruku. „Přeju vám hodně štěstí.

„I já vám.“

Mužští už všichni přišli k večeři, kterou Lizzie uvařila, jen kdyby měla trochu koření, hned by se ukázalo, jak dobrá je kuchařka. Na jídelníčku byl kotlík rýže zalité hrachovou kaší. A pro každého lžíce syrového kysaného zelí.

Richard uklidil truhličku s nářadím a přisedl do kruhu shromážděného kolem ohně, o dříví na řezivo tu možná byla bída, zato paliva byla hojnost.

Jak jen to provést? Jak jim to povědět? Měl by to snad Lizzii sdělit v soukromí? Ano, jí je to samozřejmě třeba říct jako první, a mezi čtyřma očima, bez ohledu na to, jak ho děsí představa slz a protestů. Lizzie si možná bude myslet, že ani nepožádal, aby s ním směla jet.

Dojedl mlčky, byl rád, že si nikdo nepovšiml, jak do přístěnku s jejich věcmi ukládá svou truhličku s nářadím. Dlouhá zkušenost je vedla k tomu, že si trošku rýže s hrachovou kaší každý nechal nastudeno k snídani, třebaže by každý z nich dokázal zhltnout vše naráz, a ještě by nezahnal hlad.

Jak to tu bez něho přežijí? Asi dobře, pomyslel si, po osmi měsících prožitých tady si už každý z nich vytvořil svůj vlastní svět, kde žil pro sebe, nezávisle na ostatních. Jen jídlo a přístřeší zůstávaly společné. Chlapi pracující ve vládním skladu - a těch byla většina - měli výborné vztahy k ostatním trestancům určeným ke skladištní práci a s poručíkem Furzerem, a ostatní se vesměs uplatnili jako brusiči. Jestli mám o některého starost, je to Joey Long, prosťáček, který se dá až příliš lehko ovládat. Pokud jde o Lizzii - ta by přečkala i potopení Royal George. On sám se nikdy nedral o vůdcovské postavení, ostatní sotva pocítí, že už tu není, a někdo možná bude i rád, že si může žít po svém.

„Pojď se projít, Lizzie,“ řekl, když dojedli.

Překvapeně vzhlédla, ale bez námitek vstala a šla s ním. Vnímala sice celý večer, že ho cosi tíží, ale byla si jistá, že to není nic, čím by byla vinna ona sama.

Šeřilo se, ale oficiální zákaz vycházení platil celoročně až od osmi hodin, kdy už byla úplná tma. Richard zavedl svou manželku na tiché místo u vody a našel na skále místo, kde se spolu mohli posadit. Cvrčci v trávě hudli jako o závod a na lov se vydávali velcí pavouci, ale jinak kolem nebylo nic, co by je rušilo.

„Dnes si mě zavolal major Ross,“ začal vyrovnaným hlasem a hleděl přes zátoku, kde na západním břehu kmitaly a jiskřily myriády světýlek. „Oznámil mi, že se mám zítra odpoledne nalodit na Golden Grove.“

Už z jeho hlasu vytušila, že ho nebude doprovázet, ale musela se na to sama zeptat. „Pojedu s tebou?“

„Ne. Žádal jsem, abys směla jet také, ale nepovolili to. Guvernér už zřejmě ženy vybral předem.“

Na skálu, vyhřátou dosud odpoledním sluncem, dopadla slza. Rty se jí roztřásly, třebaže se statečně snažila zachovat klid. Scénu by tenhle mužský určitě neviděl rád, vytrvale se drží v tom svém přítmí. Netouží se pozvednout nad své okolí, věří jen svým vlastním schopnostem a svému nadání. Nic ho nedokáže vylákat ven z jeho brnění, nic ho neoslabí, nic ho neodvrátí od toho, v čem spatřuje svůj cíl. Taky já jsem v jeho očích naprostá nicka, přes všechnu opravdickou péči, kterou věnuje mému blahu. Jestli v něm kdy hořelo nějaké světýlko, dávno už je sám sfoukl. Nevím o něm vůbec nic, protože on o sobě nikdy nemluví, když se rozzlobí, pozná se to jen podle jiného způsobu mlčení, a pak si nějakým jiným způsobem stejně prosadí svou. Docela bych i věřila tomu, že svou vůlí dokázal proniknout do duše majora Rosse a vnutit mu své jméno do seznamu pro Norfolk. Ale co to říkám za pitomosti? Jak by někdo jen tak dokázal ovlivnit jiného člověka, aniž s ním mluvil, aniž se na něho díval, aniž mu byl nablízku? I když - právě tohle on umí. Kdo jiný na jeho místě by se zavděčil majoru Rossovi tak jako on? Bez podlízání, bez podmazávání - nu, major Ross se uplatit nedá, to vědí nejlíp ti, kteří to zkusili. Ale on chce odplout. Richard chce pryč odtud. Jsem si jistá, že požádal, abych mohla jet s ním, ale stejně tak jsem si jistá, že dobře věděl, že mu řeknou ne. Kdyby byl zlý, myslela bych si, že prodal duši ďáblu, jenomže v něm přece není kouska zla. Prodal svou duši Bohu? Kupuje si snad Bůh duše?

„To je v pořádku, Richarde,“ pronesla hláskem, z něhož se vůbec nedal vytušit její žal. „Musíme jít tam, kam nás pošlou, protože nejsme volní a nemůžeme si vybírat. Nikdo nám nezaplatí za naši práci a nemůžeme ani vymáhat to, co bysme potřebovali. Já budu dál žít tady a starat se vo tu naši rodinku. Když se budu chovat skromně a slušně, nemůžou mě nutit, abych se vrátila do ženskýho tábora. Jednou sem vdaná ženská, který z guvernérova vrtochu musel odjet manžel daleko odtud. A mám i docela dobrou dohodu s poručíkem Furzerem, pokud jde vo zeleninu, takže ten mě určitě nebude chtít do ženskýho tábora pustit. Jo, nějak to zvládnu.“ Rychle vstala. „Pojďme už, ať to můžeš říct i ostatním.“

Do pláče se dal Joey Long.

Krátce po rozednění se Joeyho nešťastná tvář náhle rozzářila blaženým úsměvem, objevil se seržant Thomas Smyth a sdělil mu, že má odplout na Golden Grove, ať si tedy kouká sbalit a ve čtyři odpoledne ať se dostaví na východní přístaviště k nalodění — a žádné zástupy, žádné velké loučení.

Svých pár věcí si zabalil mnohem rychleji než Richard, vešly se mu do truhličky. Richard musel hlavně roztřídit knížky na ty, které si vezme s sebou, a ty, které ponechá v Port Jacksonu pro Willa, Billa, Neddyho, Tommyho Crowdera a Aarona Davise. Knihovnička se mu až neuvěřitelně rozrostla, většinou díky úsilí Stephena Donovana, který posbíral všechny knihy, které důstojníci a mužstvo námořní pěchoty zanechali na Siriu. Vybral si posléze jednak ty, o nichž se domníval, že by mu mohly být k praktickému užitku, a navíc ty, které mu daroval strýc James duchovní. Co by byl potřeboval nejvíc, byla Encyclopaedia Britannica, avšak s tou bude muset počkat, až o ni jednou poprosí v dopise domů. Stejně tak si jednou vyprosí knihu o farmářství od Jetino Tulia, která sice vyšla už před 55 lety, ale dosud byla biblí každého rolníka. Jednoho krásného dne bude muset napsat domů! Ale zatím ne. Zatím ještě ne.

Člun z Golden Grove čekal u narychlo zhotoveného malého přístaviště, stejného jako jeho protějšek na západním břehu Sydney Cove, čekalo tam už 19 trestanců, některé z nich Richard dobře znal z Alexandera. Byli tam i Willy Dring a Joe Robinson z Hullu, John Allen se svými milovanými housličkami - na ostrově Norfolku bude aspoň dobrá muzika. Bili Blackall, trochu vrtošivý chlapík z pravoboku. Len Dyer, cockney, jenž spával vepředu, vzdorovitý, známý výbuchy násilí. Will Francis, který s ním pobýval už na Cereře a pak i na Alexanderu, zdroj trvalých potíží pro velitele. Jim Richardson, jenž prošel rovněž Cererou i Alexanderem, druhý takový morous, na Cereře spali nahoře s Londýňany. Zbytek byli cizí muži, kteří přišli z jiných lodních vězení a na jiných lodích flotily.

Pro tuhle lidskou rovnici, pomyslel si Richard, když se spolu s Joeym Longem a MacGregorem usadili na přídi, určitě existuje řešení a přinese ho čas. Až uvidím, jaké ženy osobně vybral guvernér, bude vše jasnější.

Vzhledem k tomu, že Golden Grove byla nákladní loď, neměla žádné ubytovací prostory jako bývalé otrokářské plachetnice, muže dovedli k záďovému tamburu a do podpalubí, kde nebylo nic než spací sítě. Loď měla dvě dolní paluby a veškerý náklad určený pro ostrov Norfolk byl uložený vespod, v druhém podpalubí. Ponechal u hromádky svých věcí Joeyho Longa a MacGregora, aby je ohlídali, a vrátil se nahoru na palubu.

„Tak jsme zase spolu,“ řekl Stephen Donovan.

Richard zůstal koukat, neschopen slova.

„To je ale krása vidět, jak jste najednou úplně ztratil řeč,“ ozval se pobaveným hlasem Donovan, chopil za paži svého společníka a postrčil ho kupředu. Johnny, tohle je Richard Morgan. Richarde, to je můj přítel Johnny Livingstone.“

Jediný pohled Richardovi stačil, aby pochopil, kde se ona náklonnost vzala, Johnny Livingstone byl štíhlý, rozkošný, měl čupřinu zlatých kudrn a velké, oduševnělé zelenavé oči s velice dlouhými černými řasami. Velice hezký a pravděpodobně i velice milý chlapec, odsouzený - pokud šel na moře už jako dítě — stát se předmětem zájmu celé řádky námořních důstojníků po sobě. Vypadal na plavčíka, takového, jací na Alexanderu byli tři, vesměs v područí stevarda Trimmingse, jenž postrádal jakoukoli jemnost i soucit.

„Ruku vám podat nemůžu, pane Livingstone,“ řekl Richard s úsměvem, „ale jsem velice rád, že vás poznávám.“ Přešel k zábradlí, aby ponechal mezi sebou a dvojicí volných mužů odstup, jelikož na palubu už se vydaly i další trestanci a zvědavě je pozorovali. „Myslel jsem, že jste na Siriu.“

„A že už jsem na cestě k mysu Dobré naděje kolem Hoornského mysu,“ pokračoval Donovan a pokyvoval hlavou. „Problém je ale v tom, že nás není tolik zapotřebí na Siriu, jako na Norfolku. Jeho Excelence má k dispozici velice málo lidí pro dozor nad trestanci, jelikož major Ross se dal slyšet, a to velice silným hlasem, že námořní pěchota si nebude povinnosti strážných rozšiřovat ještě i o povinnosti dozorců. Rozhodnutím úřadu Jeho Veličenstva jsem byl tedy převelen k výkonu dohledu nad trestanci na ostrově Norfolku.“ Ztlumil hlas a významně povytáhl obočí. „Mám takové podezření, že si kapitán Hunter usmyslel dopřát si krásnou dlouhou plavbu sám s Johnnym a mne osobně doporučil guvernérovi pro Norfolk. Jenomže se stala chyba, Johnny si raději taky vybral ostrov Norfolk. Kapitán Hunter sice klel, ale musel ustoupit, i když bude určitě po celý zbytek života hledat způsob, jak mi to vrátit.“

„Co budete dělat na Norfolku vy, pane Livingstone?“ otázal se Richard, jenž se už smířil s tím, že si jeho trestanečtí druzi zkrátka zapamatují, že se náramně vybavuje se dvěma svobodnými muži, a to nejen volnými, ale zjevně i volných mravů.

Pan Livingstone se nepokusil odpovědět sám, působil, jak Richard shledával, velice plaše, ba téměř vyjukaně.

„Johnny umí mimořádně dobře pracovat se soustruhem na dřevo, a jeden - pravděpodobně jediný, jak znám Londýn - už je naložen a popluje s námi na Norfolk. Dřevo z Port Jacksonu se na soustruhu obrábět nedá, kdežto borové ano. To, že Jeho Excelence vyhověla Johnnymu, pokud jde o jeho přání odejít ze Siria, souvisí s balustrádou na novém vládním domě — vysoustruží její prvky přímo u zdroje dřeva. Stejně tak jako mnoho dalších užitečných předmětů ze dřeva, které Jeho Excelence zatím postrádá.“

„A nevyrábělo by se to líp přímo v Port Jacksonu?“ „Na lodích, které budou zajišťovat dopravu mezi oběma osadami, nebude místo na surové řezivo - každá bude naložena až po zábradlí nařezanými trámy a prkny, aby se neženatí vojáci a trestanci co nejdřív dočkali lepšího ubytování.“ „Samozřejmě. Mohlo mě to napadnout.“

„A tady,“ oznamoval rozmarně Stephen Donovan, „už máme naše dámy.“

V člunu přirážejícím k lodi bylo jedenáct žen. O většině z nich už Richard cosi věděl díky Lizzii, třebaže se zatím s žádnou z nich neseznámil osobně. Mary Gambleová byla ta, která kapitánu Severovi řekla do očí, ať jí políbí píču, a která chlapy chvástající se svou mužností dokázala ostrým jazykem svléci do naha a zesměšnit je tisícerým způsobem, zejména jako mužské, záda se jí ani neměla čas zhojit, než si vysloužila další výprask. Ann Duttonová milovala dvě věci: rum a vojáky, chodila za vojáky, aby nějak přišla k rumu. Ráchel Earlyová, cuchta, která ve rvačce neváhala popadnout i železnou tyč. Elizabeth Coleová se provdala krátce po příjezdu do Port Jacksonu za jednoho z trestanců, který ji tak strašně zmlátil, že zakročil osobně major Ross a přemístil ji jako pradlenu do ženského tábora. Jestli i ostatních sedm bylo takových, pak se Jeho Excelence evidentně zbavovala nežádoucích živlů, i když odeslání Elizabeth Coleové 1100 mil daleko od Jejího manžela bylo zjevně aktem čirého soucitu.

„To bude veselá plavba,“ povzdychl si Richard, když sledoval, jak ženy vedou k přednímu tamburu.

Golden Grove vyplul za úsvitu 2. října 1788 společně se Siriem. Obě lodě se držely pospolu, dokud nepropluly mezi oběma mysy, poté začal Golden Grove křižovat, aby zachytil vítr, který by ho hnal k severovýchodu, zatímco Sirius využil příbřežního proudu směřujícího k jihu a vydal se hledat západní větry nezbytné pro plavbu k Hoornskému mysu vzdálenému 4000 mil na východ.

Když se po pěti dnech loď blížila k ostrovu lorda Howea, měl už Richard onu lidskou rovnici rozřešenou. Potvrdilo se jeho podezření, že se guvernér tímto způsobem zbavuje různých otrapů. A nemusí to být zrovna lidé, kteří mají problémy s disciplínou, jako tomu je u Mary Gambleové nebo Willa Francise. Ba ne, většina na tom je o poznání hůř: byli už prohlášeni za částečně nepříčetné. Jen čtyři z mužů by vyhověli popisu, jímž byli charakterizovaní v lodním seznamu pasažérů - jako „mladí, silní, nezadaní, dychtící po moři“. Ti byli určeni pro rybářské veslice, které u pobřeží ostrova Norfolk měly lovit ryby. Pokud šlo o něho samého, nebyl si docela jist, proč vůbec byl na ostrov odeslán — pilař nebyl, avšak právě to bylo uvedeno u jeho jména v seznamu. Vytušil snad major Ross, že Morgana Port Jackson už omrzel? Ale i tak - co by na tom vlastně bylo divného? Port Jackson již unavil kdekoho včetně guvernéra. V hloubi duše měl pocit, že si ho major Ross na Norfolk ukládá jako peníze do banky - že si ho chrání a schovává pro jakousi pozdější potřebu. Kdoví…

Na některých, jako třeba na ušlápnutém a bázlivém Johnu Allenovi anebo na Samu Husseym, byla jejich duševní porucha zřetelně patrná, trpěli záškuby, mumlali si cosi pro sebe anebo setrvávali příliš dlouho ve strnulé pozici. Byli mezi nimi však i skuteční zločinci, a ti stáli za to - Will Francis, Josh Peck, Len Dyer a Sam Pickett. Pár vězňů bylo ženatých a bylo jim dovoleno vzít si své manželky s sebou, ve všech případech proto, že jeden z páru anebo i oba byli nějakým způsobem defektní — týkalo se to Johna Andersona a Liz Bruceové nebo fanatických katolíků Johna Bryanta a Anny Coombesové, stejně tak i Johna Price a Ráchel Earlyové, Jamese Davise a Marthy Burkittové.

Strážní jednotka se skládala ze seržanta Thomase Smythe, desátníka Johna Gowena a čtyř vojáků námořní pěchoty, strážní služba na Golden Grove ovšem představovala do té míry odpočinkovou záležitost, že si vojín Sammy King mohl dokonce dovolit i vášnivý románek s Mary Rokovou, jednou z oněch poněkud vyšinutých bytostí (veškeré rozhovory vedla pouze sama se sebou). Porucha to byla nicméně zjevně jen dočasná, neboť jakmile se Mary a vojín Sammy stali milenci, její imaginární dialogy ustaly, jako když utne. Vida, pomyslel si Richard, taková plavba lodí může zřejmě mít i blahodárné účinky.

Pro něho samého ovšem začala dosti neblaze, Len Dyer a Tom Jones si na něho v podpalubí počíhali, aby mu názorně ukázali, co soudí o trestancích, kteří nejenže mají hřejivé vztahy se svobodnými mužskými, ale dokonce si k vřelým slovům vybírají i partnery poněkud přihřáté.

„Heleďte, nechte toho,“ řekl otráveně, aniž ucouvl o jediný krok. „S vámi dvěma si to vyřídím s jednou rukou za zády.“

„A co když nás je šest?“ zeptal se Dyer a ukázal rukou za sebe.

Vtom se přiřítil MacGregor, zavrčel a rozštěkal se, Dyer po něm kopl a zasáhl ho botou do zadní nohy, právě v okamžiku, kdy se Golden Grove prudce položil na bok. Zbytek se pak odehrál velice rychle, poté co se do rvačky vrhl Joey Long a tři z šesti útočníků ztratili zájem o všechno krom svých zvedajících se žaludků. Richard vší silou nabral špičkou boty Dyera do zadku, těsně pod varlata, Joey skočil na záda Jonesovi a škrábal a kousal, co mu síly stačily. MacGregor, jemuž kopanec příliš neublížil, se zahryzl Joshovi Peckovi do patní šlachy. Francis, Pickett a Richardson ostošest zvraceli, což se ukázalo náramně vhodné, Richard rvačku ukončil tím, že Dyeroví vymáchal obličej ve zvratcích na podlaze, a dvojím kopem, do něhož vložil celou váhu těla, se Jonesovi a Peckovi trefil přesně do rozkroku.

„Pokud dojde až na rány,“ supěl, „tak já, jak račte vidět, v tom momentě neznám bratra. Takže si radši dobře rozmyslete, než si na mě podruhé budete chtít takhle počkat. Jinak už v životě moc dětí nenaděláte.“

Když se ujistil, že Joey i MacGregor jsou v pořádku, usoudil, že moudřejší bude přestěhovat se i se všemi věcmi nahoru na palubu. Pokud by pršelo, mají možnost schovat se pod překlopený člun.

„Doufám,“ řekl Stephenu Donovanovi později, „že se o sebe dokážete postarat, pane Donovane. Tom Jones a Len Dyer nemají gaye zrovna v lásce. Dávejte si na ně pozor, stejně tak na Pecka, Picketta a Francise. Ten je vede a ponoukl taky Dyera k tomuhle útoku. Ten je z nich ze všech opravdu nebezpečný.“

„Díky za varování, Richarde.“ Donovan si ho zamyšleně prohlížel. „Já jsem si ale nevšiml jediné modřiny, jediného monoklu na oku.“

„To proto, že jsem je zkopal do koulí. A obrovsky mi taky pomohla mořská nemoc,“ zaliboval si jedovatě Richard. „Vidíte? Štěstí se mě drží dál. Právě když se na mě vrhali, chytil Golden Grove takový šikovný závan větru, že pár žaludků to nevydrželo.“

„Je to tak, Richarde, vy máte opravdu obzvláštní štěstí. Je dosti divné říct to o člověku, který měl tu smůlu, že byl odsouzen za něco, co neudělal, ale vy máte přesto z pekla štěstí.“

„To už je zkrátka takový Morganův úděl,“ přikývl Richard. „Mít trochu toho štěstí i z pekla.“

Jenže se na vás lepívala i smůla.“

„V Bristolu, to ano. Ale jako trestance mě pak už štěstí neopouštělo.“

Ostrov lorda Howea představoval cosi jako milník na půl cestě, počasí - kromě dne stráveného v jeho blízkosti - bylo nádherné. Znamenalo to ovšem, že osádka lodi neuviděla nic z tohoto magického ostrova želv, palem a strmících hor 500 mil východně od Nového Jižního Walesu. Brázdili moře dál, k cíli jim zbývalo dalších 600 mil.

Bylo to poprvé, co se Richard vydával na největší ze všech moří, na vlny Tichého oceánu. Domníval se až dosud, že se nebude nijak lišit od „velké louže“, jinak také „královských sádek na slanečky“ čili Atlantiku, ani od oné až dosud bezejmenné obrovité vodní plochy na jih od Nového Holandska a Van Diemenovy země a kdovíčeho, co leželo mezi nimi. Jenže Pacifik se ukázal být neskonale jiný. Především asi je - jak usoudil Richard, když opřený lokty o zábradlí hleděl celé hodiny do nekonečných dálav - i nezměřitelně hluboký. Jeho mohutné, avšak klidné dmutí kolébalo Golden Grovem a při pohledu zblízka nabývaly vlny barvu nejzářivějšího ultramarínu lehce lomeného čistým purpurem. Rybolov se jim tu nedařil, třebaže živočichů tu byla hojnost - po hladině klouzaly obří želvy, nad ni se vymršťovali delfíni. Kolem lodi křižovali ohromní žraloci. S opovržením ignorovali návnady nastražené na šňůrách, jejich hřbetní ploutve čněly dobré tři stopy nad vodou, děsivá byla i jejich délka. Je to zřejmě spíše žraločí než velrybí moře. Pak ovšem přišel den, kdy se náhle ocitli obklíčeni celým stádem leviatanů putujících za létem na jih, zatímco Golden Grove, jakoby rovněž jakýsi prazvláštní obyvatel moří, směřoval k severovýchodu. Byl to neobyčejný zážitek. Během celé cesty do Nového Jižního Walesu si nikdy nepřipadal skutečně sám, zato nyní si byl svého osamění trvale vědom. Pocit sounáležitosti, jaký vnímal někdy před rokem, snad plynul ze skutečnosti, že v dohledu bylo neustále desatero plně oplachtěných lodí. Do těchto modrých končin nezabloudila žádná kromě Golden Grove.

Jedenáctý den plavby, kdesi uprostřed noci, si uvědomil, že se přestal lehounce nadzvedávat a opět propadat, Golden Grove zvrátil plachty a stanul, jsme tady.

Na palubě byl naprostý klid, neboť lodníci neměli nic na práci a kormidelník stojící nahoře na zadní nástavbě, jen udržoval kormidlo v ustálené poloze. Noc byla tichá, bezměsíčná, bezmračná, jen znepokojivá záplava hvězd se sunula v jakémsi nepostřehnutelném kolotání oblohou, aniž jejich svit rušila luna. Cosi tak křišťálově třpytivého, tak duchovitého, napadalo ho, by přece mělo vydávat i slyšitelné tóny: čí privilegovaný sluch asi je schopen zachytit tu hudbu sfér? K jeho uším nedoléhalo nic kromě občasného zavrzání a zašplouchání, jakým se ozývá loď, která stanula na klidné vodě, a přízračný šum křídel nočních ptáků klouzajících vzduchem jako stíny. Nablízku je země, zatím neviditelná. A přece součást mého osudu. Brzy už budu na ostrůvku uprostřed naprosté nicoty, tak odlehlé, že ji až dosud neobývali žádní lidé, dokud jsme se sem nevydali my, Angličané. Celkem, včetně nás, kteří jsme právě přibyli, to bude asi šedesát Angličanů a šedesát Angličanek.

Jedno je jisté. Tohle místo se mi domovem stát nikdy nemůže. Připlul jsem osamělý, opuštěnými končinami oceánu, a osamělý odtud pustým oceánem zase odejdu. Nic tak vzdáleného nemůže ostatně nabýt nijakého smyslu, neboť jsem na zemském glóbu dospěl k onomu místu, kde už člověk začíná pohlcovat koneček vlastního chvostu.

ČÁST ŠESTÁ

OD ŘÍJNA ROKU 1788 DO KVĚTNA ROKU 1791

Ženy dostaly příkaz setrvat v podpalubí, avšak muži měli za úsvitu už všechny své věci na palubě a čekali, až jim jitro odhalí pohled na ostrov Norfolk. Rozbřesklo se za oslnivého východu slunce, zvlněná a zčeřená oblaka, která s sebou nenesla žádný déšť, zvolna nabíhala ze švestkové modři podbarvené karmínem do ohnivého šarlatu a posléze až do nádhery ryzího zlata.

„Čím to je, že východ slunce je takovej zvláštní?“ otázal se Joey Long, který stál vedle Richarda u zábradlí, s rychle oddychujícím MacGregorem u nohou.

„Já myslím proto, že je to opak západu,“ řekl Richard. „Barvy se mění od temných do světlých, až jsou nakonec mraky bílé a obloha modrá. A třebaže vstáváme dost brzy, abychom mohli východ vidět, pochybuji, že si někdo z nás dá čas ho sledovat. Zatímco při západu máme práci hotovou a zajímá nás, jaký den nám příští ráno asi přinese. Krásně červená obloha znamená, že bude pěkně. A zas je to pravý opak východu slunce, kdy červánky znamenají, že se počasí zkazí.“

„Dnes bylo nebe červený.“

„Ale jen na východě, Joey, a tam to tak být musí.“

MacGregor zaštěkal, aby ho zvedl. Joey mu vyhověl. Pes byl na improvizovaném vodítku, které mu jeho pán upletl z kousíčků kůže, pro které už ani poručík Furzer nedokázal najít použití. MacGregor si zvykl na volnost a vodítko nemiloval, ale naučil se ho rezignovaně snášet. Plavba mu přinesla hojnost úlovků a kapitán William Sharp dal malému teriérovi ochotně napospas celý lodní sklad. Lodní kocour (s kočkami se MacGregor příliš nesnášel) se uraženě stáhl do příďové ubikace posádky a před všetečným vetřelcem raději vyklidil pole.

Během noci proud snesl loď pár mil dál od břehu, takže Golden Grove opět rozvinul plachty. Kapitán Sharp dosud u ostrova nikdy nebyl a nehodlal sebeméně riskovat. Zakotvení přesto nepředstavovalo problém, neboť Harry Ball, kapitán Supply, Sharpovi zapůjčil svého navigátora poručíka Davida Blackburna, který už znal kdejaký záludný útes a každé skalisko či písčinu v blízkosti břehů Norfolku.

Dokud slunce nevyšplhalo po nebeské báni o kousek výš, svítilo jim přímo do očí, takže vše, co dokázali z ostrova — o rozloze třikrát pět mil, jak Richarda informoval Donovan — spatřit, byla nízká, trochu fádní silueta. Do Tenerife měla každopádně daleko. Ale pak, snad v jediné vteřině, vzplála až dosud jednotvárně šedá masa náhlým jasem. Zeleň ostrova byla zatím potemnělá a v barvě skalních útesů, vysokých dobrých tři sta stop, převládala buď kalná oranžová, nebo uhlová čerň. Jako celek mohl ostrov teď působit chmurně, ba ponuře, o to, že tomu tak nebylo, se zasloužilo moře, přecházející od hluboké, do nachova hrající modři v místech, kde se Golden Grove pokoušel zachytit nějaký větřík, až k čirému akvamarínu planoucímu kolem břehů Norfolku. Díky postupně se projasňujícím vodám vyhlížel ostrov, jako by byl součástí jakéhosi mořského světa, jako by z něho vyrůstal podle určitého plánu, přirozeného a nevyhnutelného.

Pluli zvolna od západu k východu v závanech lehké brízy, která foukala nejprve z jihozápadu, pak zase ze severovýchodu. K velkému ostrovu se pojily dva další: nízký ostrůvek při břehu Norfolku, ježící se vzrostlými borovicemi, a větší ostrov, asi tak čtyři míle k jihu, pnoucí se do výše rozeklanými skalisky a celý svěže zelený, až na pár shluků tmavších borovic. Bělostná vodní tříšť lemovala úpatí všech skal i korálové bradlo, k němuž směřovali, oceán však byl mírný a klidný.

Golden Grove zakotvil opodál skrytého útesu, přes nějž se poklidně přemílaly vody dorážejícího příboje, za bradlem ležela laguna jiskřící spíše dozelena než domodra, kterou lemovaly dvě pláže, rovná na západě, srpkovitá na východě. Jejich merunkovitě žlutý písek přecházel rovnou do borového lesa, prořidlého už kácením, mezi nejvyšší a nejmohutnější stromy, jaké kdy Richard spatřil. Mezi nimi stála podél západní pláže nevelká skupinka dřevěných chýší.

V těsné blízkosti této pláže, kde už naskakovali veslaři do dvou malých člunů, zplihle visela ze stožáru modrá vlajka se žlutým křížem. Přes bort Golden Grove sklouzla na hladinu jola, přenesla se přes útes a veslovala jim vstříc, příliv byl dostatečně vysoký, aby jí umožnil přeplout bradlo do nitra laguny, kde měla zůstat. Žádné větší lodice, prohlásil rezolutně poručík Blackburn, nesmějí plout dále než k vnější straně útesu, tam se musí veškerý náklad postupně překládat do malých člunů, které ho dopraví až na písečný břeh.

Jeden z člunků doplul až k lodi, na jeho přídi stál muž v bílé uniformě s modrými a zlatými prýmky, s napudrovanou parukou a v klobouku, mečík po boku. Vystoupil na palubu, vřele stiskl ruku kapitánu Sharpovi i Blackburnovi, Donovanovi a Livingstoneovi. Tohle tedy je velitel na ostrově Norfolku - poručík Philip Gidley King, jehož Richard až dosud nespatřil. King, dobře stavěný muž střední postavy, měl jiskřivé oříškově hnědé oči v opálené tváři, ani krásné, ani nehezké, upoutávala v ní pevná, vlídná ústa a výrazný, ne však orlí nos.

Když bylo po zdvořilůstkách, obrátil se King k trestancům. „Kdo z vás je pilař?“ otázal se.

Ruku váhavě pozvedli jen Richard a Bili Blackall.

King protáhl obličej. „A to je všechno?“ Přešel podél nastoupených jedenadvaceti mužů, zastavil se před Henrym Huphreysem, robustně stavěným chlapíkem. „Vystupte,“ nařídil a pokračoval v obchůzce, až nalezl Willa Marrinera, dalšího statně vyhlížejícího mužského. „Vy taky.“

Byli teď čtyři.

„Má už někdo z vás zkušenosti jako pilař?“

Nikdo neodpovídal. Richard potlačil povzdech, uvědomoval si, že opět je na něm, aby uchránil skupinu před nelibostí náčelníků čelících této mlčící zdi.

„Zkušenosti nemá nikdo z nás, pane,“ ozval se „Blackall a já řezat umíme, ale žádný z nás zatím jako pilař nepracoval.“ Ukázal rukou, kdo je Blackall. „Já sám jsem brusič pil.“

„A také,“ dopověděl rychle Donovan, „zbrojíř, pane poručíku.“

„Aha! Nu, pro zbrojíře tu zatím dost práce nemám, ale pro brusiče pil je jí tady spousta. Jména, prosím.“

Uvedli jména a trestanecká čísla.

„Čísla,“ pravil King, „jsou tady, kde je tak málo lidí, holá zbytečnost. Morgane a Blackalle, vy povedete práce v pilařské jámě — koukejte nasedat i s Marrinerem a Humphreysem do pramiček a vydat se na břeh. A tam se pusťte hned do práce, ne abyste seděli a koukali kolem. Musíme naplnit sklady na Golden Grove vrchovatě dřevem pro Port Jackson, a co se mi utopil můj jediný zkušený pilař, práce vázne a nemáme ani zdaleka připraveno dost řeziva. Pily jsou tupé jak Skoti, takže se okamžitě musíte pustit do ostření, Morgane. Máte s sebou nějaké nářadí? Tady jsou všehovšudy jen dva pilníky.“

„Nástrojů mám spoustu, pane,“ řekl Richard a hned uplatnil taktiku, které ho naučila zkušenost: požádat o to, co potřebuje, dřív než ho někdo z neznalosti situace anebo na základě zkreslených informací obdaří lidmi, které buď nezná, anebo ke kterým nemá důvěru. „Mohl bych si přibrat tamhle Josepha Longa? Znám ho a dobře se mi s ním pracuje. Není sice stavěný na pilaře a není to velký myslitel, ale udělá, co se mu řekne, a v pilnici bude určitě užitečný.“

Oči velitele ostrova Norfolku přelétly k Joeymu a spočinuly na psovi, kterého Joey svíral v náruči. „Ale podívejme se, to je mi krasaveček!“ vydechl. „A není to fenka, že ne? Je to pes, viďte?“

Joey beze slova kývl. Ještě nikdy se ho žádný představený takhle na nic nezeptal. Rozkazů už vyslechl bezpočet, úsečných i vyštěknutých, ale dosud ani jednu takovouhle obyčejnou otázku, jakou jeden člověk běžně klade druhému.

„Výborně! Máme tu jen jednoho psa, fenku Španiela. A co myši, chytá? Řekněte, že ano, moc vás prosím!“

Joey opět kývl.

„To máme ale z pekla štěstí. Delphinia taky myšaří, takže budeme mít i myšařská štěňata - och, my tady tak strašně potřebujeme myšařská štěňata!“ King si uvědomil, že pětice stále ještě stojí a sleduje ho jako u vytržení. „Tak nač ještě čekáte? Lezte dolů do pramičky!“

„Všichni tvrděj, že ve válečným námořnictvu sou samý blázni,“ řekl Bili Blackall, sotva loďka odrazila.

„No.“ řekl Richard celý nesvůj, neboť si uvědomoval, že je slyší i oba veslaři, které neznal, „nesmíš zapomínat, že tady žije jen pár lidí. Ti už si na sebe s velitelem museli dost zvyknout. Na nějaké ceremonie se tu asi moc nedrží.“

„Jo, ceremonie sou tu vzácný, ale zato smě rádi, že vidíme nějaký nový tváře,“ ozval se jeden z veslařů, muž kolem padesátky s devonsky protahovanou výslovností. „John Mortimer, připlul sem na Charlotte.“ Pokývl hlavou k druhému veslaři. „Můj syn, Noah.“

Nevypadali ani trochu jako otec a syn. John Mortimer byl vytáhlý, světlovlasý a mírný, zatímco Noah Mortimer byl pomenší brunet - a pokud se dalo soudit podle jeho výrazu, asi paličák. Ne každé jablko ostatně padá rovnou pod strom.

Pramička, které se tak říkalo, jelikož byla postavena s překládaným oplaňkováním jako skotské rybářské člunky a s velice plochým dnem, hladce proklouzla nad útesem, aniž o něj sebeméně škrtla, a zdolala oněch 150 yardů napříč lagunou až k rovné pláži, kde už čekalo pár ze zbývajících členů komunity: šest žen, jedna - nejstarší z nich - ve vysokém stupni těhotenství, a pět mužů ve věkovém rozpětí, které sahalo, jak se alespoň dalo odhadnout podle jejich tváří, od holobrádků až po šedivé dědky.

„Nathaniel Lucas, tesař,“ představil se muž, asi tak třicátník, „a tohle je moje žena, Olivia.“

Sympatický, inteligentně vyhlížející pár. „Eddy Garth, moje žena Susan,“ řekl další chlapík. Já sem Ann Innetová, hospodyně u poručíka Kinga,“ promluvila nejstarší z žen, ruku trochu jakoby v obranném gestu položenou na vystouplém životě.

„Elizabeth Colleyová, hospodyně u lodního lékaře Jamisona.“ „Eliza Hipsleyová, selka,“ řeklo pěkné a udělané děvče, paží objímající jinou dívku přibližně stejného věku. „Tohle je moje nejlepší přítelkyně Liz Leeová. Vona je taky z farmy.“

No dobrá, říkal si Richard, u téhle dvojice alespoň vím, na čem jsem, každý trochu vnímavý člověk by to pochopil. Eliza Hipsleyová je vyděšená z příchodu tolika nových mužských, což znamená, že si svou pozicí u Liz Leeové není tak docela jistá, a Len Dyer, Tom Jones a jim podobní na ně určitě tvrdě najedou. Takže se na ně usmál způsobem, který jim napověděl, že v něm mají spojence. Och, co s těmi jmény? Ze sedmnácti žen, které od nynějška bude ostrov Norfolk hostit, se jich pět jmenuje Elizabeth, tři Ann a dvě Mary.

Stejně jako několik dalších mužů se ani osamělý voják námořní pěchoty představováním neobtěžoval. „Poručík King nařídil, abychom se dali hned do práce,“ řekl mu Richard. „Můžete nás laskavě zavést k pilařské jámě?“

Příbytek poručíka Kinga, o něco větší než ostatní, stál na výšince přímo za stožárem s modrožlutou vlajkou u přístaviště, na druhém stožáru, blíže k domu, visela stejně ochable britská vlajka. V přízemí vládního domu byly zřejmě tři malé místnosti, další byla v podkroví, přístěnek vzadu asi patřil kuchyni. Zřejmě tu byla i jedna společná kuchyně a pec, dále bylo vidět kovárnu, několik stavbiček, které vyhlížely, jako by v nich byly uskladněné zásoby, měřily sotva desetkrát osm stop. Na další výšince směrem k východu byly rozlehlé udržované zahrady, k nimž teď spěchaly všechny ženy včetně Ann Innetové. A mezi oběma vršíčky, přímo pod borovicemi, stálo čtrnáct prkenných chýší, všechny dobře nakryté došky z jakýchsi tuhých, kožovitých rostlin, stěny obrácené k oceánu byly celistvé, což napovídalo, že vchody směřují do nitra ostrova.

Improvizovaná pilnice byla umístěná poblíž pláže, u začátku průseku zbaveného pařezů, který se táhl jako lesní cesta dál mezi borovice, i okolí bylo vymýcené, aby se uvolnil prostor pro celé tucty kmenů, odvětvených a nařezaných na dvanáct stop dlouhé kuláče, kde i nejmenší výřezy dosahovaly průměru pěti stop. Třebaže by se Richard nesmírně rád zastavil a prohlédl si tyto obří špalky, které měl postupně zpracovávat na hranoly a desky, netroufl si, Kingův příkaz byl jednoznačný a voják, který neochotně sdělil, že se jmenuje Heritage, nevypadal, že by patřil k těm, kdo vůči trestancům zaujímají vlídný postoj.

Takže on s touhle skupinkou lidí bez jakýchkoli zkušeností by měli vyrobit tolik řeziva, aby zaplnilo všechny skladové prostory Golden Grove, a to, jak odhadl, asi tak během deseti až čtrnácti dnů. Po jedné straně jámy už ležely dva slabší opracované kmeny, patrně polotovary na stožáry, kulatina, která asi měla posloužit za ráhno, a také hráz prken. Stožáry a ráhno byly zřejmě určeny k opravě některé z lodí ponechaných v Port Jacksonu.

Pilařská jáma byla zapažená prkny, aby se její stěny nebortily, hluboká byla sedm stop, široká osm stop, na délku měla asi patnáct stop. Napříč přes ni byly položeny dva kmeny omítnuté na hranoly, štěrk nasypaný u jejich konců tvořil šikmé navalovací rampičky. Na těchto trámcích byl připravený po délce jámy nakulený kmen, odkorněný a zajištěný klínky, nikdo však na něm nepracoval a navíc nebylo vidět nikoho, kdo by se tu o něco staral. Pět pil v délkách od osmi do čtrnácti stop, které Richard posléze našel, leželo na dně jámy pod starou plachtou.

Objevil se Nathaniel Lucas.

„Tady je to nejhorší vovzduší pro železný a vocelový nástroje, jaký sem kdy zažil,“ řekl a slezl dolů, zatímco Richard pily odkrýval a prohlížel si je. „Ne a ne ty potvory vyčistit vod rezu.“

„Jsou taky strašlivě tupé.“ Richard přejel po ostří velkého, zle olámaného zubu bříškem palce. Zamračil se. „Ten, kdo tuhle pilu brousil, si zřejmě myslel, že úkos jde na všech zubech k téže straně, namísto střídavě sem a lam. Kristepane! Celé hodiny bude trvat, než se jen tahle pitomost dá do pořádku, a to nepočítám čas na ostření potom! Je tu někdo, kdo by Blackallovi, Humphreysovi a Marrinerovi zatím vysvětlil, jak mají řezat?“

„Vysvětlit jim to můžu,“ řekl hubený a malinký Lucas, „ale abych tahal, na to sílu nemám. Jinak ale chápu, jak si to představuješ - ty teď budeš muset hlavně vostřit, protože to je vopravdu třeba udělat ze všeho nejdřív.“

Richard pily přebíral, až našel desetistopovou jakž takž nabroušenou. „Tahle je z těch mizerných ještě tak nejlepší — Nate? Nebo Nathanieli?“

„Nat se mi říká. A ty jsi Richard, nebo Dick?“

„Richard.“ Vzhlédl k pálícímu slunci. „Budeme muset jámu co nejdřív trochu zastřešit. Sluníčko tu má mnohem větší sílu než v Port Jacksonu.“

„Dělá to ten rozdíl čtyř stupňů zeměpisný šířky, takže ho máme víc nad hlavou.“

„Ale přístřešek počká, až odpluje Golden Grove.“ Richard si povzdychl. „Chce to nějaké klobouky a zásobu pitné vody. Je tu někde místo, kam by mohl Joey zatím odnést naše věci, než se do toho dáme? Já asi udělám nejlíp, když zůstanu tady a hned se dám do ostření.“ Posadil se do koutku jámy u její východní stěny, zatím ještě zastíněného, zkřížil nohy a přitáhl si dvanáctistopovou pilu na klín. „Joey, podej mi dolů mou truhličku s nářadím a pak běž s Natem, buď tak hodný. Vy ostatní si taky někam ukliďte své věci a pak přijďte rovnou sem.“

Což znamená, že už zase mám na povel lidi, kteří nejsou schopní pracovat samostatně a které je třeba krok za krokem vést za ručičku.

Nejoblíbenější pilou tu zřejmě byla dvanáctistopovka, když Richard vzhlédl vzhůru k připravenému kuláči o průměru dobrých pět stop, pochopil proč. Dvanáctistopovky tu byly dvě, čtrnáctistopovka jedna, dále jedna desetistopová a jedna osmistopová. Na další hromádce pod starou plachtovinou ležel tucet obloukovek, rovněž zoufale volajících po naostření.

Obalil si pravou ruku hadrem, vybral si plochý pilník širší než broušený zub, přiložil ho v úhlu nezbytném k tomu, aby dosáhl potřebného podbroušení, a zabral směrem dolů, tah za tahem vždy vpřed k ostří. Poté, co na prvém úseku ozubení dokončil broušení nahrubo, opracoval ho znovu jemnějším pilníkem, pak si pilu posunul na klíně o kousek dál a pokračoval na další části. Teprve až bude toto všechno hotovo, bude moci začít s odřezováním pily.

Nahoře nad sebou uslyšel po chvíli Nata Lucase, jak postup řezání vysvětluje Billu Blackallovi, určenému k práci nahoře nad kmenem, a Willymu Marrinerovi, jemuž připadlo stanoviště v jámě.

„Všechny zuby jsou rozvedený, to jest vohnutý asi vod poloviny, střídavě nalevo a napravo,“ slyšel Nata vykládat, „tak aby řez byl dostatečně širokej a list pily aby moh dřevem volně procházet. Kdyby byly všecky zuby vykloněný na stejnou stranu, byl by list tlustší než řez a zakous by se. Za nějakou chvíli se naučíte vést pilu rovně vod voka, ale pro začátek vám na dřevo cvrnknu nakřídovanou šňůrou, abyste se měli čeho držet. Norfolkská borovice se musí předem vodkornit, poněvadž z kůry prýští pryskyřice a za dva tahy by se pila do řezu přilípla pevnějc než klihem. Nařezávat začnete z kraje kuláče, druhej řez povedete z vopačný strany kmene. Takhle budete strany střídat, vždycky vo jeden palec dál, takže pokaždý poříznete coulovou desku, tak dlouho, až se dostanete k jádru, ze kterýho budete řezat fošny - nejdřív dvoupalcový, pak čtyřpalcový a nakonec šestipalcový trámky. Pila řeže jen při tahu vzhůru —je to rozsečka — a vovládá ji ten, kterej stojí nahoře. A protože se musí při každém řezu nejdřív sehnout a pak pilu povytáhnout vo dvě stopy - nebo i vo víc, když na to má sílu - dělá ten těžší kus práce. Ten vespod zase schytá všechny piliny rovnou do tváře. Zatahuje pilu v řezu zase dolů, zabírá přitom od vejšky prsou po rozkrok, někdy i víc, když je ten nahoře zdatnej a utáhne třeba celý tři stopy záběru.“

Do jámy seskočil Marriner pod vzdálenější konec kuláče, kde měla dvojice začít, a nejistě se koukl po Richardovi.

Nat Lucas stále ještě vysvětloval - teď hlavně Billovi Blackallovi. „Musíš si najít fígl, jak se k řezání postavit, doporučuju ti, abys řezal bosej. I kdybys pile strčil do cesty vobutou nohu, projede ti stejně skrz botu jako máslem, takže tě boty nijak nevochráněj. Ale stojíš na voblině, každou nohou na jedny straně vod pily, takže bosky udržíš líp rovnováhu a líp můžeš i zabrat. Táhnout musíš voběma rukama stejně — rup! A už je to! Takováhle rozsečka do pilový jámy je určená k řezání po vlákně, takže to není tak těžký jako prořezávat kmen napříč. Ale jelikož v Londýně nikoho nenapadlo přibalit taky dvě břichatky s tupějším sklonem zubů na prořezávání kmenů napříč, kácíme jen sekerama a pak kmeny zkracujeme na dvanáctistopový vejřezy takovouhle rozsečkou, což je strašlivá práce.“

„Obejdeš se bez té osmistopovky?“ křikl na něho Richard.

„Ale jo, když to bude muset bejt. Proč se ptáš, Richarde?“

„Bude to sice dost dlouho trvat, ale mám tu nástroje, kterýma tu rozsečku dokážu předělat na příčnici.“

„Zaplať Pánbůh, to je přece zpráva!“ ozvala se procítěná odpověď. A pak už se zase Nat obrátil zpátky k Billovi Blackallovi. „Při řezání se musí myslet,“ říkal. „Je třeba se učit z toho, jak to ta pila vlastně dělá, pak toho nejvíc uděláš a nejmíň se při tom nadřeš. Jenomže tahle práce stejně chce celýho chlapa — a to ti říkám, první dny z toho budeš mrtvej.“

„Co bude, až se dostanu k tomu podkladovýmu trámu?“ vyptával se Blackall.

„Křikneš na pomocníky a s nima trám přesuneš pod tu část kuláče, kterou jsi už proříz, což je celkem snadný, jen to chce vyrazit ty klíny. Pak proříznutou část zase zaklínuješ, aby se ti nerozvírala. A když pak ke konci začne jít pila moc ztěžka, doštípneš zbytek kulatiny vocelovým klínem a palicí - je to jednoduchý jak facka.“

Správný chlap ten Nat Lucas, usoudil Richard a trpělivě ostřil pilníkem dál.

Lucas, jenž coulové desky potom rozřezával po délce jednomužnou pilou na deset palců široká prkna a z krajinek odřezával oblé okraje neboli je omítal, si své dřevěné kozy postavil do stínu borovic na okraji mýtiny a dohlížel tam kromě toho na velkou partu dalších mužů, kteří dělali stejnou práci, včetně Johnnyho Livingstonea a dalšího tuctu příchozích z Golden Grove. Rozkaz poručíka Kinga zněl, že dokud nebudou sklady Golden Grove naplněné, musí se do této práce zapojit naprosto všichni muži, kteří jsou k dispozici, po celých příštích čtrnáct dní se tak pilařská jáma stala centrem všeho dění.

Bylo to čtrnáct dní, během nichž Richard neviděl takřka nic jiného než pily, pilníky a spodního pilaře, celého jakoby zasněženého pilinami. Doufal zprvu, že si řezání také sám bude moci ozkoušet, ale tempo prací bylo takové, že mu nezbývalo než nepřetržitě ostřit - jak ruční pily, tak i velké dvoumužné pily pro jámu. Jakpak nám má tahle relativně nevelká hrstička pil vydržet, ptal se v duchu, než dorazí nějaké další z Anglie? S každým nabroušením ztrácel zub pily část své podstaty.

Onoho prvního dne pracoval až do soumraku, kdy pro něho přišel Joey a oznámil mu, že je připraveno jídlo. Jedli všichni společně, rozsazeni kolem velkého ohně, neboť v okamžiku, kdy zapadlo slunce, zastudil noční chlad, mnohem citelnější než v Port Jacksonu touto roční dobou. Dostali nasolené maso a čerstvý chléb (pečený před pouhými šesti dny - na ostrov Norfolk nevozili tvrdý chléb, pouze mouku) a - div všech divů! - čerstvé fazolky a hlávkový salát. Richard vše přímo hltal, postřehl, že bochníčky chleba jsou tu větší a porce nasoleného masa méně scvrklé, než jaké by fasovali v Port Jacksonu.

„Velitel je velice spravedlivej,“ vysvětloval Eddy Garth, „takže příděly tu nejsou vošizený. V Port Jacksonu vojáci krátili trestancům dávky, aby měli sami pro sebe větší porce. A stejný to bylo i na Scarborough.“

„A na Alexanderu.“ Richard si hluboce povzdychl blahem. „Jenomže jsem slyšel, že se tu žádná zelenina neurodí - že ji do posledního lístku a stonku sežerou housenky.“

Garth ovinul paži kolem ramen své ženy, která se k němu spokojeně přitiskla. „Je pravda, že toho housenky sežerou hodně, ale všecko přece jen ne. Velitel posílá ženský každej den na záhony, aby housenky sbíraly, a tráví taky krysy rozemletým sklem z lahví portskýho, který míchá s ovesnejma vločkama - což platí i na papoušky.“ Poklepal si ukazovákem na chřípí a zakřenil se. „Náramnej milovník portskýho je pan King. Zdolá ho i několik lahví za den, takže vo drcený sklo nemáme nikdy nouzi. A housenky se objevěj, a zase se ztratěj. Měsíc, šest neděl je jich plno, a pak zas měsíc, šest neděl žádná. Jsou tu dva druhy. Jeden má rád vlhko, druhej sucho. Takže ať je počasí jaký chce, housenky jsou tu pořád. Mrchy jedny.“ Odkašlal si. „Knížky sis náhodou nepřivez žádný, viď?“ zeptal se nesměle.

„To víš, že přivezl, a rád ti je půjčím, když na ně budeš opatrný a zase mi je vrátíš,“ prohlásil Richard. „Copak asi řekne můj žaludek té zelenině po tak dlouhém čase? Kde jsou tu záchody?“

„Dost daleko, takže tu cestu moc nevodkládej. Pan King je v tomhle směru nedůtklivej, trval na tom, aby se vykopaly tam, kde už nemůžou znečistit spodní vodu. Pitnou vodu získáváme seshora z údolí, a je vopravdu báječná. Mejt se v ní nad místem, vodkud ji bereme, nikdo nesmí a za vyčurání do potoka je tucet ran kočkou.“

„Proč by do něho měl zrovna někdo čurat? Od toho jsou tu snad stromy.“

Joey Long, který se najedl už dřív, protože musel odvést MacGregora a seznámit ho s Delphinií, šel Richardovi ukázat záchody a pak ho zavedl do jejich chýše. Už si museli svítit borovou loučí zakončenou velkým sukem: byla to přímo ideální pochodeň.

Richard si užasle prohlížel vnitřek domečku.

„Je celej náš, tvůj a můj,“ říkal spokojeně Joey. „Vidíš? Na obou stranách má vokno, který se dá zavřít vokenicí. Heleď, jen se to takhle zakolíčkuje. Ale vokenice se nasazujou, jen když to začne moc foukat - Nat povídal, že tu déšť málokdy přijde vod východu nebo vod západu. Nejčastěji prej prší vod severu.“

Podlahu kryl koberec z čehosi zvláštního - ale z čeho vlastně? Z větví? Z listů? Ze všeho nejvíc se to podobalo šupinatým ocáskům dvanáct až patnáct palců dlouhým, na došlap příjemně podajným i pevným. Pod nimi byla tenká vrstva písku a pod ní skála. U stěny bez oken, přivrácené k laguně, stály dvě nízké, dřevěné, vysoko nastlané manželské postele.

„To mám celou manželskou postel jen sám pro sebe, Joey?“ Richard nazvedl spodní matraci, shledal, že je položená na pletivu z provazů, a vtom si uvědomil, že jak matrace, tak i podušky jsou zřejmě plněny peřím. „Peřiny!“ vykřikl a rozesmál se. „To jsem asi umřel a dostal jsem se rovnou do nebe!“

„Tohle byl domek pilaře,“ vysvětloval Joey, blažený, že se jednou také stává zdrojem informací. „Pilař byl lodník ze Siria a vo tenhle baráček se dělil s dalším lodníkem ze Siria. Voba se utopili při tom neštěstí na útesu, asi tři měsíce už to jsou, povídal Nat. Jako svobodný lidi měli čas vyjíždět si na ten malej vostrůvek a pobíjet tam nějaký ptáky a jejich peřím si pak vycpávat polštáře - na jednu matraci a na dva polštáře je prej zapotřebí celá tisícovka ptáků, povídal Nat. A my jsme po nich ten domek i ty postele teď zdědili.“ Náhle posmutněl. „Nat ale taky říkal, že ty postele budeme muset nechat panu Donovanovi a panu Livingstoneovi, jakmile pro ně dostavěj jejich dům. To bude, jen co odpluje Golden Grove. Zatím bydlej u pana Kinga ve vládním domě. Tenhle náš domek měří desetkrát osm stop, ale dům pana Donovana bude větší, desetkrát patnáct. Nat byl až do týhle doby hlavní tesař, jenomže je jen trestanec, takže vod teďka bude hlavním tesařem pan Livingstone.“

„To je mi úplně jedno, pokud se budu moct na té matraci a v těch duchnách alespoň jednu jedinou noc vyspat,“ řekl Richard. „A chci si to pořádně užít. Ale nejdřív půjdu dolů na pláž spláchnout ze sebe ten pot. Pojď taky, Joey.“

Ale Joey se vzepřel jako mezek a odmítl se dát přesvědčit, k smrti vyděšený představou, že by se měl třeba jen po kolena ponořit do té vody plné neviditelných oblud dychtících pohltit jeho i MacGregora.

Obloha byla bez mráčku, hvězdy přímo fantastické. Richard nechal šaty na písku, vešel do překvapivě studené vody a okouzleně stanul, i sebemenší čeřinka, kterou rozvlnil hladinu, vyvolala záblesky a záchvěvy světla, takže si připadal, jako když se koupe v tekutém stříbře. Och, jak nádherné moře! Kolik divů to skrývá? Jako by kdesi uvnitř plálo požárem, ale jakým, o tom neměl nejmenší tušení. Mohl se z něho jen těšit, sledovat vodu stékající mu světélkujícími pramínky po pažích, setřásat z vlasů jiskřící kapičky. Skvostné! Naprostá nádhera! Měl pocit, jako by jím prostupovala jakási síla, jako by moře náhle oživlo a přelévalo svou magickou mocí energii přímo do jeho těla.

Když se otočil, aby opět vyšel na suchou zemi, uvědomil si, že prvotní dojem nevysokého ostrova byl klamný. Norfolk se zdál být nízký jen při pohledu z dálky, nyní, kdy už stál na jeho půdě, zvedaly se jeho vrchy nad plochou mísou zátoky strmě do výše

a jejich obrysy se rýsovaly proti hvězdnatému nebi naježené konturou bezpočtu borovic. Tisíců a tisíců stromů.

Když se osušil a smetl ze sebe nalepený písek, vrátil se do své chýše, na ono velikánské péřové lůžko. Rozkošnicky se na něm protahoval, v takové pohodě, že ještě po dlouhé hodiny nedokázal vůbec usnout. Vzduch byl neskonale klidný, neozval se ani hlásek - jen tu a tam zaševelil vítr ve větvích, zdálky se ozval křik mořského ptáka, zašuměly vlny hrnoucí se přes bradlo a ustupující opět do moře. Joey nechrápal, nebylo slyšet ani MacGregora. Právě před čtyřmi lety se Richard ocitl v bristolském Newgatu a od té chvíle nezažil ani jedinou noc bez sborového chrápání kolem, ani když spával s Lizzií Lockovou v oddělené místnůstce, neboť chrápání ostatních mužů ve vedlejší místnosti pronikalo stěnou upletenou z větviček, jako kdyby to byl pouhý papír. Až teprve dnes. Samou radostí nad tím ne a ne konečně upadnout do spánku.

Jeden z mužů první Kingovy skupiny Ned Westlake už dříve v jámě řezával v páru s utonulým Westbrookem, takže teď tu byly dvě dvojice, které se mohly střídat: Blackall a Marriner, Westlake a Humphreys. Největší výkon až dosud bylo 898 čtverečných stop řeziva za pět dnů, avšak to ještě existoval pouze jediný pár pilařů. Na rozdíl od utonulého Westbrooka nebyl Richard svobodný muž. Přesto se stal vedoucím pilařem teď on - hlavně proto, že zaujal místo v pilařském domku rezervovaném pro Westbrookova nástupce, o němž King původně předpokládal, že to opět bude někdo ze svobodných mužů.

Richardovo první rozhodnutí nikdo z pilařské party příliš neuvítal, ale uposlechli ho, odmítl totiž připustit, aby pilařské páry pracovaly střídavě, to jest obden. „Pokud byste to tak dělali, svaly vám pokaždé stačí znova ztuhnout, a bolet vás pak budou tím víc,“ řekl jim. „Bili Blackall s Willem Marrinerem budou řezat vždycky ráno, Ned Westlake a Harry Humphreys odpoledne. Pět hodin v jámě je na jeden den až dost. Každý z vás bude ve zbývající době ostřit se mnou. Časem pak budeme mít všichni možnost řezat a všichni taky dostanou možnost brousit. Ten, kdo právě nebude ani řezat, ani ostřit, si vezme sekeru a pomůže Joeymu odkorňovat klády. Čím líp se sehrajeme a čím rychleji nám to půjde, tím víc nám přiznají výhod. Mít řemeslo je mnohem lepší než být jen děvečka pro všechno a čekat, na jakou robotu tě zas pošlou. Jestli jsem poručíku Kingovi správně rozuměl, budete si o volných dnech smět nařezat dříví pro sebe, abyste si mohli postavit vlastní domky. Jen si to představte! Stěny a střecha, které vám budou říkat pane!“

Koncem třetího dne se posléze začala práce zrychlovat, v závěru prvního týdne už výkon stoupl na 500 čtverečných stop řeziva za jediný den a na konci třetího týdne dosáhli čísla 750. Joey Long se trvale zapojil do práce a zbavoval kulatinu kůry.

„Výborně, opravdu jste sebou hodili!“ řekl poručík King radostně pilařské partě poté, co osmadvacátého Golden Grove odplula. „Teď se můžeme dát do stavby dalších domků. Dostal jsem zprávu, že sem brzy přibude spousta nových lidí. Šedesát je nás tady teď - koncem příštího roku nás mají být dvě stovky - a ještě mnohem víc jich má připlout následujícího roku. Jeho Excelence si přeje, aby se ostrov Norfolk vyrovnal Port Jacksonu.“

King přešel od jednoho konce jámy k druhému, pak se vrátil k šesti shromážděným pilařům. „Dlužím vám pracovní volno. Na ostrově Norfolku pracujeme od pondělí do pátku pro vládu. O sobotách pracujete sami pro sebe, v neděli se odpočívá - ale až po bohoslužbě, na kterou chodím i já a která je povinná i pro tu nejposlednější duši tady, je to jasné? V době, co se nakládal Golden Grove, jste práci pro vládu museli věnovat i dvě soboty a dvě neděle. Dnes máme úterý, takže nikdo z vás až do příštího pondělka nemusí pracovat pro vládu. Radím vám, abyste ten čas zčásti věnovali nařezání dřeva na své vlastní domky — a pokračujte s jejich stavbou dál v té dosavadní řadě, směrem k východu. Půdu za každým domkem až dolů k bažině mohou obyvatelé užívat jako svou vlastní zeleninovou zahradu. Na vlhčí části těch pozemků se výborně daří řeřiše — tu housenky nežerou, takže vám doporučuji, abyste ji tam pěstovali bez ohledu na to, co byste sami sázeli nejradši anebo co pro vás bude skladník mít.“

Očima spočinul na Richardovi, jenž se stal vedoucím pilařů, třebaže byl trestanec, nikoli svobodný muž. „Morgane, od vás budu potřebovat nějaké informace. Pojďte se prosím, se mnou trochu projít.“

Má opravdu dobré chování, říkal si Richard, když kráčel vedle velitele cestičkou, která vedla od pilařské jámy k vládní budově a ke skladovým přístřeškům. V jednom z nich, jak si všiml, byla uložena pramička a jeden ještě menší člunek, stlučený ze zbytků velké pramice, která před časem ztroskotala na útesu a jejíž čtyřčlenná posádka přitom utonula. Na malé pramičce měli za rybami vyplouvat Willy Dring, Joe Robinson, Neddy Smith a Tom Watson — oni „mladí, silní, nezadaní muži, dychtící po moři“ - kdykoli jen to bude možné.

„Ten můj dům, jak jsem zjistil, vůbec nestojí na silné vrstvě hlíny, která je tu jinak běžná, ale na poměrně měkké skále, takže jsem pod ním mohl dát vyhloubit krásný malý sklípek. Totéž jsem dal udělat i pod domkem felčara Jamisona, ze kterého je teď ovšem skladiště - jeho jsem přestěhoval do údolí. To, že se všechny domky roztáhly východně od téhle skalnaté výšiny, mezi rovnou pláží a bažinou vzadu, je dáno charakterem pobřeží - mohli jsme opěrné kůly zakládat až na samé skále,“ vykládal poručík King, když míjeli vládní budovu. „Rád ryby?“ zeptal se znenadání a rázem tak jedním z oněch nečekaných obratů, které u něho Richard už začínal považovat za typické, změnil téma rozhovoru.

„Ano, pane.“

„Řekl byste asi, že si ti pacholci namísto nasoleného masa s chutí dají čerstvou rybu, ale jak nařídím vydat místo soleného masa čerstvé ryby nebo želvy, většina jich to odmítá. Divím se tomu, opravdu se tomu divím.“ Pokrčil rameny. „Když začnou až moc trucovat, dám jim pak na záda. Na vás asi kočka nebude potřeba, co, Morgane?“

Richard se pousmál. „Já tedy určitě radši rybu než kočku, pane. Od chvíle, kdy jsem byl odsouzený, jsem ani jednou nebyl potrestán bičováním.“

„No jo, a platí to i o řadě dalších, toho už jsem si všiml. S tím rozdělením prací jste si poradil moc dobře. Jeden pár pilařů byl málo. Jaký průměr kmenů je podle vás nejlepší, když vezmete v úvahu nářadí, které tu máme?“

„Nejvýš šest stop, pane, dokud nedostaneme delší pily pro jámu. Velkou pomoc by představovala alespoň jedna dlouhá dvoumužná příčnice, takže teď přebrušuju naši jedinou osmistopovou rozsečku na něco takového, co bude řezat přes vlákno o něco líp než pily, které se používají v jámě,“ vysvětloval Richard a cítil se ve společnosti tohoto muže dobře.

Od majora Rosse se tenhle poručík liší jak pes od kočky, a přitom mi s majorem bylo stejně lehko. Tenhle člověk se chová otcovsky, hledí na nás jako na svou vlastní rodinu, což major prostě nemá v povaze. Ale to, že jsem se dostal na ostrov Norfolk, mi alespoň ukázalo, jak moc šidí vojáci v Port Jacksonu naše příděly, aby si vylepšili své vlastní. Těžko se jim to vyčítá. I vojáci hladovějí. Jak guvernér Phillip, tak major Ross se ani jednou nešli přesvědčit, jak to vlastně Furzer ve skladu vede, což jenom potvrzuje, že čím vyšší je mocipán, tím míň toho ví o tom, jak to doopravdy chodí dole.

Poručík King je přepečlivý, na závaží dohlíží osobně a kontroluje jejich správnost srovnáváním se svým vlastním etalonem. Jedli jsme už čerstvé želví maso a několikrát jsme už měli tu nejlepší rybu, jakou jsem kdy okusil. Hned po prvním jídle z čerstvého masa jsme se všichni cítili tisíckrát líp. Nemluvě o tom, že pokaždé je k jídlu i něco zeleného. Na ostrově Norfolku nevědí, co to jsou kurděje, přes všechny housenky a myši. Ovšem tu nechuť některých lidí k „plodům moře“ dokážu pochopit - nevyrostli na rybách a za jedinou přijatelnou stravu považují maso. Taky je v nás ve všech přímo živočišná potřeba soli. Podle strýčka Jamese apatykáře čím víc se člověk potí, tím víc potřebuje soli.

Ano, jsem velice rád, že jsem tady. Je tu vlídněji než v Port Jacksonu a nejsou tu žádní domorodci, kterých by se člověk musel bát, kdyby se pustil dál do divočiny, I když se u ohně někdy vykládá, že stromy a podrost tu jsou tak neproniknutelné, že se v nich beznadějně jednou ztratil i poručík King.

„Tak co všechno mi povíte, Morgane?“ otázal se King, když se vydali napříč bažinou po nejistém mostku vybudovaném na kůlech nad poraženými borovicemi, které zapadly do močálu — zjevně nepříliš hlubokého.

„Jen to, že nad pilařskou jámou by se měla postavit stříška, aby pilaře trochu chránila před sluncem a taky před deštěm, a dál ještě to, že budete-li chtít stavět něco, nač budou zapotřebí trámy delší než dvanáct stop - bez napojování - bude se muset vykopat další jáma, a to delší, pane Kingu.“

„Stříška už nad jámou byla, ale strhla ji zimní vichřice - můžu vám říct, že tu v zimě pořádně fouká. Zbytky jsem použil na zapažení sklípku pod mým domem, ale je mi jasné, že přístřešek bude třeba obnovit, a to rychle. Sluníčko má den ode dne větší sílu.“

Přes bažinu došli na protější stranu potůčku, který jako by v močálu spíše končil, než že by jím protékal. King odbočil vlevo a vydal se stezkou vedoucí zátočinami údolí, které bylo značně širší než ostatní rozsedliny mezi strmými vršky svažujícími se k místu, které King nazýval Sydney Town.

„Jak to vypadá s pilami?“ otázal se King.

„Přišel jsem v pravý čas,“ odpověděl stručně Richard.

„Hmmm. Takže asi bylo opravdu líp, že major Ross poslal právě vás namísto nějakého pilaře. Neměl jsem tu nikoho, kdo by měl o jejich broušení sebemenší ponětí. Povzbudivé je, že dokážete předělat tu osmistopovku na příčnici. Pomůže nám to zvýšit přísun klád — všiml jsem si, že už jste zpracovali většinu kmenů dovlečených k jámě.“

Zastavil se v místě, kde se dolina ostře lomila kolem skaliska čnějícího sem od jihu. „Nazval jsem tohle údolí Arthurovo, podle křestního jména Jeho Excelence. Velký ostrov na jihu je pojmenován jeho příjmením — Phillipův ostrov. Sem nahoru se ze Sydney Townu postupně přesouvá pěstování zeleniny, protože údolí tady úrodu trochu chrání před jižními a západními větry, a jak doufám, na druhé straně téhle skály i před východními. Tamhleten vršek na jihu mezi Arthurovým údolím a mořem je Mount George, ten postupně mýtíme, abychom tam mohli nasít obilí, stejně jako na kopcích na severu. Nějakou pšenici a kukuřici už máme zasetou, a dole v údolí i ječmen. Nová pilařská jáma by měla být někde tady. Ta dosavadní je trochu daleko, ale může dál zpracovávat dvanáctistopové klády stažené z okolních kopců i pokácené v samotném Sydney Townu.“

Obešli skálu a otevřel se jim pohled k západu. Dno údolí se tam příkře zvedalo asi o dvacet stop, potůček se tenkým vodopádem řítil ze svahu dolů. Velitel na něj ukázal. „Chci potok nad tou skalní lavicí přehradit, Morgane. Kolem je dost místa, aby tam mohla vzniknout docela slušná nádrž, ze které budeme moci stavidlem podle potřeby vodu vypouštět a zavlažovat vládní zahrady, které budou nedaleko pod hrází. A jednoho dne bych tam chtěl postavit i vodní kolo. Zatím musíme všechno obilí drtit ručními mlýnky, ale máme tu i pořádný žernov, připravený na den, kdy budeme mít k dispozici dostatečnou sílu, která by jím otáčela. Kdybychom tady měli skol nebo muly, mohli bychom jím mlít už teď. Dali by se do něho zapřáhnout i muži, ale těch máme také málo. Jednoho krásného dne to ale taky bude!“ Zasmál se a zašermoval rukama. „Tamhleta sýpka, jak vidíte, je už skoro dostavěná, ale já mám v úmyslu postavit tady na jižním břehu potoka ještě i velkou stodolu a dvůr pro zvířata a drůbež. Jenom ty slané větry, Morgane, ty slané větry kdyby nebyly! Ty hubí všechno živé kromě borovic - a lnu a místních stromů, které se drží v jejich závětří. Len jsem nakonec přece jen našel - ti pitomci v Port Jacksonu mi tu rostlinu totiž nedokázali pořádně popsat. Dělají se z něho výtečné došky, ale plátno se nám z něho zatím vyrobit nepodařilo.“

Znovu se zasmál a vrátil se k tématu Arthurova údolí. „Ano, ty slané větry. Musíme pro pěstování zeleniny najít nějaké lepší místo, než je pahorek, ze kterého se kouká přes moře rovnou až na Phillipův ostrov. Zkusil jsem chránit rostliny plůtky, ale vůbec to nepomohlo. Takže se zelenina postěhuje nahoru do údolí.“

A pak se zčistajasna otočil a beze slova se vydal za čímsi důležitějším, nač se zřejmě právě rozpomněl. Richarda nechal stát uprostřed Arthurova údolí o samotě.

Bylo dusno, déšť na spadnutí. Třebaže by se Richard byl nesmírně rád vydal prozkoumat toto údolí ještě dále, usoudil, že rozumnější přece jenom bude vrátit se do Sydney Townu. Stihl to jen tak tak: sotva vkročil do své chýše, spustil se liják. Ze zahrádky přiběhl Joey s MacGregorem v patách a Richard poprvé začal uvažovat, co si počne s časem za deštivých dnů, než dostane pilařská jáma novou střechu. Čtení sice byla krásná věc, jenomže teď dosyta jedl a chtělo se mu získanou energii ze sebe opět vydat. Déšť byl vlahý, přenechal chýši Joeymu, kterému dokonale vyhovovalo, že se mohl natáhnout na postel, muchlat se s MacGregorem a nemelodicky si cosi bzučet.

Sešel obutý svahem k pláži - varovali ho, že štěrk je tu ostrý jako břitva a že už pár lidí zchromil. Půlkruh Želví zátoky byl stejně okouzlující za deště jako za slunného počasí, dno bylo pokryto čisťounkým pískem, voda křišťálová, borový les se k němu spouštěl tak blízko, jak jen stačila půda stromy uživit. Shodil ze sebe promočené šaty a šel si zaplavat. Voda mu připadala mnohem teplejší v dešti, než když svítilo slunce. Když se jí nasytil, natáhl si opět plátěné kalhoty a boty, košili si přehodil jen tak přes ramena a rozhlédl se, není-li někde místečko, kde by se mohl ukrýt a sledovat moře za nadcházejícího přílivu.

I Stephen Donovan měl stejný nápad. Richard ho uviděl schovaného pod skalním převisem na Point Hunteru, kde rostlo pár borovic. Hleděl podél útesu na protilehlý výběžek Point Rossu na západě.

„Už jste někdy viděl něco tak krásného?“ zeptal se ho Stephen.

Richard si pod sebe položil na skálu košili a usedl, kolena obemkl pažemi. Déšť v tu chvíli trochu ustal a vítr se stočil k severu. Do bradla se opíral mohutný příboj, vlny se přes ně přelévaly stočené jako atlasová cukrátka, dřív než s třeskem vytvořily bělostnou stěnu pěny vzpínající se do výše. A vítr, ostře fičící v protisměru, její chumáče zachytával, rozfoukával je nazpět a trousil je jako roztrhané závojíčky a pápěrky po moři.

„Ne, nemyslím,“ přiznal.

„Čekám, jestli neuvidím, jak se tu zrodí Afrodita.“

Na jihu a na západě se obloha projasnila natolik, že dovolila klesajícímu slunci proměnit onu pěnu ve zlato, pak se dalo opět do deště, ale bylo to spíš jen něžné mžení.

„Mně tenhle ostrov učaroval,“ řekl Stephen s povzdechem.

„Zatímco já jsem tu strávil všechen čas na dně pilařské jámy, na klíně jen s pilou,“ ušklíbl se Richard. Jak to jde vám?“

„Myslíte to dohližitelství nad nucenými pracemi?“

„Ano.“

„Není to nic povznášejícího, Richarde. Pamatujete se na Lena Dyera?“

„Jak bych mohl na toho prevíta zapomenout?“

„Tak ten před třemi dny vyhnal věci na ostří nože, když mi sdělil, že nehodlá přijímat žádné rozkazy od nějakého homouše a řiťošuka a že až se on zmocní ostrova, budu první, koho podřízne. A další na řadě že bude ten můj blond hošánek Livingstone. Nejvíc ze všeho se mu zřejmě zalíbilo v tom řiťošukoví, to použil víckrát než všech teploušů a hošánků dohromady.“

„Je to Londýňan a je to nadávka, která je mezi nimi běžná.“ Richard otočil hlavu a upřeně se na něho zadíval, ale Donovan hleděl dál před sebe. „Co bylo dál, pane Donovane?“

„Uf, nemohl byste mě konečně oslovovat Stephene Jediný, kdo mi tady tak říká, je Johnny.“ Nakrčil ramena, hlavu stáhl mezi ně. „Nařídil jsem čtyřicet ran kočkou a k výkonu trestu jsem určil vojína Heritage. Mám štěstí, Dyer už od samého počátku nepadl Heritageovi zrovna do oka, takže mu to naložil tvrdě a tou nejhorší kočkou, co našel. Francis, Peck, Pickett a pár ostatních začalo reptat, ale když pak viděli Dyerova záda, zavřeli huby.“ Přelétl konečně pohledem k Richardovi, v očích tvrdý výraz. „Čekal byste možná, že těm chlapům dojde, že i když člověk dává přednost vlastnímu pohlaví, nemusí to ještě znamenat, že je měkký nebo bázlivý, ne? Ale kdepak! Nu, přečkal jsem na moři víc jak patnáct let a vždycky jsem si dokázal získat respekt, takže si teď nedám líbit drzosti od takových parchantů, jako je nějaký Len Dyer. Což on už teď ví.“

„Na vašem místě bych si přesto hlídal záda,“ řekl Richard. „Smůla je, že já se teď nedozvím nic, co se děje mimo pilařskou jámu. Ti lidé z Golden Grove se jen dali slyšet, že ve vzduchu visí něco hrozivého. Jenomže o co tu vlastně jde, nevím. Nikdo z nich v mé blízkosti nic neřekl ani neprovedl od chvíle, co jsem je nakopal do koulí. Snad si chtěl ten Dyer, když si před vámi pustil hubu na špacír, jen ozkoušet vodu, jak je teplá. Pokud to tak bylo, tak už si u vašeho jména udělal poznámku,“ Richard se pousmál, „gay, nalont. Ale teď vážně: opravdu si dejte dobrý pozor.“

Stephen se zvedl. „Bude večeře.“ Podal Richardovi ruku, aby mu pomohl vstát. „Pokud se něco doslechnete, dejte mi vědět.“

Hned ráno se tesaři pustili do budování přístřešku nad pilařskou jámou, takže když Richard pojedl zbytek chleba od večera a trochu řeřichy, vydal se znovu do Arthurova údolí a držel se tentokrát na pravém břehu potoka. Poblíž místa, kde měl poručík King v úmyslu postavit velkou stodolu, začínala skupinka trestanců právě hloubit novou pilařskou jámu, nad kterou by se daly rozřezávat i třicetistopové kmeny. Pracovali tam všichni nespokojenci — až na Dyera, dočasně neschopného práce. Dozor nad nimi vykonával Donovan, spolu se dvěma novými vojáky námořní pěchoty z Golden Grove jako strážnými, jak Richard s uspokojením zjišťoval.

Stephen sotva může stát o tykání víc než já, říkal si Richard, když mu mávl na pozdrav. Ale já jsem trestanec a on je svobodný člověk. To se prostě nepatří.

Pokračoval kolem čnějícího skaliska až k místu, kde se potok vrhal dolů údolím a kde chtěl King postavit hráz. Vyšplhal až na hranu onoho stupně a pochopil, proč právě toto místo považoval velitel za nejvhodnější k přehrazení: proláklina sevřená na konci průrvou se k tomu skutečně přímo nabízela, než se pak nahoře, proti proudu potoka, údolí opět rozšiřovalo.

Mýcení stromů tu už dost postoupilo a paseka se šplhala do strání pod kopci stejně strmými, jako byly ty kolem Sydney Townu. Když spatřil první banánovníky, okamžitě je rozpoznal, neboť jejich kresby měl v knížkách, které si s sebou přivezl. Udivila ho ovšem jejich výška - že by takhle dokázaly vyrůst během pouhých osmi měsíců? Ne, to nebylo možné. King se do tohoto údolí propracoval teprve nedávno, což znamená, že banánovníky rostou na ostrově Norfolku divoce. To je ovšem dar přímo od Pánaboha, rýsovaly se na nich už podlouhlé trsy zatím ještě zelených plodů, takže v příštích měsících tu bude ovoce, které se dá jíst - a které navíc zasytí.

Jak se údolí opět zužovalo, paseka náhle končila, třebaže lesem byla dál proklestěna cesta podél potoka, který byl místy několik stop hluboký a tak průzračný, že v něm zahlédl plavat garnáty. U večerního ohně se mluvilo i o velkých úhořích, ty však nezahlédl žádné.

Nad hlavou mu sem a tam kmitali svítivě zelení papoušci a švitořivý holub pávík se zatřepetal jen pár palců od jeho tváře, jako by se mu snažil něco povědět, provázel ho tak dobrých sto yardů a neustával v pokusech navázat s ním řeč. Jednou měl dojem, že narazil na křepelku, a poté téměř šlápl na nejkrásnějšího ze všech holubů na světě, zbarveného do růžovohněda, s měňavou, smaragdově zelenou náprsenkou. A jak byl krotký! Podíval se po něm a nebojácně se odkolébal, hlavička se mu jen třásla. I další ptáky kolem sebe viděl, jeden z nich vyhlížel jako kos s šedivou hlavou. Ve vzduchu znělo plno zpěvu, jaký v Port Jacksonu vůbec neuslyšel. Byl melodický, až na papoušky, kteří neuměli nic než vřeštět.

Od příchodu na ostrov neměl dosud možnost stanout a alespoň jednu z oněch proslulých norfolkských borovic si prohlédnout důkladněji, a to z velice prostého důvodu: taková osamocená borovice zatím nikde kolem prostě nezůstala stát, neboť Kingova technika kácení spočívala v holoseči dané plochy, po níž na pasece nezbyl ani jeden jediný stromek. Teď Richard zjistil, že ony ocásky, jimiž je vystlána podlaha jeho chýše, jsou vlastně borové větévky. Po obou stranách stezky byl prales - neproniknutelná houšť, do níž ho nic nelákalo vstoupit, třebaže se vůbec nepodobala tomu, jak si pod vlivem četby představoval džungli. Drobné rostliny tu nebyly žádné, všechny je udusily borovice, které rostly velice hustě a nedávaly zjevně mnoho příležitosti k životu ani svým vlastním potomkům, některé stromy měly až patnáct i víc stop v průměru, většina se ale rozměry blížila kmenům, na jejichž rozřezání ostřil pily, a jen velice málo jich bylo slabších. Jejich kůra byla drsná, hnědavá s nádechem do purpurova, dosahovaly udivující výše, než z ničeho začínaly vyrůstat větve. Tu a tam se mezi borovicemi vyskytl i listnáč, většinu prostoru však zabíral popínavý škrtič, který se nepodobal žádné jiné ovíjivé rostlině na světě. Jeho hlavní kmínky dosahovaly tloušťky mužského stehna, výhony se otáčely a zkrucovaly, draly se do výše všelijakými uzlovitými přihrblými rameny, s chaotickou náhodností je oplétaly čerstvější větve. Když se střetly se stromkem natolik útlým, že ho mohly ovinout a zaškrtit, nezaváhaly, jinak nebohou oběť odtlačily stranou a přinutily ji pokračovat v růstu vzhůru až na stopy daleko od místa, kde vyrůstala z půdy.

Dále výš se údolí poněkud rozšiřovalo a otevíralo pohled na další pisangy s trsy zelených plodů. Objevil se tam i jiný bizarní strom, který podobně jako banánovníky zjevně rostl pouze u vody. Kmen měl takový jako palma (i ty tam rostly, listy ale měly tuhé a vzpřímené, nikoli půvabně zpeřené), avšak pokrytý ostrohrannými uzlinami, na samém jeho vršku se rozvíral baldachýn z čehosi, co nemohlo být nic jiného než kapradinové listí. Obří kapradina! Kapradí, jež dosahovalo výšky čtyřicetistopých stromů!

Objevovali se tam i další ptáci, mezi jinými malý ledňáček ve smetanovém, hnědém a zářivě měňavém modrozeleném šatu, navlas stejné barvy jako byla laguna. Nejtajemnější byl pták, kterého neviděl, dokud se nepohnul, neboť vyhlížel jako pokračování mechem pokrytého pařezu, na kterém seděl. Vkročil zcela nečekaně stranou a Richard bezděčně ucukl. Byl to obrovitý papoušek.

„Dobrejtro,“ řekl mu. „Kde ses tu vzal?“

Pták naklonil hlavičku ke straně a vydal se směrem k němu, ale Richard byl natolik moudrý, že mu ruku nepodal, onen mocný a zlověstný černý zobák měl v sobě určitě dost síly, aby mu ucvakl prst. Poté papoušek zřejmě usoudil, že mu Richard nestojí za to, poodešel do kapraďovitého podrostu při břehu potoka a tam se ztratil.

Cestou zpátky si Richard povšiml keře, který byl zřejmě schopen úspěšně soupeřit s pralesními obry, kmínek měl velice hladký, růžový a jeho bohatě olistěné větve byly obsypané jasně červenými plody velikosti malých švestek. Má, nebo nemá? Pár týdnů předtím, než utonul, nebohý pilař Westbrook prý snědl nějaké místní plody, které si spletl s fazolemi, a málem na to doplatil životem. Richard jednu švestičku stiskl prsty — byla tvrdá a nepoddajná, ať to bylo cokoli, zralé to určitě ještě nebylo. Někdy později jednu ochutnám. Jenom jednu. Nemyslím, že by to člověka hned zabilo, když sní jen kousek.

Slunce se už sklánělo k západu, když se stejnou cestou vracel a docházel zpátky do Arthurova údolí, byl čas připojit se k ostatním a najíst se s nimi. Tenhle ostrov je jedinečný, Nový Jižní Wales se s ním absolutně nemůže srovnávat. Jiné stromy, jiná půda, jiné kopce, jiné skály, a nikde ani jediné stéblo trávy. Co když byl tohle vůbec první Boží pokus stvořit souš uprostřed vodstev? A pokud by bylo šlo o Jeho poslední dílo, pak ho neosídlil žádnými lidmi. Někoho, jako je Jem Thistlethwaite, by to mohlo skoro svádět k výroku, že Pánbůh zřejmě dospěl k závěru, že člověk opravdu není tím nejvhodnějším doplňkem Jeho zvěřince.

„Jsou tu hadi?“ otázal se Nata Lucase, kterého si velice oblíbil, stejně jako letitého Dicka Widdicomba, jemuž bylo celých sedmdesát let — proč jen Londýn posílá takhle staré lidi mýtit tak vzdálené končiny?

„Pokud tu jsou, zůstali zatím neviditelný,“ řekl Nat. „Nikdo tu ještě neviděl ještěrku, žábu nebo pijavici. Čtvernožci tu nejsou vůbec žádný, kromě krys, ovšem ty vůbec nevypadají jako krysy u nás doma. Tyhle ostrovní sou našedivělý, mají bílý bříško a nejsou nijak velký.“

„Ale zato sežerou, nač padnou,“ řekl Ned Westlake. „Krysa je prostě krysa.“

Nazítří hned na úsvitu se Richard vydal východním směrem, raději pískem Želví zátoky, než aby přelézal kopec dělící ho od další, neméně půvabné pláže, nechráněné ovšem žádným podmořským bradlem, písek se tady táhl vzhůru na pobřeží a překrýval i hromadu naplavených a téměř už zkamenělých kmenů. Na konci této pláže se vypínal strmý skalnatý útes. A nahoře opět borový prales, rostl doslova všude a byl naprosto neprostupný. Jediná cesta dál vedla těsně podél skály, za silného vlnobití by to byl téměř hazardní počin. Dnes ovšem panovala naprostá pohoda, svěží bríza foukala od severozápadu. Odliv končil, bude si tedy muset pospíšit, aby se vracel dřív, než opětný příliv dosáhne své poloviční výše. Na rovince před ním se spojovaly dva potůčky, hladina za ním zářila éterickým akvamarínem. Zkusil šplhat vzhůru rozsedlinou, která vedla na vrcholek mysu, ale po chvilce toto úsilí vzdal. Nemělo žádný smysl.

Vracel se tedy do Želví zátoky a tam narazil na dva muže, které dosud nespatřil, jak se pachtí s obrovskou želvou, až ji konečně převrátili na hřbet, takže zůstala bezmocně ležet a marně hrabala všemi čtyřmi do vzduchu.

Museli to být bratři, a nevypadali jako lidé, kteří by byli strávili delší čas v anglických vězeních. Oba byli štíhlí, mladí, docela slušného vzhledu, osmahlí, hnědovlasí a hnědoocí.

„A, ty budeš asi ten Morgan,“ řekl jeden z nich. „Já jsem Robert Webb a tohle je můj bratr Thomas, a tak se nám taky říká, žádný zkratky nevedem. Pomoz nám svázat tuhle krásku — zítra bude k večeři želví pečínka.“

Richard jim pomohl provaz pevně utáhnout želvě přes hruď, tak aby se jí nemohl sesmeknout.

„Oba jsme zahradníci,“ pokračoval Robert, pokud to nebyl starší z obou bratrů, byl nesporně jejich mluvčím. „Děkujeme, ze ste nám sem přivezli ty ženy. Thomas vo ně moc nestojí, ale já už sem z toho byl zoufalej.“

„A kterou sis vybral?“ otázal se Richard a podivil se, zač mu vlastně děkují.

„Beth Hendersonovou, moc hodná ženská je to. Což ovšem znamená, že naše cesty s Thomasem se vod teďka rozcházej.“ chrlil Robert potěšeně, zatímco se jeho bratr jen uškliboval. „Vodstěhoval se k panu Altreeovi do Arthurova údolí, kde se teď nejvíc seje a vysazuje.“

Želvu sesmekli do moře a po kolena smočeni ji vlekli na provaze vodou podél výběžku pláže až do Želví zátoky. Richard ji oběma Webbům ještě pomohl vytáhnout na písek poblíž přístaviště, pak se rozloučil a šel do své chýše.

„Hledal tě poručík King,“ hlásil mu Joey.

A tak se Richard vydal znovu na cestu, velitele našel u staveniště nové pilařské jámy, která už byla vykopaná a bylo teď třeba zapažit ji fošnami.

„Chytili jsme želvu, pane,“ ohlásil Richard a zasalutoval.

„To je výborné! Báječné!“ King kousek poodešel a zahleděl se na svého hlavního pilaře. „Nedovoluji, aby těch želv převraceli příliš mnoho, jinak tu nakonec nezbyde vůbec žádná. A nesmějí se ani vyhrabávat jejich vejce. Želv tu není taková spousta, jako na ostrově lorda Howea, takže bychom to dobré tady měli zkazit.“

„Ano, pane.“

Poručík King pak předvedl jednu z protivnějších stránek své povahy: dočista zapomněl, co řekl před dvěma dny, když blahopřál své pilařské skupině a slíbil jim volno až do pondělka. „Zítra se začne znovu řezat,“ oznámil, „a dále mám v úmyslu zříditi třetí pilařskou jámu dál v údolí, tam, kde bude nasypaná ta hráz. To znamená najít další pilaře. Vím toho o té práci dost a je mi jasné, že je mimořádně těžká a nemůžou ji dělat žádní pápěrkové, ale ponechám na vás, Morgane, abyste si sám vybral chlapy, jaké budete potřebovat. Může to být kdokoli, jenom mi nesmíte brát žádné tesaře. Přístřešek nad starou jámou už stojí, takže tam můžete hned zítra začít řezat - prkna na strop sýpky. A budete pokračovat i v sobotu, třebaže byste správně měli mít ten den pro sebe. Potřebuju sýpku rychle dostavět, blíží se sklizeň.“ Chystal se k odchodu. „Promyslete si, koho budete požadovat, a v pondělí mi dejte vědět.“

„Ano, pane,“ vyhrkl Richard zaraženě.

Dvě pilařské jámy znamenaly čtyři páry pilařů, pro tři jamy bylo zapotřebí šest párů. Kristepane, to se on sám k řezání nedostane nikdy! Ned Westlake, Bili Blackall a Harry Humphre se ne a ne naučit řádně zacházet s pilníkem. Jediný chlap, který projevil alespoň minimální schopnost, je Will Marriner, toho tedy bude třeba nechat ve staré jámě, aby ostřil, zatímco on sám pokvačí do Arthurova údolí. Pily chtějí přebrousit po každých deseti nebo dvanácti stopách řezu. A kdo vůbec bude ochotný řezat? Chlapům se to protivilo, dělali to neradi. Mizerové jako Len Dyer, Tom Jones, Josh Peck a Sam Pickett nepřipadali vůbec v úvahu. John Rice, ten z první lodi, která připlula na Norfolk, by na to měl figuru, jenomže to je zase provazník, takže bude asi taky nepostradatelný. John Mortimer a Dick Widdicombe jsou na to příliš staří a Noah Mortimer je neuvěřitelný louda, věčně peskovaný, že neumí pořádně zabrat. Pokud někomu fyzická dřina nevoní, neodvede žádnou práci, ke které není přímo přinucený, a to právě byl Noahův případ. A ten mladíček z prapůvodní skupiny, Charlie McClellan, je zrovna takový.

Kdo by se tedy ještě hodil z té várky z Golden Grove, Jim Richardson, ten ano. Willy Thompson, také. Ale tím je zásoba vyčerpána. Richardson, co se dal dohromady se Susannou Trippettovou, by tenhle úkol asi zvládal celkem odevzdaně, třebaže bez valného nadšení. Hussey a Thompson byli podivíni, každý z nich už si pilně budoval svůj vlastní domek, protože žádný z nich nesnášel společnost, oba Richardovi v něčem připomínali Taffyho Edmundse. Pokud jde o Andersona - ten je zatím velká neznámá. Při bohoslužbě v neděli o jedenácté hodině Richard děkoval Bohu za to, že je pouhým trestancem: v jeho pravomoci nikdy nebude dát někoho zmrskat. Bude muset najít jiné způsoby, jak zajistit, aby jeho pilaři skutečně řezali, především tak, že do každé dvojice postaví k jednomu méně spolehlivému chlapovi jednoho pořádného mužského.

„Čtyři páry, víc jich dohromady nedám,“ svěřoval se Stephenovi, když se sešli v neděli navečer v Želví zátoce, kam si oba přišli zaplavat. „Já sám jsem zřejmě navěky, jak se zdá, odsouzen k ostření. Tak jednoduchá práce je to, řeknete si asi, pane Donovane, a přece většina lidí nechápe — tu její podstatu. Nedají si vůbec pozor, aby ostří zubu dali správný úkos, a taky jim chybí takové ty oči až v samých špičkách prstů, co člověk potřebuje na tuhle práci mít. Och, kéž bych tady tak měl Taffyho Edmundse! Ten nejenže dokáže nabrousit pilu stejně dobře jako já sám, ale určitě by se mu tady i líbilo.“

„Pokud vím, mají připlout další, ovšem Supply moc lidí najednou nepobere. A jelikož už i v Port Jacksonu se jim podařilo najít stromy, které se dají zpracovat na řezivo, obávám se, že tu Taffyho tak hned přistávat neuvidíte. Richardson je dobrý, šikovný a silný chlapík, ten se, myslím, brzy zapracuje. Kdoví, možná že někdo z téhle druhé čtveřice projeví i talent k broušení. Ale stejně nechápu, proč vy sám se do toho řezání tak ženete, Richarde,“ řekl Stephen.

„Protože těm hochům, co řežou, musí moje práce připadat jako vyslovené hračičkování. Sedím si, nohy zkřížené jako nějaký krejčík, a vypadá to, jako když nedělám vůbec nic. To je taky jeden z důvodů, proč po nich po všech chci, aby si to broušení sami zkusili, a budu to od nich chtít i nadále. Každý z nich dobře ví, že pokud by se při ostření osvědčil, má zajištěnou pohodlnou práci. A pokud se jim to nevede, tak aspoň vědí, že ostření je věc trpělivosti a zručnosti.“

Stephen se natáhl naznak a rozkošnicky se protáhl. „Řekl byste možná, že Johnny jako námořník bude nejspíš chtít být s námi tady u vody. Kdepak, ten je radši před naším domem a hobluje si nebo leští nějakou tu dřevěnou součást. Ty sloupky do zábradlí vládní budovy v Port Jacksonu bude mít do příjezdu Supply dávno hotové, ať loď připluje, kdy připluje. Jsme tu vystrčeni ukrutně na samotě! Tisíc mil úplně prázdným oceánem je to odtud k nejbližšímu místu, kde najdete nějakého Angličana. Vnímám to, kdykoli se zahledím k obzoru. Tenhle ostrov je jako obrovská loď zakotvená uprostřed nicoty a obklopená nekonečnem. Je to svět naprosto sám pro sebe.“

Richard se překulil, aby mu oschla záda. „Nemám pocit, že by tenhle ostrov byl nějak malý, i když s vámi souhlasím, pokud jde o jeho osamocenost. Mně se zdá být Norfolk zrovna tak veliký jako Nový Jižní Wales. Jen je tady o něco víc soukromí. Nepřipadám si tu ani jako vězeň, kdežto v Port Jacksonu mi všechno připomínalo, že vězeň jsem a vězněm zůstávám.“

„To je tím, že je tam víc panstva,“ podotkl Stephen suše.

„Jak vychází ten váš Johnny s tesaři?“

„Ale docela dobře. Hlavně díky tomu, že se stará jen o svůj soustruh a má dostatek rozumu, než aby radil Natovi Lucasovi, jak a co má dělat, anebo aby mluvil těm ostatním do jejich práce. Trápím se s nimi jenom já sám.“

„Hlavně si hlídejte záda - mám takové nějaké divné tušení.“

„Chcete, abych k vám ty čtyři nové pilaře odvelel já sám?“

„Měl byste to udělat buď vy, anebo poručík King. Kdokoli z vás dvou.“

„Já se o to postarám. King je taková bludička - hned je tady, hned zas tamhle, je všude a nikde. Pořád načíná nové věci, ještě než se dodělaly ty staré, a neuvědomuje si, že nemá dost lidí ani na to, aby se dokončilo, co už bylo započato, natož aby zvládli ještě všechny ty jeho další záměry. Proto jsem taky naléhal, ať kouká nejdřív dostavět sýpku, než zarýpe prstíčkem, aby vybudoval tu hráz anebo postavil navíc ještě stodolu. Do toho všeho, prosím vás, si ještě taky vzpomněl, že by tady chtěl nastavět víc domků! Bude to asi tím, že odjakživa sloužil jen na velkých válečných lodích, kde pořád běhá víc chlapů, než je zapotřebí -ovšem kromě bitvy anebo vichřice.“

„Což mi něco připomnělo, pane Donovane. Já s Joeym spíme na obrovských postelích s péřovými matracemi a péřovými duchnami. Po právu patří vám a panu Livingstoneovi.“

Vyvolal tím výbuch smíchu. „Jen si je nechte, vy hedonici! Ani Johnny, ani já se nevyspíme v ničem jiném než v pořádné síti.“ Podíval se po Richardovi a v modrých očích mu zahořel posměšný ohýnek. „Když se milujou mužští, Richarde, nepotřebujou na to žádné velké postele. To ženské při tom mají rády pohodlí!“

Do nové jámy v Arthurově údolí si s sebou Richard odvedl Neda Westlakea a Harryho Humhpreyse spolu s Jimem Richardsonem a Juno Andersenem, jak si tenhle John říkal.

Tempo se pochopitelně značně zvolnilo, k nelibosti poručíka Kinga. „Za pět dní jste zpracovali jen sedm set devadesát jednu čtverečnou stopu řeziva!“ oznámil Richardovi pohoršeně.

„Já to vím, pane, ale dvě ze čtyř part jsou nováčci a ty další dvě je to musí učit,“ vysvětloval Richard uctivě, ale rozhodně. „Nějaký čas budete muset počítat s menším množstvím řeziva.“ Zhluboka se nadechl a rozhodl se povědět všechno. „Nemůžete také očekávat, pane, že pilařské party anebo já stihneme ještě také odkorňovat kmeny. Ve staré jámě to má na starosti Joseph Long a jeden z dalších mu ještě pomáhá, kdežto do nové jámy nebyl přidělen nikdo, kdo by kulatinu připravoval. Já sám stačím jen ostřit, nic dalšího dělat nestihnu, protože musím brousit jak pro Marrinera, tak pro nás tady, aby muži měli čím řezat. Nemohli by ti, kteří stromy kácejí, je také hned oloupat? Čím déle zůstává kůra na dřevě, tím větší je nebezpečí, že je napadne brouk, který dřevo žere. A mezi dřevorubci by měl být aspoň jeden, který dokáže rozpoznat ještě před skácením, jestli strom vůbec stojí za rozřezání. Polovina kulatin, které sem dostáváme, není k ničemu, ale než se na ně stačíme podívat, jsou už ti chlapi, kteří je sem přitáhli, zase pryč. Takže my maříme náš drahocenný čas tím, že je zase odkulujeme někam k hranici, kde se pálí odpad.“

A, takováhle řeč se poručíkovi asi pranic nelíbila! Ještě než toho stačil Richard říct polovinu, King se hrozivě zachmuřil. Takže, pomyslel si Richard a dál se zpříma díval do těch rozzlobených oříškově hnědých očí, já asi zraju na výprask kočkou za drzost. Ale líp to bylo říct teď než později, až se situace ještě zhorší, protože King se chce pustit do budování třetí jámy, zatímco nám zbyde, poté, co jsem přebrousil tu osmistopovku na příčnici, jedna jediná pila do rezervy.

„To se uvidí později,“ řekl King posléze a vykročil za tesaři, směrem ke své nové sýpce. Z každého coulu jeho vzdalující se postavy vyzařovala uražená ješitnost.

„Co soudíte,“ otázal se King Stephena Donovana při obědě ve vládní budově, „o tom vedoucím pilařů?“

Ann Innetová, která měla už co nevidět porodit, s nimi nejedla, naservírovala jim jen jídlo a zmizela. Sklenice s portským byla už poloprázdná, a dřív než oběd skončí, bude dolita znovu: odpoledne byl velitel vždycky přístupnější než ráno, což Morgan netušil. Portské bylo Kingovou slabůstkou, neminul den, aby ho nezdolal přinejmenším dvě lahve. A nenapil by se sudového! Philip Gidley King trval na tom nejlepším, stáčeném do lahví, které si on sám nechával ještě nejméně měsíc uležet, než každou z nich osobně otevřel.

„Máte na mysli Richarda Morgana?“

„Ano, Morgana. Major Ross povídal, že to bude přínos pro Norfolk, ale já si tím tak jistý nejsem. Ten chlap měl tu drzost mi dnes ráno odmlouvat - zašel tak daleko, že mi vytknul, že dělám věci špatně!“

„Ano, Morgan má odvahu něco takového vyslovit — jenomže ne, troufám si říct, z drzosti. Byl na Alexanderu a má velkou zásluhu, pokud jde o jeho kalové pumpy - nevzpomínáte si, jak to tam vypadalo, když jste přišel na palubu krátce předtím, než jsme připluli do Ria? Byl to právě Morgan, kdo jednoznačně řekl, že problémy na Alexanderu vyřeší jedině korečkové eleválory.“

„To je nesmysl!“ vyjel King a překvapeně zamžikal. „Naprostý nesmysl! Namontovat ta řetězová čerpadla jsem přece doporučil já osobně.“

„Jistě, pane, ale Morgan totéž učinil ještě před vámi. Kdyby byl Morgan nepřesvědčil majora Rosse a hlavního lodního lékaře Whitea, že systém kalových čerpadel je třeba zásadně změnit, nebyl byste na Alexandera vůbec pozván,“ řekl Stephen Donovan neohroženě.

„Aha. Už to chápu. Ale to nic nemění na skutečnosti, že Morgan dnes ráno překročil meze,“ trval King zarytě na svém. „Má opatření nemá co kritizovat. Měl bych ho dát zpráskat.“

„Nač bičovat užitečného a tvrdě pracujícího chlapa, který má hlavu na pravém místě?“ otázal se Stephen, pohodlně se usadil a odmítl portské. Ještě jedna sklenice a King trochu změkne. „A vy přece sám víte nejlíp, pane Kingu, že on má hlavu na správném místě. Určitě neměl v úmyslu urážet vás - on si jen hledí své práce, to je všechno. Chce produkovat víc řeziva,“ přesvědčoval ho Stephen.

Zdálo se však, že velitele stále ještě nezviklal.

„Buďte spravedlivý, pane! Pokud bych byl například ty úpravy doporučil já… ostatně, co on to vlastně kritizoval?“

„Že nikdo neprohlíží stromy, než se odtahují k jámám - že nikdo stromy neodkorňuje - že by se kůra z nich měla loupat hned poté, co jsou poraženy - že pilaři maří příliš mnoho času odvalováním špatných a nepoužitelných kmenů ke spálení - a tak dále a tak dále.“

Jen si ještě cucněte, poručíku Kingu, jen se napijte. Stephen mlčel, zatímco jeho představený zdatně upíjel. Konečně, o jednu sklenici portského později, napřáhl Stephen ruku a vemlouvavě se na velitele zadíval. „Pane Kingu, a kdybych vám to, s čím přišel Morgan, uvedl já, nedal byste mi zapravdu?“

„To je jednoduché, pane Donovane, vy jste nic takového neudělal.“

„Protože moje místo je jinde, a vy přece už máte svého předáka pilařů – Morgana. Všechno to jsou docela logické postřehy a všechny směřují k tomu, aby se dařilo řezat víc dřeva. Nač zapřahovat jezdeckého koně do pluhu, pane? Máte přece vynikající partu tesařů a truhlářů, a jak jsem si všiml, vůbec se nebráníte vyslechnout, co vám říká Nat Lucas. Nu, a v Richardu Morganovi máte druhého takového Nata Lucase. Být na vašem místě, využil bych jeho talentu. Trest mu vyprší už za dva roky. Kdyby se v něm zrodila náklonnost k tomuhle ostrovu, byla by tu určitá záruka, že vytrvá, zrovna tak jako u Lucase.“

A tím by snad celá tahle věc mohla skončit, usoudil Stephen Donovan. Uražený výraz se z Kingovy tváře vytrácel a dobrých vlastností měl tenhle poručík spoustu. Škoda jen, že tak špatně snáší, když ho na omyly, kterých se dopustil, upozorní zrovna trestanec.

Koncem listopadu vzrostla vlhkost vzduchu natolik, že se musela změnit pracovní doba. Práce začínala za úsvitu a pokračovala do půl osmé, kdy měli všichni půlhodinu na snídani, v jedenáct hodin nastávala polední přestávka, která trvala až do půl třetí, potom se pracovalo až do západu slunce. A započala také první sklizeň jednoho akru ječmene, která vydala 80 galonů drahocenných semen, navzdory housenkám a krysám. Následovalo požnutí pšenice - oněch dvě stě šedesát klasů, které nestačily zničit housenky ani krysy, vydalo 3 kvarty zrna, kdyby se jen podařilo vyzrát nějak na všechny ty škůdce, dalo by se na téhle skvělé půdě vypěstovat cokoliv.

Malé červené peckovice - třešňové guavy - dozrávaly a byly tak lahodné, že bylo jen těžko odolat pokušení nacpat se jimi přes míru, felčar Jamison nakonec před tímto obžerstvím rezignoval, oznámil pouze, že nikoho, ať půjde o trestance, anebo svobodného člověka, neomluví z práce jen kvůli nějakému průjmu. I banány už byly zralé. Tu a tam se podařilo nalovit i ryby a na to už se Richard vždycky těšil. Nebylo příliš mnoho strávníků, kteří by měli ryby v oblibě tolik jako on, takže mu zpravidla připadl mnohem větší podíl na úlovku, než na jaký by měl nárok. Zjistil, že ryba vydrží do druhého dne, pokud je ponořena někde ve stínu v proudící slané vodě, a tak za opovrhované ryby rád nabídl i svou zítřejší porci nasoleného masa. Vždyť právě ten druh, který se nejčastěji ocitl na udici, představoval přímo vynikající jídlo! Ryby se daly i opéct na ohni a sníst je bylo možné až na pár kostiček takřka beze zbytku. I žraločí maso bylo chutné, stejně tak jako podivné stolibrové obludy číhající v rozsedlinách korálového bradla anebo místní obdoba královské makrely, která tu dorůstala délky až osmi stop. Jediná potíž byla v tom, že ryby byly vrtošivé. Jeden den jich pramice přivezla stovku, druhý den se vracela s prázdnou.

Ještě před Vánocemi se poručík King rozhodl trvale usídlit felčarova pomocníka Johna Turnpennyho, Altreeho, Thomase Webba a Juno Andersena u Ballova zálivu, na kamenitém pobřeží na východní straně ostrova, kde musela občas zakotvit Supply. Tito tři muži měli vyčistit plavební cestu napříč polem sudovitých balvanů a udržovat ji průchodnou, aby tamtudy mohly čluny ze zásobovací lodi bezpečně proplouvat až ke břehu: tyhle oblé čedičové balvany dokázaly lodicím promáčknout dno. Bylo to jedno z Kingových rozhodnutí, nad nímž se všichni skrytě uculovali a pomrkávali jeden na druhého. Altree byl podivín a budižkničemu, jenž se za přeplavby nedokázal vyrovnat s myšlenkou, že by měl na Lady Penrhyn léčit i trestankyně, a ženám se vyhýbal, jako kdyby byly nakažené morem. Kamkoli se hnul, následoval ho i Thomas Webb, jehož z bratrova života vytěsnila Beth Hendersonová a jenž u Altreeho našel útočiště. A Juno Anderson byl ochoten těmto dvěma svobodným strážcům Ballova zálivu dělat pomyšlení při představě, že se tím vyváže nejen z práce pilaře, ale i vzdálí od své manželky. Nebylo to sice ani celou míli daleko, ale les tu byl tak hustý, že Joe Robinson, když se jednou pokoušel najít cestu zpátky, bloudil celé dva dny a dvě noci. Bylo třeba úzkostlivě se držet vyšlapané stezky, třebaže na ní zatím nebyly vykácené stromy, které by ji vyznačovaly. Tlusté lianovité škrtiče pnoucí se mezi borovicemi sem a tam se daly utnout jedinou ranou sekery a jejich kůra -jak zjišťovali ti, kdo pěšinu právě prosekávali — poskytovala docela dobré houžve, ovšem jen omezené délky.

Richardovi tak zbyli jen dva pilaři, a na další nebyla naděje, dokud opět nedorazí Supply - připluje-li vůbec. Jim Richardson se totiž v neděli vydal na banány a zlomil si přitom nohu tak ošklivě, že léčení vypadalo na celé měsíce, řezat už určitě nebude nikdy. A Juno Andersena nebyla věru žádná škoda, s čímž vřele souhlasila i jeho manželka.

Znamenalo to, že teď konečně půjde řezat i sám Richard, tři a půl hodiny vyměřené na polední odpočinek bude muset strávit broušením a stejně tak i každou vteřinu zbylého volného času. Ale koho k němu do páru?

„Nedá se nic dělat,“ řekl velitel, kterého už dávno přešla rozmrzelost nad Morganovou troufalostí. „Zeptám se tedy vojína Wigfalla, jestli by si nechtěl přivydělat jako pilař. Postavu a sílu má jako boxer.“

„To je výtečná volba, pane,“ souhlasil Richard, vzápětí však předstíral, že se ulekl. „Ale co když se vojín Wigfall nenaučí řezat rovně a bude muset jít dolů do jámy? To se přece nehodí, aby trestanec sypal svobodnému člověku piliny do obličeje.“

„Tak ať si nasadí klobouk,“ ušklíbl se King a byl pryč.

Vojín William Wigfall byl naštěstí zcela typický hromotluk: flegmatik, kterého nedokázalo nic na světě rozčílit. Pocházel z Sheffieldu a v malém strážním oddílu neměl žádné přátele.

„Mý kamarádi zůstali všichni v Port Jacksonu,“ vyprávěl Richardovi. „A abych řek pravdu, tak sem docela rád, že sem z tý party vypad, a to nemluvím vo tom, že si vydělám víc jako pilař než jako mariňák. Budu aspoň moct jít dřív do penze. Mám takovej sen, že si někde poblíž Sheffieldu koupím nějakej ten akr dobrý půdy. A jestli si navíc vodpracuju cestu domů jako lodník, hodí mi to ještě víc.“

„Nevadilo by vám, kdybych nahoře na kmenu nejdřív začal já?“ otázal se Richard. „Já mám velice přesné oko a zajímalo by mě, jestli to bude platit i při řezání. Kromě toho je práce v jámě míň namáhavá na svaly. Žádný klobouk si bohužel na hlavu vzít nemůžete — na to musíte stát až moc blízko u pily. Já pokaždé křiknu, než zaberu, abyste mohl kouknout dolů.“

Morganův zrak se ukázal být přesný, Wigfallův nikoli. Dřina to byla právě tak hrozná, jak si ji Richard představoval, ale z Wigfalla se vyklubal vynikající parťák, s mocným záběrem při tahu dolů. V Port Jacksonu, při těch ubohých přídělech, bych tohle určitě dělat nemohl. Tady, s těmi rybami, s občasnou želvou a hromadou zeleniny a tuřínu — nemluvě o lepším chlebu - mohu takhle řezat, aniž bych ztratil na váze víc, než si můžu dovolit. Na čtyřicetiletého chlapa jsem v mnohem lepší kondici, než je poručík King ve svých třiceti.

O Vánocích dal velitel zabít velké prase, jen pro svou trestaneckou rodinku, takže za pošmourného a větrného dne byl čuník napíchnut na rožeň a brzy už se opékal na ohni, až na něm kůžička pěkně křehla a křupala, všichni muži i ženy dostali dvojitou porci, k masu byla i troška brambor a na spláchnutí půl pinty rumu. Bylo to první pečené maso, které Richard okusil od časů v Coopers Arms — neuvěřitelná lahůdka! Stejně tak i brambory. Pane Bože, modlil se, když se toho večera převalil na svou péřovou postel, já jsem Ti tak neskonale vděčný! Jen ten, kdo vskutku strádal, dokáže plně vychutnat i takovéhle nejprostší nasycení.

V následujících dnech bylo tak větrno a deštivo, že se venku pracovat nedalo, avšak jelikož byly obě jámy teď už zastřešené, pilaři mohli pokračovat v rozřezávání kmenů na prkna, fošny a trámy, vládní budovu tesaři vylepšili o další přístavky, Stephen Donovan dostal nový dům v bezprostřední blízkosti velitelova obydlí a všichni pilaři měli dovoleno postavit si své vlastní chýše. I Richard, který už bydlel v pěkném domku, ochotně přiložil ruku k dílu a řezal dřevo pro domky svých pilařů.

Na Nový rok 1789 se probudili do pěkného a jasného rána, trestanci dostali polodenní volno a čtvrt pinty rumu. Díky obezřetnému a taktnímu úsilí dohližitelů si poručík King už zvykl být s jakousi rutinou oprašován — dovolte, pane, pokud byste souhlasil, abychom nejdřív dokončili to, co už jsme započali, znamenalo by to, že se pak budeme moci s plným úsilím věnovat tomu vašemu novému záměru…

King překypoval radostí, když mu osm dní po Novém roce 1789 Ann Innetová porodila zdravého chlapečka. Jako jediný na ostrově, kdo byl oprávněn vykonávat náboženské úkony, křtil King dítě sám a pojmenoval ho „Norfolk“.

„Norfolk King, to zní docela hezky, dá se to ovšem taky chápat jako král Norfolku,“ vykládal Stephen Donovan Richardovi na písku v Želví zátoce. „Moc mu to přeju. On potřebuje rodinu, přestože sňatek s paní Lunetovou mu v jeho námořní kariéře zrovna moc nepomůže. Ale oddanějšího tatínka si člověk těžko dokáže představit. Bude mu dost těžko, až přijde čas, kdy se bude muset vrátit do Anglie — co si tam počne s tím milovaným bastardem, nemluvě o jeho matce? Má ji velice rád.“

„King dokáže vyřešit každý svůj problém,“ řekl Richard poklidně. „Jankovitějšího velitele by člověk sice těžko hledal, ale má smysl jak pro čest, tak pro odpovědnost. Jsou ovšem věci, které uspokojivě vyřešit prostě nedokáže — rozvrhování práce například - a taky je na můj vkus trochu moc prchlivý. Vezměte si tu věc s Mary Gambleovou.“

Mary Gambleová velitele rozčílila k nepříčetnosti, když mrštila sekerou po kanci a vážně ho poranila. Rozzuřen tím, že bezmála přišel o tak nesmírně cenného tvora, odmítl King vyslechnout její zoufalé vysvětlování, že ji kanec napadl a sekerou že po něm hodila jen v sebeobraně. Ještě dříve, než ho přešel vztek, rozhodl o strašlivém trestu: tucet tuctů ran kočkou.

Když pak vychladl, sám se něčeho takového zděsil — vysvléknout tu křehkou bytost do pasu před chlapy, jako je Dyer, a trestat ji celým veletuctem ran kočkou, i kdyby to byla ta nejměkčí kočka v celé výbavě ostrovní moci? Kristepane, takovou věc přece nemůže udělat! Co když na ni ten kanec skutečně zaútočil? Sekeru vlastnila plným právem, byla jednou z trestankyň přidělených k odkorňování kmenů. Milosrdný Bože! Žádného mužského ještě nepotrestal ani polovinou těch ran! To si navařil pěknou kaši! Dal si tedy Mary Gambleovou zavolat do vládní budovy a velkomyslnými slovy jí oznámil, že se rozhodl jí odpustit.

To, že se dostal do takovéto bryndy a že ji nezvládl, jen potvrdilo několika trestancům jejich názor, že je to hlupák, citlivka a slaboch, jisté záměry, které se už nějakou dobu rodily, se tím jen uspíšily, neboť všechno nasvědčovalo tomu, že na nějakou ráznější reakci nemá King žaludek ani nervy.

A pak za ním přiběhl Robert Webb, zahradník. „Pane, chystá se tu vzpoura!“

„Vzpoura?“ otázal se King nechápavě.

„Ano, pane. Velká skupina trestanců se dohodla, že vezmou do zajetí vás, pana Donovana, ostatní svobodné muže a všechny vojáky námořní pěchoty. Potom chtějí vyčkat na příjezd příští lodi, zmocnit se jí a odplout do Otaheite.“

Velitel zbledl, jeho opálená tvář dostala špinavě bílou barvu, nevěřícně se na Webba zahleděl. „Kriste Ježíši! A kdo, Roberte, kdo to chystá?“

„Podle toho, co jsem slyšel, pane, tak všichni muži z Golden Grove, až na tři trestance, a -,“ polkl, zamžikal, aby přemohl slzy, „- a taky pár lidí z naší původní skupiny.“

„Strašné na tom je, Roberte, jak rychle se takováhle nákaza dokáže rozšířit,“ uvažoval King nahlas. „Když už se hned první várce nových trestanců podařilo způsobit tohle, co nastane, až nám sem Jeho Excelence pošle stovky dalších?“ Přejel si dlaní oči, aby si je osušil. „Och, tohle pro mě doopravdy znamená zásah do živého! A že taky pár našich… Jak se jen mohli dát tak zbulíkovat? Noah Mortimer a ten mladý hlupák Charlie MacClellan — to budou ti z té původní skupiny, tuším.“ Narovnal se v ramenou a vysunul bradu. „Jak jste to odhalil?“

„Pověděla mi o tom moje žena, pane — Beth Hendersonová. William Francis ji někde zastihl o samotě a chtěl po ní, aby zjistila, jestli se k nim přidám. Ona předstírala, že mě k tomu přemluví, a pak mi všechno řekla.“

Kingovi stékal do očí pot, v žáru vysokého léta představovala uniforma důstojníka válečného námořnictva hotová muka — navíc byl jako velitel ostrova nucen nosit ji neustále. „Kteří jsou to, ti tři z Golden Grove, kteří se k nim nepřipojili?“

„John Bryant, ten katolík. Pilař Richard Morgan a prosťáček, co s ním bydlí, Joseph Long,“ řekl Webb.

„Nu, pokud jde o tuhle dvojici, jeden je až příliš zapražený do práce v jámách, než aby se něco dozvěděl, a ten druhý je, jak sám říkáte, prosťáček. Ale od toho katolíka Bryanta bych se něco dozvědět mohl, on přece pracuje s nimi. Běžte odtud rovnou do jeho chaty a přiveďte mi ho sem, Roberte, ve vší tichosti, jak to jen dokážete. Je sobota, Sydney Town bude liduprázdné - všichni se ztratili do Arthurova údolí a myslí si, že o tom nevím. Požádejte také pana Donovana, ať ke mně ihned přijde.“

Talent poručíka Kinga se rozzářil plným jasem, jakmile musel jako velitel čelit konkrétnímu nebezpečí. Dřív než se někdo z vůdců povstání dozvěděl, že byli odhaleni, bylo už po všem.

Ozbrojeni svými zrezivělými mušketami vojáci námořní pěchoty zatkli nejnebezpečnější z nich - Williama Francise, Samuela Picketta, Joshe Pecka, Thomase Watsona, Leonarda Dyera, Jamese Davise, Noaha Mortimera a Charlese McClellana. Vyčerpávajícími výslechy bylo odděleno zrno od plev a zjištěni skuteční viníci, třebaže téměř každý z trestanců na ostrově vyslovil přání připojit se ke vzpouře, bude-li úspěšná, jen hrstka se aktivně zúčastnila její přípravy. Francis a Pickett byli ukováni do dvojích želez a zavřeni do nejbytelnějšího ze skladišť, Watson a Mortimer dostali pouta, ale byli zatím propuštěni, dokud pondělní vyšetřování neobjasní, kdo a jak se na celé věci podílel.

Vylekaný Richard Morgan dostal rozkaz, aby se ihned vydal do Ballova zálivu a přivedl tři jeho strážce zpátky do stádečka v Sydney Townu, zatímco nepočetné svobodné muže a vojáky námořní pěchoty King rozestavěl kolem svého konce pláže a vězňům bylo pod trestem zastřelení nařízeno, aby setrvali ve svých chýších.

„A jako by toho nebylo dost,“ říkal nesmírně rozhořčený King Donovanovi, „desátník Gowen přistihl Thompsona, jak v údolí krade kukuřici! Z čehož usuzuji — alespoň podle toho, co mi řekli Robert a Bryant — že lidé jako Thompson byli přesvědčení, že se Francis zmocní ostrova ještě dřív, než ho budu moci dát za krádež zmrskat. Ale to se spletl.“

„Měli vyčkat, až bude Supply na dohled a až my upneme veškerou pozornost jenom na ni,“ uvažoval Stephen zamyšleně a taktně se vyhnul zmínce o tom, že přípravu vzpoury uspíšilo Kingovo jednání v případě Mary Gambleové. „Co ženy, pane?“

King pokrčil rameny. „Ženské jsou ženské. Nebyly ani příčinou, ani s nimi nebyly žádné potíže.“

„Koho potrestáte?“

„Tak málo mužů, jak to jen bude možné,“ řekl King a na jeho tváři se objevil ustaraný výraz. „Jinak nemám šanci udržet ostrov pod kontrolou, jak jistě sám vidíte, pane Donovane. Málokterá mušketa je vůbec schopná střelby, a trestanců je mnohem víc než nás. Ovšem většina z nich jsou pouhé ovce. Co oni potřebují, jsou vůdci. To bude naše spása, za předpokladu, že nebudu trestat ty ovečky. Budu muset počkat, až připluje Supply, poslat po ní hlášení do Port Jacksonu a pak vyčkat na její opětný návrat, dřív než budu moci osnovatele vzpoury poslat do Port Jacksonu a před soud.“

„Mám takový pocit,“ svěřoval se Stephen, „že vy asi nemáte v úmyslu řešit tyhle potíže na Norfolku tím způsobem, že byste viníky rovnou poslal do Port Jacksonu před guvernérův soud. Proč ne?“

Kingovi rozezleně blýsklo v očích. „Protože,“ řekl zasmušile, „je mi jasné, že naprostá většina těch lidí z Golden Grove sem byla poslána jen proto, že se jich chtěl Port Jackson zbavit. Jeho Excelence je zpátky chtít nebude, zejména ne jako vzbouřence. Musel by je pověsit, a on nepatří k mužům, kteří by si libovali v pohledu na chlapy houpající se na provaze. Pokud by byl nucen popravovat, pak by to udělal spíš za zločiny spáchané přímo před očima lidí kolem něho, nikoli tisícovku mil daleko od Port Jacksonu, v místech, které on přece vždycky uvádí jako příklad úspěchů a blaženosti. Ostrov Norfolk je příliš izolovaný, než aby dokázal prospívat v podmínkách systému, který skutečnou autoritu dává lidem, co jsou víc jak tisícovku mil odsud. Správa Norfolku by měla mít ve věcech, které se týkají ostrova, plnou pravomoc. Jenomže já mám svázané ruce. Musím čekat celé měsíce, a pak se stejně nedočkám odpovědí, které by osud ostrova nějak vylepšily.“

„Přesně tak,“ povzdychl si Stephen. „Je to zapeklitá situace.“ Ožil a dychtivě se předklonil. „Víte o tom, pane, že tady na ostrově máte mistra zbrojíře, který se toho spiknutí nezúčastnil? Je to Morgan, ten pilař. Dovolil bych si navrhnout, abyste ho ihned pověřil opravou všech našich střelných zbraní. A pak bychom měli mít každou sobotu ráno - všichni svobodní muži, všichni vojáci námořní pěchoty a spolu s nimi i Morgan — dvě hodiny ostrých střeleb. Vzal bych si na starost zřízení zkušební střelnice za východním koncem Sydney Townu a střelby bych také řídil. Pokud mi ovšem k tomu dáte k dispozici Morgana.“

„To je vynikající nápad! Postarejte se o to, pane Donovane. Velitel zavrčel. „A jestliže Jeho Excelence, jak očekávám, si nebude přát, abychom mu do Port Jacksonu posílali kohokoli ze vzbouřenců, bude mi sem muset poslat větší oddíl mariňáků, a to pod velením řádného důstojníka, ne jen s nějakým tím seržantem. A budu chtít také nějaká děla, prach a sekané olovo.

A k tomu pořádnou zásobu nábojů do mušket.“ Vjel do něho život. „Hned mu nakoncipuju dopis v tomhle smyslu. A vy jako vrchní dohližitel nad trestanci zavedete od této chvíle tvrdší kázeň. Jestli se jim stýská po kočce, tak budou taky kočkou dostávat. Protože mě tímhle doopravdy ranili! Ťali mě tím do živého! Ta moje svorná rodinka hřála na prsou hady - a takových se tu brzy mají objevit celé spousty!“

Když vyšetřování skončilo, snesla se veškerá zášť trestanců na hlavu Johna Bryanta, fanatického katolíka. Jeho výpověď byla o to víc zničující, že prozradil i dřívější plán na vzpouru na Golden Grove — zmařený poté, co o něm Bryant informoval kapitána Sharpa. Vinnými za přípravu vzbouření na ostrově Norfolku byli shledáni William Francis a Samuel Pickett, kteří měli nadále být ukováni na rukou i nohou a trvale zavřeni. Noah Mortimer a Thomas Watson dostali až do dalšího velitelova rozhodnutí lehká pouta, zbytek vyslýchaných byl propuštěn.

Nejtragičtějším důsledkem lednového spiknutí byla změna vzhledu zatím tak půvabné osady Sydney Town, kterou dosud krášlily vysoko borovice a listnaté „bílé duby“. Poručík King dal všechny stromy vykácet a nařídil vymýtit i veškerý nízký porost,

strážný námořní pěchoty tak mohl z jednoho konce přehlédnout celou osadu a sledovat veškerý pohyb mezi chatkami, a to i po setmění. Tom Jones, komplic Lena Dyera, dostal 36 ran tou nejhorší kočkou na ostrově za pohrdavé poznámky o sexuálních sklonech mířící na Stephena Donovana a lodního lékaře Thomase Jamisona.

„Změnilo se tu ovzduší,“ řekl Richard Stephenovi, když připravovali muškety na první cvičnou střelbu, „a je mi to dost líto. Mně se tady na ostrově líbí, dokázal bych tu být i šťastný, kdyby nebylo všech těch ostatních mužských. Už se mi v téhle vesnici nechce dál žít. Stromy jsou pryč a s nimi i soukromí. Člověk už se nemůže ani vyčůrat, aby ho přitom nepozoroval tucet párů očí. Chtěl bych být někde sám, ve svém, tak, abych si mohl hledět jen svého a omezit styky s trestanci jen na ty, kteří se mnou pracují v pilařských jámách.“

Stephen zamžikal. „To je opravdu tolik nesnášíte, Richarde?“

„Naopak, některé z nich mám velice rád. Ale všechno vždycky pokazí pár darebáků - a kvůli čemu vlastně? Vezměte si toho chudáka Bryanta. Jestli to nevíte, přísahali, že ho dostanou, a oni to také splní.“

„Jako hlavní dohližitel nad trestanci udělám všechno pro to, aby ho nedostali. Bryant má velice hezkou ženu a nesmírně se milují. Kdyby se mu mělo něco přihodil, dočista by ji to zlomilo.“

Rok 1789 nezačínal dobře. Znovu a znovu se vracely deště a vichřice, které zpustošily zbytek zasetého ječmene, zničily několik sudů mouky a po většinu času znemožňovaly rybolov, život v chatách zbavených ochrany stromů se proměnil v truchlivý sled noclehů v provlhlých lůžkách, promočených šatů, plísně na drahocenných knihách a neméně vzácných botách, letních rým, bolestí hlavy a loupání v kostech. V polovině února velitel propustil Francise a Picketta z jejich vězení ve skladišti, takže se vrátili do svých chýší, už bez želez na rukou, ale dosud s těžkými pouty na nohou. Po Supply nebylo ani památky, poslední lodí, která k ostrovu připlula, byl Golden Grove, a od té doby uplynuly už čtyři měsíce. Cožpak už nikdy žádnou loď neuvidí? Postihlo snad něco Supply, nebo snad přímo Port Jackson?

Vlivem počasí byli všichni mrzutí, nejmrzutější ze všech pak velitel, který měl natolik bohaté ženijní zkušenosti, aby pochopil, že uprostřed takových lijáků žádnou hráz stavět nemůže, a kterému doma navíc plakalo nemluvně. Většina akcí se musela odsunout a příliš mnoho lidí nemělo na práci nic jiného než reptat. Jediní, kdo byli doopravdy šťastní, byli oni tři muži v Ballově zálivu, v pěkném domku schovaném pod borovicemi, dobře zásobení a s možností rybařit zpod skalního převisu bez ohledu na to, jak moc právě prší.

Přesto však udeřil dvacátý šestý únor jako blesk zčistajasna. S úsvitem se od jihovýchodu přihnala vichřice a vlny byly tak vysoké, že se příboj prodral až na pláže v laguně. Stephenovi a Richardovi, kteří se společně vydali tak daleko na Point Hunter, jak se jen odvážili, se nahoře otevřel děsivý pohled. Vody hnané vichrem bičovaly břeh a útesy táhnoucí se k západu takovou silou, že pěna vzlétala do výše dobrých tří set stop a nesla se vzduchem dál do nitra ostrova až ke čtyři míle vzdálené hoře.

„Bůh s námi, čeká nás bouře všech bouří!“ křikl Stephen do řevu větru. „Měli bychom se přesvědčit, jestli si všichni zatloukli pevně dveře!“

Když se probojovali zpátky kolem Želví zátoky a ohlédli se, ztratil se jim z dohledu nejen odlehlejší hornatý Phillipův ostrov, zmizel dokonce i ostrov Nepean, nepříliš vzdálený od břehů Norfolku. Svět se proměnil ve vířící masu vln stejně obrovitých, s jakými se střetli v jižním oceánu za plavby od mysu Dobré naděje, vichřice dále mohutněla, stáčela se k jihovýchodu a vrhla se plnou silou nebes i vodstva proti osadě. Sehnuti až do pasu sháněli lidé prasata a drůbež do skladišť a chýší, vršili ke dveřím polena a prolézali pak dovnitř okny.

Řev burácejícího větru a hřmícího příboje byl tak ohlušující, že Richard ani Stephen téměř nepostřehli sípavý svist sto osmdesát stop vysoké borovice na opačné straně Želví zátoky, kterou nápor orkánu vytrhl z půdy, viděli ji už jen letět, připomínala svými rozeklanými kořeny a zahrocenou korunou obrovitý šíp vystřelený třicet stop do výše a mířící do kopců ve vnitrozemí. Další sosny ji následovaly, vyhlíželo to jako zteč pevnosti celou armádou obrů, jimž byl lukem vichr, střelami se staly borovice a za dobývací háky posloužily bílé duby.

Stephen se prodíral podél řady chýší a ujišťoval se, že jsou všechny vstupy pevně zavřené, Richard, který shledal, že dveře jeho domu už jsou zajištěné vzepřenou borovou kládou, se rozhodl setrvat raději venku, vděčný za to, že Joey a MacGregor jsou uvnitř a v bezpečí. Pokud šlo o jeho vlastní kůži, dal přednost tomu zůstat raději venku, než aby byl uvězněný uvnitř a slepě očekával svůj osud - pro něho hrozná představa! Posadil se na zem a opřený zády o závětrnou stěnu domku a o kládu jistící dveře sledoval onu zkázu - vyrvané kmeny ohromných borovic a prastarých bílých dubů, které jim hučely za letu nad hlavou a dopadaly do bažiny a na svahy okolních kopců, a vše bičující mořskou pěnu.

Pak se snesl liják, pršelo takřka vodorovně, takže Richard i za pohledu na nastalou potopu zůstával zcela suchý. Deskové střechy opodál dole se zvedaly z chýší a ulétaly jako deštníky, avšak nejničivější větry zřejmě zuřily až ve výši třiceti stop nad zemí, což osadu přece jen poněkud uchránilo. A ještě něco jim pomohlo - předchozí vykácení všeho stromoví. Pokud by byl poručík King nenařídil zajistit plnou viditelnost v osadě, byly by chýše, skladiště i domy všechny zavalené popadanými stromy, i s těmi, kdo byli uvnitř.

Bouře začala v osm ráno, na síle počala ztrácet kolem čtvrté odpoledne. Chýše ve střední části osady, kde bydleli Richard s Joeym, si zachovaly střechy, stejně tak jako ostatní větší budovy, vesměs kryté šindelem namísto došků ze surového lnu.

Avšak teprve následujícího rána — vlahého, s lehounkou brízou - mělo čtyřiašedesát obyvatel ostrova Norfolk možnost pohlédnout na spoušť, jakou po sobě orkán zanechal. Tam, kde bývala bažina, se teď kolem někdejších zeleninových záhonů pod protějším pahorkem valila hučící bystřina, půda byla všude na stopu vysoko pokryta borovým chvojím, ulámaným křovím, pískem, kousky korálu, listím, návětrné stěny budov byly zavalené sutí, tak zasekanou do dřeva, že si vyžadovalo značnou sílu z nich tento nános seškrábat. Kolem osady ležela doslova celá pole vyvrácených borovic, s tak mohutnými kořeny, že při pokusu odhadnout sílu větru, které bylo třeba k jejich poražení, selhávala veškerá představivost. Tam, kde až dosud tyto sosny rostly, zely mnoho stop hluboké jámy a také při pohledu vzhůru na svahy nad Sydney Townem, kde se lesa netkla sekera, byly vývraty neméně početné. Jen na dohled od osady padly celé stovky stromů, tři akry nedávno vymýcených pozemků na opačné straně bažiny byly beze zbytku pokryty kmeny borovic. Ani padesátka mužů kácejících denně po celý měsíc by nedokázala porazit tolik stromů.

„Nešlo tu o nic menšího než o skutečnou přírodní katastrofu,“ zvěstoval poručík King s okázalou lehkostí svým shromážděným ovečkám, včetně kajících se hadů. „Nikde na celém ostrově, kam jsem se až dosud vypravil, jsem nebyl svědkem, že by takovýto hurikán byl kdy na Norfolk udeřil za ty stovky let, které jsou zapotřebí, aby borovice dorostly výšky dvou set stop. Ještě nikdy k ničemu takovému nedošlo.“ Jeho výraz se proměnil, tvář zaplála žárem téměř wesleyovského kazatele nešetřícího ohněm a sírou. „A proč se tak stalo právě v tomto roce? Ti z vás, kdo zhřešili, by měli zpytovat svědomí. Toto je dílo samého Hospodina! Boží dopuštění to přímo bylo! A jestliže Bůh dopustil, aby se na nás taková zkáza snesla, ptejte se sami sebe: proč tuto pohromu seslal právě na první lidi, kteří přišli tento jeho z nejvzácnějších drahokamů zabydlit? Modlete se za odpuštění a nehřešte už více! Neboť příště už by se Bůh mohl rozhodnout otevřít pod vámi zemi a dopustit, aby vás všechny pohltila.“

Smělá slova zapustila dokonce i nějaký ten kořínek a po několik týdnů přetrvávala v myslích posluchačů, pak, jak už to bývá, i na tuto lekci hříšníci zvolna pozapomněli.

Poručík King měl nemalý důvod sám zpytovat svědomí, zda snad k tomuto záchvatu božího hněvu nepřispěla i jeho vlastní prchlivost, jeho soukromou prasnici i celý vrh jejích podsvinčat totiž zabil padlý strom.

To, že zkáza postihla celý ostrov, bylo zřejmé i podle množství kmenů a větví, které zatarasily koryto potoka v Arthurově údolí, splavily je sem proudy vod přívalového deště. Čištění pramenů zabralo mužům celé dny, a další týdny pak i ženám, které nesly jeho hlavní tíži, trvalo celý měsíc, než voda v laguně ztratila rudou barvu spláchnuté půdy a navrátila se ke své obvyklé akvamarínové modři.

Když však druhého března u břehů ostrova zakotvila Supply, dal se Richard se svými pilaři opět do práce v jámách. Nový Jižní Wales hladověl po prknech, fošnách a trámech, nemluvě o lodních ráhnech. Ale nikdo alespoň nemusel vzít do ruky dřevorubeckou sekyru, měli nakáceno, i když samozřejmě mnoho padlých kmenů bylo starých a ztrouchnivělých.

Mezi jinými přivezla Supply i jednoho zkušeného pilaře, Williama Holmese - proč u všech všudy museli ti pilaři být samí Williamové? Jak Holmes prohlásil, po oněch stromech v Port Jacksonu byly norfolkské borovice úplná hračka.

Richard dobře věděl, že velitel prahne po třetí pilařské jámě, a tak Holmesovi poradil, aby si mezi novými trestaneckými přírůstky ze Supply k sobě našel ještě tři další muže a převzal jámu dole u pláže. Holmes byl dobrý chlap, přivezl si s sebou svou ženu Rebeku a oba záhy vplynuli do života kolonie. Tím zbyli pro jámu dole v Arthurově údolí Bili Blackall a Will Marriner, zatímco já, řekl si pevně rozhodnut Richard, si vezmu vojína Wigfalla, Sama Husseyho a Harryho Humphreyse do nové třetí jámy výše na potoce. Bude tam mnohem klidněji a já požádám poručíka Kinga, abych si tam směl poblíž postavit pěkný novy dům. Joey Long se bude muset zkrátka naučit postarat se sám o sebe. Jediné, co si s sebou vezmu, budou mé knihy, má postel a všechno to péřové, co k ní patří, polovinu přikrývek a moje osobní věci. A také jedno z MacGregorových štěnat, jelikož pan King povolil Joeymu vzít si dvě z Delphiniiných pěti, oba psí kluky. Dobrý myšař bude nahoře v údolí k nezaplacení.

Všechny tyto záměry Richardovi vyšly. Zarmoutily jen Stephena Donovana, který teď už nevídal Richarda tak často, jako když stačilo zastavit se u jeho dveří cestou do Želví zátoky, kdykoli si šel zaplavat.

Na zimu dorazil na ostrov Norfolk poručík John Cresswel s oddílem dalších čtrnácti mužů námořní pěchoty, teď už byl dostatek pracovních sil a dohled nad nimi natolik důsledný, že se mohly uskutečnit i plány, které byly Kingovu srdci nejdražší, včetně přehrazení potoka. Richardův nový dům stál jen pár set yardů od hráze, téměř v místech, kde už začínal prales. A kde panoval mír a klid.

Na pořad dne se teď z rozhodnutí poručíka Kinga dostalo budování cest. Jedna z nich byla prosekána napříč ostrovem — měřila celé tři míle - až do samého závětří Kaskádového zálivu, pojmenovaného tak proto, že nejmalebnější z mnoha vodopádů ostrova tu spadal z útesu rovnou do moře. Před pobřeží tu vybíhala rozeklaná plošina, takže tam bylo možno vyloďovat a naloďovat i tehdy, když v Sydneyově zálivu převládající větry nedovolily ani pomyslet na to, že by se snad čluny mohly vydat přes bradlový útes. Cesta byla potřebná i proto, že kolem Kaskádového zálivu rostl nejlepší len a poručík King byl rozhodnutý soustředit jeho zpracování do malé nové osady nedaleko vyloďovacího útesu, kterou hodlal nazvat Phillipburgh.

Do Sydney Townu zavítal Richard jen zřídka, neboť osada se rychle rozrůstala ve skutečnou ulici chýší a domů. Kromě nedělních bohoslužeb a vyzvedávání přídělů potravin neměl potřebu toto místo vyhledávat. Madavish byl stejně dobrý hlídač jako jeho otec a představoval i veškerou společnost, po které Richard toužil - kromě Stephena, který se už v jeho mysli stal natolik „Stephenem“, že měl čím dál tím větší potíže si připomínat, že pro něho je to vlastně stále ještě „pan Donovan“.

Richardův dům měřil desetkrát patnáct stop, měl několik velkých okenních otvorů, takže v něm bylo i dost světla, a Johnny Livingstone mu vyrobil stolek a dvě židle. Střechu Richard pokryl došky ze lnu, ale měl slíbené ještě před koncem roku šindele. Dřevěná podlaha byla zvednutá o několik palců nad zem, základy byly z borových kuláčů. Jelikož borovice v zemi rychle hnila, měla tato konstrukce výhodu, že tlející základový kůl se mohl snadno vyměnit, aniž bylo třeba v domě cokoli bourat. Stavba byla pobita tenkými borovými prkny s velice pěknou texturou, a to proto, že velitel byl právě proti této kresbě z nevysvětlitelných důvodů zaujatý a tato prkna nikde mít nechtěl. Dřevo bylo vlnkovitě vzorované, Richardovi to připomínalo odraz slunce na klidné vodě. V duchu si kladl otázku, zda tyto vlnky nesvědčí o způsobu, jakým borovice čelí trvalým větrům. Neznal žádný jiný strom, který by vystavený vichru jednoho převládajícího směru rostl absolutně zpříma, avšak norfolkská borovice to dokázala, a to i na největrnějších vršcích skalních útesů. Po onom obrovském orkánu všechny mladé stromky ohnuly koruny až k samé zemi anebo o ně i přišly, avšak během dvou měsíců už ohnuté sosny stály opět rovně jako svíce a na zalomených vyrůstaly vzhůru dva nové výhony.

Počet obyvatel ostrova dosáhl jednoho sta a přibylo vloupání, ale Richardu Morganovi se zloději úzkostlivě vyhýbali. Každý, kdo ho uviděl, jak prořezává čtrnáctistopovou pilou kmeny plné tři stopy v průměru, kdo sledoval svaly na jeho nahých zádech a hruď dmoucí se pod snědou pokožkou, usoudil, že tohoto člověka je líp nedráždit. Kromě toho byl známý samotář. A na samotáře, kterých bylo v ostrovním společenství víc, se pohlíželo s pověrečným strachem. Muž, který dával přednost samotě, nepotřeboval spatřovat svůj odraz v očích druhého člověka a nestál o to slyšet nějakou chválu od jiných, jenž nestál o včlenění do širší skutečnosti, než jakou tvořil on sám, ten musel nutně být duševně vyšinutý. To Richardovi dokonale vyhovovalo. Pokud se snad o něm lidé domnívají, že je nebezpečný podivín, tím líp. Spíš ho překvapovalo, že se do takové samoty neuchylovalo víc mužů — po všech těch letech, kdy žili natěsnáni s ostatními. Samota neznamenala jenom rajský klid, byl to i ozdravný proces.

Tvrdé jádro vůdců lednové vzpoury v polovině zimy přece jen Johna Bryanta dostalo. Francis, Pickett, Watson, Peck a další z Golden Grove káceli dříví na svazích Mount George, když se Bryant - kdovíjak a kdoví proč - připletl do cesty padající borovici. Měl rozbitou hlavu, zemřel dvě hodiny poté a byl ještě téhož dne pohřben. Vdova po něm, šílená žalem, bloudila Sydney Townem, plakala a kvílela a úpěla jako Irka, která neumí slovo anglicky.

„Nálada je tu hrozná,“ řekl Stephen, když po pohřbu doprovázel Richarda do jeho domu.

„K tomu muselo dojít,“ dodal jen Richard.

„Chudák ženská, je z toho úplně zoufalá! A není tu ani kněz, který by ho mohl pohřbít.“

„Pánubohu na tom záležet nebude.“

„Pánubohu nezáleží na ničem!“ řekl prudce Stephen. Když vstupoval do domu, nemusel se ani sehnout a povšiml si úzkostlivého pořádku, stropu a stěn, jejichž obložení Richard podle všeho postupně leštil. „Kristepane,“ vydechl a klesl na židli, „tohle je jeden z velice mála dní v mém životě, kdy bych potřeboval pořádnou stopku rumu. Připadá mi, jako bych na Bryantově smrti nesl vinu já sám.“

„Muselo k tomu dojít,“ opakoval Richard.

Madavish, v němž se naplno projevila krev skotských teriérů, hupnul Richardovi do náruče, aniž přitom obtěžoval, jak to mladí psi dělávají. Určitě je k tomu vycvičený, pomyslel si Stephen, Richard se tomu jistě věnoval se stejnou důkladností, s jakou dělá všechno ostatní. Jak to jenom dokáže, že vypadá přesně stejně, jako když jsme se poprvé setkali? Čím to, že my ostatní jsme zestárli a nějak okorali, zatímco on v sobě pořád má všechno to pěkné, čím se vždycky vyznačoval? Ba víc. Mnohem víc.

„Pokud byste mi mohl věnovat pár stonků třtiny, která už se stejně kazí,“ říkal Richard a jemně popleskával plochou dlaní Madavishe po hřbetě, „tak vám do dvou let budu dodávat všechen rum, který stačíte vypít.“

„Cože?“

„No, taky by to ovšem chtělo dva měděné kotle, nějaký ten měděný plech, pár kousků měděných trubek a sudy rozříznuté napůl,“ pokračoval Richard s úsměvem. „Já totiž umím destilovat, pane Donovane. Je to další z mých řemesel.“

„Kristepane, Richarde, vy jste učiněný sen všech velitelů! A pro lásku Boží, Richarde, nemohli bychom si konečně už tykat, nemohl byste mi říkat Stephene? Mně už tohle nesouměrné oslovování unavuje! Po tolika letech byste snad už mohl povolit, i když pořád ještě patříte mezi trestance, ne? To je to vaše bristolské puritánství, které já tak nesnáším!“

„Tak promiň, Stephene,“ řekl Richard a v očích mu zajiskřilo.

„Richarde!“ zajásal Stephen, „konečně jsem zvítězil!“ Nesmírně potěšen, že uslyšel z Richardových úst své jméno, zamaskoval Stephen svou radost zachmuřenou tváří. „Mariňáci se bouří, protože rumu není jaktěživo dost, aby mohli dostávat svou plnou porci - poručík Cresswell už neví, kudy kam. A jemu samému se přitom nevede o nic líp. Kingovi je to samozřejmě jedno, pokud mu ovšem nedojde zásoba portského. Cresswell by mnohem radši pil taky rum. V Port Jacksonu je rumu rovněž naprostý nedostatek. Ručím za to, že palírna rumu na Norfolku by dostala plné požehnání i od Jeho Excelence. Destilovat rum tady na Norfolku by přišlo mnohem levněji než dovážet ho na zásobovacích lodích. A i ten největší idealista mezi úředními činiteli by musel uznat, že rum je koneckonců stejně důležitý jako chleba a nasolené maso.“

„Nu, ono mi vlastně nic nebrání, abych si tu našel svůj vlastní záhon třtiny. Tahle půda jí náramně svědčí a housenky ji nesnášejí. Ostatně navzdory myším a housenkám budeme mít letos dobrou úrodu jak pšenice, tak i kukuřice, tím jsem si jistý.

„Doufám, že ano, kvůli nám všem. Harry Ball ze Supply říkal, že nám sem mají z Port Jacksonu poslat spoustu dalších lidí. Situace tam vypadá o mnoho hůř, i když na políčkách nemají žádné housenky.“ Stephen se zachvěl. „V životě jsem snad ještě nebyl tak vyděšený - ten zážitek s hurikánem nevyjímaje – jako když se celé tohle údolí housenkami jen hýbalo. Ne milion, ale miliony milionů jich byly, armáda na pochodu, která by převálcovala i Attilovy hordy. Snad to dělá ta moje pověrčivá irská krev -já jsem si v tu chvíli na mou duši myslel, že nás proklel sám ďábel. Brr!“ Znovu se otřásl a změnil raději téma. „Pověz mi, Richarde, kdo anebo co to jen může být, co se tak obulo do vládních čuníků? Jedna prasnice mrtvá, druhá zmrzačená.“

Richard studoval Stephenovu tvář s náklonností téměř hraničící s láskou. Dobře si byl ale vědom, že to, co pociťuje, „láskou“ nazvat nemůže - nejen proto, že v tomto citu chyběl jakýkoli sexuální prvek, hlavním důvodem bylo, že „láska“ bylo něco, co měl v duši pevně spojené s Williamem Henrym, s malou Mary, s Peg. Jakoukoli myšlenku na ně dosud potlačoval až pod sám práh vědomí — a trvalo to už celou řádku let.

Jenomže teď náhle před ním jejich tváře i jména naráz vyvstaly s čistotou a průzračností potoka zurčícího po kamenech nahoře nad jeho domem. Byly tak vzdálené jako hvězdy nad hlavou, a přece současně tak blízko jako Madavish na jeho klíně. Snad to způsobil Stephen, snad to bylo tím, že on sám ho teď oslovil křestním jménem. A naráz se prodírala na povrch i jména ostatní, rozezněla zvonkohru paměti, kterou ani všechen čas, ani události, jež proběhly, nedokázaly nadobro utlumit, přehlušit, vymýtit z mysli. William Henry, malá Mary, Peg… Navždy ztracení, a přece tak přítomní. Jsem jako nádoba přetékající jejich září, a někde - někdy - snad tu skutečnou lásku zase zakusím. Nikoli až kdesi v posmrtném životě. Ne — tady! Tady na ostrově Norfolku. Já jsem! Konečně jsem se probral! Jsem naživu! Já žiju, já tolik žiju! Nebudu už mařit podstatu svého bytí planým poustevničením. Nepřidám se k těm silám na ostrově, které by ho chtěly z holé zášti zničit. Ti moji jsou tu všichni se mnou - Peg, malá Mary, William Henry. Věří, že tu se mnou budou moci i setrvat. A se mnou tady také zůstanou!

Okamžik, v němž se to vše odehrálo, netrval déle než čas mezi dvěma tepy srdce, a neprojevil se navenek ani hláskem, avšak Stephen rázem pochopil, že Richard právě prošel nesmírnou proměnou. Jako by v tom okamžení ze sebe odhodil starou kůži a stanul tu ve skvoucí nové podobě. Co jen jsem to vlastně řekl? Co asi tenhle zázrak způsobilo? A proč zrovna mně bylo dopřáno, abych se stal jeho svědkem?

Richard, jako by se nic neudalo, odpověděl na Stephenovu otázku o vepřících. „Kdo? To je jednoduché, Len Dyer.“

„Proč zrovna Len Dyer?“

„Jemu se líbí Mary Gambleová, která ovšem nechce mít nic s nikým. Když se ucházel o její přízeň, udělal to tak, jak to dělají jen skuteční gauneři - aniž ctil anebo alespoň respektoval její lidskou důstojnost. Víš asi, co mám na mysli: Hej, Gambleová, nedala bys mi dnes večer? A ona mu dala velice jasně najevo, co může udělat se svým bimbáskem - pokud se mu ho podaří najít. Před všemi jeho kamarádíčky.“ Richard se zasmušil. Je to gauner a potřebuje se jí pomstít. Mary hodila sekerou po kanci a divže za to nedostala bičem. Tak co takhle přizabít nějakou tu prasnici? Vina padne na Mary.“

„Nepadne, teď už ne.“ Stephen vstal a vtiskl Richardovi nestydatý polibek. „S Dyerem si budu umět poradit. Řekni mi ještě jednou Stephene, prosím.“

„Stephene,“ zařehtal se Richard, „jdi už, prosím tě, ať to tady můžu doleštit.“

Poručík King objevil snadno lámatelný kámen, který tvořil skalní podloží táhnoucí se od původního zahradnického kopečku až k Point Hunteru na opačné straně Želví zátoky, a zjistil také, že se dá vypálit na vynikající vápno, třebaže původně měl sloužit jen ke stavbě zděných komínů a pecí.

Když v prosinci připlula Supply a dopravila na ostrov další trestance, kteří zvýšili počet jeho obyvatel na 132, přivezla rovněž rozkazy od guvernéra Phillipa, podle nichž se měly příděly snížit na dvě třetiny původních dávek, tak jak se už stalo v Port Jacksonu. Pro rozrůstající se osadu na Norfolku to nebyla tragická zpráva, třebaže miliony housenek požíraly kdejaký lísteček, ke kterému se dostaly, pšenice zasetá na jedenácti akrech výborně vzešla a během sklizně se nepřihnaly žádné deště. Kukuřice si vedla ještě lépe, vepříci se rychle množili - stejně jako kachny a slepice - a dozrávaly banány. A pro ty, kterým nevadilo rybí maso, bylo i dost ryb.

Díky své vytrvalosti a houževnatosti se Richard Morgan stal jedním z privilegovaných trestanců, protože s ním nikdy nebyly žádné potíže, neúnavně pracoval a nikdy nechořel. Takže Richard obdržel dostatek tohoto nového kamene i malty, aby si mohl postavit pořádný komín. Všechny jámy pracovaly naplno - co víc mohl velitel ostrova od vrchního pilaře žádat? Supply naštěstí dovezla z Port Jacksonu další pily, guvernér Phillip, jenž měl v úmyslu víc než ztrojnásobit počet obyvatel ostrova Norfolku, se rozhodl, že Port Jackson má pil zapotřebí mnohem méně než Norfolk. Krok, který byl ještě podpořený tím, že na zpáteční cestě dovezla Supply první dodávku vynikajícího čistého vápna.

Jelikož na Supply připlulo mimo jiné i víc žen, než pro které mohl poručík King nalézt využití, dostal Richard skvělý nápad: šest z nich zaměstnal při ostření pil. Byla to možnost, jak sám sobě kajícně připustil, která ho měla napadnout už dávno. Ženám určité povahy tato práce docela vyhovovala - dala se vykonávat vsedě a ve stínu, nebyla vyčerpávající, vyžadovala sice plné soustředění na detail, ale při tom všem se odehrávala v družném prostředí. Jelikož v každé jámě musela být jedna žena na přebroušení pily po dokončení každé poloviny řezu a další ženy pracovaly nahoře na odkorňování kmenů, docházelo mezi nezadanými pilaři a pilařkami k nejednomu románku. Každá z žen si ale záhy ověřila, že Richard Morgan už ženatý je a že o milostné avantýry nejeví zájem.

Dvoutřetinové příděly potravin byly důsledkem skutečnosti, že uplynuly už dva roky, aniž z Anglie připlula jedna jediná loď. Dlouho očekávaný nákladní Guardian, který měl na palubě naloženou převážnou většinu soukromého majetku námořní pěchoty, tuny mouky, nasoleného masa a ostatních zásob a také zvířata, nikdy nedorazil a nikdo nevěděl proč. Každý den hlídky na vrcholu Jižního mysu napjatě a s úzkostlivou netrpělivostí sledovaly moře — už celý rok. Plachtou se pro ně stávala každá fontána vychrlená velrybou, plachtou byl kdejaký zpěněný hřeben vln, jako plachta se jevil i bílý obláček nízko nad obzorem. Jenomže nic z toho posléze plachtou nebylo, zásoby potravin, které dovezl Sirius v květnu roku 1789 z mysu Dobré naděje, se tenčily, a loď nikde žádná. Jediným paprskem naděje se pro guvernéra Phillipa stával ostrov Norfolk, kde se alespoň části plodin dařilo, jídelníček se dal doplnit rybolovem a kde nebyli žádní loupeživí domorodci.

Podmínky v Port Jacksonu začínaly být otřesné, jak bylo vidět i na nejnovějších příchozích ze Supply. Lidé tam doslova umírali hlady, podobali se už spíše kostlivcům. O něco slibněji vypadala úroda na Rose Hillu, stejně tak jako v některých dalších oblastech na sever a na západ od Port Jacksonu, například v Toongabbe a na Hraničních farmách, avšak tam se pěstovalo jen trochu zeleniny a do nějaké štědřejší sklizně obilného zrna zbývaly ještě celé roky.

Jiné východisko není, rozhodl se guvernér Phillip poté, co se Supply navrátila s nákladem dřeva a vápna. Bude muset Siria vyslat za nějakým podstatnějším nákupem potravin. Kapské Město, jak už teď guvernér věděl, nebylo prostě dostatečně velké sídlo, aby dokázalo dodat potřebné množství mouky a nasoleného masa ani dostatek živých hospodářských zvířat. Své přebytky až dosud prodávalo pouze holandským, anglickým a dalším lodím plujícím do Východní Indie, které se tu zastavovaly, což znamenalo zásobit posádky o počtu od dvaceti do padesáti mužů. Zajistit potraviny pro celou tisícovku úst - byť jen na jediný rok — bylo nad síly Kapského Města. Sirius se vrátil poloprázdný.

Proto se teď bude muset Sinus vydat do Kitaje, kde je k mání hojnost rýže a uzeného masa - nemluvě o čaji a cukru, což by obojí mohlo trestancům poněkud osladit jejich úděl, třebaže výživné jsou pramálo. Ve Wampoa,jak guvernér doufal, by se dal v evropských emporiích získat i nějaký rum. Rok 1790 začínal, jak se ukazovalo, ještě hůře než rok 1789, ačkoli něco takového by Phillip ještě před rokem považoval za takřka vyloučené.

Za bezesných nocí guvernér uvažoval, zda snad v Anglii nedošlo k nějakému zásadnímu politickému zvratu - zda nemusel odstoupit sám pan Pitt - zda koruna nepřijala rozhodnutí s experimentem v Botanické zátoce už dál nepokračovat - a zda se na ty, kteří teď v Botanické zátoce zatím žijí, prostě nezapomnělo. Nevědět byl hrozný pocit, zejména když se nejistota protahovala měsíc za měsícem a k zaplašení jeho zlých snů tím nijak nepřispívala. Začínalo to skutečně vypadat, jako by byli podobně jako Robinson Crusoe odsouzeni uvíznout na pustém ostrově navěky.

Než se Sirius stačil připravit na dalekou plavbu, dokázala Supply ještě jednou na obrátku doplout na ostrov Norfolk s dalšími trestanci, a zvýšil tak počet jeho obyvatel na celkových 149 duší. Guvernér plánoval, že Sirius následně (při své cestě na Dálný východ) spolu se Supply dopraví na Norfolk 116 trestanců, 67 trestankyň a 28 dětí a k tomu ještě 8 důstojníků a 56 mužů námořní pěchoty. Tím by populace ostrova naráz narostla na 424 duší - čili by se v jednom měsíci ztrojnásobila a v průběhu čtyř měsíců zečtyřnásobila.

Jemný a kultivovaný malý guvernér znal některé ze svých lidí velice dobře, zejména pak poručíka Philipa Gidleye Kinga, jenž s ním sloužíval - dříve než nastoupil na Siria k plavbě do Nového Jižního Walesu — na lodích Ariadna a Evropa. Kdykoli se Supply navracela do Port Jacksonu, pokaždé s sebou vezla Kingovy zprávy, které guvernéra jen utvrzovaly ve výhradách proti tomu, aby Kinga ponechal vládnout populaci, která se mezitím rozrostla natolik, že převážná většina tváří už zůstávala zcela anonymní. King se stával v podstatě patriarchou, bezmezně oddaným synovi, jehož mu porodila Ann Innetová — Norfolková. U všech všudy! Už to jméno samo o sobě přece svědčí o Kingově vrozeném romantismu. A ostrov Norfolk se pramálo hodí k tomu, aby mu vládl romantik.

Jeho Excelence ale musela zvažovat ještě další problémy, zejména dva nejdůležitější: především tu měl vedle sebe toho skotského šťouru, majora Rosse, a ten se pro Phillipa stával čím dál tím víc skutečným trnem v patě, za druhé už zoufale nutně potřeboval poslat někoho, komu by mohl plně důvěřovat — člověka s romantickou povahou - s co největším spěchem domů do Anglie. Tento emisar by měl zjistit, co kde selhalo, a svou výmluvností přesvědčit kohokoli, kdo teď právě Anglii vládne, že Nový Jižní Wales disponuje ohromným potenciálem, že ho však nemůže využít, pokud do tohoto teritoria nebude investován alespoň minimální kapitál. Méně než 50 000 liber by přitom byla až směšně malá částka ve srovnání s tím, že ctihodná Východoindická společnost vynaloží ročně mnohem víc jen na úplatky! Kingovi guvernér v tomto směru plně důvěřoval, Rossovi nikoli. Stejně tak nedůvěřoval ani kapitánu Siria Johnu Hunterovi, dalšímu z možných kandidátů - navíc dalšímu Skotovi s tím jeho pesimistickým sýčkováním, jaké mají všichni Skotové v krvi. Ross i Hunter už byli vůči Novému Jižnímu Walesu krajně zaujati, nebyli ochotni připustit pro tuto osadu jakékoli slibné vyhlídky, a spíše by asi byli náchylní koruně doporučit, aby celý pokus ukončila. Phillip si byl jistý, že ani Rosse, ani Huntera jako svého vyjednavače do Anglie v žádném případě vyslat nemůže. Byl přesvědčený, že pravdu má on, Arthur Phillip, a že správný je jeho odhad budoucího vývoje: Nový Jižní Wales se jednou stane kvetoucí zemí. Zatím ovšem ještě ne. Chce to čas a peníze.

Když se tedy Supply znovu vydala k Norfolku s další várkou trestanců, která měla zvýšit ostrovní populaci na 149 osob, vezla pro poručíka Kinga i guvernérův dopis s příkazem, aby se vrátil spolu s paní Innetovou a malým Norfolkem do Port Jacksonu, kde se mu dostane zevrubných instrukcí pro jeho nadcházející životně důležitou misi do Anglie. Nevystřídá ho pouhý další ostrovní velitel, jeho místo zaujme přímo viceguvernér - major Robert Ross.

Tak se chystal Phillip zabít jednou ranou hned několik much, neboť spolu se Siriem pokračujícím od ostrova Norfolku dále do Kitaje měl vyhlídky, že se na celé měsíce zbaví i jeho kapitána Johna Huntera. A na ostrově Norfolku bude 424 osob, zatímco v Port Jacksonu jich zbyde už pouhých 591.

Sirius a Supply dorazily k ostrovu Norfolk společně, v sobotu třináctého března roku 1790. Zakotvit musely u závětrné strany ostrova, v Kaskádové zátoce. Po vlhkém a bouřemi zmítaném létě se teď s nečekanou silou přihlásily i rovnodenní vichřice a lijáky. I cesta napříč ostrovem byla dosti zlá, dole v Kaskádovém zálivu však byly podmínky ještě o něco horší, neboť pobřežní skaliska tu spadala přímo do oceánu. Jediná cesta na jejich vrchol vedla sráznou strží ústící přímo u vyloďovacího útesu. Rozsedlinou se stoupalo přes dvě stě stop tak příkře, že vyloďované trestankyně výstup bez pomoci nezvládaly, zejména kvůli vodě, která se valila štěrbinou dolů, a rozblácené půdě kluzké jako led.

S výjimkou pilařů a tesařů byli všichni trestanci posláni přes celý ostrov ke Kaskádám, aby novým příchozím pomohli se zavazadly a vyškrábat se nahoru a pak napříč Norfolkem do Sydney Townu, s majorem Rossem v čele jejich průvodu.

„Bylo mi toho chudáka starého strašně líto,“ vyprávěl Stephen Richardovi nad poledním jídlem - neoslazeným rýžovým nákypem, do něhož byla zamíchána špetka nasoleného masa a hrstička petržele. Seděli společně v Richardově domku a nezakrytým oknem na závětrné straně sledovali, jak do země bubnují kapky deště. Stephen k obědu přispěl moukou a soleným masem, Richard dodal rýži a petržel.

„Máš na mysli majora Rosse?“

„Jistě, právě jeho. On a Hunter se naprosto nesnášejí, takže si Hunter dal záležet, aby Rosse poslal ze Siria na břeh v lodičce nacpané až po borty slepicemi, krocany, bednami, soudky — Rossovi cestou tak strnuly nohy, že se nemohl ani postavit, když konečně přirazili. A nikdo z těch chlapů mu ani trošku nepomohl - do jednoho jsou to na slovo vzatí Hunterovi lidé. Mám dojem, že se všichni těšili, že majora už uvidí, jak plave, aby si zachránil holý život, jenomže to by nesměl být major Ross: počůral je všechny a na břeh se vydrápal tak suchý, jak jen to v tom lijáku bylo možné. Správně by byli měli rovnou s ním poslat i jeho věci, ale všechny jsou pořád ještě na Siriu, a vsadil bych se, že to bude to poslední, co budou vykládat. Šel jsem mu naproti a chtěl jsem mu pomoct při tom vražedném výstupu nahoru na skálu, ale myslíš, že mě nechal? To by nebyl on! Vyšlápl kopec, promočený skrz naskrz, s bradou vztyčenou a s hubou jako na zámek. A přepochodoval takhle přes celý ostrov, tou hroznou cestou, zatímco já se za ním plouhal jak nějaký tuleň na pláži. Je pravda, že v tváři se Ross tak trochu podobá koňskému zadku, ale přisámbohu, je to chlap!“

Richard měl za jeho vyprávění ústa roztažená úsměvem od ucha k uchu, ale bez jediné poznámky pak vstal a šel dát misky ven na déšť a nato ještě poklidil stůl. Celý ostrov samozřejmě už pár hodin poté, co Supply připlula, věděl, že poručík King odchází a že ho vystřídá major Ross. Zprávu takřka bez rozdílu všichni přijali se vzdechy a kletbami. Čekal je konec prázdnin, o to už se bude umět major Ross postarat. Pro Dyery a Francise to byly vyhlídky přímo děsivé. Ale Richardu Morganovi se budoucnost nejevila zle. Och ano, poručík King byl jako velitel jistě dobrý, ale už 149 obyvatel ostrova znamenalo pro jeho styl rozhodování přílišnou zátěž. Jediné, co by asi King dokázal ještě dál udělat, bylo posunout si paruku trochu do týla a určit další muže k řezání dřeva a ke stavbě dalších a dalších chýší. Ostrov Norfolk sice nebyl příliš veliký, rozlohou měl méně než deset tisíc akrů, ale Sydney Town určitě nebylo tím jediným místem, kde by se ten ohromný příliv mužů a žen mohl usídlit. Phillipburgh a pěstování lnu představovaly jediný Kingův pokus rozmístit lidi i jinam, po pravdě řečeno byl King nejraději, když viděl všechny své ovečky v houfu na nevelké příbřežní plošince kolem Sydney Townu. Když se Robert Webb s Beth Hendersonovou odtud přestěhovali k cestě do Kaskádového zálivu, byl tím King naprosto vyvedený z míry, Richard Phillimore, vězněný původně na Scarborough, zatoužil odejít až za jižní cíp sousední pláže a farmařit tam v údolíčku, které se mu zalíbilo, ale King ho za nic na světě nechtěl pustit.

Richard se naopak domníval, že to nejrozumnější, co by se dalo na ostrově podniknout, by bylo dočista ho lidem otevřít, umožnit jim, aby se usadili, kdekoli se jim bude líbit. Ovšem děsil se toho, že se jednoho krásného dne osada Sydney Town roztáhne až k pramenům bystřiny v Arthurově údolí, kde mu nejvíc ze všeho vyhovovala právě skutečnost, že nablízku nemá žádné sousedy a že záchod, pro který ve svahu vykopal žumpičku, může nazývat jen a jen svým. Koupadlo si zřídil kousek proti proudu, uprostřed stromových kapraďorostů, v bočním korytu potoka, které tam vyhloubil, tak aby svým tělem neznečišťoval jeho hlavní tok - pokud by ovšem zdravé tělo vůbec mohlo vodě škodit, o čemž pochyboval. Za Kingovy vlády se musel obávat, že nadejde chvíle, kdy Sydney Town postupně dosáhne až k jeho domku. Ne že by teď tolik spoléhal na Rossovu moudrost, spíš byl Ross zcela jiný typ člověka, a mohl by proto mít i zcela jiná řešení pro tento náhlý a horentní nárůst populace.

„Předpokládám, že ale teď si už major suší kabát ve vládní budově, ne?“ otázal se Richard, když spolu scházeli dolů, déšť nedéšť, zpátky po proudu potoka, k hrázi a k nádrži.

„Určitě. Chudák King! Napůl je u vytržení nad misí, na kterou se má v guvernérově jménu vydat, zatímco ta druhá poručíkova polovina se třese strachy při pomyšlení, co mu asi major Ross s Norfolkem vyvede.“

Vojín Wigfall, který se vydal poobědvat s některými nově přibylými vojáky - byli mezi nimi i jeho přátelé z Port Jacksonu -uviděl Richarda přicházet a rozběhl se k jámě. Byli už napůl hotovi s třicetistopovým kmenem a dospěli až k jádru - teď začnou řezat fošny, nakonec přijdou na řadu trámy. Stephen Donovan šel dál, k první ze svých dvanácti part, která právě usazovala stavidla do hráze vybudované z čedičových balvanů, dusaného vápence a navršené zeminy. Hráz i za tohoto deště obstála, což všechny nemálo překvapilo, lijáky nepřestávaly už celé dlouhé dny. Během pouhých čtyř dnů vzrostl počet obyvatel ostrova Norfolku ze 149 na 424, na Siriu a Supply připlulo víc lidí, než kolik tu kdy žilo před březnem roku 1790. Obě lodi také přivezly dodatečné zásoby všeho druhu, od mouky až po rum.

„Ale není toho ani zdaleka dost!“ rozkřikl se poručík King na majora Rosse rozčileně. „Jak je mám s tímhle všechny uživit?“

„To už nebude vaše starost,“ odsekl major. „Velení máte jen do okamžiku, kdy Supply zase odpluje, což nebude trvat dlouho - jen co se vlnobití trochu utiší a loď bude schopná vyloďovat náklad na téhle straně ostrova. Až do vašeho odjezdu bude vše probíhat podle vašich rozhodnutí. Ovšem problém, jak nasytit tyhle davy, ten už čeká na mě. Stejně tak jako ubytovat je.“ Objal paží svého desetiletého synka, Alexandera Johna, který byl zařazený do námořní pěchoty v hodnosti podporučíka. Stalo se tak poté, co zemřel kapitán John Shea a co došlo k posunu důstojníků o jednu příčku výše - a docela dole se tak vytvořila potřebná mezírka. Malý John, jak mu všichni říkali, byl tichý chlapec, který se neopovážil komplikovat otci život víc, než už ho komplikovaný měl, nesl svůj úděl s rezignovanou tváří, dobře věděl, že toto neobvyklé jmenování vzbudí u ostatních důstojníků nevoli. Jeho otec teď z výšiny, na které stála vládní budova, sledoval, jak dole u moře vládne stejný chaos, jaký kdysi následoval po prvním vylodění v Port Jacksonu.

Lidé bloumali bezcílně sem a tam, včetně padesáti šesti nových mariňáků, kteří zatím byli bez ubikací. Jejich důstojníci pro ně zrekvírovali chýše o velikosti osmkrát deset stop a jejich dosavadní obyvatelé z řad trestanců tak přispívali k všeobecnému zmatku tím, že se vmísili do řad nově přibylých bezdomovců.

„Doufám,“ řekl Ross zachmuřeně, „že tu máte dostatečně velkou četu pilařů, pane Kingu?“

„Ale ano, zatím to šlo.“ Kingův nepokoj narůstal stejnou měrou jako jeho náhlá touha opustit Norfolk co nejdříve. Jsou tu tři pilařské jámy, ale pilařů teď budu muset najít víc - což, jak jistě víte, pane majore, není snadná záležitost.“

„Mezi novými trestanci jsou i nějací pilaři z Port Jacksonu.“

„A přivezli jste, doufám, i další pily.“

„Jeho Excelence posílá tři pily pro jámu a stovku obloukovek.“ Ross spustil paži ze synkových ramenou. „Je mezi pilaři také Richard Morgan?“

Kingova tvář se rozjasnila. „Bez něho bych se vůbec neobešel, zrovna tak, jako bych si neporadil bez Nata Lucase, předáka mých tesařů, anebo bez Toma Crowdera, mého písaře.“

„Vzkázal jsem vám přece, že Morgan je dobrý chlap. Kdepak je teď?“

„Řeže, dokud je ještě vidět.“

„On nebrousí?“

King se usmál. „K broušení Morgan posadil ženské, a funguje to mimořádně dobře. Jeho partnerem při řezání je vojín Wigfall — žádní další vhodní trestanci už prostě nebyli k mání. Je to nezáviděníhodná práce, ale jak se zdá, Wigfallovi vyhovuje, stejně tak jako Morganovi a několika ostatním. Je zdravý jako buk, hlavně asi díky tvrdé práci a vydatné stravě.“

„A bude třeba dobře je krmit i nadále, bez ohledu na to, kdo všechno zůstane o hladu. První a nejdůležitější,“ řekl Ross zapomínaje, že formálně tu pořád ještě velí King, „je postavit kasárna pro mé vojáky. Žít pod stanem je peklo - pokud se Hunterovi uráčí zvednout ten svůj královskonámořnický zadek ze židle, aby nám naše stany laskavě vůbec vylodil. Máte představu, kam by bylo nejvhodnější ubikace umístit?“ dodal ještě, aniž to znělo omluvně.

„Naproti na druhou stranu, za bažinu,“ řekl King a velkoryse spolkl svou nelibost. „Terén na úpatí těch kopců za Sydney Townem je poměrně suchý, i když vás musím upozornit, že norfolkské borovice v zemi rychle hnijí. Nejlepší by bylo posadit ty baráky na kamennou podezdívku - připluli s vámi také nějací kameníci?“

„Pár ano, a taky pár sekáčů jsme si přivezli. Port Jackson v současné době žádné nové budovy nepotřebuje, zatímco Jeho Excelence si je jistá, že na Norfolku budou až zoufale třeba. Byl, mimochodem, nesmírně rád, když jste poslali vápno - nikde po celém Cumberlandském hrabství jsme nenašli ani kamínek vápence.“

„Budu mu moci sdělit, až se s ním setkám, že si nemusí dělat starosti. Dokážeme tu vyrobit, když na nás budou hodně tlačit, i stovku bušlů vápna denně,“ řekl King, který tou dobou už nesmírně toužil po skleničce portského, ale dobře věděl, že major nepovoluje víc než půl pinty jakéhokoli alkoholického nápoje denně. Ve dveřích postřehl Ann a rozhodl se ponechat majora jeho plánům. Ann koneckonců čeká druhé dítě a dost možná, že něco potřebuje. „Musím už jít!“ omluvil se a vyrazil z místnosti.

Dovnitř vklouzl štíhlý podporučík Ralph Clark, k němuž se Ross zprvu choval dost přezíravě, dokud nezjistil, že přecitlivělý a nezralý Clark má vzácný dar vycházet s dětmi a že ho zřejmě upřímně těší starat se o Malého Johna. Jako voják byl k ničemu, ale chůva to byla skvělá.

„Budu strašně rád, pane,“ řekl Clark zdvořile a usmál se přitom na Malého Johna, „až se budu moci převléct do čisté košile. Vy asi taky. Mohli nám na břeh zatím poslat alespoň naše zavazadla.“

„Pochybuju, že Sirius začne vůbec někdy vykládat,“ prohlásil rozmrzele Ross, „třebaže na Supply si s tím dokázali poradit bez problémů.“

„Na Supply je ovšem Ball a Blackburn, pane. Ti už to moře tady dobře znají.“

Zatímco Hunter na Siriu je kus umíněného tupce, pomyslel si Ross. Nahlas jen dodal: „Postarejte se zatím o Malého Johna, podporučíku. Potřebuju si někam zajít.“

Jizvy po velkém orkánu byly patrné ještě i více než rok poté, co na ostrov udeřil, třebaže všechny zpracovatelné stromy už měly kůru oloupanou a byly nakrácené na potřebné výřezy. Těch stromů, které byly pro rozřezání v pilařských jámách příliš mohutné, a také těch, které už byly poškozené hnilobou, se dřevaři zbavovali různě: z osekaných větví nadělali pochodně a palivové dříví, kmeny rozřezali na špalky a spálili buď v jámách po vývratech, anebo na velkých hromadách. Osada nicméně, jak mu King vysvětlil, stále ještě pilařsky zpracovává dříví z polomu, třebaže kácení na kopcích nad údolím a kolem Sydney Townu pokračuje dál a vytěžené klády čekají složené v hranicích. V zimě, říkal Ross, zažehneme každý večer velký oheň. Borové klestí nás tady v téhle rovinaté oblasti připravuje o příliš mnoho cenné půdy.

Rossovi ostrov připadal ještě horší než Port Jackson. Jak dokáže zajistit více než čtyřem stovkám obyvatel alespoň trochu snesitelný život, si zatím nedovedl představit. Zeleniny se tu sice rodila hojnost, navzdory armádám housenek, ale lidé nemohou být živi jen o zelenině, když se od nich vyžaduje těžká práce - člověk musí dostávat i chléb a maso. Množství sklizené pšenice v sýpce ho ohromilo, stejně tak i spousta kukuřice. Nájezdy myší se dařilo odvracet jedině díky trvalé přítomnosti několika potomků MacGregora a Delphinie, vysvětloval King, s novými příchozími přibyl na ostrově i tucet dalších psů a dvojnásobný počet koček, kteří by houfy hlodavců měli udržet na uzdě. Vepřům se na ostrově daří mnohem líp než v Port Jacksonu. Živí se kukuřicí, řepou, zbytky ryb a čímkoli ostatním, co zbývá, včetně dužiny z palem a stromového kapraďorostu. Požírají i jistý druh mořských ptáků, kteří na ostrov od listopadu do března přilétají hnízdit na Mount George ve vyhrabaných děrách.

„Jsou naprosto pitomí,“ vyprávěl o nich King, „zabloudí tam a nedokážou svou díru najít. Váárí, váárí, dělají pořád. Pokud tu pobývají, skučí za noci jako duchové a novým příchozím trochu nahánějí strach. Stačí vzít pochodeň a pochytat je. Čuníci si za nimi dokážou sami doběhnout až na vršek Mount George a tam pak mají hody. Zkoušeli jsme je taky jíst, když jsou tak po ruce, ale jsou strašně tuční a smrdí po rybách — brr!“

Takže v mých propočtech, uvažoval Ross cestou, budou asi muset hrát důležitou úlohu vepříci.

Letošní úroda pšenice, třebaže její sklizeň byla dobrá, nemůže uživit 424 lidí až do příští sklizně. Sít se bude v květnu nebo v červnu, žně nastanou v listopadu a v prosinci. Kukuřice tu podle Kinga roste celý rok. Jeho taktika v boji s myšmi a housenkami byla taková, že pšenici zaséval, až když končila invaze housenek, a kukuřici dosíval průběžně. Stonky pšenice jsou natolik křehké, že myši po nich až ke klasům nevyšplhají, zatímco kukuřičný stvol je pro ně hotový žebříček. Obojí klasy bez rozdílu zato představují prostřený stůl pro zelené papoušky, kteří se na ně slétají v obrovských hejnech. Podrobit si přírodu, uvažoval major, znamená ustavičný boj.

Obešel celou příbřežní terasu z jednoho konce na druhý a zase zpátky a přemýšlel a přemýšlel. Žádné další domky v Arthurově údolí! Setbě se tam daří nejlíp, takže tahle plocha se musí bezpodmínečně uchovat jako zemědělská půda. Všichni obyvatelé se proto musí prozatím ubytovat dole v Sydney Townu - ale jen prozatím. Bude se muset zajít podívat za Robertem Webbem a jeho ženou a za Robertem Jonesem, jemuž vypršel trest, ti si zabrali půdu v polovině cesty mezi Sydney Townem a Kaskádovým zálivem. Och, ty Kaskády - to bylo ale místo k vylodění! Hunter se asi neudržel smíchy, když viděl nového viceguvernéra, jak se musí bez jediného svého zavazadla mačkat v lodici plné drůbeže!

Ross se nasupil a pokusil se veškerou energii soustředit na to, aby kapitána Johna Huntera ze Siria uhranul, třebaže byl major ryze praktický a věcný Skot, jedné pověře se přesto neubránil -v hloubi duše nikdy nepřestal věřit na uřknutí jako na mocný nástroj pomsty. Takže: ať se tomu darebákovi Johnu Hunterovi nic na světě nevede! Ať toho mizeru Johna Huntera postihne krutý žal! Ať toho ničemu Johna Huntera potrefí těžká ztráta! Mor na něho, svrab na něho, lepru na něho…

Notně se mu ulevilo. Stanul na konci vyvýšené pěšiny na náspu, obrátil se k východu a měřil očima vykácenou a vyklučenou plochu, která se táhla podél celé Želví zátoky a končila až u moře. Nad touhle pláží a kolem cesty k přístavišti, rozhodl se, budou ubytováni vojáci námořní pěchoty a jejich důstojníci. Tím budou trestanci odděleni od Arthurova údolí a od potravin, které už jsou uskladněné v Kingově obrovské stodole a v mezipatře sýpky. Trestance přesune na východ od vojáků, po deseti do každé chýše, a na hartusení reverenda Johnsona proti smilnění trestanců s trestankyněmi se vykašle. Podle Rossova názoru možnost trochu si zasmilnit dokonce podmiňovala dosažení jistého stupně spokojenosti. Bůh jim to jistě odpustí, vždyť už na ně přece seslal pěknou hromadu jiných zkoušek.

Tři trestance, kteří měli postavené chaty podél pláže a kteří z nich teď byli vykázáni, aby udělali místo jeho důstojníkům, bude třeba do jejich obydlí opět vrátit. Jak dokázal být tvrdý, tak byl i spravedlivý. Těm, kteří tu tak tvrdě pracovali - nebylo jich ovšem zase tak mnoho - se musí za jejich úsilí dostat jakési odměny. Půjdou zpátky do svých chýší, jen co budou náležitě bydlet i jeho důstojníci, a stanou se také prvními trestanci, kterým bude přidělena půda. Neboť to, jak už si předsevzal, je jediné možné řešení: otevřít přístup do nitra té kupky země upuštěné doprostřed nekonečna oceánu a zabydlit ji lidmi. Poskytnout lidem, kteří mají chuť do díla, potřebnou pobídku k práci tím, že obdrží do vlastnictví pozemky - pár kolem Sydney Townu, některé, ale jen výjimečně, i v Arthurově údolí a převážnou většinu pak na dosavadní panenské půdě ostrova. A už žádné pěšinky: postaví se pořádné cesty do Ballova zálivu, ke Kaskádám, do Ansonova zálivu. Jakmile budou vybudované silničky, budou se teprve lidé moci po ostrově náležitě rozmístit. A jestli on sám má v této chvíli k realizaci svých plánů něčeho skutečnou hojnost, pak jsou to pracovní síly.

Poté, co dospěl k těmto zásadním rozhodnutím, vydal se Ross na západ, do Arthurova údolí. Ač nerad, musel připustit, že King po ty dva roky, co ostrov obsadil - už vzhledem k nevelkému počtu pracovníků, které tu měl zatím k dispozici - vskutku nezahálel. Dřevěné základy stodoly a sýpky byly už postupně nahrazeny kamenem, jenž byl i surovinou k pálení vápna a který King nalezl v blízkosti hřbitova. Hospodářský dvůr v sousedství stodoly byl prostorný, i sama hráz s rybníkem představovala cenné počiny. Došel k druhé pilařské jámě, chráněné přístřeškem před slunečním žárem, kde vládl horečný pracovní ruch, nerudně pohlédl na štěbetající houfec žen, které pod stříškou zručně brousily pily, kráčel dál vzhůru údolím, na jehož svazích už se pilně kácelo a mýtilo a připravovala se další půda pro osev pšenicí a kukuřicí. Tady vypátral třetí jámu s pilaři a také Richarda Morgana, jenž stál nahoře na mohutném kmeni. Ross nebyl tak nerozumný, aby se pokoušel upoutat jeho pozornost, dokud se mu břitký vražedný nástroj přímo pod bosýma nohama s každým tahem zarývá o dalších pár palců do dřeva - Morgan teď řezal už hranoly ze samého jádra kmene. Major se tedy mlčky zastavil a sledoval ho.

Vzduch byl vlhký, počasí o poznání vlídnější než za celé ty čtyři dny, které uplynuly od Rossova přistání, a muži v pilařské jámě na sobě měli jen obnošené a rozedrané plátěné kalhoty. Tohle není v pořádku, pomyslel si Ross. Žádnému z nich není dopřán přepych spodků, to vím už z Port Jacksonu, kde se poslední trestanecké podvlékačky rozpadly někdy před rokem. Takže chlapi podstupují tuhle dřinu s tím, že jim ostré plátěné švy rozdírají rozkrok. Třebaže nemám trestance v lásce, musím připustit, že mnozí z nich jsou slušní lidé a někteří dokonce výborní mužští. King se rozplývá nad Tomem Crowderem - to je ovšem jen užitečný zadkolez -já osobně mám radši takové chlapy, jako je Richard Morgan, který neotevře zobák, dokud nepotřebuje říct něco důležitého a smysluplného. Anebo Nat Lucas, ten mrňavý tesař. Crowder - ten bude sice také ochotný dřít do roztrhání těla, ovšem pro sebe: Morgan a Lucas se naproti tomu lopotí pro radost z dobře udělané pláce. Jak nevyzpytatelné jsou úradky

Hospodina, který některé mužské a ženské stvořil už od přirozenosti pilné, zatímco z druhých nadělal lenochy až do morku kostí…

Když byl řez dokončen, Ross se ozval. „Práce máte plno, jak vidím, Morgane.“

Richard se ani nepokusil skrýt radost, otočil se na kládě, seskočil na pevnou zemi a vydal se Rossovi vstříc. Ruka už se automaticky zvedala, avšak včas ještě toto gesto přemohl a změnil je v zasalutování. „Vítejte, pane majore,“ řekl s úsměvem.

„Vyhnali vás taky z chalupy?“

„Zatím ještě ne, pane, ale čekám, že k tomu dojde.“

„Kde bydlíte, že na vás ještě nedošlo?“

„Kousek odtud, až na samém konci údolí.“

„Pojďte mi to ukázat.“

Domek - nedalo se mu už říkat chýše - stál teď na kamenných sloupcích na samém okraji nedotčeného pralesa, střechu měl krytou šindeli. Ross si povšiml, že má zděný komín, tak jako i některé další trestanecké chýše a domky dole na pobřeží, známka, že King považoval Morgana za hodného takovéto odměny. Dole pod ním byl na svahu postaven záchod. Kolem dokola se svěže zelenala zeleninová zahrádka protnutá pěšinou z čedičových kamenů a vzadu za zahrádkou se kývaly stonky cukrové třtiny. Bujně tu rostlo i několik banánovníků a svah kolem záchoda byl osázen nízkými košatými stromky, na nichž už růžověly jakési bobule.

Už když major Ross do domku vstupoval, pomyslel si, že je to řemeslně pozoruhodné dílo na to, že ho nepostavil tesař z povolání, byl totiž zcela dohotoven. Stěny, strop i podlaha byly vskutku zbroušené až do matného lesku. No samozřejmě! Puškaři jsou přece zvyklí pracovat i se dřevem. Na jedné poličce byla na stěně vyrovnaná úctyhodná řádka knih, na další poličce spočívalo cosi, co se až podezřele podobalo tufitům, na posteli byly rozprostřeny pokrývky z Alexandera a uprostřed místnosti stál velice pěkný stolek a dvě židle. Okenní otvory měly řádné okenice.

„Vybudoval jste si tu opravdový domov,“ řekl Ross a usadil se na jednu z židlí. „Posaďte se taky, Morgane, jinak se tu nebudu cítit jako doma.“

Richard si sedl, trochu strnule. „Jsem rád, že vás tu vidím, pane majore.“

„To vám bylo vidět na očích. Jste jeden z mála.“

„Nu, lidi nemají moc rádi změny.“

„Zejména když se ta změna jmenuje Robert Ross. No tak, Morgane, není třeba, abyste se tvářil tak upjatě! Jste sice trestanec, ale to ještě neznamená, že jste zločinec. Je v tom rozdíl. Já se například ani na Lucase nedívám jako na zločince. Kvůli čemu on se sem vlastně dostal, nevíte? Hledám důkazy pro jistou teorii, kterou jsem si vytvořil.“

„Lucas bydlel v Londýně v jakémsi hostinci, v pokoji, který nesměl zamykat, protože mu tam bez zvláštního upozornění mohli přidat dalšího nocležníka. Dva další nájemníci byli otec s dcerou. A ten otec údajně našel pod Lucasovým slamníkem věci, které patřily jeho dceři - nějaké mušelínové zástěrky a podobné takové hadříky. Nic, co by napadlo ukrást i bůhvíjak zvráceného zloděje. Lucas popřel, že by je tam byl schoval, ale otec s dcerou ho obžalovali.“

„A jak to bylo doopravdy, co myslíte?“ vyptával se se zájmem major Ross.

„Že ta holka jela po Lucasovi. A když ho nedokázala uhnal, chtěla se pomstít. Líčení netrvalo ani deset minut a jeho mistr se neobtěžoval jít k soudu, takže Lucas neměl nikoho, kdo by se zaručil za jeho charakter. Ale podle toho, co o londýnských soudech vím, jsou tam takové spousty lidí a panuje tam takový zmatek, že tam ten jeho mistr docela dobře být mohl, jenomže se buď ztratil, anebo ho ani nepustili dovnitř. Soudce Lucase vyslýchal, Lucas obvinění popřel, ale bylo to jeho slovo proti slovu dvou dalších osob. Dostal sedm let.“

„Což je jen další potvrzení té mé teorie,“ řekl Ross a zaklonil se na židli, až se její přední nohy zvedly nad podlahu. „Takovéhle příběhy jsou totiž naprosto běžné. I když se mezi trestanci samozřejmě tu a tam vyskytují lidé, kteří jsou už na první pohled darebáci, shledal jsem, že s většinou z vás nejsou žádné potíže. Jen těch pár to kazí všem ostatním. Na každého vězně trestaného bičováním připadají tři až čtyři, kteří kočkou nikdy nedostanou, zato ti, kteří si jednou výprask vykoledují, zopakují si ho pak znova a znova. Jsou ovšem i takoví, kteří nejsou ani takoví, ani makoví, ani slušní, ani mizerové — to jsou ti, co se vyhýbají každé těžší práci. Nač si soudy v Anglii potrpí, je stavět prostě při procesu tvrzení proti tvrzení. Dokazování je řídká záležitost.“

„A spousta se kromě toho dopustí přečinu,“ řekl Richard, „když jsou na mol opilí.“

„Byl to snad váš případ?“

„Kdepak, i když v tom rum hrál svou roli. Na mém svědectví totiž závisela jedna kauza destilérského podvodu, takže bylo žádoucí, abych svědčit nemohl. Událo se to v Bristolu, ale mě odvezli k soudu do Gloucesteru, kde jsem neznal živou duši.“ Richard se zhluboka nadechl. „Ale otevřeně říkám, pane, že viníky nehledám v nikom jiném než sám v sobě.“

Vypadá na velšského Kelta, pomyslel si Ross - tmavovlasý, snědý, světlounké oči, jemné rysy. Výšku ale spíš zdědil po nějakých anglických předcích, a svaly jsou zřejmě výsledkem tvrdé práce. Pilaři, kameníci a dřevaři, kteří se musí do práce pořádně opřít, mívají všichni skvělé tělo. Pokud ovšem dostanou dost najíst -a na ostrově Norfolku tihle lidé zatím zřejmě najíst dostávají. Jestli tomu tak bude i napříště, nebylo tak jisté.

„Vypadáte jako ztělesněné zdraví,“ řekl Ross, „ale vy jste vlastně nikdy nestonal, co?“

„Dokázal jsem si zdraví uchoval hlavně díky tufitům,“ Richard vděčně ukázal na polici. „A měl jsem také štěstí, pane. Doba, kdy nebylo co jíst, byla vždycky buď jen krátká, anebo nebylo nic na práci, takže se žádná nemoc nedokázala zažral dost hluboko do těla. Kdybych byl zůstal v Port Jacksonu, kdo ví? Ale vy jste mě před šestnácti měsíci poslal sem.“ V očích mu blýsklo. „Mám rád ryby a spousta lidí ne, takže mám vždycky víc než jednu porci.“

Do otevřených dveří se vřítil Madavish a jediným skokem se vrhl celý udýchaný Richardovi na klín.

„Pane Bože! Je to snad Wallace? Tohle přece není MacGregor.“

„Kdepak, pane. Tohle je Wallaceův vnuk, z vládní španělky Delphinie. Jmenuje se Madavish a loví myši.“

Ross vstal. „Gratuluju váni k tomuhle domku, Morgane, je to pohodlné bydlení. Díky stromům chladné v létě a díky krbu teplé v zimě.“

„Je vám k dispozici, pane,“ nabídl Richard, jak se slušelo.

„Kdyby to bylo někde blíž k civilizaci, skočil bych po něm, tím si můžete byt jistý, Morgane. A ten váš důvtip, že jste si dům postavil až na samém konci údolí, by dělal čest i Skotovi. Nikomu z mých důstojníků by nevonělo chodit tak daleko, až snad na poručíka Clarka, jenomže toho zase já potřebuju mít pořád nablízku.“ Na důstojnické bydlení má domek příliš izolovanou polohu, říkal si Ross v duchu - kdoví, co by nějaký takový parchant, kterého bych tu ubytoval, mohl časem dostat za nápady? „Nicméně,“ dodal cestou ke dveřím, „časem na vás budu chtít, abyste si sem přibral ještě někoho dalšího.“

Richard ho doprovodil až k pilařské jámě, kde Sam Hussey a Harry Humphreys právě načínali nový kmen.

„Mám dozor nad pilaři, pane, takže jakmile budete mít čas, rád bych s vámi projednal nějaké věci kolem pilařiny.“

„Nejvhodnější okamžik je vždycky hned, Morgane. Mluvte.“ Navštívili postupně všechny jámy a Richard vysvětloval svůj systém a užitečnost zaměstnávání trestankyň ostřením a loupáním kůry, popsal místa, kde by se daly vykopat další jámy, a typ mužů, jaké by potřeboval doplnit do pilařských part, zdůraznil nezbytnost povolit pilařům, aby si ve volném čase mohli nařezat materiál na vlastní domky, připomněl potřebu přebrousit některé rezervní pily na příčnice.

„To ovšem je práce,“ dodal, když stáli na pokraji jámy dole u pobřeží, „kterou bych si netroufl svěřit komukoli jinému kromě sebe. Pokud ovšem s vámi nepřiplul i William Edmunds?“ otázal se s jistotou, že major Ross zná všechny nové příchozí, ať svobodné, či trestance, jménem.

„Ale ano, ten bude asi někde v tom houfu dole. Je váš.“ Takže jsem tuhle změnu přečkal bez úrazu, říkal si spokojeně Richard. Major Ross musí být dočista bez přátel, když si takhle jde pohovořit s trestancem jako s nějakým svým kolegou. Je to snad důvod, proč si mě sem zatím odložil?

V pátek devatenáctého března, za klidného moře a pěkného dne, připlul Sirius do Sydneyova zálivu, aby vyložil svůj náklad. Stanul v závětří ostrova Nepean a chystal se spustit čluny, ale když si jeho velení uvědomilo, že je proud unáší příliš blízko k útesům u Point Hunteru, rozvinuli znovu plachty, aby s lodí odpluli o kus dál od břehu. K obratu proti větru přes příď se však Sirius neměl, ani se nepohnul. Plachetní mistr Koltie se tedy rozhodl provést obrat přes záď a nachystal plachty na křižování, jenomže v tom okamžiku se dosavadní lehká bríza proměnila v pořádný vichr. Ani teď se Sirius nedokázal obrátit přes příď. Právě když zvon ohlásil poledne, chopila se lodi, která se právě propadla mezi dva zpěněné hřebeny, mocná útočící vlna a mrštila jí plnou silou bokem proti útesu. Námořníci se ihned vrhli se sekerami ke stěžňům a podsekli je v úrovni paluby. Padající stožáry nadělaly třísky ze všech člunů na palubě a celou ji zahalily změtí ráhen a plachtoviny. Od břehu i od Supply stojící na kotvišti se k Siriu ihned rozletěly čluny, nebyla však naděje, že by mohly dospět až k němu, zrádný příboj se náhle vzedmul natolik, že se začal přelévat až přes palubu Siria, a to v místě, kde se křivka přídě napřimuje a přechází v rovný bort. Zatímco se lodníci horečně snažili zbavit palubu příkrovu spadlé takeláže, jeden z člunů odvlekl na břeh tlustý vlečný kabel o obvodu sedmi palců, který ihned upevnili vysoko na kmen jedné z přeživších borovic, všichni, kteří byli na lodi postradatelní, byli za stoupajícího přílivu postupně přetahováni na ostrov tak, že se přidržovali nataženého kabelu. Jelikož však jeho průhyb dosahoval k hladině právě v místě, kde se příboj rozbíjel o útesy, dorazil na břeh kapitán John Hunter - první, koho táhli vrátkem - samá modřina a odřenina, natolik potlučený, že to majoru Rossovi ledacos napovědělo o účinnosti jeho včerejšího zaklínání. To horší ovšem Huntera teprve čekalo, neboť právě přišel o svou loď a v Anglii se z toho bude muset zodpovídat.

Stejným způsobem ho takto následovalo ještě několik důstojníků, než konečně někdo dostal spásný nápad nasadit na nosný kabel kladku s podvěšenou sítí, do které se zachraňovaní muži mohli posadit a uchránit si tak alespoň nohy a zadky před ostrými korály. Na podepření kabelu trojnožkou z bidel zatím nebylo ani pomyšlení, s tím bylo třeba počkat, až se vlnobití trochu utiší.

Několik členů posádky Siria, kteří měli povolenou vycházku a byli na břehu, teď plavalo sem a tam mezi ostrovem a vrakem, stejně tak i Stephen Donovan, rozzuřený do krajnosti, že se ho nikdo ze Siria neobtěžoval zeptat na místní proudy a větry. Kristepane, vždyť je to přece velká loď a někoho snad mohlo napadnout, že ostrov Nepean asi umí s větrem napáchat roztodivné věci! A proč Hunter nevyužil alespoň Davida Blackburna anebo Harryho Balla, když už byl takový náfuka, že se nechtěl vyptávat obyčejného námořníka z obchodního loďstva?

Zpráva dorazila k pilařským jámám tak rychle, jak to jen špatné zvěsti vždycky dokážou, Richard všechny jámy obešel a zakázal svým partám přerušovat práci, dokud nepřijde rozkaz, že je zapotřebí jejich pomoci. Na ubytování čekalo několik set lidí, zejména když teď na ostrově nově uvízli i námořníci ze Siria - dobrá další stovka duší. Když nebude moci do Kitaje odplout Sirius, bude to muset být Supply, což znamenalo celé dlouhé měsíce bez jakékoli pomoci, pokud jde o dodávky nových zásob. Takový byl výsledek Richardových úvah, a jak se ukázalo, měl naprostou pravdu.

V sobotu na úsvitě se Sirius objevil před očima všech zdánlivě zatím ještě nedotčený. Kýl měl sice prolomený, ale zádí už sklouzl z útesu dolů a ležel teď našikmo ke břehu. Přistávání u něho bylo strašlivé. Vítr zesílil na menší vichřici a mraky hrozily deštěm, avšak práce na přesunu zásob ze Siria na břeh pokračovaly celý den, ve čtyři odpoledne se poslední z mužů vrátil na zemi, poté co na lodi vyklidili skladiště a narovnali její náklad na palubu, aby se odtamtud snáze přemisťoval do bezpečí.

Avšak už na devátou hodinu onoho sobotního rána svolal King, na pokyn majora Rosse, schůzku všech důstojníků ze Siria a důstojníků námořní pěchoty. Setkání řídil Ross.

„Poručík King, jak bylo za nastalého stavu nouze nutné, mi jako viceguvernérovi už předal velení,“ řekl Ross, jehož světlé oči měly stejný ocelový lesk jako jezera skotské vysočiny. „Je nezbytné přijmout rozhodnutí, která zajistí klid, pořádek a dobrou správu tohoto ostrova. Byl jsem informován, že Supply bude moci vzít na palubu spolu s panem Kingem, jeho paní a jeho dítětem zhruba dvacet mužů z posádky Siria, a je nezbytné, aby vyplula do Port Jacksonu co nejdříve. Jeho Excelence musí být o této katastrofě neprodleně informována.“

„Nebyla to má chyba!“ vyrazil ze sebe Hunter. Měl rozdrásaný celý obličej a byl tak bledý, že se zdálo, že co nevidět omdlí. „Nestačili jsme loď obrátit přes příď, nešlo to prostě! Ve chvíli, kdy se obrátil vítr, plachty se ztuha napnuly - všecko se to zběhlo tak rychle — tak strašně rychle!“

„Nesvolal jsem tuhle poradu, abychom tu řešili míru něčího zavinění, kapitáne Huntere,“ řekl Ross odměřeně, měl navrch, konečně jednou bude muset královské námořnictvo pěkně ohnout hřbet před příslušníkem námořní pěchoty, která zatím nemá ani právo nazývat se „královská“. „Sešli jsme se proto, abychom prodiskutovali skutečnost, že osada, která ještě před šesti dny měla jedno sto čtyřicet devět obyvatel, jich teď najednou bude mít víc než pět set, počítaje v to přes tři sta trestanců a zhruba osmdesát mužů ze Siria. Ti, jakožto lodníci, nám budou sotva co platní jak ve zvládání trestanců, tak v obdělávání půdy. Pane Kingu, předpokládáte snad, že guvernér Phillip pošle Supply z Port Jacksonu zase zpátky sem?“

Na Kingově tváři se mísil úlek s ohromením, důrazně zavrtěl hlavou. „Ne, pane majore, s návratem Supply nemůžete vůbec počítat. Pokud jsem informován, Port Jackson hladoví a Jeho Excelence se velice obává, že Anglie — z důvodů, které si nikdo netroufá odhadnout - na nás zapomněla. Po ztrátě Siria je Supply jeho jediným pojítkem s ostatním světem. Loď se bude muset vydat pro zásoby buď do Kapského Města, anebo do Batávie, a já usuzuji, že Jeho Excelence zvolí Batávii, protože pro takovou starou loď, která má ze všeho nejradši hezké počasí, to bude snadnější plavba. Nejnaléhavější pro něho je, že se někdo prostě musí dostat domů do Anglie, aby vládu Jeho Veličenstva vyrozuměl o tom, že situace v obou osadách je už hrozivá. Pokud zatím nedorazí loď se zásobami. To je ovšem, pánové, spíše ta méně pravděpodobná možnost.“

„My musíme, pane Kingu, kalkulovat s tou nejhorší eventualitou, takže naděje na příjezd zásobovací lodi si nebudeme vůbec připouštět. V sýpce je pšenice i kukuřice, ovšem do setby jsou ještě dva měsíce a do žní osm nebo devět. Pokud se nám podaří získat všechny zásoby ze Siria, dřív než se loď zcela potopí,“ -výraz na Hunterově tváři ignoroval -, „odhaduji, že stačíme všechny na ostrově vyživovat nejvýše po tři měsíce. Ryby se budou muset lovit nepřetržitě a konzumovat se budou také všichni poživatelní ptáci.“

King se rozzářil a horlivě hlásil: „Vyprávěl jsem vám o tom letním ptáku, co kvílí jako duch, ale vyskytuje se tu ještě také jeden zimní pták. Je tučný, přesto ale chutná docela dobře, přilétá někdy kolem dubna a zůstává tu až do srpna. Hnízdí na té nejvyšší hoře, proto jsme se ho nepokoušeli lovit ve větším množství - je to daleko, nevedou tam žádné pěšiny a cesta je dost nebezpečná. Je tak krotký, že člověk může dojít přímo až k němu a chytit ho do ruky. Jsou jich tam celé tisíce. Přes den loví ryby v moři a za soumraku se vracejí do svých děr, stejně jako to dělají i ti letní ptáci. Pokud by nastala nějaká dočista zoufalá situace, představují další zdroj potravy. Všechno, co je třeba udělat, je prosekat tam stezky.“

„Děkuji vám za informaci, pane Kingu.“ Ross si odkašlal. „Ale ať bude, jak bude, mě nejvíc znepokojuje případná vzpoura.“ Přelétl ostrým pohledem důstojníky námořní pěchoty. „Tím nemyslím jenom vzpouru trestanců. Mnozí z mých naverbovaných vojáků jsou obyčejní násilníci, které je třeba pravidelně napájet rumem. A když jsem řekl, že zásoby máme jen na tři měsíce, zahrnul jsem do tohoto odhadu i zásoby rumu. Budu si muset ponechat dostatečnou rezervu rumu pro své důstojníky, což se projeví krácením přídělů pro mužstvo. A to nemluvím o tom, že rum budou požadovat i námořníci kapitána Huntera - nemám pravdu, kapitáne?“

Hunter polkl. „Asi je to tak, majore Rossi, obávám se, že ano.“

„Pak,“ řekl Ross, „zbývá ovšem jen jediné východisko. Stanné právo! Krádež čehokoli, ať se jí dopustí trestanec či svobodný člověk, bude bez soudu potrestána smrtí. A uplatnění stanného práva, pánové, já prosadím, o tom vůbec nepochybujte.“

Následovalo hluboké ticho. Zvenčí pronikal dovnitř do vládní budovy hluk přepravy zásob ze Siria a připomínal, jaké vření na ostrově zavládlo.

„V pondělí,“ pokračoval Ross, „se všichni, kdo jsou teď na ostrově, shromáždí v osm hodin pod stožárem s vlajkou Spojeného království, kde je budu informovat o nastalé situaci. Až do té chvíle, pánové, si laskavě dejte zámek na hubu. A berte to smrtelně vážně. Jestli odtud unikne sebemenší zmínka o stanném právu ještě před pondělním ránem, dám viníka zbičovat, ať si má jakkoli vysokou šarži. Můžete se rozejít.“

Všechen majetek spolu se zásobami putoval dál ze Siria na břeh. Zvířata - prasata a kozy — jednoduše shodili přes palubu a čluny a plavci je hnali směrem k pobřeží, přičemž bylo překvapivě málo obětí. Třebaže loď byla nalomená v kýlu, nejevila známky toho, že by se měla vbrzku rozpadnout anebo potopit. Bedny, sudy, soudky a pytle putovaly v člunech na břeh. Chvílemi zaujímal Sirius polohu zádí k bradlu, chvílemi zádí od něho, přetáčel se nahnutý na útes pravě uprostřed dna a nelítostně bičovaný vlnami hnanými větrem dosahujícím rychlosti vichřice. Jak ale dny míjely, nezdálo se, že by se stav lodi horšil.

V pondělí v osm ráno byli všichni až do posledního muže a ženy shromážděni pod stožárem s britskou vlajkou, vojáci a námořníci seřazeni napravo, trestanci nalevo, zatímco důstojníci stáli přímo pod vlajkou.

„Jako velitel této anglické kolonie vyhlašuji na ostrově stanné právo, které vstupuje tímto okamžikem v platnost!“ zaburácel major Ross a jeho mocný hlas, podporovaný západojihozápadním větrem se dobře nesl do dáli. „Dokud nám Bůh a Jeho britské Veličenstvo nesešlou pomoc, jsme odkázáni jen na naše vlastní zdroje. Máme-li přežít, pak bude muset každý muž, každá žena, každé dítě napřít všechny síly ke dvěma cílům - k vybudování přístřeší před živly a k vypěstování potravin. Podle mých propočtů zůstane na ostrově, až odpluje Supply, celkem pět set čtyři osob - víc jak trojnásobek lidí, kteří tu žili ještě před týdnem! Nechci zakrývat, že nám hrozí hlad, ale o jedné věci vás mohu ujistit -nikdo na Norfolku - naprosto nikdo! — nedostane k jídlu ani o sousto víc, než kolik obdrží kdokoli z ostatních. Bůh na nás seslal zkoušku, tak jako zkoušel i Židy na poušti, jenomže my se nemůžeme honosit ctnostmi onoho starobylého a obdivuhodného národa. To, co se s námi stane, bude zcela záležet na naší vlastní schopnosti uživit se - na naší vůli tvrdě pracovat, na naší upřímné vůli chovat se v souladu se zájmy všech, na naší vůli přežít i tváří v tvář tak strašlivému protivenství!“

Odmlčel se, a ti, kdo stáli dostatečně blízko, postřehli v jeho tváři trpké pousmání. „Vy ovšem nejste Izraelité, to musím opakovat! Je mezi vámi i rmut země, odpadky společnosti, a podle toho s vámi také musím jednat. Pro ty, kteří ponesou své břemeno důstojně a nesobecky, budou připraveny odměny. Pro ty, kdo ukradnou jídlo od úst druhým, bude trestem smrt. Takové, kteří by kradli, aby mohli kšeftovat, obstarat si větší pohodlí, opíjet se anebo pro jakékoli jiné důvody, dám zbičovat, až z nich polezou kosti od krku až po kotníky! Nebudu dělat rozdíly, jestli půjde o muže či o ženu, a ani děti nevyváznou lehce. Bude to stanné právo, což znamená, že budu vaším soudcem, porotou i popravčím. Je mi jedno, jestli budete smilnit, je mi jedno, jestli si ve volném čase vypěstujete něco navíc anebo vystavíte domek, ale nepřipustím sebemenší narušení obecného blaha! V průběhu nejbližších šesti týdnů budou veškerá vypěstovaná zelenina a všechno ovoce povinně odevzdávány do vládního skladu. Očekávám, že zeleninu a ovoce začnou od této chvíle pěstovat všichni muži a všechny ženy, aby tak přispěli k rozhojnění vládních zásob, po těchto prvních šesti týdnech pak budou ti, kdo už mají zahrádky, odevzdávat do vládního skladu pouze dvě třetiny toho, co vypěstují. Mám jednu zásadu: víc práce a větší výnosy. To platí jak pro svobodné, tak pro trestance.“

Nasupil se, ohrnul ret. „Já jsem major Ross a moje pověst mě sem už předešla! Jsem viceguvernérem ostrova Norfolku, a to, co řeknu, není o nic méně zákonem, než kdyby to vyšlo přímo z králových úst! A teď tu chci slyšet třikrát hurá pro Jeho Veličenstvo krále Jiřího - a ať to pořádně zahřmí! Hip hip -“

„Hurá!“ provolali všichni, a pak ještě dvakrát.

„A ještě třikrát hurá pro poručíka Kinga, který tu dokázal hotové zázraky! Pane Kingu, vzdávám vám čest a přeji vám šťastnou cestu. Hip hip -“

Volání slávy tomu, jenž se King neboli Král jmenoval, bylo o mnoho silnější než králi samému a poručík Philip Gidley King tu stál jako oslněn, s rozzářenou tváří, nezměrně polichocený. Na kratičký okamžik majora Rosse bezmála miloval.

„Žádám, aby každý z vás teď prošel pod vlajkou Spojeného království a jako stvrzení přísahy oddanosti před ní sklonil hlavu!“

Dav procházel v zástupu pod stožárem v náhlé bázni a úctě.

Třebaže Richard stál v čele svých pilařů a blíž k vlajce, než-li nově přibylí trestanci, postřehl v davu mnohé tváře, které dobře znal, a některé ho potěšily: Will Connelly, Neddy Perrott a Taffy Edmunds, Tommy Kidner, Aaron Davis, Mikey Dennison, Steve Martin, George Guest a jeho nerozlučný druh Ed Risby, George Whitacre. Mezi nově přišlými mariňáky uviděl i svého puškařského učedníka Daniela Stanfielda a dva vojíny ještě z časů Alexandera Eliáše Bishopa a Joea McCaldrena. Trestanci se k němu určitě poženou, aby se s ním pozdravili - jak jim vysvětlit, že major Ross míní vše, co říkal, doslova a že asi nebude nadšený, když se předák jeho pilařů dá do řeči se starými přáteli místo práce? Pak ale major Ross jeho dilema rozřešil tím, že ho rázně zavolal jménem.

„Ano, pane?“ zeptal se, zatímco se dav už rozcházel.

„Pošlu vojína Stanfielda, aby našel Edmundse. Kde budete, na třetí jámě?“

„Ano, pane.“

„Pošlu vám Johna Lawrella. Bude s vámi bydlet ve vašem domku a bude dělat všechno, co od něho budete potřebovat. Je to hodný chlapec, jen mu to trochu pomalu myslí. Ať se vám stará o vaši zahradu. Prvních šest týdnů vám sire sebere Tom Crowder všechno, co dozraje, ale pak už od vás bude požadovat jen dvě třetiny.“

„Ano, pane,“ řekl Richard, pozdravil a spěšně odcházel. John Lawrell… Na ostrově Norfolku byl už celý rok a Richard ho od vidění trochu znal. Dobromyslný, trochu pajdavý Cornwallan, poznal lodní kriminály Dunkirk a Scarborough, zatím dělal pomocné práce ve skupině, kterou disponoval Stephen. Copak to má major Ross vlastně za luhem? Že on právě přidělil Richardovi sluhu, aby mu pečoval o jeho neoficiální pozemek?

Než došel ke třetí jámě, kde zastihl Sama Husseye a Harryho Humphreyse v pilném řezání, majorův záměr konečně pochopil:

při tolika nových lidech na ostrově hrozilo starousedlíkům s dobře obdělávanými zahrádkami, že je o jejich výpěstky připraví zloději, stanné právo sem, stanné právo tam. Ross mu dal k dispozici hlídače, aby měl Richard jistotu, že mu úrodu nikdo nerozkrade, a totéž zřejmě Ross udělá i s ostatními, kdo se zatím o své zahrádky pilně starali. A nebyl by to Ross, aby tyhle strážce nevybíral z řad neškodných prosťáčků. Richard potlačil povzdech a zařekl se, že ve volném čase začne okamžitě řezat dřevo, aby mohl Lawrellovi postavil samostatný domek. Pomyšlení na společné bydlení s někým se mu příčilo mnohem víc než vyhlídka, že nebude dost jídla.

„Jdu se podívat na nové jámy, Billy,“ řekl vojínu Wigfallovi, kterého počítal ke svým dobrým přátelům. Mrkl na něho a se smíchem dodal: „A dávej pozor, ať nám za pilaře zatím někdo nepřidělí ještě nějakého dalšího Williama.“ Pak ho napadlo ještě něco. „Kdyby se tu ohlásil Walesan jménem Taffy Edmunds, usaď ho zatím někde ve stínu - ne se ženskými! - a řekni mu, ať tu počká, než se vrátím. Bude to náš brusičský mistr. Škoda že nesnáší ženské, ale i to se bude muset naučit.“

Tři z nových jam ležely východně od hranic Sydney Townu, kde byly svahy kopců dosud hustě zalesněné. Ross už našel čas promyslet si, co všechno bude chtít podniknout, a vydal příkaz, aby další kácení stromů probíhalo v dvacet stop širokém pruhu vedoucím od Želví zátoky do Ballova zálivu, jako začátku budoucí náležitě vybudované cesty. Kmeny na stráních svažujících se k Želví zátoce se měly kácet rovnoběžně s vrstevnicí a pak je měli skutálet dolů, až cesta dospěje do místa, odkud se bude svažovat do Ballova zálivu, vykope se tam další jáma ke zpracování vytěženého dřeva. Časem tedy už nebude možné, aby jediný člověk uhlídal tolik jam navzájem značně vzdálených, což znamenalo, že si Richard bude muset vybrat pro každou z nich pilařského předáka, který by nepřipustil zvolňovat tempo jen proto, že hlavní dohližitel není nablízku. Neměla to ovšem být jediná silnička: další dvacetistopový pruh měl být vykácený i ke Kaskádám a konečně třetí, nejdelší cesta vedla na severozápad k Ansonovu zálivu. Další a další pilařské jámy, tak zněly majorovy směrnice.

Zpáteční cestu si zkrátil přes dosud nepojmenovanou pláž, která zjevně působila jako záchytná síť pro borovice, které popadaly z útesů dolů do moře. Hromadily se tam a příboj je sunul zpět na pobřeží, kde za léta vytvořily obrovskou spleť téměř už zkamenělých kmenů. A na mělčině pod nimi, splývajíc s povlovnými vlnami střídavě na písek a opět zpátky na moře - vítr foukal příliš od západu, než aby tu rozbouřil větší vlnobití - se nadnášela schumlaná hromada plachet ze Siria. Ale ty přece mohou ještě být užitečné! Zrychlil krok, příliv se sice teprve začínal zvedat, takže nehrozilo, že by proudy odnesly plachty zpátky na moře, ale nález považoval Richard za příliš důležitý, než aby snesl jakékoli odklady. První z velitelů, koho potkal, byl Stephen, jenž v těchto dnech dozíral na práce v kamenolomu.

Stephen se celý rozzářil a okamžitě od svých pracovníků odešel. „Čert aby vzal všechny ty přírůstky! Celý týden už jsem tě neviděl.“ Pak se jeho výraz proměnil. „Och Richarde, to je přece ostuda!“ vyrazil. „Takhle přijít o Siria -jaké zlé mocnosti se to proti nám spikly?“

„Nevím. A nemyslím, že bych moc stál o to, abych to věděl.“

„Co tě přivádí sem dolů?“

„Nové pilařské jámy, co jiného? S majorem Rossem jako s velitelem zřejmě pokročíme od idealismu Marka Aurelia k Augustově pragmatismu. Čímž nechci říct, že major Ross chce po sobě zanechat ostrov Norfolk z mramoru, stejně tak jako ho nenalezl postavený z cihel. Ale zcela určitě mu odkáže cesty nebo silnice - což je podle mého záruka, že chce umisťovat lidi i jinam než do Sydney Townu.“ Rázně přešel k věci. „Můžeš postrádat pár mužů na pár hodin?“

„Pokud k tomu bude dostatečný důvod, tak ano. Co se zase přihodilo?“

„Pro změnu nic,“ usmál se Richard. „Jsem tentokrát dokonce poslem dobrých zpráv. Na té pláži vzadu leží obrovská hromada plachet ze Siria a příliv by mohl kolem mysu připlavit ještě další. Snad by posloužily jako plachtovina na stany pro ty, co pořád ještě nemají kde spát. Jakmile dostanou lidé pořádné chýše, daly by se pak použít na spací sítě, na lůžkoviny pro důstojníky - tisíc a jedna možnost tu je. Mám za to, že spoustu věcí z majetku důstojníků jinak rozkradou všelijací Francisové a Peckové.“

„Sám Pánbůh ti tohle musí oplatit, Richarde!“ Stephen vyrazil vpřed a v běhu už mával na své muže a svolával je.

Toho večera, vybaven sukovitou borovou větví, aby si s ní jako s pochodní posvítil na cestu při návratu nahoru do údolí (zákaz vycházení platil od osmé hodiny), se Richard vydal do Sydney Townu vyhledat některé lidi, které zahlédl na ranním shromáždění. Za řádkou chýší na pobřeží byly postaveny stany, mnoho trestanců však muselo stále ještě spát pod širým nebem, jelikož přednost při ubytování pod stany si vynutila posádka Siria. Už zítra, jak Richard doufal, by i jim měly poskytnout úkryt Siriovy plachty.

V místě, kde měli složit hlavy vězňové bez přístřeší, hořel velký oheň z borových odřezků. Třebaže byl Richard na ostrově už šestnáct měsíců, stále ještě ho udivovalo, jak rychle se tu ochladilo, sotva zapadlo slunce, bez ohledu na to, jak horký byl uplynulý den. K náhlému poklesu teploty však nedocházelo, pokud se snížila vlhkost ovzduší - a rok 1790 zatím nepřinesl žádné vlhké dusno. Je to asi znamení, že letošek bude sušší, pomyslel si, třebaže netušil, jak k tomuto závěru dospěl. Instinkt zděděný po dávných druidských předcích?

Kolem vysoko šlehajících plamenů se choulila asi stovka lidí, všechen svůj majetek složený vedle sebe. Na rozdíl od vojáků námořní pěchoty a jejich důstojníků byli trestanci vyloděni se vším, co jim patřilo, včetně drahocenných přikrývek a věder. Všichni do jednoho byli bosi, boty jim dosloužily už před mnoha měsíci, a ani na Norfolku nebyly žádné k mání. Modlil se, aby se teď nedalo do deště, většinou se rozpršelo v noci, a to zčistajasna, z nebe, které do té chvíle bylo bez jediného mráčku. Tito trestanci přibyli na ostrov za hustého lijáku a neměli dosud ani na chvilku pěkné počasí, kdy by mohli uschnout. Přijdou horečky a zimnice a Norfolk si možná pokazí svůj dosavadní rekord: od chvíle, kdy se zde před více jak dvěma lety vylodil poručík King se svými třiadvaceti původními společníky, nezemřel tu nikdo ani přirozenou smrtí, ani na nemoc. Ať byl ostrov Norfolk po jiných stránkách jakýkoli, jeho klima zřejmě znamenitě svědčilo lidskému zdraví.

V dálce se na útesu převaloval Sirius. Skýtal truchlivý pohled. Šuškalo se, že prý Willy Dring a James Branagan — toho Richard neznal - se dobrovolně přihlásili, že k vraku doplavou a svrhnou do moře zbývající drůbež, psy a kočky a také všechny sudy a bedny schopné plavat. Richardovi se nezdálo, že by zrovna Dring byl pro tento úkol nejvhodnější, jak tenhle Yorkshířan, tak i jeho kamarád Joe Robinson, kdysi tak spolehliví chlapi, se teď zkazili.

Vypátral Willa Connellyho a Neddyho Perrotta sedící vedle nějakých žen - zjevně jejich partnerek, což je dobré znamení — a začal se k nim zástupem prodírat.

„Richarde! Och Richarde, lásko moje, Richarde, lásko moje!“

Lizzie Locková se k němu vrhla, ovinula mu paže kolem krku a pokryla mu tváře polibky, vrněla, plakala, nepřestávala cosi drmolit.

Jeho reakce byla zcela instinktivní, proběhla dřív, než stačil jen pomyslet na to, že by ji měl potlačit. Že by měl vyčkat na chvíli soukromí, kdy jí teprve poví, že není schopen podělit se s ní ani o kousíček své osobnosti, i když je Liz jeho zákonnou manželkou. Nikdo mu neřekl, že je na ostrově. Od oné magické chvíle, kdy v jeho duši opět ožili William Henry, malá Mary a Peg, si na ni vůbec nevzpomněl. Nedokázal ovládnout své vlastní ruce, které chňaply po Lizziiných pažích a strhly je dolů.

Rázem mu naskočila husí kůže, zježily se mu vlasy, hleděl na ni, jako by to byla návštěva přímo z pekel. „Nedotýkej se mě!“ rozkřikl se, tvář bílou jako křída. „Nesahej na mě!“

A nebohá Lizzie se z výšin extatické radosti řítila do propasti hrůzy a zděšení, do bolesti tak kruté, že si ruce přitiskla na hubeňoučká ňadra a třeštila na něho oči, nevnímající nic než výraz odporu v jeho tváři. Zalapala po dechu, ústa se jí otvírala a zavírala, aniž vydala hlásku, pak klesla bezmocně na kolena.

Ve chvíli, kdy vyslovila jeho jméno, obrátily se k nim všechny tváře, a ti, kdo ho znali, kdo tak dychtivě čekali na jejich opětné setkání, strnuli a nechápavě je pozorovali. Pak se kolem rozšuměl šepot.

„Já jsem tvoje žena!“ vyrazila Liz slabounkým hláskem, stále ještě v kleku. „Richarde, vždyť já jsem přece tvoje žena!“

Zrak mu opět začínal sloužit, postřehl, že mu Liz klečí u nohou, uvědomil si narůstající hněv a pobouření na tvářích svých přátel, vycítil chtivost v očích zcela cizích lidí žádostivých popást se na této podívané, co jim jí jen její aktéři budou ochotni poskytnout. Co udělat? Co říct? Zatímco jedna část jeho bytosti si kladla tyto nezodpověditelné otázky, druhá sledovala chování přihlížejících a třetí se choulila hrůzou - ona se ho chce znovu dotknout! Pud zvítězil: couvl, odtáhl se od ní.

Kostky byly vrženy. Líp to skoncovat hned tady, a stejně, jak začal, v planoucím světle společného ohně, před shromážděním lidí, kteří ho ovšem - asi právem - odsoudí jako ničemu bez srdce, který by věru zasloužil veřejně zpráskal kočkou.

„Je mi to hrozně líto, Lizzie,“ podařilo se mu posléze vykoktat, „ale já s tebou znovu začít žít nemůžu. Já - prostě — nemůžu.“ Rozpřáhl paže, pak je nechal bezmocně sklesnout. „Já už žádnou ženu nechci, já -“

Nenašel další slova, a protože neměl co říci, obrátil se a odešel.

Nazítří, v úterý, se jako obvykle setkal se Stephenem na Point Hunteru, odkud sledovali západ slunce. Byl to jeden z oněch bezmračných večerů, kdy obrovitý rudý kotouč vklouzl do moře - se zasyčením, jak si Richard vždy představoval - a kdy zmírající jas oblohy zvolna tmavnul do indigové modři, zmizelé slunce jako by ještě i zpoza obzoru vysílalo obloukem své paprsky skrze nezměrné vodní hlubiny, aby jim dodalo světlounkou mléčně bílou záři, mnohem jasnější, než jakou si zachovala nebesa.

„Tenhle ostrov je přímo kouzelný,“ řekl Stephen, který už určitě slyšel, o čem si povídala celá osada, ale nechtěl o tom začínat. „Tady musela být ta zahrada zvaná Eden, tím jsem si naprosto jistý. Očaroval mě, volá na mě hlasem Sirén. A já přitom nevím proč, vnímám jenom, že je zcela z jiného světa. Nikde na Zemi není nic, co by se mu vyrovnalo. Jenomže teď sem přišli lidé, a ti ho zničí. Koneckonců to byl člověk, kdo zničil i Eden.“

„Ne, oni se jen budou pokoušet ho zničit, spletou si ho s tou jinou Zemí, kterou se jim už zkazit povedlo. Tenhle ostrov se o sebe dokáže postarat, protože je to miláček Boží.“

„Jsou tu duchové, jestli o tom nevíš,“ poznamenal Stephen lenivě. „Jednoho jsem sám onehdy viděl jasně jako ve dne - ono to vlastně bylo ve dne. Obrovitý chlap s mohutnými lýtkovými svaly, pleť dozlatova, nahý až na kousek hnědé šustivé látky kolem beder. Měl přísnou, ale krásnou tvář a na obou stehnech tetování samá kudrnka. Člověk, jakého jsem jaktěživ neviděl a jakého bych si nedokázal představit ani ve snách. Šel mi vstříc dole po pláži, a pak, kdy už jsem se ho mohl téměř dotknout, se najednou obrátil a prošel stěnou do domku Nata Lucase. Olivia se tehdy rozkřičela na celé kolo.“

„To jsem tedy rád, že žiju nahoře v údolí. I když mi ovšem Billy Wigfall tuhle povídal, že nahoře na stráni uviděl Johna Bryanta, právě tam, kde ho zabil strom. Jednu chvíli tam stál a vzápětí už byl zase pryč. Jako kdyby, jak říkal Billy, se bál, že ho tam někdo zahlídne.“

Dole bušil do skal příboj. Supply už opustila kotviště a obeplouvala ostrov do Kaskádového zálivu. Naloďování nebude pro Kingovu paní, která je v jiném stavu, asi nic jednoduchého, bude muset z té skály skočit rovnou do kymácejícího se člunu.

„Je to pravda, že se Dring a Branagan včera v noci na palubě Siria dostali k rumu a že loď zapálili?“ otázal se Richard.

„Ano. Vojín John Escolt - to je Rossův sluha - spatřil plameny po setmění z výšiny nad vládním domem a dobrovolně se přihlásil, že tam doplave. Ross souhlasil, protože je to velice dobrý plavec. Escott našel na Siriu Dringa a Branagana zpité takřka do němoty, jak se u toho ohně ohřívají. Shodil je oba do vody, uhasil požár - ten už prohořel dělovou palubou - a zůstal na Siriu až do rána, kdy ho odvezli i s rumem. Dring a Branagan dostali železa a strčili je do té nové strážnice poručíka Kinga. Major je z toho vzteky bez sebe, nechal totiž rum zatím na Siriu, protože se domníval, že tam bude ve větším bezpečí než na břehu. Řekl bych, že jakmile starý velitel odpluje se Supply, vysloví nový velitel buď hrdelní trest, anebo pět set ran kočkou. Nemůže si dovolit první porušení jeho stanného práva ignorovat.“

Stephen obrátil oči, ztmavlé v ubývajícím světle, k Richardovi, který seděl schoulený jako stočené ocelové pero. „Slyšel jsem, že tě dnes ráno přišel major navštívit.“

Richard se pousmál. „Ouška má major Ross jako netopýr. Netroufám si odhadovat, od koho se to mohl dozvědět, ale nějak se mu zkrátka doneslo, co se zběhlo včera večer u ohně. Nu, však ho znáš. Počkal si, až půjdu domů na snídani, vrazil dovnitř a podíval se na mě, jako by si prohlížel nějaký nový druh housenky. „Slyšel jsem, že jste veřejně zapudil svou manželku, povídal. Odpověděl jsem, že ano, a on cosi zabručel. Ale pak povídá: „Není to sice přesně to, co bych od vás očekával, Morgane, ale tuším, že jste k tomu nějaký dobrý důvod měl, protože vy máte vždycky jen samé dobré důvody.“

Stephen se pousmál. „Ten to umí naservírovat!“

„Pak se mě zeptal, jestli si myslím, že by moje žena mohla být vhodnou hospodyní u důstojníka! Pověděl jsem mu, že je čistotná, pořádná, vynikající švadlena na všechny možné správky šatstva, dobrá kuchařka a - pokud je mi známo - že je panna. Nato se plácl do kolen a vstal. A má ráda děti? zeptal se. Řekl jsem, že snad ano, podle toho, jak jsem ji viděl chovat se k děckám v gloucesterské věznici. A jste si jistý, že nemá ve zvyku svádět mužské? optal se. Odpověděl jsem, že tímhle jsem si naprosto jistý. Pak je pro mě jako stvořená, dodal a vypochodoval s tak blaženým výrazem, jako když kočka padne na krajáč se smetanou.“

Stephen se prohýbal smíchy. „Něco ti prozradím, Richarde,“ řekl, když popadl opět dech, „ty prostě majoru Rossovi vždycky padneš do noty. Z bůhvíjakých důvodů si na tebe strašně potrpí.“

„Líbí se mu asi na mně,“ řekl Richard, „že se ho ani trošku nebojím a povím mu vždycky čistou pravdu, a ne to, co si myslím, že by rád slyšel. Což je důvod, proč on si nikdy nebude považovat Tommyho Crowdera tak, jak si ho cenil King. Když jsem se Kingovi vzepřel, chtěl mě dát zpráskat kočkou, zatímco majoru Rossovi jsem nikdy neměl potřebu se vzpírat.“

„King sice znamená král, jenomže King je král po anglicku,“ odbočil náhle Stephen, „není to irský král. Ten Kelt v něm je odněkud z Cornwallu, spíš tak trochu Walesan. Což znamená, že je nedůtklivý a náladový. A až do morku kostí poznamenaný tou svou hrdostí, že je příslušník královského válečného loďstva. Kdežto Ross je zkrátka čistokrevný Skot, který zná jen jedinou náladu — je to věčný zarputilec. Kořeny má někde v těch skotských studených pustinách, které člověka buď zlomí, anebo z něho udělají chlapa.“ Zvedl se a podal Richardovi ruku, aby i jemu pomohl vstát. Jsem jen rád, že pomohl vyřešit problém, co bude s tvou zapuzenou manželkou.“

„Nu, tys mi přece říkal, abych se s ní neženil,“ povzdychl si Richard. „Kdybych věděl, že je tady, asi bych se na to přece jen trochu připravil, ale takhle to přišlo zčistajasna jako blesk. Koukám na Willa Connellyho, a najednou se mi ona pověsí na krk a celého mě olizuje, pusinku za pusinkou. Já -já ji vlastně vnímal jen dotykem těla a čichem, Stephene. Byla tak blízko, že vidět jsem ji vůbec nedokázal. Za tu dobu, co ji znám, už pamatuju všelijaké zápachy, a žádný nepředstavoval nic pěkného. Port Jackson smrděl a ten starý hrad jakbysmet. Ale mít najednou plná chřípí toho ženského pachu - víš, žiju tu už dlouho sám, a kromě pilařských jam a Sydney Townu mi tady všechno voní. Ne že by Liz byla nějak ošklivě cítit, to určitě ne, ale já tu její vůni prostě nesnáším. Tyhle argumenty samozřejmě vůbec nejsou dobré důvody, ani pro mne samotného ne, a Pánbůh ví, že na to, co jsem udělal, nejsem ani dost málo pyšný. Jediné, čeho jsem si v tu chvíli byl vědom, byl odpor - jako kdybych potmě vešel tváří rovnou do pavučiny. Všechno se ve mně vzbouřilo, odrazil jsem to naprosto slepě. A pak už bylo pozdě ty ploty kolem sebe spravovat, radši jsem je vyrval ze země.“

„To chápu,“ řekl tiše Stephen. „Jednomu ale pořád nerozumím: jak to, že tě vůbec nenapadlo, že už sem s ostatními zřejmě přijela i ona?“

„To nedokážu pochopit ani já sám, když o tom teď uvažuju.“ „Byla to i má chyba. Měl jsem se ti o tom zmínit.“ „Tys měl plno práce se Siriem a se vším, co následovalo. Ale mě trápí ještě jedna věc - byla na ostrově už pár dní a věděla přece, že jsem tady - proč tedy čekala?“

Došli mezitím k Stephenovu domku, Donovan vklouzl dovnitř, aniž mu na otázku odpověděl, a sledoval pak ještě oknem, jak se Richardova pochodeň vzdaluje údolím a se zablikáním mizí v zátočině. Proč vyčkávala, Richarde? Protože v hloubi srdce věděla, že když za tebou přijde do tvého soukromí, uděláš to, cos nakonec stejně udělal - odmítneš ji. Anebo možná jako žena toužila po tom, abys ji vyhledal ty sám a znovu se o ni ucházel. Chudinka Lizzie Locková… On si tam nahoře žije celých šest měsíců docela sám jen se svým psem - a je docela spokojený. Nemám potuchy, co se děje v jeho hlavě, vím jenom, že Richard kdysi poslal své city spát, tak jako se odebírají prospat zimu medvědi. Sňatek s Lizzií se odehrál za tohoto spánku a Richard ani nevěřil, že by se z něho někdy probudil. Jenže se tak stalo — a já toho byl svědkem.

Připozdívalo se. Stephen se podíval na hodinky, sevřel rty a uvažoval, jestli má takový hlad, aby mu stálo za to ohřívat si k večernímu chlebu i polévku. Kapitán John Hunter se usídlil ve vládní budově a Johnny - nu dobrá. Jen si tu polívčičku ohřej, Stephene, ochladilo se a oheň se docela unese.

Já stojím o jedno jediné!“ S těmito slovy vtrhl Richard do místnosti, právě když Stephen rozfoukával vzpurné plamínky. „Abych mohl zůstat se svými knížkami a se svým psem o samotě! Abych měl aspoň kousek soukromí!“

„Tak co tedy děláš tady?“ otázal se Stephen a dosedl na paty. „Nahoře v údolí ho máš ne kousek, ale pořádný kus.“

„Ano, ale - ale -,“ zajíkl se Richard.

„Proč si, Richarde, jednoduše nepřiznáš,“ pokračoval Stephen, který neměl ani trošku chuti řešit právě teď cizí bolístky, „že si vyčítáš, cos udělal - cos musel udělat - Lizzii Lockové? Ty když se proviníš proti svým vlastním zásadám, tak se nedokážeš vyrovnat sám se sebou. Já jsem doopravdy ještě neviděl nikoho s tak vysokými nároky na sebe samého - ty jsi prostě připosraný protestantský mučedník!“

„Ty mi tu nekaž do posránků!“ utrhl se na něho Richard. „Tvůj problém je zase v tom, že vůbec nevíš, co vlastně jsi zač, jestli katolík, anebo protestant, o mučedníkovi ani nemluvě! Proč ty si nepřiznáš, že žárlíš na Johnnyho a ze všeho nejvíc by se ti teď chtělo profackovat Huntera?“

Modré oči se zabodly do zraků, které nabyly barvy hluboké šedi, a vydržely tak celou minutu. Žádný z mužů nepohnul jediným svalem. Pak se v témže okamžiku obojí ústa roztřásla, rozchechtali se o závod.

„Nějak se nám tady pročistil vzduch,“ Stephen si otřel tvář hadříkem.

„Taky bych řekl,“ odfoukl si Richard a půjčil si od Stephena utěrák.

„Když už jsi tu, měl bys mi pomoct sníst Johnnyho porci polévky - proč ses vlastně vrátil?“

„Hlavně proto, žes mi zůstal dlužen odpověď na mou otázku - ale já už na ni vlastně ani nejsem zvědavý. Měl jsi pravdu, Stephene. Lizzie je prostě něco, čím se musím prokousat, včetně toho, že jsem protivný sám sobě.“

K Richardovi se nastěhoval John Lawrell, ale putoval odtud hned zase pryč, tak rychle, že mu z toho chudákovi šla hlava kolem. Během jediného měsíce pro něho měl Richard hotovou pohodlnou chýši, postavil mu ji až na opačném konci svého království, přičemž její dveře i okna směřovaly na opačnou stranu od jeho vlastního domku. I kdyby Lawrell v noci dál chrápal, byl teď tak daleko, že ho Richard naprosto nemohl slyšet. Pokud jde o plnění povinností, byl vynikající, jednu chybu ale přece jen měl: strašně rád hrál karty a bylo třeba ho hlídat, aby neprohrával své nevelké příděly jídla,

Sydney Town se rozrůstalo do opravdických ulic malých chatek, které Nat Lucas a jeho tesaři roubili tak rychle, jak jim Richardovy pilařské jámy byly schopny dodávat trámky a prkna. Jen na úhlednější zevní úpravu chyběl čas i potřebné nástroje, takže mezery mezi prkny byly zakrývány přibitými tenkými lištami - což by mohlo být i docela hezké na pohled, pokud by bylo dřevo, tak jako uvnitř Richardova domu, obroušeno do matného lesku. Vládní budova, kterou dal ještě poručík King zvětšit natolik, aby do ní za příznivějších časů mohl pozvat ke stolu půl tuctu hostů, se laskavostí guvernéra Phillipa konečně dočkala i skleněných tabulek do oken členěných příčkami na malé obdélníčky. Všechna ostatní obydlí — nevyjímaje ani stavby natolik prostorné, že mohly uspokojit důstojníky loďstva i námořní pěchoty - se musela smířit jen s okenicemi anebo s nezakrytými otvory. Jednu z pilařských jam vyčlenili k řezání suroviny pro výrobu šindelů,

šindelem měly být posléze kryty všechny střechy, i když se dřevo nejdřív muselo šest týdnů máčet v mořské vodě, než ho bylo možné štípat. Znamenalo to prozatímně nakrývat domky došky zhotovenými ze lnu, pátrání po lnu v širokém okolí bylo uloženo námořníkům ze Siria, které viceguvernér Ross striktně odmítl nechat zahálet.

Lomy teď byly prozatím zbaveny povinnosti zásobovat Port Jackson vápnem a dodávaly kámen na základy budov a na stavbu komínů. Když bylo nalezeno kvalitní místní tvrdé dřevo, které zpracovávala rovněž jáma určená k řezání přířezů na šindele, začali čtyři bednáři, kteří byli mezi osazenstvem ostrova, vyrábět sudy. Ženy zaměstnal Ross mletím mouky ručními žernovy, neboť usoudil, že mouka v sudech bude před myšmi bezpečnější než nesemleté obilí. Aaron Davis, jenž v Port Jacksonu naposledy pracoval u chlebové pece, byl ustanoven pekařem. Ne že by ovšem chléb náležel ke každodenní stravě, objevoval se na jídelníčku vždy v neděli a ve středu, v pondělí a ve čtvrtek byla rýže, v sobotu hrách a v úterý a v pátek směs kukuřičné a ovesné kaše.

Když Ross viděl, jak rychle se množí vepříci, dal postavit pícku a zajistil i přípravu soli. To, co se z masa poraženého vepře nedalo nasolit, bylo jemně nasekáno a nacpáno do střívek jako klobásky.

„Nejlepší na praseti je to,“ zaslechli jednou majora prohlásit, „že jediné, co se z něho nedá jíst, je jeho chrochtání.“ A jelikož o Rossovi bylo známo, že naprosto postrádá smysl pro humor, předpokládalo se všeobecně, že to myslel zcela vážně.

Sirius, jenž dosud vězel zádí na útesu, byl postupně očesán o vše, co se z něho dalo zachránit, od některých z jeho šestiliberních děl až po četné soudky hřebíků, které Jeho Excelence poslala ze svého sídla, budovaného nyní převážně z cihel a kamene, osadě zcela dřevěné. Nejtíživější byla ztráta železného šrotu, který měl Sirius naložen pro norfolkskou kovárnu a který zůstal v lodním skladišti, neboť jeho vyzdvižení a převoz byly příliš riskantní. Téměř všechny plachty, kterými byl Sirius vybaven, byly vyplaveny na břeh spolu s lanovím a ráhny a zachovala se i šalupa se všemi vesly, o zkázu všech ostatních člunů na palubě se naproti tomu postaraly podetnuté stěžně.

Mezi posledními věcmi, které se podařilo z lodi odvézt, bylo pár bedniček tabáku a několik krabic nejlevnějšího bristolského mýdla. Mýdlo sice putovalo do vládního skladu a odtamtud pak bylo přidělováno osazenstvu ostrova, zato tabák nikdy nespočinul v hlavičce lulky - ke značné nevoli námořníků, kteří považovali zabafání si z dýmky za téměř stejně žádoucí jako lok rumu. George Guest a Henry Hatheway, oba dva původem venkované, zašli za majorem Rossem a pověděli mu, že gloucesterské ženy hubily slimáky, housenky a ostatní škodlivou havěť tím způsobem, že svým manželům chodily na tabák. Spařily nejprve jeho lístky vařící vodou, pak výluh smíchaly s mydlinkami a tímhle roztokem postřikovaly napadenou zeleninu. Hned první déšť sice tento lektvar spláchl, ale až do nejbližšího sprchnutí ohrnovaly všechny ty plazivé potvory nad takto odporně páchnoucím listím nosy a odmítaly je dál požírat.

Od té chvíle nesměl nikdo vylít ani kapku mydlinek. Nevelká skupinka žen dostala za úkol spařovat tabák, jenž, jak zkušenost ukázala, zůstával účinný i po několika nálevech. A pokud šlo o mýdlo - nu, to se dalo vyrábět stejným způsobem, jako se dělalo v chudých chaloupkách a chýších od jednoho konce britských ostrovu na druhý: z tuku a louhu. Za tuk posloužilo vepřové sádlo, a toho bylo v osadě dost a dost. A získat louh bylo snadné:

rozmočit pořádně popel z dokonale spálených zbytků brambor, mrkve, řepy, turínu a řepných listů, břečku trochu povařit a nakonec ji odcedit. To, co odkapalo, byl louh. Kropicích konví bylo málo, ale rostoucí zeleninu dokázala pokropit i žena vyzbrojená vědrem mydlinek s tabákovým odvarem a cínovou naběračkou propíchanou dírkami - a hleďme! - docela to pomohlo. Nespotřebované tabákové činidlo se uschovávalo v prázdných soudcích od rumu jako záloha pro další nájezd škůdců.

V řešení takových praktických problémů velitel vynikal. Ve svém programu pokročil Ross od výroby soli, klobás a postřiku proti škůdcům k dalším záměrům, zvažoval například, zda by se alespoň části pilin z pilařských jam, které se zatím zahrabávaly do půdy, nedalo využít k uzení. To maso, které se nedalo nasolit, bylo přece možné udit, a to včetně ryb. Ross měl k dispozici značný počet pracovních sil a byl pevně rozhodnutý nenechat na pospas zahálce ani jediného člověka. Jako první cíl stanovil vyprodukovat tolik potravin, kolik jen bylo možné, druhým krokem bylo přimět co nejvíc jeho svěřenců, aby se stali soběstačnými a uživili se sami, aniž by odčerpávali jídlo z vládních zásob. Teprve tento druhý krok zjevně mohl celý experiment s Botanickou zátokou ospravedlnit —jaký smysl by jinak mělo přepravovat tisíce trestanců a strážců až někam na druhý konec světa, kdyby je vláda musela všechny donekonečna živit?

A tehdy, dva týdny poté, co odplula Supply s neblahou zprávou pro Jeho Excelenci o Siriovi, přilétli na Mount Pilt, tisíc stop vysokou horskou kupu v severozápadním cípu ostrova, ptáci. Pouhých pár dnů stačilo, aby se potvrdila Kingova informace o těchto velkých buřňácích, navečer po celodenním lovu ryb se navraceli kolébavým krokem do vyhloubených hnízd a byli natolik nedůvtipní a nevědomí o lidech a jejich počínání, že se nechávali pochytat bez pokusu uletět a bez jakéhokoli odporu.

Z nově vybudované cesty do Kaskádového zálivu byly skrze spleť lián (jimž se pro jejich mohutnost a tuhost začalo říkat „Samsonovy šlachy“) proklestěny stezky vzhůru po svazích hory, cestičky byly proraženy právě včas, aby se po nich hned během prvního dne od příletu ptáků mohli na vrch vydat lovci vybavení pytli. Příděly soleného masa už byly sníženy na tři libry na osobu a týden a dávky chleba, rýže, hrachu a ovesných vloček poklesly až na polovinu. Ptáci z Mount Pittu měli zaplnit mezeru zející v zásobování.

Příděl rumu se ztenčil na půl pinty velice ředěného grogu, a to i pro důstojníky, což nebylo příliš proti mysli poručíkovi Ralphu Clarkovi, tomu se tak alespoň dařilo vyměňovat své dávky za postrádané košile, spodky, punčochy a další součásti garderoby. Z věcí, které měl v zavazadlech na Siriovi, k němu na břeh údajně nedorazilo naprosto nic, třebaže v nich tu a tam zahlédl navlečeného některého z trestanců. Svůj majetek nedostal ze Siria ani major Ross, ten ovšem nad svými ztrátami alespoň nefňukal tak jako Clark, rozená plačka.

Brambory se vydávaly, kdykoli se jich podařilo pár nakopat, vždy po několika kusech na tucet obyvatel ostrova a obdobně se rozdělovala i sklizená zelenina. Snad proto, že zelenina byla málo vydatná strava — a zejména proto, že nepropukly kurděje — nebyl jí nikdy nedostatek, lidé jedli raději cokoli jiného (s výjimkou ryb), než aby museli usednout k míse špenátu nebo fazolí.

Ostrov měl před sebou zoufale dlouhou životní etapu. Supply, jak major dobře věděl, se k ostrovu nevrátí. Tahle čtyřiatřicetiletá veteránka nákladní plavby z Kanálu bude muset doplout pro potraviny až do Východní Indie, jinak čeká osazenstvo Port Jacksonu hladomor. Na ostrově Norfolku sice lidé hlady mřít nebudou, ale čeká je nuzování a primitivní životní podmínky. A celý „velký pokus“ tak ztroskotá.

Robert Ross vyznával stejně horoucně jako Arthur Phillip zásadu, že ať budou muset v budoucnu lidé, kteří jsou mu podřízeni, čelit jakýmkoli nebezpečím a újmám, nesmí jejich morálka v žádném případě poklesnout pod úroveň křesťanského ducha vlastního každé britské pospolitosti kdekoli na světě. Poctivost, slušnost, gramotnost, řemeslné dovednosti a všechny ostatní ctnosti příslušející náležité evropské civilizaci musí být uchovány. Pokud by tomu tak nebylo, stali by se i z těch, kteří by přímo nezahynuli, lidské trosky. Ovšem rozdíl mezi Rossem a Phillipem spočíval v míře důvěřivosti a optimismu. Phillip si umínil, že „velký pokus“ musí skončit úspěšně. Ross si naproti tomu byl jistý, že vše, co se do experimentu investovalo — čas, peníze, majetek, úsilí — vyletí komínem, že to všechno zcela pohltí plameny konečného fiaska a že po nikom z nich nezbyde ani památka. Tato skepse, jakkoli hluboká, ho však ani v nejmenším neodradila, aby se ze všech sil snažil vypořádávat s problémy, které těm panákům v Londýně vůbec nepřišly na mysl, když uctivě naslouchali siru Josephu Banksovi a panu Jamesi Mariu Matrovi a sumírovali si své krasopisné plánečky. Jak lehko se to šoupe lidskými pěšci po šachovnici světa, když sedíme v pohodlném křesle, s plným žaludkem a bezedným džbánkem portského po ruce.

Nikdo neprotestoval, že jídelníček teď vyplňovali ptáci z Mount Pittu. Jejich maso bylo tmavé, lehce bylo sice cítit rybinou, avšak nebyl to nijak odpudivý pach. Na rožni ani v hrnci z ptáků neprýštilo příliš mnoho tuku a v současné době, na počátku zimní snůšky, měla v sobě každá samice navíc i vejce. Bez peří - dobře se škubalo - nebyli buřňáci nijak velcí, takže jedním se nasytilo dítě, dvě postačily ženě a čtyř nebo pěti měl dost i ten největší jedlík. Muži pověření jejich lovem dostali pokyn, aby jich přinášeli tolik, aby zbylo i na uzení. Zprvu se Ross pokoušel omezit jak množství odchycených ptáků, tak i počet lidí, jimž bylo povoleno vydat se vzhůru na horu je lovit. Když ale ani stanné právo a pohled na Dringa a Branagana, kteří dostali po pěti stech ranách kočkou (udělených postupně po částech) lidi neodradil, aby se vydávali za touto fantastickou proměnou stravy načerno, pokrčil Ross posléze rameny a přestal tuto honitbu jakkoli postihovat. Poručík Ralph Clark, vedoucí vládního skladu, začal počty odchycených ptáků zaznamenávat podle čísel, která se doslechl: ze 147 úlovků denně počátkem dubna vyšplhalo toto číslo o měsíc později až na 1890 denně. Část jich byla vyuzena, avšak naprostou většinu ptáků lidé posléze nesnědenou zahodili, co je nejvíce lákalo, byla dosud nesnesená vejce - jen a jen vejce. Clark sám byl po vejcích jako posedlý a patřil také k nejpilnějším lovcům.

Richarda, který obden dělal pětimílovou obchůzku jam a na drůbeži z Mount Pittu si velice pochutnával, připravil přílet ptáků dočasně o hlídače jeho zahrady. Johna Lawrella přistihla stráž dohlížející podle stanného práva na dodržování zákazu nočního vycházení, jak ještě po setmění vleče nějaký pytel. Stavěla ho, avšak Lawrell se pokusil utéci, dostal pažbou přes hlavu a strčili ho do vězení u strážnice. Po týdnu ho opět pustili - stále si ještě hladil bolavé temeno - a na cestu dostal tucet ran kočkou střední velikosti.

„Co tě to, pro všechno na světě, popadlo, Johne? Kvůli čemu to vlastně bylo?“ vyptával se Richard u Želví zátoky, kam sténajícího Lawrella dovlekl, jakmile si odbyl své denní povinnosti u pilařských jam. „Šedesát osm ptáků!“ Nelítostně chrstl Lawrellovi na záda džber slané vody. „Tak budeš už konečně klidně stát, nebo ne? Nemusel bych tohle vůbec dělat, kdybys sebral trochu kuráže, popošel trochu do vody a tam se namočil.“

„Kvůli kartám!“ zadrkotal zuby Lawrell, vítr se stočil k jihu a byl velice studený.

„Kvůli kartám?“ Richard mu pomohl z vody a osušoval mu jelita na zádech utěrákem. „Tohle přežiješ,“ řekl pak. „Jimmy Richardson to vzal jen zlehka, ani moc nekrvácíš. Kdybys byl ženská, byl bys pochodil hůř. A co s tím mají vůbec co společného karty?“

„Já prohrál,“ přiznal Lawrell prostoduše a pochodoval za Richardem cestou kolem krajní řady domků. „Potřeboval sem ten dluh ňák zaplatit. Josh Peck povídal, že bych jim třeba moh ušetřit cestu a donýst jim ňáký ptáky. Jenomže já nevěděl, že ten pytel bude tak těžkej, takže mi to trvalo moc dlouho a nestih sem to do večerky.“

„Tak si z téhle lekce vezmi laskavě poučení, Johne. Když už ty karty chceš hrát, sedni si k nim jen se slušnými chlapy, a ne s takovými lháři a podvodníky, jako byli tihle. A teď jdi pěkně nahoru do údolí a zalez si do postele.“

Stephen Donovan po několikerém přestěhování získal velice hezký domeček kousek na východ od cesty do Kaskádového zálivu a Nat Lucas stejně pěkný domek na rovince pod ním. Bažina až sem nedosahovala, a major Ross se ji tak jako tak snažil vysušit tím, že z ní dal prokopat odvodňovací příkop do Želví zátoky. Celá tato rovina slibovala stát se v budoucnosti ornou půdou, ale ani všechny potůčky stékající se v Arthurově údolí v jednu jedinou bystřinu jí neposkytovaly tolik vody, aby si dokázala prorazit cestu do moře sama. Bažina tak zabírala prostor vhodný pro zemědělské využití.

„Pojď dál!“ zavolal Stephen, když Richard zaklepal.

„Právě jsem poslal svého hřešícího hlídače spát,“ řekl Richard a s povzdechem se posadil. „Peck a ta jeho parta ho přinutili splácet dluhy z karet donáškou ptáků. To je přece ťululum!“

„Ale v něčem je ti přesto užitečný. Vezmi si u mě rybičku. Pramice se dnes vydala na lov, a protože Johnny obskakuje kapitána Huntera, připadl mi i jeho příděl. Je to vítaná změna po té drůbeži z Mount Pittu.“

„Ryby já bych mohl mít každý den,“ řekl Richard a pustil se do jídla, „a docela nechápu, proč lidé tak šílí zrovna po samičkách s vejci. Zítra se ti za tuhle dobrotu odvděčím - přinesu ti pár brambor. Docela se mi vedou, což je důvod, proč jsem rád,

že se Lawrell vrátil zase do služby, když si teď třetinu úrody můžu ponechat.“

„Už s tebou začali kamarádi zase mluvit?“ otázal se Stephen, když dojedli, umyli talíře a rozestavěli figurky na šachovnici.

„Z těch, co se postavili na stranu mé ženy, nikdo — Connelly, Perrott ani pár dalších z časů Cerery a Alexandera. Zvláštní na tom je, že mně straní skupinka těch, co ji znali v gloucesterské věznici ještě v dobách, než jsem se tam objevil já - Guest, Risby, Hatheway.“ Bylo na něm patrné znechucení. Jako kdyby tu bylo třeba vůbec někomu stranit. Vždyť je to k smíchu. Lizzie je se svým osudem docela spokojená, kvoká si tam a cukruje kolem Malého Johna, i když na majora si samozřejmě nic takového netroufne.“

„Ona tě totiž miluje, Richarde, a tys ji nechal.“ Stephen byl přesvědčený, že po těch pár dnech už je načase si tohle vyříkat.

Richard k němu ohromeně vzhlédl. „To je pitomost! O žádnou lásku mezi námi nikdy nešlo. Já vím, tys asi doufal, že by ten náš sňatek mohl nakonec přece jen v nějakou lásku vyústit, ale nic takového se nestalo.“

„Jenomže ona tě přesto miluje.“

Richard chvíli ustaraně mlčel, udělal tah, přišel o pěšce a vytáhl s jezdcem. Pokud ho Lizzie opravdu miluje, pak jí ublížil mnohem víc, než se domníval. Vzpomínal, co mu vyprávěla o Lady Penrhyn, jak tam ženy připravovali o poslední špetku důstojnosti. To také chápal jako své největší provinění vůči ní — že ji neomluvitelným způsobem veřejně pokořil. Nikdy mu neřekla, že by ho měla ráda, nenaznačila to ani slovíčkem, ani pohledem… Přišel i o jezdce.

„Jak spolu vycházejí námořníci a námořní pěchota?“ otázal se.

„Je to oboustranně rozjitřené. Hunter neměl majora Rosse nikdy moc v lásce, a když tu teď žije jako ve vyhnanství, nijak se to nezlepšilo. Až dosud se dokázali zdržet vzájemných výpadů, ale k tomu ještě určitě dojde. Hunter nemá k dispozici nic než šalupu ze Siria, takže na moře se vydat nemůže a tráví většinu času jen veslováním kolem toho svého osudového kousku země, ostrova Nepean - podle mého si hledá nějakou navigační argumentaci, která by mu pomohla obhájit se, až bude postaven před válečný soud v Anglii. A až si palec po palci proměří olovnicí zdejší dno a zakreslí si údaje do svých map, bude určitě pokračovat dál kolem celého pobřeží ostrova Norfolku.“

„Proč se vlastně Johnny k němu napůl vrátil - pokud se ti touhle otázkou nevtírám do tvého soukromí?“

Stephen pokrčil rameny, svěsil koutky úst. „Nevtíráš se, na to ti dokážu odpovědět. Pro námořníka je velice těžké vzepřít se autoritě kapitána, pokud by to nebyl rozený rebelant, a to Johnny není. Johnny patří k válečnému námořnictvu a Hunter je pro něho hned první po Pánubohu.“

„Slyšel jsem taky, že poručík William Bradley z válečného námořnictva se odstěhoval z důstojnických baráků a usadil se u cesty k Ballovu zálivu.“

„To sis zřejmě domyslel, když jste mu řezali dřevo na jeho nový dům. Ano, je už pryč a nikdo toho moc nelituje. Je to podivín, ten Bradley - povídá si nahlas sám se sebou, takže ani nepotřebuje žádnou společnost kromě sebe. Pokud jsem to pochopil, tak mu major přidělil tu nejhorší práci při vyměřování nitra ostrova. Což nesmírně dožralo i Huntera, který tvrdošíjně hájí stanovisko, že nikdo z válečného námořnictva, bez ohledu na hodnost, nesmí robotovat na souši.“

Po potupné porážce se Richard posléze zvedl a zažehl si u ohně ve Stephenově krbu smolnou větev. „Rád bych si dal odvetu, ale pokud nevyrazím teď, chytí mě po večerce venku. Chtělo by se ti zítra vyrazit si se mnou na horu pro další dávku ptáků?“

„Rád, protože ryby jsme už všechny dojedli.“

Stephen mu ještě zamával na cestu do údolí a snažil se představit si, jak se asi bude Richard tvářit, až vkročí do svého příbytku. Plachty ze Siria už přestaly sloužit jako stany, byly nadále téhle povinnosti trvale zproštěny a velení je rozdělilo mezi svobodné muže k použití na slamníky a na závěsná lůžka, díky Kingově úrodě a díky tomu, že v osadě nebyli koně ani dobytek, zbylo dost slámy k nacpání matrací. Stephen, jenž byl oficiálně uznaný za zachránce plachtoví, měl právo vzít si tolik plátna, kolik chtěl, takže si ho zajistil dostatek pro svou i Richardovu potřebu. Po delším bělení a několikerém přeprání mýdlem ve sladké vodě zvláčnělo plátno natolik, že se z něj dalo ušít přijatelné ložní prádlo, nemluvě o pevných kalhotách. Skupinky žen, které si věděly rady s jehlou, šily nové kalhoty pro mariňáky i pro námořníky, kteří ovšem výměnou za nové museli odevzdat své staré pro trestance. Snad nikdo neměl až dosud správnou představu o množství plachet, jaké patří k výstroji lodi Siriovy třídy, dokud nebylo plátno uvolněno pro jiné využití.

„Za to plátno ti nemůžu dost poděkovat,“ řekl Richard, když se sešel se Stephenem nazítří při západu slunce. „Pokrývky nic nevydrží, když je musíš používat místo prostěradla. Takhle přečkají celá léta.“

„Obávám se, že budou muset.“

Vyšplhali vzhůru nejvzdálenější stezičkou - která byla nejméně oblíbená, neboť znamenala značnou zacházku - a každý z nich si nasbíral půltucet ptáků až na samém vrcholu kopce, kde se jich dosud tísnil bezpočet. Postačilo se sehnout, ptáka sebrat, rychle mu zakroutit krkem a šup s ním do pytle. Vejce už měli ptáci nakladená v hnízdech, avšak počet odchytávaných buřňáků se přesto nijak nezmenšoval, Clarkovy záznamy narůstaly do tisícovek, a to zapisoval jen ptáky odevzdané do vládního skladu a kromě nich ještě ty, které si nachytal on sám anebo jeho důstojničtí druzi.

Cestou zpátky procházeli rozlehlou pasekou na plochém hřbetě rozvodí, odkud stékaly vody na sever do Kaskádového zálivu, na východ do Ballova zálivu a na jih do bažiny anebo do potoka, kterému se začalo říkat Phillimorova bystřina, až za koncem jedné ze vzdálenějších pláží. Z této mýtiny - co tu jen má major Ross za lubem? - se otevíral pohled k severu, na vrchol hory.

Snášelo se šero, nebe bylo bez mráčku a hvězd zářilo tolik a tak třpytivě, že si člověk maně představoval, že kdesi v pozadí za černavou oblohou se klene dohola žhoucí báň a že Bůh probodal nebesa, aby alespoň část onoho stříbřitého jasu pronikla na zemi. A tam, kde se měl proti nebi tyčit jen obrys hory jako černý stín, se teď míhaly jiskřičky vyhlížející jako blikající a poletující světlušky, celé planoucí řeky sunoucích se ohníčků - pochodně stovek mužů scházejících dolů po svahu.

„Nádhera!“ vydechl ohromeně Richard.

„Jak by člověka mohl tenhle ostrov omrzet?“

Stáli a sledovali tu podívanou, dokud světla nepohasla, a pak se vydali znovu na cestu uprostřed tuctů supících lovců obtížených pytli, ve svitu pochodní obklopujících je ze všech stran.

Nadešla zima, sušší a chladnější než loňská. Pšenicí a kukuřicí bylo oseto mnohem víc akrů, než bylo Kingových jedenáct, avšak setba ne a ne vzejít, až konečně přišel vytoužený den s větrem a deštěm, po němž následoval jiný plný slunce, a údolí i svahy, až dosud načervenalé zoranou prstí, se naráz svěže zazelenaly.

Oficiální záznamy o počtu ptáků ulovených na Mount Pittu překročily 170 000 - což odpovídalo průměru 340 buřňáků na osobu po dobu 100 dní. Na ostrově zůstávalo v platnosti stanné právo, major Ross škrtl zatím nasolené maso zcela z vydávaných přídělů, neboť si byl vědom, že tisíce buřňáků setrvávajících

dosud na Mount Pittu se zvednou a odletí v okamžiku, kdy mláďatům dostatečně zesílí křídla. Proběhla řada těžkých výprasků kočkou, které udílel Jim Richardson, jehož měl Richard původně v partě pilařů, dokud si Jim nezlomil nohu. To mu ovšem nebránilo švihat kteroukoli z početné sbírky devítiocasých koček a Jim si své výlučné pověření časem i oblíbil. Cejch, jímž byl poznamenán v očích svých druhů, ať trestanců, či svobodných mužů, mu pranic nevadil.

Byly i popravy. Nikoli však trestanců, ale námořníků. Sluhové kapitána Huntera za pomoci jednoho z Rossových sluhů - Escotta, proslulého už na Siriu — se zmocnili majorovy skrovné zásoby rumu, část ho vypili, ostatek prodali. Viceguvernér Ross v trojroli soudce, poroty a popravčího dal tři z provinilců popravit oběšením, třebaže trest smrti nevyslovil nad Escottem ani nad hlavním Hunterovým nohsledem Elliotem. Ti vyvázli s pěti sty ranami tou nejhorší kočkou, což byl trest, jenž podle majorova slibu v jeho úvodním proslovu při vyhlášení stanného práva postižené doslova svlékl kůže od krku až po kolníky. Byl vykonán v pěti dílčích exekucích po sto ranách, sto ran se považovalo za maximum, kolik mohl člověk najednou vydržet. Vykonavatel trestu začínal u ramen a postupoval zvolna dolů přes záda, hýždě a stehna až k lýtkům. Mezi námořníky se ozývaly hlasy hrozící vzpourou, avšak tváří v tvář tomuto strašlivému zločinu spáchanému na svobodné, rumu holdující komunitě, nemohl kapitán Hunter své muže ani v nejmenším podpořit, nehledě na rozzuřené vojáky námořní pěchoty, kteří jako by se už nemohli dočkat, až si vystřelí do vzbouřené námořnické chátry. Díky vojínu Danielu Stanfieldovi měli muškety ve vynikajícím stavu a prachové patrony drželi pěkně v suchu, cvičná střelba z mušket za Stephenova a Richardova dozoru i nadále probíhala každou sobotu dopoledne.

Major Ross přišel za Richardem domů bezprostředně po skandálu s krádeží rumu, s tváří zachmuřenější než kdy jindy. Tohle pověření ho nakonec zabije, pomyslel si Richard, když majorovi nabízel židli, za tu chvíli, co tu je, jako by zestárnul o dobrých deset let.

„Pan Donovan,“ začal major Ross, „mi o vás sdělil určitá zajímavá fakta, Morgane. Řekl mi, že byste uměl destilovat rum.“

„Ano, pane - pokud bych k tomu měl potřebné zařízení a suroviny. Nemohu ovšem slíbit, že by chutnal líp než to, co se prodávalo v Rio de Janeiru - jak jsem alespoň slyšel. Jako všechny lihoviny by měl rum, dřív než se podává, zrát v sudech. Ale pokud vám jde o to, co si já myslím, že sledujete, pak na nějaké

takové zušlechťování chybí čas. Výsledek ovšem bude asi dost krušný a málo lahodný.“

„Žebrák si nemá co vybírat.“ Ross luskl prsty na psa, který se převalil na záda a dal se drbat. „Jak se máme, Madavishi?“

Madavish zavrtěl nekupírovaným ocasem a vyhlížel přímo rozkošně.

„Byl jsem, mimo jiné, hostinským v Bristolu, pane,“ řekl Richard a přihodil poleno na oheň, „takže víc než kdo jiný chápu, jak velké má tenhle dřímající býk rohy. Mužští navyklí dennodenně pít rum nebo džin se bez něho nedokážou obejít. Což stejně platí i o ženských. Jedině stanné právo a okolnost, že tu není potřebné zařízení, se zasloužily o to, že už tu dávno někde destilace neběží. Velice rád pálenici postavím a uvedu ji do provozu, ale…“

Ross s rukama nataženýma k ohništi zavrčel: „Je mi jasné, nač narážíte. V okamžiku, kdy vejde ve známost, že tu existuje palírna, objeví se okamžitě takoví, kteří se s půl pintou denně nebudou ochotni spokojit, a také takoví, kteří v tom zavětří zisky.“

„Ano, pane.“

„Máte docela slušnou úrodu třtiny, zrovna tak jako vládní hospodářství.“

Richard se pousmál. „Řekl jsem si, že by se to mohlo hodit.“

„A jak jste na tom s pitím vy sám, Morgane, jste piják?“

„Ne. Na to vám můžu dát své slovo, pane majore.“

„Mám mezi svými důstojníky také jednoho abstinenta, poručíka Clarka, takže dozor nad tímhle podnikem svěřím jemu. A pročesal jsem celou svou jednotku, abych našel nějaké vhodné vojíny. Stanfieldovi, Hayesovi a Jamesi Redmanovi mohu důvěřovat, že si nebudou ani přihýbat, ani se nepokusí prodávat rum pod rukou. Kapitán Hunter,“ — zkřivil tvář, ale disciplinovaně se ovládl -, „mi doporučil svého dělostřelce Drummonda, druhého loďmistra Mitchella a lodníka Hibbse. To je celkem šest mužů a jeden důstojník.“

„Ale do údolí destilku umístit nemůžete, pane,“ varoval Richard s důrazem.

„Souhlasím. Máte nějaký jiný návrh?“

„Ne, pane. Já se nedostanu dál než ke svým pilařským jámám.“

„Ještě si to promyslím, Morgane,“ řekl Ross a trochu nerad se zvedal. „Nařiďte zatím Lawrellovi, ať tu vaši cukrovou třtinu poseká a sklidí.“

„Ano, pane. Ale jemu řeknu, že jste mi uložil, abych začal rafinovat cukr do čaje pro důstojníky.“

Major spokojeně kývl a odešel zkontrolovat konečné usazení velkého žernovu. Až se urodí pšenice, ruční mlýnky si s ní neporadí, Takže mlýnským kamenem normální velikosti, který měl k dispozici, bude muset otáčet jediný zdroj pohybu, který byl po ruce - lidská síla. Což bude užitečná alternativa k trestu bičováním, jenž Ross sice toleroval, ale který se jemu osobně příčil -ne proto, že by ho trápily nějaké výčitky svědomí, ale spíš proto, že bič odstrašoval od trestné činnosti jedině tehdy, pokud byly výprasky udělovány v obrovských dávkách, a ty provinilce zpravidla mrzačily pro celý zbytek života. Naproti tomu upoutat chlapa k žernovu na týden nebo na měsíc a nechat ho tlačit kámen dokola, jako když musí lodníci zabrat za kotevní vratidlo, to byl užitečný trest, úmorný, ne však ničivý.

Cesty do Ballova zálivu a ke Kaskádám už byly dokončené. Kácení průseku pro cestu na západ do Ansonova zálivu započalo v červnu a přineslo jedno příjemné překvapení. Vrchy a údolíčka o rozloze asi stovky akrů na půl cestě mezi Sydney Townem a Ansonovým zálivem byly zcela bezlesé — proč, to se nikomu nepodařilo odhalit. Major Ross tento objev přijal jako dar z nebes, stejný jako mana v podobě ptáků na Mount Pittu. a okamžitě se rozhodl vybudovat tam další osadu. Plochu, kterou dal už předtím vymýtit v polovině cesty ke Kaskádám, vyhradil jako místo pobytu pro námořníky ze Siria. A ve Phillipburghu na konci cesty do Kaskádové zátoky se stále ještě pokoušeli vyrábět z místního lnu plátno.

Osada ve směru na Ansonův záliv byla nazvána po Jejím Veličenstvu královně Charlottě — Charlotte Field. Richarda ani dost málo nepřekvapilo, že vybudováním Charlotle Fieldu nebyl pověřen nikdo jiný než poručík Ralph Clark. A to za asistence vojínů Stanfielda, Havese a Jamese Redmana. Palírna rumu tedy bude zcela určitě skrytě umístěna někde u cesty ze Sydney Townu do Charlotte Fieldu, tím si byl naprosto jistý.

A tak se i stalo. Záhy přišel pokyn, aby ihned vyrazil oním směrem vybrat vhodné místo pro pilařskou jámu určenou pro Charlotte Field. Pozemky to byly krásné. Půda bez jediné borovice byla porostlá žahavou plazivkou, kterou Clark přirovnal k tropické mučírně, dala se snadno vytrhat z půdy a ukázala se užitečná při zřizování živých plotů, pokud byla sázena spolu s pichlavým keřem, jenž byl porostlý dvoupalcovými trny. Dokonce i vepříci, kteří byli jinak velice nenechaví, si dobře rozmysleli potýkat se s takovým plotem.

Místo pro palírnu vybral major Ross na stezce odbočující z cesty do Ansonova zálivu, značně daleko před Charlotte Fieldem, nahoře pod vrcholem kopce pramenil potok, který se spolu s ostatními přítoky vléval do bystřiny ústící do moře v Sydneyově zálivu, nedaleko jeho západní výspy. Point Rossu. Tři vojáci námořní pěchoty a tři lodníci válečného námořnictva, kteří všichni pracovali za zvláštní příplatek, se s vervou pustili do klučení a čištění pozemku, dostatečně velkého pro nevelkou dřevěnou budovu. Navíc na něm ještě zbývalo i místo pro hranici dřeva bílého dubu, téhož stromu, který byl na ostrově domovem a kterého se užívalo jako paliva v solírně a ve vápence, neboť z jeho dřeva nezbýval takřka žádný popel. Kamenné kvádry na zbudování topeniště přivlekli ze Sydney Townu trestanci, údajně měly sloužit k pozdější výstavbě Charlotte Fieldu, po setmění je pak Richard a šest jeho pomocníků z hlavní cesty sami dopravili až k destilce. Sami také postavili přístřešek. Ross jim dodal měděné kotlíky, pár kohoutů a ventilů, měděné trubky a kádě vyrobené z přepůlených sudů. Celou montáž a letování provedl Richard sám. K jeho překvapení se vše skutečně podařilo udržet v tajnosti. Také pokrájená třtina a pár klasů kukuřice jakoby náhle zmizely a objevily se opět až u lisů a ručních mlýnků v palírně.

O čtyři týdny později dokázal Richard vyrobit první destilát. Viceguvernér z něho opatrně usrkl, ošklíbl se, znovu upil a posléze obrátil zbytek čtvrtpinty do sebe, rum pil rád jako každý jiný mužský.

„Chutná to strašlivě, Morgane, ale účinek to má správný,“ uznal a dokonce se přitom usmál. „Dost možná, že jste nás uchránil od vzpour a vražd. Ta chuť by mohla být o něco hladčí, kdyby se to nechalo trochu uležel, ale to si ponechme do budoucna. Kdoví? Dost možná, že budeme Port Jackson zásobovat nejen vápnem a dřevem, ale také rumem.“

„Jestli vás mohu o něco poprosit, pane, rád bych se teď vrátil ke svým pilařským jámám,“ řekl Richard, v němž pohled na destilační aparaturu budil neradostné vzpomínky. „Tady bude jen třeba ohlídat oheň a záparu a samozřejmě i vodu, ale nezdá se mi nutné, abych u toho musel být já osobně. Stanfield může převzít jednu směnu a Drummond druhou. Jestli vám ještě zbylo trochu dobrého rumu, můžeme zkusit smíchat s ním v dubovém soudku tenhle surový destilát a počkat, co to udělá.“

„O dohled se nadále můžete dělit s poručíkem Clarkem, Morgane, ale byla by skutečně škoda plýtvat vaším nadáním na to, abyste tu jen hlídal tu aparaturu a přikládal pod kotel, v tom máte naprostou pravdu.“ Vyšel ven z přístřešku, olizoval se a byl zjevně na vrcholu blaženosti. „Pojďte se mnou zpátky do Sydney Townu.“ Pak se rozpomenul na zbytek týmu a jednoho muže po druhém popleskal po ramenou. „Dobře to tady opatrujte a hlídejte, chlapci,“ řekl s až překvapivou vlídností a nepřestával se usmívat. „Vynese vám to každému mimořádných dvacet liber ročně navíc.“

Cesta borovým lesem vedla po hřebeni stoupajícím až na vrchol Mount George, odkud se otevíral nádherný pohled - na oceán, na celý Sydney Town s jeho lagunami, na bělostný příboj, na oba ostrovy, Phillipův i Nepean. Major Ross se zastavil, rozhlédl se a pak se obrátil k Richardovi.

„Rozhodl jsem se propustit vás na svobodu, Morgane,“ řekl. „V mé pravomoci není dát vám bezpodmínečnou milost, ale mohu vám udělit podmíněné osvobození, a to až do té doby, kdy mi čas a změněné podmínky dovolí vyžádat si pro vás od Jeho Excelence v Port Jacksonu plné osvobození. Myslím, že jste se zasloužil o hodnotnější postavení svobodného muže, než by bylo prosté propuštění, poté co by vám vypršel trest - který, jak si vzpomínám, by měl podle vašich slov skončit v březnu dvaadevadesátého roku“

Richardovi se křečovitě sevřelo hrdlo, z očí mu vyhrkly slzy. Pokusil se cosi říci, ale nedokázal ze sebe vypravit slovo, takže jen kývl, zatímco si oběma dlaněmi otíral zmáčené tváře. Volný! Volný!

Major dál hleděl na Phillipův ostrov. „Jsou tu ještě i další, které také propustím na svobodu - Lucas, Phillimore. Rice, starší z Mortimerů a tak dále. Vy všichni byste měli dostat příležitost získat tu pozemky a něčeho se dopracovat, protože jste se všichni chovali jako slušní lidé, po celou dobu, co vás znám. Jen díky vám a lidem vám podobným se ostrovu Norfolku daří přežívat a mně ho řídit — nemluvě o mém předchůdci poručíku Kingovi. Od nynějška, Morgane, jste svobodný člověk, což znamená, že jako dozorce nad pilaři budete pobírat mzdu pětadvaceti liber ročně. Přiznám vám i odměnu za dozor nad palírnou - pět liber ročně - a dvacet liber za její vybudování. Nikomu nemohou být zatím jeho odměny vyplaceny v měně našeho království - tu nám vláda Jeho Veličenstva neposkytla. Ale obdržíte na tyto částky dobropisy řádně vykázané v účetnictví vlády. Můžete jich užít při obchodování s vládními sklady i se soukromými prodejci. Pokud jde o destilerii, požaduji od vás naprostou mlčenlivost, a musím vás současně varovat, že její provoz mohu i zastavit - toto je zatím jen pokus, ke kterému jsem přistoupil proto, že si nepřeji vidět, jak se do výroby rumu pouští o své újmě někdo z námořníků. Hryže mě přitom svědomí, trpím určitými pochybnostmi,“ končil nevesele. „Poručíku Clarkovi mohu důvěřovat, že ani nehlesne, že to nesvěří ani svému deníku. Jeho obsah -jak on sám dobře ví - musí respektovat nejenom jeho důstojnost, ale i mou. Och, nepodezřívám ho, že by ho někdy toužil publikovat, ale deníky leckdy končí v nepovolaných rukou.“

Byl to dostatečně dlouhý proslov, aby se Richard zatím sebral. „Jsem váš muž, majore Rossi. To je jediný způsob, jak vám mohu poděkovat za všechny vaše dosavadní laskavosti.“ Oči se mu rozzářily úsměvem a jako by zmodraly ještě víc. „Ale ještě o jedno vás chci teď poprosit. Dovolil byste, aby mým prvním počinem jako svobodného člověka bylo, že vám budu moci stisknout ruku?“

Ross ochotně napřáhl paži. „Já teď pokračuji do města,“ řekl, „ale obávám se, Morgane, že vy se budete muset ještě jednou vrátit do palírny a přinést mi větší porci té hrozné břečky, abych s ní mohl pro dnešní večeři dopančovat zbytek svého dobrého rumu.“ Ušklíbl se. „Mám už těch ptáků z Mount Pittu stejně po krk jako všichni ostatní, ale nemyslím, že by se dnes večer ozvalo nějaké reptání, když se tam objeví džbánek pití, kterým se budou moci ti buřňáci spláchnout.“

Volný! Je volný! Trest mu byl prominut, což mluví za vše. Všichni trestanci se nakonec dočkají svobody, až jim vyprší trest, ale budou to i nadále pouzí propuštěnci. Omilostněnému člověku se navrací čest. A on byl právě očištěn.

Čtvrtého srpna zpozorovali ze Sydney Townu plachtu. Všichni do jednoho zapomněli na práci, na kázeň, na nemoci, na zdravý rozum. Poručík Clark a kapitán George Johnston vystoupili na Mount George a ověřili, že jde skutečně o plachetník, ale loď plula nerušeně dál. Vál silný jižní vítr a přistání v Sydneyově zálivu nebylo možné, takže se kapitán Johnston a kapitán Hunter vydali do Kaskádového zálivu v očekávání, že loď připluje k ostrovu z této strany, kde byla hladina klidná jako na rybníku. Koráb však pokračoval v plavbě a za soumraku zmizel směrem k severu. Nálada se toho večera ve městě i v údolí, ba i v Charlotte Fieldu a ve Phillipburghu blížila zoufalství. Spatřit loď a zůstat nepovšimnuti! Jaké horší zklamání je mohlo potkat?

Následujícího dne vyslal major Ross skupinu pozorovatelů na vrcholek Mount Pittu, avšak marně, loď definitivně zmizela.

A pak, na úsvitu dne sedmého srpna, vzbudily všechny obyvatele Sydney Townu výkřiky, že se na jižním obzoru objevila loď.

Plula proti větru, takže až do odpoledne se příliš nepřiblížila, ale zato k ní přibyly ještě jedny plachty. Tentokrát je to tedy doopravdy, tentokrát je lodě nebudou ignorovat!

K první ze zpozorovaných plachetnic se poručíku Clarkovi přiblížit nepodařilo, zamířil tedy v pramici ke druhé a úspěšně se dostal na její palubu. Byl to Surprize, plující z Londýna pod velením kapitána Nicholase Anstise, který býval prvním důstojníkem na Lady Penrhyn a byl kdysi zainteresován na obchodu s otroky. Surprize, jak Clarka informoval, přiváží na ostrov Norfolk 204 trestanců, avšak jen velice málo zásob. Ještě dříve, než Clark stačil podlehnout záchvatu vzteku, Anstis dodal, že druhá z lodí je Justinian, který nemá na palubě žádné trestance, zato však zásob spoustu. Port Jackson že už nehladoví a hladovět že nebude ani ostrov Norfolk, kde už zbývaly dávky nasoleného masa a mouky na pouhé tři týdny.

„Co to bylo za loď, která ignorovala naše signály?“ dožadoval se odpovědi Clark.

„Lady Juliana. Ta přivezla do Port Jacksonu jednu várku trestankyň, ale začala tolik nabírat vodu, že pokračovala prázdná do Wampoa. Naloží tam čaj, ale nejdřív ze všeho potřebuje opravit v suchém doku,“ říkal Anstis. „Justinian a já se Surprize vyplujeme také do Wampoa, jakmile tu skončíme vykládání.“

I chlapi jako Len Dyer a William Francis se pilně činili, aby čluny ze Surprize a Justiniana naplnili výpěstky ostrova pro jejich posádky hladovějící po čerstvé zelenině, žádná z lodí zatím nebyla schopná vyloďovat cokoli ze svého nákladu, ani zásoby, ani lidi. Na břeh putovaly jen dopisy z Anglie a z Port Jacksonu společně s několika lodními důstojníky, kteří dostali chuť protáhnout si trochu nohy na pevné zemi. Vykládání bude muset počkat, a pokud se to ukáže nutné, odehraje se v Kaskádovém zálivu. Blažený poručík Clark obdržel ne méně než čtyři tlusté dopisy od své milované Betsy, v nichž se dočetl, že ona i malý Ralphie jsou v pořádku a že se jim daří velice dobře, a rázem se cítil klidnější.

Majoru Rossovi sděloval ve svém dopise guvernér Phillip, že vyslal Supply do Batávie, aby tam naložila veškeré potraviny, které bude moci do svých titěrných skladů pojmout, dále aby podle možností najala některou z holandských lodí, která ji pak má s dalšími naloženými potravinami doprovodit zpátky do Port Jacksonu, a konečně aby v Batávii vysadila poručíka Philipa Gidleye Kinga, Jeho Excelence doufá, že se poručík King bude moci nalodit na některou z lodí holandské východoindické plavby a dospět tak na své dlouhé pouti s peticí pro Londýn alespoň do Kapského Města. Jakmile se Supply vrátí do Port Jacksonu a dají ji do pořádku, bude odeslána na ostrov Norfolk, aby odtamtud odvezla kapitána Huntera a jeho námořníky ze Siria -k čemuž podle Phillipova názoru patrně nedojde dříve než někdy koncem roku 1791. Avšak, pokračoval Phillip - neobyčejně teď rozhodný, když mu už teď dorazily dostatečné zásoby - neexistuje žádný důvod, aby major Ross nadále ostrovu vládl podle stanného práva. Stanné právo je třeba okamžitě odvolat. Hrom aby do tebe uhodil, Kingu, říkal si major dopáleně. Tohle je tvoje dílo, a nikoho jiného. Jak mám Hunterovy námořníky přimět k práci, když nebudu mít právo je pověsit?

Z Port Jacksonu přišly i další špatné zprávy. Nákladní loď Guardian, která plula z Anglie plně naložená zásobami potravin, vykoupila veškeré živé zvířectvo, které se v Kapském Městě dalo sehnat, a vydala se na poslední úsek své cesty do Botanické zátoky. O Štědrém večeru roku 1789 byla 1000 mil vzdálena od mysu Dobré naděje a poklidně plula za přijatelného vlnobití, když spatřila jeden z letních ledovců. Její kapitán původně neodhadl dostatečně správně, kolik vody dobytek za den spotřebuje, a tak se rozhodl využít šťastné náhody a vyslal několik člunů s námořníky, aby nasekali led, a doplnili tak lodní zásobu pitné vody. Lodníci provedli tuto práci hbitě a obratně a Guardian nato rozvinul plachty, aby se od ledového ostrova opět vzdálil. Kapitán Rion, cely šťastný, osobně dohlížel, aby Guardian získal od ledovce dostatečný odstup, a pak se odebral do kajuty na dobrou večeři. Patnáct minut nato loď narazila zádí, vyvrátila si kormidlo a led přitom prorazil do obliny záďového otvoru pod čárou ponoru notnou díru. Loď ale nabírala vodu tak pomalu, že si kapitán Rion pomyslel, že má docela dobrou šanci dovést ji zpátky do Kapského Města, zvířata šla do jednoho přes palubu a byly spuštěny čluny, do nichž se směstnala většina posádky a několik trestanců zvlášť ceněných řemeslných profesí. Jenomže lodníci nejdřív ze všeho narazili soudky s rumem, aby otupili bolest z případného umírání na moři natolik studeném, že se v něm mohl uchovat i ledovec, pět člunů, které odrážely od lodi, bylo přeplněno opilými muži. Jen jediný z nich dosáhl země. K pevnině dospěl posléze i Guardian, když se k ní v bezcílných spirálách dobelhal po týdnech bloudění Indickým oceánem. Najel na břeh nedaleko Kapského Města, přičemž jen nepatrná část nákladu stála ještě za zachraňování. Co se dalo uchovat, bylo přeloženo na palubu Lady Juliany, první lodi směřující do Botanické zátoky od ztroskotání Guardiana. V celém Kapském Městě však nezbyl žádný kus dobytka, který by mohl vykoupit Justinian dorazivší jen o pár dnů později, všechny vzaly za své na Guardianu. Stejně tak jako vzaly za své osobní plány guvernéra Phillipa, majora Rosse, kapitána Davida Collinse a dalších vyšších námořních důstojníků. Major Ross se například už nikdy nezotavil z obrovských finančních ztrát plynoucích z katastrofy Guardiana, neboť na jeho palubě měl značný počet zvířat nakoupených prostřednictvím svého jednatele pro svou vlastní potřebu a chov.

Dobrá zpráva samozřejmě byla, že k hladomoru zatím nedojde, avšak v souvislosti s odvoláním stanného práva a se zvěstmi o Guardianu Ross snad poprvé v životě zalitoval, že není opravdový piják.

V příštích dnech byla z Justiniana a Surprize vyloděna část zásob, zatím však žádný z trestanců - ze sedmačtyřiceti mužů a sto padesáti žen. Ženy připluly všechny na Lady Julianě: byla to první z pěti lodí, které v průběhu června dorazily do Port Jacksonu. Phillip přirozeně očekával především zásobovací loď. Zjištění, že první koráb, který k nim po tak dlouhé době dospěl, nemá na palubě nic užitečnějšího než ženy a ošacení, jím otřáslo. Pak připlula nákladní loď Justinian, po níž pak koncem měsíce následovaly Surprize, Neptun a k nemalému překvapení ještě i Scarborough, který se vydal k Novému Jižnímu Walesu již podruhé.

„Och, bylo to otřesné!“ vyprávěl lodní lékař z Justiniana Murray velké skupině posluchačů složené z důstojníků námořní pěchoty a námořních důstojníků uvízlých na ostrově Norfolku po ztroskotání Siria. Zpopelavěl v tváři ještě při pouhé vzpomínce a zhluboka se nadechl. „Surprize, Neptun a Scarborough vzaly v Anglii na palubu celkem tisícovku trestanců poslaných do Port Jacksonu, avšak v průběhu přeplavby jich dvě stě šedesát sedm zemřelo. Vylodily jen sedm set padesát devět osob, přičemž téměř pět set jich bylo vážně nemocných. Bylo to… myslel jsem, že Jeho Excelence pan guvernér omdlí, a nikdo by mu to neměl za zlé. To si prostě neumíte představit, nedokážete si…,“ Murrayovi se zadrhl hlas. „Ministerstvo vnitra totiž vyměnilo kontrahenta a zásobovatelem těch tří lodí se stala otrokářská firma, která dostala za každého trestance zaplaceno předem, aniž byla zavázána podmínkou, že musí být dovezen živ a v dobrém zdravotním stavu. Ve skutečnosti se pro kontrahenta dokonce jevilo jako výhodné, pokud trestanci zahynou hned na počátku přeplavby. Takže ti chudáci nedostávali žrát. A po celou tu dobu byli ukováni v těch starých otrokářských železech - znáte je snad, jednu stopu dlouhá železná tyč napevno svařená s pouty na kotníky. I kdyby je byli pouštěli na palubu - a to se nedělo - nebyli by schopni tam vůbec vylézt. Nemohli chodit. Bylo to dost tvrdé už pro černochy za té šestitýdenní nebo osmitýdenní přeplavby Atlantického oceánu, ale dovedete si asi představit, co ta pouta dokázala nadělat u mužů uvězněných v podpalubí téměř po celý jeden rok.“

„Umím si to představit,“ řekl se zaťatými zuby Donovan. „Umírali za strašlivých bolestí a utrpení. Bůh ať zatratí všechny otrokáře a nechá je shnít.“

Nikdo jiný se nepřidal, a tak Murray pokračoval. „Nejhorší to bylo na Neptunu, i když Scarborough nebyl o moc lepší - ten vezl skoro o šedesát mužů víc v ještě menším prostoru než za první plavby. Surprize byl z těch tří nejlepší, z dvou set čtyřiašedesáti vězňů, se kterými vyplouval, jich zemřelo jen šestatřicet. Říkám vám otevřeně, že pokud jsme nezvraceli, tak jsme plakali. Byly to živoucí kostry, všichni do jednoho, a umírali dál, zatímco je vytahovali zezdola z podpalubí - ten zápach. Umírali na palubách těch tří lodí, umírali ještě i tehdy, když je snášeli do člunů, umírali při tom, když je vynášeli na břeh. Ti, kteří byli dosud naživu, když je nesli do lazaretu, museli být nejdřív ze všeho ošetřeni venku, dokud nebyli zbaveni všeho hmyzu - tisíce a tisíce vší jimi jen hýbaly, a to nijak nenadsazuji, že ne, pane Wentworthi?“

„Ani v nejmenším,“ řekl další host důstojnické jídelny, vytáhlý, světlovlasý a pohledný chlapík jménem Darcy Wentworth,jenž byl na ostrov Norfolk nově přidělen jako felčarův asistent. „Neptun jako by připlul rovnou z pekla. Plavil jsem se na něm jako lodní lékař už z Portsmouthu, ale ani jedenkrát mne během celé plavby nikdo nepožádal, abych se podíval dolů do podpalubí - ve skutečnosti jsem měl přístup do vězení zakázán. Pach z vězení jsme sice cítili po celou plavbu, ale když jsem pak v Port Jacksonu slezl do orlopu, abych tam pomohl - kristepane! Nejsou prostě slova, kterými by se dalo popsal, jak to tam vypadalo. Mraky červů, hnijící těla, švábi, krysy, blechy, mouchy, vši - ale někteří z mužů byli stále ještě naživu! Umíte si to představit? Jako lodní lékaři musíme předpokládat, že z kohokoli, kdo tohle přežil, se tak jako tak zatím už stal zuřivý šílenec.“

Donovan, jenž potkal mnohem víc kapitánů obchodních lodí, než kolik jich znali lidé z válečného námořnictva, se Wentworthe otázal: „Kdo je kapitánem Neptuna?“

„Bestie jménem Donald Trail. Nedokázal pochopit, proč se kolem toho tolik nadělá, takže jsme se sami sebe ptali, kolik živých otroků on asi dopraví na Jamajku. Jediná věc, která ho zajímala — zrovna tak jako Anstise — byla rozprodávat zboží lidem v Port Jacksonu za stejně nehorázné ceny, za jaké obchodoval s rumem.“

„O Trailovi jsem už slyšel,“ řekl Stephen, na kterém bylo vidět, že mu z toho je zle. „Negry zachová při životě, protože ty může prodat jedině živé. Ale uzavřít s ním smlouvu, která znamená mlčenlivý souhlas k vraždám, to se samo o sobě rovná vraždě. Bůh ať zatratí a nechá shnít celé to ministerstvo vnitra.“

„Divné je, že on nezachází slušně ani se svobodnými platícími cestujícími,“ zavrtěl hlavou Wentworth. „Řekli byste, že bude trochu myslet na svou vlastní kůži a aspoň malinko jim vyjde v něčem vstříc, ale kdepak. Na Neptunu se sem plavila část důstojníků a mužstva nového armádního pluku určeného výhradně ke službě v Novém Jižním Walesu. Kapitán John MacArthur ze Sboru Nového Jižního Walesu, jeho žena a malé dítě, jejich syn a služebnictvo byli všichni namačkáni do jediné malé kajuty. Měli zakázaný vstup do velké kajuty a na palubu nesměli jinudy než chodbou přeplněnou trestankyněmi a přetékajícími džbery s výkaly. Děťátko během plavby umřelo, MacArthur se s Trailem a jeho důstojníkem strašlivě pohádal a v Kapském Městě přestoupil na Scarborough, jenomže to už ze vší té špíny vážně onemocněl. Slyšel jsem, že špatně je na tom i jeho starší synek.“

„A jak se vedlo vám osobně, pane Wentworthi?“ otázal se major Ross, který až dosud naslouchal bez jediného slova.

„Nevalně, ale já jsem se alespoň dostal občas na palubu. Poté, co z lodi odešli MacArthurovi, jsem mohl využít jejich kajuty a nastěhovat tam svou ženu — což pro ni znamenalo ohromnou úlevu.“ Rozezleně se zamračil. „Mám v Anglii dosti vlivné příbuzné a už jsem jim psal, ať požádají, aby se Trail ze svých zločinů zodpovídal, až se Neptun vrátí domů.“

„Nedělejte si v tomhle směru žádné naděje,“ upozornil ho kapitán George Johnston. „Lord Penrhyn a ten spolek otrokářů mají v parlamentu větší váhu než tucet vévodů a hrabat.“

„Povězte mi, co se pak s těmi nebožáky dalo v Port Jacksonu, pane Murray,“ požádal přísným hlasem major Ross.

„Jeho Excelence pan guvernér nařídil vykopat velkou jámu dosti daleko za městem,“ odpověděl Murray, „a do ní mrtvé uložili, aby nad nimi mohl pan Johnson vykonat smuteční obřady. Je to zlatý člověk ten pan Johnson - byl velice laskavý k těm, kdo přežili, byl statečný, když se vydal do podpalubí Neptuna a pomáhal vynášet lidi ven, a měl procítěný projev při smutečním obřadu. Ale hrob nemohl být zatím uzavřen. Mrtvoly byly zakryty kameny, aby se k nim nedostali psi domorodců - ti se vrhnou na všechno, co najdou - a další těla k nim stále ještě přibývala, když Surprize vyplouval k ostrovu Norfolku. To ještě pořád lidé mřeli po desítkách. Guvernér Phillip je dosud jako ochromen žalem a hněvem. Vezeme od něho dopis pro lorda Sydneye, ale obávám se, že list nedorazí na ministerstvo vnitra dřív, než bude vypravena další část trestanců - na základě smlouvy s týmiž obchodníky s otroky a za zcela stejných podmínek. Dostanou zaplaceno předem za dodávku mrtvol do Port Jacksonu.“

„Trailovi docela vyhovovalo, když sledoval, jak brzy všichni umírají,“ řekl Wentworth. „Na Neptunu byly ztráty i mezi vojáky.“

„Předpokládám, že většina z té tisícovky lidí, která se nalodila na Neptun, Surprize a Scarborough byli muži, ne?“ vyptával se major Ross.

„Ano, jen na Neptunu byla hrstka žen, tam na té špinavé chodbě. Trestankyně byly odeslány už dřív, na Lady Julianě.“

„Jaký byl jejich osud?“ otázal se Ross a v duchu viděl 157 kráčejících kostlivců, jak se vyloďují u nebezpečných Kaskád.

„Och,“ rozjasnil lodní lékař Murray tvář, „těm se vedlo velice dobře! Lady Julianu zásoboval pan Richards - ten, co byl kontrahentem i pro vaši flotilu. To nejhorší, co se dá o téhle lodi říct, je, že její posádka - vojáky na palubě neměli žádné - si užívala, jako kdyby byla vpadla do palírny rumu. Celý náklad ženských? Není divu, že pluli tak pomalu.“

„Musíme být vděční i za nevelké milosti,“ podotkl Ross. „Naše porodní báby budou mít asi brzy napilno.“

„Ano, některé jsou těhotné. Některé už dokonce porodily.“

„A co těch sedmačtyřicet mužů? Jsou to starousedlíci z Port Jacksonu, anebo pocházejí z těchhle pekelných lodí?“

„Nové přírůstky, ale ti nejlepší z nich. Což příliš mnoho nevypovídá. Ale přinejmenším žádný z nich zatím nezešílel a všichni udrží potravu v žaludku.“

Ke slovu přišel místní rum, avšak mazaný Ross ho hned od začátku maskoval přidáním lepší sorty a pojmenoval ho „Rio rum“. Uskladnil už také Richardův destilát ve vyprázdněných dubových sudech naočkovaných trochou dobrého bristolského rumu z Justiniana, aby uviděl, co se stane, až se nápoj trošku uleží. Tuto zásobu společně uschovali on, poručík Clark a Richard na suchém místě, kde ji nikdo neměl možnost nalézt. Palírna měla pracovat dál, dokud Ross nenashromáždí 2000 galonů - kdy, jak odhadl, dojde zásoba cukrové třtiny a nebudou k dispozici už ani další sudy. Poté bude aparatura rozebrána a předána do úschovy Morganovi. Když takto upokojil své svědomí, rozhodl se v duchu, že onu trošku ječmene, který se na ostrově podařilo vypěstovat, využije k výrobě lehkého piva, Justinian přivezl ve svých skladech i chmel. Takto se budou moci i trestanci občas napít něčeho lepšího než jen vody.

Kristepane, co se to jen odehrává za obchody s odsouzenými muži a ženami? Sama vláda Jeho Veličenstva je odevzdává na pospas červům. On sice dával muže věšet a bičovat, ale také je krmil a pečoval o ně. Uvědomil si už ten Arthur Phillip, že ho už podruhé během dvanácti měsíců mrzkost otrokářů zachránila před hladomorem? Co by nastalo, kdyby všech 1200 trestanců, kteří dorazili v červnu, bylo v tak dobrém stavu jako ti z naší flotily? Po ztrátě Guardiana by zásoby, které vezl Justinian, vydržely sotva pár týdnů. Bůh zachránil Nový Jižní Wales prostřednictvím bezbožných otrokářů. Ale až bude Bůh jednou žádat splacení tohoto dluhu, na koho asi udeří, aby ho uhradil?

Ráno desátého srpna, dříve než byli vyloděni první trestanci ze Surprize, svolal major Ross veškeré členy své komunity pod vlajku Spojeného království a pronesl krátký projev.

„Zásoby, které právě dorazily a které nám nějaký čas vydrží, nám trochu ulehčily v naší kritické situaci!“ hřměl. „Oznamuji proto, že stanné právo se ruší! To ovšem neznamená, že vám tímto dávám svolení řádit si podle libosti! I když vás nadále nebudu moci věšet, mohu vás dát zpráskat kočkou natolik, že se stejně ocitnete na samé hranici života - a kočkou já šetřit nebudu! Počet obyvatel se tu zvýší asi na sedm set osmnáct duší, což ani v nejmenším nezavdává důvod k sebeuspokojení! Zejména vzhledem k tomu, že většina nově příchozích jsou ženy a že z těch pár mužů, kteří přibyli, je většina nemocných. Takže k těm novým ústům, která budeme muset nadále krmit, se nám nedostává těl schopných těžké práce. Každý domek a každá chatrč proto bude muset přijmout jednu osobu navíc, protože já žádná kasárna pro ženy stavět nehodlám. Osvobozeni od této povinnosti budou jenom ti, kdo jsou pověřeni dohledem nad trestanci - pan Donovan a pan Wentworth. Ať jste námořníci, příslušníci námořní pěchoty bydlící mimo kasárna, omilostnění trestanci anebo trestanci dosud ve výkonu trestu, každý se ujmete alespoň jedné ženy. Důstojníci se na tom podílet mohou, ale nemusejí, záleží pouze na nich, jak se rozhodnou. Ale chci vás varovat, a dobře mě poslouchejte! Nechci slyšet, že byla některá z žen bita anebo zneuctěna tím, že by sloužila k pobavení většího počtu mužů. Není v mé moci zabránit smilstvu, ale nepřipustím chování, které by z vás činilo divochy. Za znásilnění a jiné způsoby tělesného zneužití žen bude následovat pět set ran Richardsonovou nejhorší kočkou, a platí to právě tak pro námořní pěchotu jako pro námořníky a trestance.“

Odmlčel se, zlověstným pohledem přelétl mlčenlivé řady a zastavil se očima na spokojené tváři kapitána Johna Huntera. Tady stál jeden z těch, kdo pochopili odvolání stanného práva příkazem Jeho Excelence jako podstatné rozšíření svých příležitostí k odporu.

„Od nynějška začnu snižovat počet obyvatel Sydney Townu, a to tak, že co největší počet z vás budu postupně usazovat na jednoakrových pozemcích, za předpokladu, že se postaráte o jednoho nově příchozího muže nebo ženu. Toto se ovšem nebude týkat těch námořníků, kteří na ostrově Norfolku - až připluje Supply, aby je z ostrova odvezla - nebudou chtít setrvat. Výnosy vašich nových pozemků nebudou podléhat žádným vládním dávkám, ale musí sloužit ke snižování vašich nároků na zásobování z vládních potravinových zásob. Budete mít volnost v prodeji přebytků vládnímu úřadu a nárok na odměnu za odvedené přebytky bude mít každý z vás, ať je to svobodný člověk, či trestanec. Ti z trestanců, kteří se neleknou tvrdé dřiny, vyklestí a obdělají svůj pozemek a začnou dodávat část své úrody do vládního skladu, budou omilostněni, jakmile prokážou, že jsou toho hodni - tak jak už jsem propustil na svobodu některé z vás za dobrou práci. Vládní úřad věnuje každému nabyvateli jednoakrového pozemku jednu prasnici a zajistí její připouštění kancem. Nemohu toto opatření rozšířit i na drůbež, ale ti z vás, kteří si budou moci dovolit nakoupit krůty, slepice nebo kachny, tak budou moci učinit, jakmile to stavy drůbeže dovolí.“

Zástupem to zašumělo. Některé tváře se rozzářily, jiné se zachmuřily. Ne každého lákala představa tvrdé dřiny, byť ve vlastní prospěch.

Major pokračoval: „Richarde Phillimore, můžete si zabrat jeden akr pozemků podle svého vlastního výběru za odbočkou cesty směrem k východu. Nathanieli Lucasi, vy můžete od této chvíle považovat onen akr za Sydney Townem, kde v současné chvíli bydlíte, za svůj. Johne Ricei, vy si můžete zabrat jeden akr nad Natem Lucasem směrem k potoku, který protéká mezi kasárnami námořní pěchoty a vnitřní řadou domků. Johne Mortimere a Thomasi Crowdere, vy se usadíte na stejném místě jako Rice. Richarde Morgane, vy zůstanete na svém dosavadním místě nahoře v údolí. Uvědomím i ostatní, jakmile mi pan Bradley dodá plán, který pořizuje. Posádka Siria se přemístí na velkou mýtinu podél cesty ke Kaskádovému zálivu. Lnáři včetně tkalců - kteří, jak myslím, připluli na Surprize - se usadí ve Phillipburghu a vybudují tam řádnou tkalcovnu plátna.“

Tím vyčerpal vše, co měl na srdci, a proslov jednoduše uťal:

„A teď můžete jít!“

Richard se vracel do pilařské jámy nahoře v údolí napůl rozjařený, napůl sklíčený. Ross mu věnoval akr, kde stál jeho domek - úsluha přímo skvělá, neboť pozemek je už vymýcený, obdělaný a plodí. Nat Lucas a Richard Phillimore byli obdařeni stejně velkomyslně, zatímco Crowdera, Rice a Mortimera čeká nejdřív ze všeho kácení stromů. Žalostivě se však znovu a znovu vracel ke své samotě, kterou se Ross rozhodl definitivně ukončit. I když Lawrell mohl dál bydlet ve své chýšce, byl si Richard vědom, že takhle nebude moci odbýt ženu a že ji ani nebude moci svěřit Lawrellovi. Lawrell byl celkem slušný chlap, bezpochyby by ovšem očekával, že si s ní bude užívat, ať se jí to bude či nebude líbit. Ne, ta nešťastnice bude muset bydlet přímo u něho, v domku sestávající zatím z jediné větší místnosti. Tím je veta po jeho plánech na nadcházející víkend - nejprve trochu rybaření na vlasec ze skal západně od přístaviště a pak dlouhá procházka se Stephenem. Namísto toho bude muset začít co nejdřív přistavovat k domku pro onu ženu další pokojík. Johnny Livingstone - natolik moudrý, aby se příliš nevyptával po důvodech - mu před časem postavil vlek na hladkých sanicích, do něhož se Richard mohl zapřáhnout za popruh a táhnout ho jako kůň. Potřeboval ho k přepravě surovin pro záparu v palírně, neboť usoudil, že tuhle práci by měl vykonat jen on sám, beze svědků, a to až po setmění. Na vlek mohl naložit asi stejně tolik jako na běžný ruční vozík a byl to přímo neocenitelný pomocník. A teď ho měl dřít navážením kamene z lomu na další základové sloupky? Čert aby vzal všechny ženské!

Vrcholilo zimní období, vyšší důstojníci měli domluvený společný oběd o jedné, bylo to hlavní teplé jídlo dne a sešli se k němu u majora Rosse v jídelně vládní budovy. Paní Morganová, jak si Lizzie Locková přála být nazývána, se ukázala jako vynikající kuchařka, zejména když už teď měla víc druhů koření a přísad. Dnes podávala pečené vepřové na počest příjezdu Surprize a Justiniana, třebaže k obědu nebyli přizváni důstojníci ani z jedné z těchto lodí - stejně tak, jako se oběda nezúčastnili ani pánové Donovan, Wentworth a Murray. Ba ani poručík Ralph Clark tu nebyl, ten totiž zase pozval na oběd Malého Johna společně s pány Donovanem, Wentworthem a Murrayem. Jeho tabule byla pověstná svou skromností, a to už od samého vyplutí z Anglie. Pokud měl na něco vynaložit své vlastní peníze, projevoval Clark, jenž pocházel z chudých poměrů, kromobyčejnou šetrnost.

Přítomni tedy byli major Ross, kapitán John Hunter, kapitán Georde Johnston, poručík John Johnstone a také - smůla smůlovatá - známá drbna poručík William Faddy.

Jako aperitiv nabídl major sklenku „Rio rumu“, zatímco láhev portského, kterou mu věnoval kapitán Maitland z Justiniana, ponechal coby dezert po obědě. Jídlo se trochu opozdilo, major tedy aperitiv zopakoval. Když konečně zasedli, aby vzdali čest vepřové pečeni paní Morganové, s překrásně rozpraskanou kůrčičkou, s lahodnými výpečky a brambůrky opečenými v masové šťávě, mělo jich už všech pět trochu víc v hlavě, než aby účinky rumu stačil spravit chutný pokrm, ani častá rumová zálivka těch dobrot nepřispěla k vystřízlivění.

„Koukám, že jste odvolal Clarka z vedení vládního skladu,“ řekl Hunter, když dojídal poslední sousta rýžového pudinku plovoucího v melasovém sirupu.

„Poručík Clark má na víc, než aby pořád jen počítal na prstech,“ řekl Ross s bradou blyštící se mastnotou. „Jeho Excelence mi poslala na pomoc Freemana, takže ho využiju právě na tohle. Clarka potřebuju, aby dohlížel na výstavbu Charlotte Fieldu.“

Hunter ztuhl. „Což mi připomíná,“ pronesl tiše, „že jste dnes ráno ve svém pozoruhodném projevu naznačil, že by moji námořníci měli být ze Sydney Townu vystěhováni - někam na cestu ke Kaskádám jste myslím říkal.“

„To jsem říkal.“ Ross si otřel bradu jedním z ubrousků, které spíchla neocenitelná paní Morganová ze starého ubrusu - je to přímo poklad, ta ženská! Co jen Morgana mohlo přimět, aby ji od sebe takhle odehnal, nedokázal Ross s určitostí odhadnout, měl ale podezření, že by to mohlo nějak souviset s aktivitou v posteli, neboť v tomto směru měl Morgan asi pravdu: žádná pokušitelka to věru nebyla. Ross ubrousek složil a zpříma se zahleděl na Huntera, jenž seděl na opačném konci stolu.

„No, a co má být?“ zeptal se.

„Vy už tu přece neděláte nejvyššího popravčího, Rossi, takže kde berete právo rozhodovat o mé posádce?“

„Pokud vím, tak jsem ještě pořád viceguvernérem. Z toho také plyne mé právo rozhodnout, kam se mají hejbat škatulata, a určit, že se námořníci přesunou na Kaskádovou cestu. Sesype se tu na nás půl druhé stovky ženských, a já si nepřeju, aby se to v Sydney Townu hemžilo rabiáty, kterým se nechce pracovat, jen žrát.“

Hunter odstrčil talířek od pudinku tak prudce, že přitom porazil svou prázdnou sklenku od rumu, a předklonil se, dlaně opřené o hranu stolu. „Tak teď toho už mám dost!“ vykřikl, rozmáchl se a bouchl vší silou do desky. „Vy si tu hrajete na prachobyčejného diktátora, Rossi, a já o tom podám zprávu guvernérovi, jen co se vrátím do Port Jacksonu! Vy jste moje muže věšel, vy jste je dával bičovat a já vás za to proklínám! Vy jste nutil námořníky válečného loďstva Jeho Veličenstva k pracím, kterými bych já netrestal ani samotného Jidáše Iškariotského - sbírat len, riskovat život při odstraňování balvanů z útesu.“ Zvedl se, vycenil zuby a vyvalil na Rosse oči. „A co víc, vy jste si každou minutu toho svého stanného práva náramně vychutnával!“

„A jak!“ řekl Ross s klamavou vlídností. „Vy nevíte, jak dobře to člověku dělá, když vidí válečné námořnictvo pro změnu taky jednou pracovat.“

„Já tady prohlašuju, majore Rossi, že vy moje muže nikam vyhánět nebudete!“

„Seru na to, co vy si tady prohlašujete!“ I Ross vstal, oči mu zaplály. „Mám vás tu na krku s celou tou vaší privilegovanou bandou už pět měsíců - a jak to tak vypadá, nezbyde než vás tu strpět ještě dalších šest měsíců! Ale na krku mi dál visel nebudete! Vy parchanti z válečného loďstva si myslíte, že jste pány tvorstva, jenomže to jste na omylu! A dokonce už to neplatí tady! Nejste nic než hejno pijavic a vysáváte krev z ostatních. Jenomže tady to má na povel námořní pěchota - moje námořní pěchota. Uděláte, co se vám nařídí, Huntere, a tím to končí! Je mi úplně jedno, jestli oprcáte zadky všech svých plavčíků, ale nebudete to dělat v mé blízkosti, abych musel čichat ty prdy! Jděte si ty hovínka pošťuchovat na Kaskádovou cestu!“

„Já vás poženu před válečný soud, Rossi! Dám vás s ostudou odvolat do Port Jacksonu a poslat na první lodi domů!“

Jen to zkuste, vy řiťošuku stará! Mějte ale na paměti, že to nejsem já, kdo přišel o loď! A když už je řeč o válečném soudu, já tam dosvědčím, že jste se vůbec neobtěžoval poradit se s lidmi na tomhle ostrově, kteří by vám ukázali, jak o tu loď nepřijít!“ burácel Ross. „Vždyť vy byste, Huntere, už snad neuřídil loď z Woolwiche do Tilbury, ani kdyby vás táhli na lanu!“

Hunter s brunátnou tváří vsrkl pěnu z koutků úst. „Pistole,“ řekl, „zítra na úsvitu.“

Major vyprskl smíchy. „Běžte do prdelky!“ řekl. „Nikdy bych takhle námořní pěchotu nepošpinil! Bít se s teplým dědkem, který už jednou nohou stojí v hrobě? Koukejte padat! Palte odsud, a rychle, a neukazujte se v Sydney Townu, dokud já budu na ostrově Norfolku viceguvernérem.“

Kapitán Hunter se otočil na podpatku a zmizel.

Ostatní tři přihlížející na sebe civěli přes stůl, Faddyho všechno svrbělo, aby se nějak omluvil a honem to utíkal vypovědět Ralphu Clarkovi. Johnu Johnstoneovi se z toho všeho až udělalo zle od žaludku, zatímco prudkému Georgi Johnstonovi se žilami rozléval pocit blaha, zdaleka nikoli jen vlivem rumu a kuchařského umění paní Morganové. Konečně to té šlechtě, tomu nafoukanému královskému námořnictvu, řekl někdo na rovinu! Naprosto souhlasil s Rossovým názorem na posádku Siria. Kromě toho on jako jediný kapitán námořní pěchoty na ostrově odpovídal za to, aby se jeho muži - až toho budou mít jednoho krásného dne dost - nevrhli velectěnému válečnému námořnictvu po krku. A to věru nebyl lehký úkol. Za mimořádně chytré pak bylo třeba považovat majorovo rozhodnutí odsunout tyhle problémové pány pryč ze Sydney Townu ještě dřív, než do něho přibyde 157 ženských.

„Faddy,“ řekl major a s povzdychem ulehčení se posadil, „vy se teď račte uprdelit na židli a nezvedat se z ní. Nebudu vám nařizovat rozkazem, že máte držet klapačku zavřenou, protože v tomhle směru by asi neuspěl ani sám Všemohoucí, ledaže by vás rovnou ranil němotou. Georgi, vy se ujměte toho portského. Nechci tenhle památný oběd ukončit dřív, než připijeme Jeho Veličenstvu králi a námořní pěchotě, která se určitě jednou dočká toho, že se stane královskou námořní pěchotou. Pak si budeme ve svých hodnostech s královským loďstvem konečně rovni.“

V pátek třináctého, v den s tak neblahým datem, že se veškeré osazenstvo ostrova zachvělo pověrčivým strachem, začalo vyloďování trestankyň, neboť jižní vítr se tvrdošíjně vzpouzel obrátit jiným směrem.

Richard měl teď na starosti už deset pilařských jam a Ralph Clark požadoval zřízení další v Charlotte Fieldu - Ross totiž usiloval, aby tam osada vznikla co nejdřív a byla tak rychle získána další půda pro osev. Přesto Richard také sám pokračoval v řezání, a to i nadále ve dvojici s vojínem Billym Wingfallem. Ale ráno onoho pátku třináctého musel majoru Rossovi ohlásit, že nedokázal žádného z mužů přimět, aby za tak zlověstné shody nastoupili do práce. „Vypadá to tak, pane, že kdybych si povolal Richardsona s jeho kočkou, pracovat by asi přece jen šli, ale byli by tak vyvedeni z míry, že bychom se určitě nevyhnuli úrazům. Nemohu riskovat, že se chlapi zraní, když máme nařezat dřevo na tolik nových baráků,“ vysvětloval Richard.

„Jsou zkrátka věci,“ řekl Ross, sám poněkud znepokojen pohledem na hrozivý údaj v kalendáři, „kterým je marné se vzpouzet. Dávám všem na celý den volno. Odpracují si to zítra. Zakázal jsem, mimochodem, všem trestancům chodit ke Kaskádovému zálivu a zkoušet si tam vybírat z ženských ty pohlednější.“ Neradostně se ušklíbl. „Dal jsem jim také na vědomí, že pokud někdo zákaz poruší, osobně mu přidělím ještě v pátek třináctého tu nejšerednější ze všech. Jenomže těm chuděrám bude někdo muset pomoct, aby se dostaly nejdřív na břeh a pak ještě nahoru na sráz, a jelikož jsem zákaz přibližovat se ke Kaskádám vztáhl i na své vojáky, budou se toho muset ujmout námořníci ze Siria.“ Úšklebek se změnil v pobavený úsměv. „Chci tam ovšem mít někoho, kdo mi podá zprávu, jak se při tom tihle lodníci - kteří patrně všichni přišli na svět, aniž měli možnost poznat své otce a matky - chovali. Vy byste se měl také ještě připojit k panu Donovanovi a k panu Wenlworthovi, Morgane.“

Všichni tři se vydali na cestu v osm ráno v dobré náladě, bez ohledu na špatné datum. Stephen a Darcy Wentworth spolu vycházeli přímo skvěle. Wentworth byl až příliš rozumný, než aby někoho odsuzoval za to, že je gay. Oba dva rovněž spojovaly určité shodné povahové rysy, zejména touha po poznání nových končin a po nových dobrodružstvích, a oba rovněž byli značně sečtělí. Pro Stephenovu touhu po činech se stalo východiskem moře, zatímco Wentworthe zlákaly spíše potulky po souši a několikrát byl zadržen a stíhán pro všelijaké přepady. Jen jeho významné příbuzenstvo mu pomohlo, že z těchto eskapád nakonec vyvázl, ale trpělivost rodině posléze došla. Wentworth, jenž se trochu pletl do medicíny, když právě nezastavoval někde na silnici s pistolí v ruce kočáry, dostal radu, aby se sebral a odplul do Nového Jižního Walesu a už se nikdy nevracel. Nemalou pobídkou se pro něho stal i jistý malý důchod, splatný ovšem pouze v Novém Jižním Walesu.

Stephen zatím ještě nezměnil svůj bohatý účes z dlouhých kudrnatých vlasů, ale Wentworth už přešel k tomu, o čem tvrdil, že je nejnovější móda - hlavu měl nakrátko ostříhanou stejně jako Richard, jen neměl ježka tak docela nakratičko. Byl na ně působivý pohled, jak všichni tři kráčeli bok po boku: vysocí, urostlí, pohlední, se světlovlasým Wentworthem, nejvytáhlejším ze všech, uprostřed a oběma brunety po boku.

Slezli dolů po příkrém svahu zvedajícím se do výše jednoho sta yardů nad vyloďovací útes a shledali, že Surprize je už docela blízko břehu a že moře je klidné. Zvedal se příliv a kapitán Anstis dostal už dva dny předtím od pana Donovana pokyny, jak dopravit lidi v bezpečí na suchou zemi. Jako kapitán obchodního loďstva měl dostatek filipa, aby se těmito radami řídil.

„Anstis je odporný darebák,“ říkal Stephen a posadil se na skalisko. „Říkali mi, že v Port Jacksonu prodával papír po jedné penci za list, za malou lahvičku inkoustu že chtěl libru a laciné nebělené kaliko dával po deseti šilincích za loket, to jest pětačtyřicet coulů. Felčar Murray ale povídal, že neměl tolik zákazníků, kolik očekával, takže uvidíme, jak se mu povede, až si svůj stánek postaví tady.“

Při vzpomínce na Lizzii Lockovou - Morganovou, Richarde, Morganovou! - a na to, co mu vyprávěla, jak na Lady Penrhyn chyběly i klůcky pro ženské krvácení, se Richard rozhodl, že k Anstisovu stánku přece jen zajde a nakoupí pár loktů kalika pro ženu, které se bude muset podle Rossova plánu ujmout, přestože se mu příčilo dávat vydělat člověku, jenž kvůli zisku umořil jiné lidi hladem až k smrti. Je sice možné, že pokud šlo o hadříky, byly snad pasažérky z Lady Juliany vybaveny lépe, ale příliš na to spoléhat nechtěl. Pokud by měl usuzovat podle chování sexuálně se uspokojující posádky Lady Penrhyn, pak asi i tihle lodníci sotva projevovali k ženám více jemnocitu, bez ohledu na to, kolik jich zneužili. Bezesporu pro ni bude muset pořídit další lůžko, což znamenalo i další slamník, podušku, prostěradla a asi také pokrývku, ba i nějaké ošacení. Postel spolu s nějakými židlemi mu slíbil sroubit Johnny Livingstone, ale přesto ho bude nezvaná návštěva stát spoustu peněz. Zlaté mince měl stále ještě schované ve své truhličce a v podpatcích Rogersových holinek. Určitě nebude nezajímavé podívat se, co všechno bude mít Nicholas Anstis na prodej. Že by i smirkový prášek? Alespoň v to doufal, neboť už vyčerpal téměř veškerou jeho zásobu. Skelný papír si vyráběl z písku v Želví zátoce, rybí klih ze zbytků ryb, ale smirek nemohl nahradit ničím.

Brzy po desáté odrazila od lodi první veslice za pozdravného jásotu asi padesátky námořníků ze Siria, kteří už je dychtivě vyhlíželi, další lodice u boků Surprize se plnily ženami. Moře nebylo ani zdaleka tak drsné, jako když se vyloďoval major Ross ze Siria, ale když dovesloval první člun až do blízkosti vyloďovacího útesu a lodníci museli od skály opět odrazit, jelikož se hnala větší vlna, ženské se rozječely a skočit na břeh odmítly. Jeden z námořníků se postavil až na samotný okraj útesu a napřáhl ruce, při druhém nájezdu člunu v něm dva lodníci jednu z žen popadli a hodili mu ji do náruče, po ní pak druhou, třetí i další. Žádná nespadla, i rance s jejich věcmi se za nimi stejnou cestou přestěhovaly v pořádku na břeh. Veslici vystřídal pod útesem další z člunů a celý výjev se opakoval. Záhy už se nevelký prostor nad útesem hemžil ženami a námořníky ze Siria. Nedocházelo však k žádným očividným nepřístojnostem, většinu žen si zřejmě odváděl vždy ten muž, kterému si líbila, a pomáhal jí vyšplhat na římsu o dvě stě stop výše.

„Počkejte, až se v Sydney Townu dozvědí,“ říkal Stephen, „že si ty nejlepší ženské vyzobal Sirius. To abychom mariňáky radši svázali, když jim Ross zakázal přijít si taky vybrat.“

„Udělal to úmyslně?“ vyptával se zvědavě Wentworth.

„Jistě, ale ne z toho důvodu, který asi máte na mysli,“ řekl Richard. „Co by bylo horší? Povolit první výběr těm vojákům, kteří právě nedrží službu, anebo ho přenechat lidem ze Siria. Pokud by měl o tohle propuknout nějaký spor, viděl by ho major určitě raději mezi vojáky a námořníky než mezi jednou a druhou půlkou armádní pěchoty.“

„Stejně ale,“ usmíval se Stephen, „toho vybírání moc nebylo. Mám dojem, že po tak dlouhém půstu by námořníkům padla do oka i Gorgona Medúza. Ale napočítal jsem zatím jenom třiapadesát žen, což, přátelé, znamená, že budeme muset zvednout zadky a slézt dolů na útes. Pomahači ze Siria už jsou pryč.“

Stejně jako Stephen Donovan a Richard Morgan — jenom ze značně odlišných důvodů - neměl Darc Wentworth ani nejmenší pokušení najít si partnerku mezi ženami, které se postupně dostávaly na souš poté, co se tito tři muži ujali práce na vyloďovacím útesu a povzbuzovali vyděšené trestankyně ke skoku na skálu. Jeho milenka z jejich řad, půvabná rusovláska jménem Catherine Crowlevová, měla vyjednáno, že nebude muset absolvovat přistání u Kaskád: i s jejich chlapečkem, Williamem Charlesem měli počkat, až se moře v Sydneyově zálivu trochu uklidní. Wentworth se do ní zamiloval na první pohled a bez ohledu na všechny kolem ji vysvobodil ze špinavé chodbičky na Neptunu, v kajutě, která se uvolnila po MacArthurových, přivedla Catherine na svět krátce předtím, než Neptun doplul do Port Jacksonu, synka. Radost i žal tu šly ruku v ruce. Malý William Charles, který po matce zdědil bronzově zlaté kučery a sliboval mít po otci postavu, byl postižen těžkou šilhavostí a neměl naději, že by někdy dobře viděl.

Poté, co Surprize vypravil na břeh téměř sedmdesát trestankyň a všechny trestance, které měl na palubě, signalizoval, že s nastupujícím odlivem už žádné další posílat nebude. Ženy vyhlížely zbědovaně, i když na Lady Julianě o ně nebylo postaráno nejhůř, cestu na ostrov Norfolk absolvovaly na provlhlé a děravé lodi, na palubě dosud plné špíny, hniloby a fekálií po mužích na předlouhé cestě.

A právě těchto sedmačtyřicet mužů skýtalo otřesný pohled. Tohle že mají být ti nejzdatnější z vězňů, kteří dopluli do Port Jacksonu? Wentworth musel seskočit do každého člunu, který připlouval - námořníci ze Surprize žádnou snahu pomáhat neprojevili - a každého z oněch ubožáků zvednout a doslova je Richardovi a Stephenovi podat nahoru, neboť oni sami se nedokázali ani pohnout. Svalstvo seschlé, oči zapadlé v důlcích jako scvrklé angrešty na dně papírového kornoutu, bezzubí, lysí, s rozpadlými nehty. Zavšivení, nemocní kurdějemi, stižení úplavicí. Richard, nejrychlejší z trojice, odběhl, aby si vyžádal pomoc vojáků anebo trestanců. Poslední z žen, které si nerozebrali námořníci ze Siria, se tou dobou dosud vlekly se svými ranečky po cestě do Sydney Townu. Klusem se Richard vzápětí i vracel, v patách za ním seržant Tom Smyth, jenž popoháněl narychlo sehnané pomocníky. Jen málo mužů se mohlo svou zdatností rovnat hlavnímu pilaři, třebaže mu už táhlo na dvaačtyřicet. Ani Richard, ani Smyth si nepovšimli, jak jeden z trestaneckých dobrovolníků, Tom Jones mladší, nepozorovaně vklouzl do podrostu, ještě než celá jejich skupina dorazila ke skalní rozsedlině nad Kaskádovým zálivem.

Do soumraku se přece jen podařilo celou akci dokončit, všichni z lodi Surprize se dostali do Sydney Townu, kde si rozebrali zbytek žen, a vyzáblé, vážně choré muže uložili do malého lazaretu a do narychlo upravené kůlny. O nemocné se staraly Olivia Lucasová, Eliza Andersenová, vdova po Johnu Bryantovi, a také hospodyně velitele ostrova paní Morganová, nedělaly si však přílišné naděje, že by se postižení ještě někdy mohli zotavit. A tohle že byli ti nejzdravější z celé tisícovky mužů? Nikdo to nedokázal pochopit.

Jelikož i následujícího dne Surprize kotvil v Kaskádovém zálivu, Stephen, Darcy a Richard se opět vydali na pomoc, poté co se celý večer myli a drbali bezmála až do živého masa, aby se zbavili nečistoty a hmyzu po styku s první várkou mužů a žen z lodi. Pak se zvedl vítr, Surprize signalizoval, že vyloďování ukončil, a Stephen s Darcym se ujali poslední skupiny žen a snažili se je udržet v dobré mysli, ukázali jim, jak nejpohodlněji nést ranečky s majetkem, co mohli, to jim odnášeli sami a ujišťovali stále ještě vyděšené ženy, že život na ostrově Norfolku se jim bude zamlouvat, že je tu mnohem líp než v Port Jacksonu.

Na Richarda vyšla povinnost ohlídat, zda Surprize nezmění své rozhodnutí a nevyšle dodatečně ještě další člun, a tak opouštěl Kaskády jako poslední, několik minut po ostatních. Na vrcholu skalního hřebene se zastavil, otočil se a obhlížel pobřeží, byl to pro něho méně obvyklý pohled než obraz, který už tak dobře znal ze Sydneyova zálivu - scenerie pověstného bradla, laguny, pláží a nedalekých ostrovů. Přesto je stejně úchvatný, říkal si Richard, s vodopády, skalisky čnějícími z vod, se skalním oknem na severu, jímž teď tryská vzhůru bělostná pěna, jak se proti němu vrhá sílící vlnobití.

A jak pozoruhodné stromy jsou ty norfolkské borovice! Pařezy po těch, které skáceli při ražení cesty, byly zaříznuty těsně u země. Teď už zvolna tlely a hroužily se pod úroveň půdy. Za dva roky, až se do jamek po nich splaví okolní země, už nikdo nepozná, že tu každá píď půdy kdysi náležela borovému porostu. Když si uvědomil, že slunce kleslo už níž, než počítal, přidal do kroku. Prošel pasekou u Phillipburghu, kde se Ross odhodlaně pokoušel pokračovat v Kingových stopách a vydupat ze země výrobu plátna z místního lnu. Vzápětí se ponořil do hvozdu, jenž se táhl vzhůru k poměrně plochému vrchu, kam se Ross rozhodl vystěhovat muže ze Siria. Kapitán Hunter se k nim nepřipojil, odmítl to, ubytoval se namísto toho u poručíka Williama Bradleyho, v místě, kterému se podle nového majitele pozemku Dicka Phillimora začínalo říkat Phillimorův úděl.

Nu, alespoň mám na jeden další den pokoj. Nezhlédla se ve mně žádná z vyloďovaných ženských, žádné nechyběli lační hostitelé, kteří by i nově příchozím ženám byli dostatečně po chuti. Ovšem nejvíc se všem trestankyním zamlouval Stephen, mizera jeden! Při trošce štěstí, říkal si Richard do kroku, z toho přece jen vyváznu, aniž bych se musel starat o někoho jiného než o Johna Lawrella, třebaže by to asi znamenalo, že kvůli tomu nedostanu žádnou prasnici.

Kdesi mezi stromy se ozvalo cosi jako zamňouknutí. Richard se zastavil, svraštil čelo. Osadníci na ostrov sice pár koček na Siriu přivezli, ale všechny byly vysoce ceněny jako mazlíčkové i jako myšilovkyně a naprosto neměly zapotřebí zatoulat se při hledání potravy takhle daleko. Také posádka Siria měla nějaké kočky, avšak i to byly hýčkané princezničky, takže tahle sotva patřila námořníkům. Pokud ovšem nezabloudila anebo nevyšplhala na strom a nedokáže teď slézt dolů.

„Čičí! Kotě! Kotě!“ lákal mazlivě, uši nastražené na odezvu.

Další ston však nezněl jako kočičí.

Naskočila mu husí kůže. Odbočil z prošlapané stezky stranou a začal se prodírat hradbou kmenů propletených pnoucími se liánami. Jakmile opustil proklestěný průsek cesty, dramaticky se setmělo, zastavil se, aby oči přivykly šeru, a pak opět vykročil, teď už si naprosto jistý, že to byl lidský hlas. Škoda. Doufal, že to přece jen bude kotě a že ho bude moci věnovat Stephenovi náhradou za jeho milovaného Rodneyho. Když se totiž Stephen přestěhoval na Siria, do náruče Johnnyho Livingstonea, lodní kocour zůstal na Alexanderu.

„Kdepak jste?“ zeptal se Richard, teď už normálním tónem, ale hlasitě. „Ozvěte se, ať vás najdu.“

Mlčení. Jen kývající se kmeny tu a tam zaskřípěly, v jejich větvích zašuměl vítr, zatřepetala se ptačí křídla.

„No tak, nebojte se, chci vám pomoct. Dejte o sobě vědět!“

Slabounké kníknutí, o něco dále v hloubi lesa. Richard se ohlédl, aby si zapamatoval cestu, než se odhodlal vydat se za zvukem.

„Řekněte prosím něco,“ vyzýval polohlasem. „Zavolejte, ať vím, kde jste.“

„Pomozte mi!“

A pak už nebylo těžké ji nalézt, přikrčenou v dutině, kterou vykotlaly čas a hlodající hmyz v kmeni obrovité borovice, byla přímo stvořená jako útočiště pro uprchlíka, což jen dotvrzovalo historky trestanců čas od času zbíhajících do divočiny, kteří se pak po týdnech, zubožení hladem, opět navraceli do Sydney Townu.

Malé děvče, jak se alespoň zprvu zdálo. Vtom zahlédl, že velkou trhlinou v hadřících, které měla na sobě, prosvítá ženské ňadro. Dřepl si před ní, usmál se a podal jí ruku.

„Pojďte, všechno je v pořádku. Neublížím vám. Musíme ale odsud, jinak se setmí natolik, že netrefíme zpátky. Pojďte, chyťte se mě za ruku.“

Položila mu prstíky do dlaní a nechala se vytáhnout ven, celá se třásla zimou a strachy.

„Kde máte své věci?“ zeptal se jí a pečlivě se střežil dotknout se čehokoli jiného než jen chvějících se prstů.

„Ten mužský mi je vzal,“ šeptla.

S ústy sevřenými v tenkou čáru ji vyvedl na cestu, kde si ji mohl ve světle dohasínajícího soumraku trochu prohlédnout. Sahala mu sotva po ramena, byla vyhublá, s vlasy, které snad bývaly světlé, ale teď je měla tak špinavé, že se to s jistotou říci nedalo. Zato ty její oči - ty byly - až se mu zatajil dech. Ne, až na ně zasvitne slunce, usvědčí je určitě z klamu, musí je usvědčit! Takové oči měl přece jen William Henry a nikdo jiný, žádné na celém světě se jim nepodobaly.

„Můžete jít?“ zeptal se jí. Byl by jí rád nabídl svou košili, ale bál se, že ji tím poleká a že mu zase uteče.

„Snad ano.“

„Na nejbližší mýtině si opatříme pochodeň. Pak už nebude třeba spěchat.“

Trhla sebou, zachvěla se.

„Ne, nelekejte se, všechno je v pořádku! Domů máme ještě tři míle a musíme přitom vidět na cestu.“ Pevně ji uchopil za ruku a vykročil na cestu. „Jmenuju se Richard Morgan a jsem svobodný muž.“ Jak nádherné bylo moci tohle říct! „Jsem dohlížitel nad pilaři.“

Neodpověděla sice, ale šla s ním teď už zjevně s větší důvěrou, až došli k osadě námořníků ze Siria. Bydleli zatím ve stanech, dokud jim tesaři nepostaví řádné ubytovny a chýše, a kromě pár mužů daleko vzadu se nikde nikdo neukázal. Hned u cesty plápolal velký oheň, avšak kolem něho bylo prázdno. Všichni se asi zpili rumem. Nikdo ho tedy neviděl, jak sbírá vhodnou větev a zapaluje ji, a neviděli ani jeho nalezenkyni, která se ho dosud křečovitě držela za ruku, jako by jí šlo o holý život.

„Jakpak se jmenujete?“ zeptal se, když se opět ponořili mezi borovice na nechráněném jižním svahu, kde se do stromů plnou silou opíral vichr jako palice do měděného plechu — bum, bum, bum, bum.

„Catherine Clarková.“

„Kitty,“ řekl vzápětí. „Kitty.“

Trhla sebou. „Proč jste na mě tak volal?“

„Nevolal,“ řekl překvapeně. Jen jsem si myslel, když jsem vás prvně zaslechl, že tam mňouká kotě. Kotě, jsem volal. Vy jste z Lady Juliany?“

„Ano.“

Vnímal, že jí docházejí síly, ale bál se ji postrašit návrhem, že ji ponese - co jen to muselo být za sviňáka, který to děvče obtěžoval? A tak jen řekl: „Neplýtvejme dechem na nějaké řeči, Kitty. Nejdůležitější věc teď je, abyste už konečně byla doma.“

Doma. Nejkrásnější slůvko na světě. Vyslovil ho jako něco, co pro něho má neskonalou cenu, jako kdyby jí už jeho zvukem sliboval všechno, co tak dlouhý čas nezakusila. Co znávala kdysi dávno, ještě než ji odsoudili. A než ji nakrátko strčili do londýnského Newgatu a pak zavřeli v Lady Julianě na Temži, aby tam celé měsíce vyčkávala, až se konečně tahle loď vydá zcela sama do Botanické zátoky. To ještě nebylo tak strašné, neboť na Lady Julianě na ni žádný lodník nedostal chuť, a proč také, když tam byly na výběr dvě stovky ženských a každý ze třiceti námořníků si mohl po libosti dopřát udělaných holek, samá ňadra, samé boky, pěkně zaoblená bříška? Na lodi sice bylo pár sukničkářů, kterým nestačila jedna jediná kořist, ale pan Nicol dbal o to, aby v žádném případě nedocházelo ke znásilňování. Většina posádky se chovala jako kupci na koňském trhu a pořídila si jednu „manželku“, jak tomu kapitán říkal. Catherine Clarková, podobně jako stovka dalších žen na palubě, nevzbudila ani jednou mužský zájem. V Port Jacksonu zůstala na Lady Julianě až do chvíle, kdy bylo namátkou vybráno 157 vězeňkyň k přesunu na Surprize a k další plavbě na ostrov Norfolk. Jaktěživa o něm nic neslyšela, stejně tak, jako se až dosud nedoslechla o nějakém Port Jacksonu: jen slova „Botanická zátoka“ slýchala v posledním roce - zaklínadlo, při němž ji pokaždé zamrazilo.

Surprize byla o mnoho horší než Lady Juliana. Mořská nemoc postihla Catherinu už na Temži a nepřestala ji pak hrůzně trýznit po celou dobu, kdy se Lady Juliana loudavě ploužila k cíli. Nový nápor kruté nevolnosti však bylo to jediné, co ji zachraňovalo od zešílení. Prostor, kam je nacpali, se hemžil hmyzem, byl zaneřáděný hnusným slizem, jehož původ se žádná z nich neodvažovala ani domýšlet. Páchl tak strašlivě, že mu čich nikdy nepřivykl, podpalubí se vůbec nevětralo a na palubu vězeňkyně vyjít nesměly.

K smrti ji vyděsili, když ji převáželi na veslici ke břehu a pak ji jako loutku vyhodili vzhůru na skálu. Zato tam na ni čekal krásný muž s milým úsměvem a nejmodřejšíma očima na světě, chytil ji do náruče, chlácholil ji, jemně ji postrčil dál do svahu a zeptal se jí ještě, jestli si troufne vyšplhat zející děsivou skalní rozsedlinou až nahoru. Chtěla mu udělat radost, a tak kývla a začala lézt do výše. Za oporu jí přitom ještě posloužil její raneček a stočená přikrývka. Řízením osudu neměla možnost zahlédnout Richarda Morgana, jenž právě v okamžiku, kdy prolézala oním skalním komínem, sestupoval mnohem příkřejší sousední štěrbinou dolů na vyloďovací skálu. Nahoře na temeni útesu se musela na chvíli zastavit, aby popadla dech, než se vydá dál po nově zbudované cestě. Shledávala, že onen rok bídné stravy, kdy ji navíc sužovala mořská nemoc a kdy se tak jako tak nedokázala najíst, ji pramálo připravil na nějaké pochody, byť sebekratší. Vstříc jí běžela klusem skupinka mužů, žádný z nich si jí však nevšímal.

Když ušla kousek cesty lesem, nohy ji už neunesly. Odložila přikrývku a raneček na zem, posadila se na ně, s hlavou položenou na kolenou, a ztěžka oddychovala.

„A hele, kohopak to tady máme?“ ozval se čísi hlas.

Pozvedla hlavu a před sebou uviděla chlapíka se slámově žlutými vlasy, na sobě nic než rozedrané plátěné kalhoty, jak ji upřeně pozoruje. Když se pak usmál, ukázalo se, že má jakoby dvoje ústa: oba horní i dolní řezáky mu chyběly a mezera po nich zela jako zlověstná černá díra. Byla nesmírně unavená, a když k ní napřáhl ruku, chopila se jí v domnění, že jí pomůže vstát. Namísto toho ji muž strhl do náruče a pokusil se přitisknout tu ohyzdnou dvojtlamu na její rty. Chabě se mu vzepřela, ucítila, jak se její chatrné trestanecké šaty trhají, když jí rukou surově hrábl po ňadrech.

V dálce se ozvaly nějaké hlasy. Sevření okamžitě povolilo. Vytrhla se mu a rozběhla se mezi stromy. Chvíli tam ještě stál, zjevně zvažoval, zda ji má pronásledovat. Pak pokrčil rameny, sebral uzel s jejími věcmi i pokrývku a vydal se po cestě směrem, kterým před chvílí poslali ji. Hovor se blížil. Polekaná běžela hlouběji do lesa, až zcela ztratila představu, kde vlastně je a kde zůstala cesta. Cosi jí vlétlo do tváře, ale ani nehlesla. Omdlela a v pádu se ještě udeřila hlavou o kořen.

Když se probrala k vědomí, zvedl se jí žaludek a zasténala. Všude kolem panovala naprostá tma a v ní nejrůznější zvuky, cupot, co chvíli zapištění, vrzavé stony kymácejících se mohutných korun - noc tak černá, že neviděla na krok. Po kolenou lezla dál, až narazila na dutinu vyhledanou v kmeni tak obrovitém, že ho vůbec neobhlédla. Schoulila se do ní a teprve sinalý úsvit jí následujícího rána dovolil rozpoznat, kam se vlastně uchýlila. Obklíčena obrovitými stromy se třásla v kobce překřížené liánou tlustší, než měla sama kolem pasu.

Po celý den k ní z dálky doléhaly nezřetelné lidské hlasy, ale nezavolala o pomoc z obavy, aby tam zase nečíhal muž s dvojitou tlamou. Proč se pak náhle v houstnoucím soumraku přece jen odhodlala ozvat, nedokázala říci. Věděla jen, že se jí z hrdla vydral výkřik a že v odpověď uslyšela: „Kitty! Kitty!“ Ať to byl kdokoli, zavolal ji jejím jménem a v její představě to musel být ten nádherný muž, jenž jí pomáhal vystoupit na břeh.

Ten, kdo ji posléze našel, mu byl sice velice podobný, přesto to nebyl on, byl nakrátko ostříhaný a oči měl spíše do šeda. I on se vlídně usmíval, zuby měl bělostné jako sníh a žádný mu nechyběl. Byla už příliš tma, než aby uviděla víc, ale když jí podal ruku, chopila se jí a nepustila, stále si ho v duchu spojovala s tím, kdo ji vytáhl na souš a koho měla dosud živě před očima. Když se dostali opět na cestu, rozkoukala se trochu a uviděla, že je starší než její hrdina ze skaliska, stejně osmahlý a stejně tmavovlasý, klidně by mohli být i bratři. Přimělo ji to důvěřovat mu, dát se jím vést.

„Jste celá zmrzlá. Navleču vám zatím svou košili, dovolte mi to, prosím vás. Musím vám s tím pomoct, ale nebojte se, Kitty, naprosto nemám v úmyslu vás osahávat.“

I kdyby to měl v úmyslu, byla tak vyčerpaná, že neměla sílu odporovat, takže se poslušně zastavila, zatímco si stáhl košili a pomáhal jí navléci ruce do rukávů, cípy si pak už sama zavázala kolem pasu na uzel.

„Je vám tepleji?“

„Ano.“

Přiměla nohy k chůzi, avšak jen do chvíle, kdy dospěli k poslednímu úseku. Cesta tu náhle klesala prudce dolů a nořila se do odlišného šera, prosvětleného tu a tam ohýnkem a v dáli pak zářícími plameny velkého ohně. Catherine klopýtla a ztěžka padla na zem.

„Tak to bychom měli,“ řekl. Shýbl se, přehodil si ji přes ramena, jednou rukou ji sevřel za obě zápěstí, druhou jí přidržoval nohy a vykročil po cestě s takovou jistotou, jako kdyby byl bílý den. Na úpatí svahu stál domek. Došel až k němu a zabušil na dveře.

„Stephene!“ křikl.

„Kristepane, Richarde, ty ses dal na únosy ženských?“ otázal se onen krásný muž ze skaliska a oči mu jen hrály dobromyslným špičkováním.

„Tohle děvče strávilo noc v lesích u Kaskád. Nějaký pacholek ji tam napadl a ukradl jí její věci i s pokrývkou. Posviť mi na cestu domů, prosím tě.“

„Dovol, teď ji zas ponesu kousek já,“ navrhoval Stephen. „Ty už toho musíš mít dost.“

Ano, ano, nes mě dál ty, zaprosila v duchu. Ale Richard zavrtěl hlavou.

„Kdepak, snesl jsem ji jen tady dolů z kopce, jen kousek cesty. Má asi vši. Jenom mě doprovoď domů.“

„Vešky? A co má být? Odnes ji dovnitř,“ přikazoval Stephen a držel dveře dokořán. „Doma nemáš ani rozdělaný oheň a k jídlu taky nic, vždyť jsi měl večeřet se mnou. Jen ji zanes dovnitř! Já už jsem si za tyhle dva dny na nějakou tu breberku zvykl.“ Srdce se mu při pohledu na Richardovu tvář sevřelo. Kdo dokáže říct, proč se vlastně člověk zamiluje? A jak si vybírá toho, do koho se zamiluje? Richard se právě potkal se svým osudem, zrovna tak jako já na Alexanderu.

„Mám tu rybí polévku. Tu ona určitě neodmítne.“

„Nejdřív se musíme postarat o vši, jinak chytí nějakou nemoc. Nejvíc ze všeho se teď potřebuje vykoupat a převléct do čistého. Máš v hrnci dost horké vody? Potřebuješ donést studenou? Doběhnu si trochu vypůjčit k Olivii Lucasové.“

„Vody mám dost, ale vanička tu není žádná, a taky žádný hřeben všiváček. Zeptej se Olivie, jestli něco z toho nemá.“

Richard zmizel, nechal Stephena o samotě s tím ubožátkem, které se už zotavilo natolik, že ho sledovalo na každém kroku obdivnýma očima - nejpodivuhodnějšíma, jaké kdy spatřil, zlatavýma s tmavohnědými tečkami a s hustými řasami, tak světlounkými, že jejich existenci prozrazoval jen odlesk světla dopadajícího z rozžaté svíce. Byla o mnoho hubenější, než jakou ji patrně Bůh zamýšlel stvořit, s okrouhlou tvářičkou, na níž kromě očí nebylo nic krásného. Čněl z ní typický velký anglický nos a nadmíru výrazná anglická brada.

Přistrčil jí židli doprostřed místnosti a vybídl ji, aby se posadila. „Jmenuju se Stephen Donovan,“ představil se a naběračkou naléval rybí polévku do misky, aby trochu zchladla. „A vy jste kdo?“

„Catherine Clarková. Kitty,“ odpověděla a usmála se. Na levé tváři se objevil dolíček, zuby měla jakoby zašlé. Známka dlouhotrvající mořské nemoci a špatné výživy, odhadoval zkušený námořník.

„Vy jste mi pomáhal na tu skálu,“ řekla.

„Vám a půl stovce dalších, to je pravda. Teď mi povězte o tom chlapovi a o tom, jak jste strávila noc v lese, Kitty.“

Vyprávěla a každou minutou se jí navracela duševní rovnováha, rozhlížela se po světničce, kde se spalo i vařilo, vnímala stůl, hezké židle, kuchyňskou lavici, další stolek, u kterého zřejmě pracoval, do hladka obroušené prkenné stěny, na nichž byly pověšeny jakési tři obrovité čelisti s vyceněnými tesáky. Na psacím stolku byla připravená šachovnice s rozestavenými figurkami, vedle ní stál kalamář, brka a papíry, na jídelním stole bylo prostřeno pro dva.

„Takže měl slámově žluté vlasy a chyběly mu čtyři řezáky?“

„Ano.“

„Tak to byl určitě Tom Jones mladší.“ Podal jí misku. „Vezměte si.“

Opatrně usrkla a po tváři se jí rozlil blažený úsměv, vypila misku lačně až do dna a prázdnou ji podávala Stephenovi. „Mohu poprosit ještě o jednu, pane Donovane?“

„Asi bychom si nemuseli vykat - já jsem Stephen. Dám ti za chvíli ještě, Kitty. Ale nech tu první porci nejdřív trochu slehnout. Mělas mořskou nemoc často?“

„Pořád,“ přiznala prostě.

„Nu, zítřkem počínaje si musíš denně čistit zuby trochou popela. Jinak bys o ně přišla. Jak na ně celé měsíce působí žluč, docela se rozpadnou.“

„Omlouvám se, že jsem do domu zanesla ty vši.“

„Kšc, holčičko! Richard ti přinese něco na sebe a tyhle šaty pak radši spálíme. Ale myslím, že by sis měla ty vlasy ostříhat, pokud to přežiješ. Nemyslím dohola, jenom je zkrátit.“

Trhla sebou, ale poslušně kývla.

Vrátil se Richard a přinášel malou plechovou vaničku a v ní nějaké hadříky. „Ta Olivia Lucasová je učiněný poklad,“ říkal, postavil vaničku na zem a vyndával z ní šatstvo. „Pověděla ti už Kitty, co se jí přihodilo?“

„Ano. Ten chlap, co ji napadl, byl podle popisu docela určitě Tom Jones mladší.“

Oba muži společně nalévali do dětské vaničky horkou a studenou vodu. Jako kdyby byli skutečně bratři, říkala si v duchu Kitty okouzleně.

„Jsi zvyklá se koupat, Kitty?“ řekl Richard a přešel také k tykání. Byla to ta nejohleduplnější forma otázky, jaká ho napadla, soudě podle toho, jak teď Kitty vypadá, mohla se také po celý dosavadní život obejít bez mytí.

„Och jistě. Nevím, jak vám za tohle poděkovat, pane Morgane. Od chvíle, co jsem odešla z Lady Juliany, jsem neměla možnost pořádně se umýt. Tam jsme se dokázaly udržet v čistotě a bez vší. Jestli mi půjčíte nůžky, ostříhám si vlasy.“ Mluvila způsobně a spisovně, ale v její řeči byly znát jakoby londýnské tóny - snad pocházela z Kentu nebo ze Surrey.

Richard se vyděsil. „Stříhat snad ještě ne! Přinesl jsem hustý hřebínek a budeme je vyčesávat tak dlouho, dokud vlasy nebudeš mít úplně čisté, i bez hnid. A já nejsem žádný pan Morgan, pro tebe jsem Richard. Odkud jsi, Kitty?“

„Z Elthamu v Kentu. Nějaký čas jsem byla v dívčím sirotčinci v Canterbury, tam jsme všechny musely pracovat, potom mě poslali na zámek v St. Paul Deptfordu jako služku do kuchyně. Před soud jsem přišla v Maidstonu a dostala jsem sedm let deportace,“ vyznávala se pokorně. „Prý za to, že jsem v obchodě ukradla kus mušelínu. Alespoň myslím.“

„Kolik je ti let?“ otázal se Stephen.

„Minulý měsíc mi bylo dvacet.“

„Tak, koupání je připravené.“ Richard se shýbl a zvedl plnou vaničku, jako kdyby to bylo pouhé pírko. „Dám ti to do ložnice, vezmi si s sebou svíčku a drhni se a drhni! Nech mi tady boty a špinavé šaty vyhoď oknem ven. Stephene, odnes jí tam ty věci na sebe, mýdlo a kartáč - dělej přece taky něco! Umyj si pořádně vlasy, děvenko, vydrbej si hlavu a pak si vlasy vyčeš, jako kdyby ti šlo o život.“ Tiše se zasmál. „Přinejmenším o ty vlasy ti jde určitě.“

„A teď pokud jde o Toma Jonese mladšího,“ řekl Richard, když ji tam zanechali, aby se o sebe dál už postarala sama. „Co s tím uděláme?“

„To nech na mně.“ Stephen zapálil u ohniště svíčku, sběračkou nalil do dvou velkých misek rybí polévku a rozlomil bochníček chleba na dvě poloviny. „Nepovažoval bych za taktické obtěžovat s tím majora, už proto ne, že jeho hospodyní je teď nějaká paní Morganová, víš? Stejně se k ní co nevidět donese, ze jsi sebral na cestě nějakou tulačku. Ještě že se Kitty jmenuje Clarková! Zajdu za poručíkem, za naším miláčkem Ralphiem, všechno mu to pěkně vylíčím a nezapomenu zdůraznit, že to děvče není žádná z těch prašivých děvek, na které on má tak spadeno. Uvidíš, že Clark mi uvěří - už proto, že ona je Clarková! Kromě toho on Thomase Jonese mladšího vysloveně nesnáší, v čemž se projevuje jeho vybraný vkus. Obávám se ale, že ty pokrývky a své ostatní věci Kitty už stejně nikdy neuvidí - Jones číslo dvě je už určitě podaroval nějaké té prašivé děvce výměnou za její službičku.“

Richard zvedl ze země její botky, vyměnil si se Stephenem pohled a ušklíbl se. „Smrdí hůř než dnové kaly z Alexandera,“ řekl a hodil je do ohně. V umyvadle na Stephenově lavici si důkladně vydrbal ruce. „Pokus se pro ni z drahouška Ralphieho vymámit nové, když už teď ve vládním skladu nějaké jsou.“ Posadil se a hladově se pustil do polévky a do chleba. „Myslel jsem nejdřív, že je to kočka,“ řekl zčistajasna.

„Cože?“

„Ona z toho lesa mňoukla. Alespoň to znělo úplně jako kočičí zamňoukání. Tak jsem ti šel najít nového Rodneye.“

Stephenův pohled zjihl, prohlížel si Richarda přes stůl. To je celý on. Copak by nemohl myslet někdy taky trochu na sebe? A k tomu je tu teď navíc ještě ta nebohá holčina, která není o nic větší zločinec než panenka Maria. Chuděra ze sirotčince. Co jen ho to vedlo, že se do ní tak zakoukal? Chytil se jako rybička, spolkl návnadu i s háčkem. Ale proč zrovna tuhle? Tolika tuctům žen pomohl na břeh, docela pohledným, některé z nich měli očividně i vzdělání, pár jich bylo bujných, vtipných, dokonce i rafinovaných. Každá ženská koneckonců opravdu nemusí být jen prašivá děvka. Takže proč zrovna Catherinu Clarkovou? Prosťáčka a neviňátko, všední blondýnečku. Nicku bez půvabu, bez mozečku, bez kouzla?

„To jsi hodný, žes na mě takhle myslel,“ pochválil ho, „ale Olivia mi už slíbila jedno z jejich koťat, rezatého kocoura bez jediného bílého flíčku. Už má i jméno - Tobiáš.“ Když dojedl hustý chowder, vstal, aby se přesvědčil, že ho v hrnci zůstalo ještě dost pro ně oba a že zbyde i pro Kitty. „Viděl jsi už někdy takové oči?“ otázal se, když se shýbl ke kotlíku.

Byl k němu obrácený zády, a tak neviděl křečovitý záškub, který Richardovi v té chvíli projel tělem. Když se Stephen opět otočil, výraz bolesti se už vytrácel, třebaže jí v Richardových očích dosud zbývalo tolik, že se Stephen až polekal.

„Ano,“ odpověděl Richard vyrovnaným hlasem. „Viděl jsem takové oči. U mého synka Williama Henryho.“

„Tys měl jen jediného chlapce, Richarde?“

„Jen Williama Henryho. Dcerka, jeho sestřička, nám umřela na neštovice, ještě než se narodil. A jeho matka zemřela docela náhle, jako když ji srazí pěstí, když synkovi bylo osm. On… Ztratil se nedlouho před svými desátými narozeninami. Lidé si tehdy mysleli, že se utopil v Avonu, ale já jsem tomu nevěřil. Nebo, abych byl docela upřímný, spíš jsem tomu nechtěl uvěřit. William Henry byl na procházce se svým učitelem z Colstonova ústavu. A učitel se bezprostředně nato zastřelil - nechal po sobě dopis, ve kterém napsal, že zavinil smrt Williama Henryho, což všechen ten zmatek ještě zvýšilo. Týden pak po něm pátral celý Bristol, ale tělíčko Williama Henryho se nikdy nenašlo. Já sám jsem potom pořád hledal dál. Nejhorší na tom byly ty pochyby. Umřel? Jak k tomu došlo? Ten jediný, kdo by mi byl na tuhle otázku mohl odpovědět, si sám vzal život.“

A snad nejpodivnější na tom všem je, napadlo Stephena, že se Richard zrovna ke mně dokázal chovat tak bratrsky. K člověku, jenž se netají tím, že je gay. Ten učitel - opravdu skvělá profese pro pedofila! — se vůči chlapci čehosi dopustil. Na to bych vsadil krk, a ví to dobře i Richard. A přesto mě jaktěživ s tím člověkem nespojoval jen kvůli tomu, že jsem takový, jaký jsem. „Povídej dál, Richarde, hlesl.

„Bylo mi pak už jedno, jestli budu žít, anebo jestli umřu. Vyprávěl jsem ti o tom daňovém podvodu při pálení rumu a o tom, jak se mě ti darebáci zbavili tím, že mě k soudu poslali až do Gloucesteru.“ Hleděl do stolu se skloněnou hlavou, i víčka přivíral, tvář zamyšlenou, bez vrásek. „Teď už vím, že William Henry skutečně mrtvý je. Ty její oči jsou jako boží poselství. Daly mi konečnou odpověď.“

Stephenovi vyhrkly slzy. Dílem nad Richardovou ztrátou, dílem i nad tím, co ztrácí sám. Nikdy u Richarda v nic nedoufal, jen se k němu přimkl jako pokorný učedník ke svému kazateli, jen čekal, že snad přece jen nadejde ono divotvorné a zázračné spříznění. Domníval se, že i když si nezíská jeho lásku, zachová si alespoň útěšnou jistotu, že Richard nenáleží nikomu jinému. Ale Richard samozřejmě komusi patřil: byl oddán svým zemřelým blízkým - nejvíc ze všech Williamovi Henrymu, kterého ztratil navždycky. Až mu teď Bůh seslal Catherinu-Kitty Clarkovou, aby na něho pohleděla synkovýma očima. Okamžik osvícení. A tak je tomu vždy. Stačí málo, jediný pohled, úsměv, slůvko, gesto - i když pro všechny ostatní zcela postrádají smysl, neboť jejich význam tkví právě v oné jedinečné výlučnosti pouze pro dvojici samu. Och, ta věčná trýzeň!

„Jsem rád, jestli se ti trochu ulevilo,“ řekl Stephen.

Otevřely se dveře do sousední komůrky, oba muži otočili hlavy. Richardovi se zdála nesmírně krásná, vydrhnutá do čista, od dětsky hedvábných vlasů až po perličky nehtů na nohou, s vážným úsměvem batolete činícího první samostatné krůčky. Okouzlující. K pomilování. Jeho malá Kitty, o kterou se bude až do smrti starat.

Stephenovi připadala jen jako o něco přijatelnější verze onoho ušmudlaného vyžlete, které spatřil zvečera — nicotná, hloupoučká, nehezká. A ten její úsměv? Tuctový, trochu přeslazený. Ale jaké vábničky si na nás dokáže osud vymyslet! Nadělí zrovna téhle fádní dívčině to jediné na celém světě, co k ní Richarda Morgana navždy upoutá — oči.

„Budeš do toho srpnového větru v Sydney Townu asi potřebovat košili,“ řekl Stephen a hodil ji Richardovi do klína. „Kitty, botky jsi měla tak hrozné, že jsme je museli spálit. Seženu ti co nejdřív jiné, ale domů k Richardovi tě budeme muset přenést vsedě, na andělíčka, jestli ti to nebude vadit.“

„A nemohla bych zůstat tady?“ zeptala se.

„V domě, kde nemám na spaní nic jiného než závěsná lůžka? Kromě toho čekám později večer ještě návštěvu. Jsi připravená?“

Venku napřáhl dlaň k Richardovi, který se jí pevně chopil. Kitty nasedla na jejich spojené ruce, jednou paží objala kolem krku Richarda, druhou Stephena. Ve volné ruce držel každý z mužů rozžatou pochodeň, a tak nesli Kitty údolím, dál za Kingovu hráz a rybník, až tam, kde na kraji lesa stál Richardův domek.

Oheň hořel, u krbu byla narovnaná zásoba dřeva. Stephen kývl Richardovi na rozloučenou, hluboce se uklonil před Kitty a nechal je, aby se dál o sebe postarali sami. Doma má ještě co dělat a práce s trestanci mu začíná už za rozbřesku. Vlastně ne, nezačíná! Zítra, uvědomoval si, je přece neděle.

Richard odnesl Kitty k záchodu, dělal si starosti, že by jejím křehkým nožkám pěšina příliš nesvědčila, a pak ji zase odnesl zpátky. „Kdybys tam potřebovala jít v noci, vzbuď mě,“ řekl a zastrkával kolem ní kraje přikrývky na své péřové posteli.

„A kde budeš spát ty?“ otázala se.

„Na zemi.“

Pootevřela rty, aby se ho ještě něco zeptala, ale usnula v půli slova a Richard věděl, že teď už ji neprobudí sebevětší hluk ani žádné zalomcování. Shodil tedy šaty, strčil je do vědra a odnesl ho ven, dřív než se vydal k tůňce, aby se tam ujistil, že na sobě nepřinesl žádnou veš. Roztřásl se zimou, vrátil se k ohni, aby se trochu ohřál, pak si natáhl staré kalhoty, rozložil si na zemi plachtovinu ze Siria a spokojeně ulehl. Oči se mu klížily, usnul takřka okamžitě.

Ještě před úsvitem ho probudilo kokrhání Lawrellova kohouta. Oheň už jen řeřavěl, ale dal se rozfoukat, přiložil na něj polena a šel se podívat, co má ve spíži - nevybavené o nic líp než všechny ostatní spíže na ostrově Norfolk. Většina zásob se měla teprve vykládat. Jako obvykle se na břeh nejdřív ze všeho dostalo to, co podle jeho názoru bylo nejméně potřebné — rum a oblečení. Ale měl doma bochníček chleba, na který Aaron Davis zadělal s dostatečným podílem vzácné pšeničné mouky, aby byl chutný, a zahrada dole u potoka teď byla plná dobrot — zelí, květáku, řeřichy - a také petržele a lociky, které rostly bujně po celý rok.

Rozednilo se, pak vyšlo slunce. Došel k posteli podívat se na Kitty, která se snad za celou noc ani nepohnula. Ležela na zádech v přizpůsobené mužské košili, kterou jí večer poslala Olivia Lucasová, paže a hruď nepřikryté. Teď, když měla víčka semknuta spánkem, mohl si ji prohlédnout s větším klidem, než když na něho hleděla očima Williama Henryho. Světlounké, rovné jemné vlasy, o nichž se nedalo říci, že by byly zlaté anebo jako len, světlé měla i obočí a řasy. Bílá pleť byla jen lehce zrůžovělá, z čehož usoudil, že na palubu se příliš často nedostala. Nosík trochu velký, tupý, ústa růžová, sladká, připomněla mu Maryinu pusinku, brada jí výrazně čněla nad dlouhým štíhlým krkem, ruce drobné, se štíhlými prstíky.

Bohoslužbu konal major Ross v osm hodin a podobně jako King (jenž ovšem nebyl takové ranní ptáče) nepřipouštěl žádné absence, takže Richard se už musel chystat. Kitty, která dosud nebyla podchycena v soupisu obyvatel ostrova, zatím postrádat nebudou. Předhodit ji bez jakékoli přípravy Lizzii? To určitě ne! Došel se tedy do potoka umýt, oblékl si své jediné pečlivě uchovávané kalhoty a punčochy, kazajku, svrchník a třírohý klobouk a nazul si jeden ze zbývajících dvou párů střevíců. Kitty stále ještě spala. Zauvažoval, nemá-li jí tam nechat písemný vzkaz, pak si ale uvědomil, že psát ani číst asi neumí. Posléze se tedy vydal na cestu v naději, že se nevzbudí dřív, než se on za půldruhé hodiny opět vrátí.

„Jak se má Kitty?“ zeptal se Stephen Donovan, když se k němu cestou připojil.

„Spí.“

„Johnny ti odpoledne donese další postel, ale obávám se, že matraci i polštář si budeš muset nacpat slámou.“

„Jsi moc hodný.“ Richard hvízdl na Madavishe, jenž na cizí přítomnost v domě zareagoval tak, že utekl ven, dříve než ho stačila zahlédnout.

„Pokusím se ti obstarat nějaké jídlo navíc, ale bude to asi muset počkat až do zítřka. Náš milý Ralphie už klíče od skladu nemá a Freeman je studený čumák, ten se dnes nebude obtěžovat.“

„Nu, to já vím. Budu už muset jít.“

Stephen ho přátelsky poplácal po rameni. „Staráš se jak kvočna, Richarde, jen kdákat.“

„Však tam taky jedno kuře mám,“ usmál se Richard. „Pojď, Madavishi!“

S jitrem zřejmě došlo v psím srdci k nějaké změně. Madavish se vřítil otevřenými dveřmi dovnitř, skočil na Richardovu postel a olízl Kittinu ruku položenou na polštáři. S trhnutím se probrala, vytřeštila oči na ježatou psí hlavu nad sebou a pak se usmála.

„Tohle,“ říkal Richard a smekal klobouk, „je Madavish. Jsi v pořádku, Kitty?“

„Je mi dobře,“ přikývla a posadila se. „To už je tak pozdě? Ty už jsi byl někde venku.“

„Na bohoslužbě,“ vysvětloval. „Vstaň a já tě dovedu ke koupadlu. Cestička je měkká, nohy si nezraníš. Zítra už snad dostaneš nějaké botky.“

Zašla na záchod a pak ho následovala k tůňce v lese, kam už jí připravil mýdlo a utěrák.

„Voda je sice studená, ale až do ní vlezeš, bude ti docela příjemně. Je to lázeň docela po římsku — dost hluboká, aby ses do ní mohla ponořit, ale ne zas tak hluboká, aby ses v ní utopila. Až budeš hotová, vrať se do domku. Připravím zatím něco k snídani, ale nic moc to nebude. Pak k nám zajde paní Lucasová a promluvíte si o tom, co budeš potřebovat na sebe, i když se obávám, že se nesežene nic než trestanecké oblečení a nějaké hrozné boty k tomu - žádné podpatky, žádné přezky. Mělas v ranečku něco pěkného?“

„Ne, jen staré hadříky.“ Zaváhala. „Vykoupala jsem se večer. Musím se teď koupat znova?“

Byl čas povědět si některé věci na rovinu. Richard nasadil vážnou tvář. „Tohle není Anglie a není tu anglické podnebí. Budeš muset pracovat na zahradě, starat se o prasnici, nakopat jí motyčkou něco k snědku anebo jí donést ze sýpky kukuřičné palice. Pořád se tu budeš potit, zrovna tak, jako se potím i já. Proto se budeš muset koupat každý večer po práci. Dnes by ses ale měla vykoupat dvakrát - ta špína ze Surprize se najednou smýt nedá, zejména z vlasů ne. Jestli u mě máš bydlet, chci, abys byla tak čistá, jako je můj dům a jako jsem čistý já sám.“ Zbledla. „Ale vždyť je to venku! Někdo mě uvidí!“ „Na můj pozemek se nikdo vkročit neodváží, a tohleto můj pozemek je. Sem si nikdo jen tak netroufne.“

S těmito slovy ji opustil. Byl nerad, že na ni musel být přísný, ale zato si byl jist, že ona tahle pravidla jistě pochopí.

Nádrž byla důmyslně postavená, napouštěla se strouhou z potoka přehrazeného stavidlem, jiná stružka, obdobně hrazená, rozváděla vodu po svahu k zeleninovým záhonům. Smysl téhle úpravy jí trochu unikal. Ne že by snad nebyla dost bystrá, ale spíše proto, že vyrůstala v tak neskonale zúženém světě.

Dostalo se jí právě ponaučení o zásadách a pravidlech a pochopila, že Richard je někdo, koho není radno neposlechnout. Stáhla ze sebe košili a hupsla do tůňky, dřív než by toho mohl jakýkoli mužský špehující ji odkudsi z křovisek sebemíň zahlédnout. Ze studené vody se jí až zatajil dech, ale pocit chladu v mžiku pominul, to, že se mohla ponořit až po bradu, bylo velice příjemné. Mohla si smočit i celou hlavu, aby z vlasů spláchla všechno mýdlo, vydrbat si ji důkladně, umýt se náležitě v podpaží i v rozkroku. Když si pak pročesávala vlasy hustým hřebínkem, tahalo to sice, až slzela, ale hřeben zůstal naprosto čistý.

Vylézt z vody nebylo tak těžké, na dně tůně byl usazený velký balvan sloužící jako stupeň. Půda na břehu byla hustě porostlá řeřichou, takže šlapky zůstaly čisté, dokud neoschly, a utěrák byl natolik veliký, že se do něho celá zabalila a dosucha vytřela, pak si teprve oblékla trestanecké šaty, které jí poslala zřejmě ona paní Lucasová, která už tady, na samém konci světa, pobývala spolu s ostatními déle než dva a půl roku.

Teď se tedy na konci světa ocitla i ona sama, stále však neměla nejmenší představu, kde vlastně se ten konec nachází. Věděla jen, že doplout sem trvalo téměř rok a že po cestě navštívili několik přístavů, které ovšem ani zdálky nezahlédla. Kitty patřila k těm vězeňkyním, které se raději schovávaly, nechodily příliš na palubu a neustále se snažily, aby nepadly do oka komukoli z posádky Lady Juliany. Neblahý osud ji nezlomil, nepuklo jí srdíčko jako nešťastné skotské dívence, která zemřela hanbou ještě dřív, než loď vyplula z temžského ústraní, Kitty neměla rodiče, kterých by mohla želet a které by byla svým trestem zostudila. Bylo to, jak ji poučil osud malé Skotky, svým způsobem dobrodiní. Zůstala osamocena i kvůli mořské nemoci, kterýpak námořník by měl chuť zalaškovat si s poblinkanou holkou, i kdyby měla sebekrásnější oči. A ty, jak dobře věděla, na ní ostatně byly to jediné krásné.

V bezpečí šatů a s vědomím, že Richardův dům je na doslech, konečně měla příležitost rozhlédnout se s údivem kolem sebe. Ostrov Norfolk se Kentu nepodobal o nic víc než Port Jackson.

Když Lady Juliana doplula k Port Jacksonu, byla loď tak naložená a nemotorná, že už od průjezdu mezi oběma mysy ji musely vléci veslaři ve člunech a že pak zakotvila značný kus od břehu. Bylo to podivné místo, děsivé! Právě když sebrala odvahu vystoupit nahoru na palubu, připádlovali k lodi nazí černí muži v jakési kánoi z kůry, cosi brebentili, rozhazovali rukama, potřásali oštěpy, prchla zase do podpalubí a sotva se pak odvažovala vyjít ven. Některé z trestankyň - och, jak se jim obdivovala - se navlékly do parádních šatů, které jim za přeplavby uschoval kapitán Aitken, a promenovaly se v nich po palubě, jisty si skvělým příjmem, jen co se dostanou na břeh. Jakou ty měly kuráž! Nemohla žít v jejich středu celých osmnáct měsíců, aniž by pochopila - bez ohledu na to, jak moc byla sama ztrápená a jak moc ji trýznila mořská nemoc - že mezi těmi dvěma sty čtyřmi ženami na palubě Lady Juliany sice existují propastné rozdíly, ale že i ta nejotrlejší z nich touží zachovat si důstojnost a sebedůvěru. Mnohem víc, než to dokázala sama Kitty.

I život tady na ostrově Norfolku pro ni začal hrůzami, hrůzami, které už snad měla za sebou, pokud ovšem nerozzlobí Richarda Morgana a Stephena Donovana, kteří jí tolik připomínali pana Nicola, stevarda na Lady Julianě, s jeho vrozeným soucitem a laskavostí. Richard, jak už vycítila, byl plný síly, víc, než kolik jí bylo ve Stephenovi. Oba jí o sobě pověděli, že jsou svobodní muži, oba dohližitelé. Z Richarda měla trochu strach, zatímco Stephen ji přitahoval. A třebaže neměla ani ponětí, jaký osud je jí souzen -jak to v těchhle končinách chodí a kdo určuje, jak by to tu chodit mělo - vytušila přesto, že rozhodovat o ní bude spíše Richard než Stephen.

Obrovité stromy ji děsily, neviděla na nich pranic krásného. S hlubokým povzdechem se bosá vydala k domku cestičkou vystlanou šupinatými větévkami, které pod nohama křehce praskaly a spíše vadily, než zraňovaly. Když se vynořila z lesa, uviděla, že Richard už zatím zedničí na opačné straně zahrady a že kolem něho dovádí jeho pes. Richard měl na sobě jenom kalhoty a rozestíral právě maltu na řádce kamenů usazených do země. Měl mohutné paže a ramena, hladká snědá kůže na zádech se mu vlnila jako hladina řeky. Polosvlečených mužů v životě viděla pramálo, kapitán Aitken trval na tom, aby jeho lodníci chodili v košili, aťsi bylo vedro, či dusné bezvětří. Aitken byl bohabojný člověk, o trestankyně na palubě pečoval s křesťanskou spravedlivostí, i když měl dost rozumu, než aby se pokoušel zakazovat k tomuto lodnímu nákladu přístup komukoli - včetně sebe. Z košilatých řečiček zpustlejších trestankyň pochytila ledacos o mužské anatomii, rozverně spolu probíraly proporce a dovednosti svých milenců a na Kitty Clarkovou nebo Annii Bryantovou pohlížely jako na děti. Londýnský Newgate vymazala Kitty raději z paměti, pokoření tam prožité bylo ještě natolik čerstvé, že převažovalo nad otřesem i strachem, které ve vězení zakusila. Schoulila se tehdy do koutku a tvář raději schovala do dlaní, jedla jen díky tomu, že jí Betty Ridleyová nosila jídlo a vodu až pod nos. V Port Jacksonu uviděla poprvé muže svlečené do půl těla, řada z nich měla záda strašlivě zjizvená. A třebaže i Richard byl minulý večer bez košile, kvůli Stephenovi pro něho neměla oči.

Pohled na Richarda ji teď naplnil obdivem, aniž v ní vzbudil jakékoli něžné pocity anebo ženské touhy. To, co viděla, v ní jen upevnilo přesvědčení, že je to muž, kterého je třeba brát vážně a poslouchat ho. Byl také starý. Nikoli vrásčitý ani sešlý, jenom - starý. Spíš vnitřně než navenek. Zvenčí se jí zdál velice silný, velice pohledný, ba ušlechtilý. Avšak ze všech nejdřív uviděla Stephena Donovana - a dál nedohlédla.

Stephen. Byl jako sen - zdatný, hezký, milý - a také mladistvý, bezstarostný, se zářivýma očima a skvělým úsměvem, vědomý si pozornosti, jakou budil u žen. Poté, co ji vytáhl na břeh, se nevázaně vybavoval s několika dorážejícími ženskými, dokázal však všechny jejich narážky a nepokryté výzvy odrážet, aniž se jich přitom čímkoli osobně dotkl. Kitty nepřišlo na mysl, že těmhle světa znalým ženám stačil jediný pohled, a hned věděly, co je pan Donovan zač, neboť neměla nejmenší ponětí o tom, že existují tvorové, kteří dávají přednost svému vlastnímu pohlaví. V dívčím sirotčinci anglikánské církve v Canterbury, kolébce anglikánské církve, se o takových životních faktech neučilo. Vtloukali tam do děvčátek raději náležité pracovní návyky, aby jim je vštípili už od mala a aby je pak mohli snáze poslat do světa hledat si obživu jako bídně placené služtičky, vědomé si jen své bezcennosti a netušící, jak to v tom širém velkém světě vlastně chodí. Neuměly nic, číst, psát ani počítat, ničím se nemohly stát. Kitty samozřejmě v obou věznicích, jimiž prošla, slýchala slova jako „gay“ nebo „teplouš“, nic však pro ni neznamenala a míjela její mysl. To, že se takové, které mají raději své vlastní pohlaví, vyskytují i mezi ženami a že žily na Lady Juliane přímo vedle ní, jí také nedošlo.

Stephen, Stephen, Stephen… Och, proč mě tam v lese nenašel on? Proč jen nemohu raději bydlet v jeho domě? A co po ní vlastně chce Richard?

Richard se napřímil a oblékl si košili. „Byla ta koupel moc zlá?“ zeptal se a dal jí ve dveřích přednost, a kdyby našla odvahu dívat se mu do tváře, uviděla by, jak se mu rozzářily oči.

„Ne, pane, byla velice příjemná.“

„Richarde. Říkej mi prostě jen Richarde.“

„Nejde mi to z pusy,“ hlesla. „Jste přece dost starý na to, abyste mohl být můj tatínek.“

Poprvé u Richarda vnímala rys, který pak u něho shledávala znovu a znovu, výraz jeho tváře se nijak nezměnil, nepohnul sebeméně rukama ani tělem, a přece se něco událo, proběhla nějaká tajemná, nepozorovatelná reakce.

„Opravdu jsem dost starý, abych mohl být tvým otcem, ale přesto jsem pro tebe prostě Richard. Na formality si tu nepotrpíme, máme na práci důležitější věci. Já přece nejsem jeden z tvých věznitelů, Kitty. Jsem sice svobodný muž, to ano, ale až donedávna jsem sám byl trestancem, zrovna tak jako ty. A omilostněn jsem byl za dobrou práci a taky proto, že mi přálo štěstí.“ Usadil ji ke stolu a přinesl jí pšeničný chleba, salát, řeřichu a vodu k zapití.

„Stephen byl taky trestanec?“ vyptávala se dychtivě.

„Kdepak, nikdy. Stephen je odjakživa námořník, dobrý námořník.“

„Už jste dlouho přátelé?“

„Celou věčnost.“ Zastrčil si košili do kalhot, posadil se a trochu nervózně si prsty prohrábl ježka. „Jestlipak víš, proč tě sem vlastně poslali?“

„Jak bych to mohla vědět?“ zeptala se udiveně. „Dají mi tady práci a tu budu dělat, dokud si neodbydu trest. Tak mi to aspoň řekl soudce při vynášení rozsudku. Nikdo pak už o tom se mnou nemluvil.“

„A to ti nebylo divné, proč tě naložili se dvěma stovkami dalších žen na loď a odvezli tě odpykat si svůj trest šestnáct tisíc mil daleko? Nepřipadá ti divné, že tě poslali na nucené práce do míst, kde nejsou žádné dílny ani továrny?“

Sahala právě po dalším krajíčku chleba, v polovině cesty jí však ruka klesla ochable do klína, oči se jí rozšířily a prozradily tak, že jen dílem jsou to zraky Williama Henryho —jeho byly jakoby obkresleny sazemi, její spíš křišťálem. „Nu ovšem,“ říkala pak zvolna. „Samozřejmě. Och, jak já jsem hloupá! Nebo snad je to tím, že mi cestou bylo pořád tak hrozně zle, a předtím jsem z toho všeho byla vyděšená a zmatená. Na konci světa přece žádné dílny a továrny nejsou a nebyly. Žádné pánské parádní vestičky k vyšívání… To jsem dělávala v canterburském útulku. Chceš tím říct, že nás sem poslali jako nevěsty pro trestance?“

Sevřel rty. „Mám-li být docela upřímný, tak spíš jako nevěstky než jako nevěsty. Nechci předstírat, že vím, jaké byly oficiální důvody uskutečnit tenhle pokus, až na to, že z Anglie takhle vyvezli spoustu mužů, které by jinak museli dobře hlídat. Ve věznicích tam docházelo ke vzpourám, muži, kteří neměli co ztratit, prchali - na anglický venkov. Zatímco na tomhle konci světa na nějakém tom útěku anebo vzpouře Anglii pramálo sejde. Anglie tím ohrožená není. Jediní, koho je přitom třeba chránit, jsou dozorci a jejich ženy a děti.“ Odmlčel se, aby upoutal její pohled. „Mužští bez žen klesají na úroveň zvířat. Proto se ženy staly součástí toho velkého pokusu, kterým se konec světa má proměnit v jediný obrovský anglický kriminál. Tak se to alespoň jeví mně.“

Svraštila čelo, poslouchala a snažila se ho pochopit: řekl, že sem byly vyvezeny jen proto, aby trestance zklidnily. „Takže z nás mají být vaše děvky. Proto o nás tedy posádka na Lady Juliane mluvila jako o běhničkách? Myslela jsem vždycky, že se domnívají, že nás všechny odsoudili kvůli prostituci, a dost jsem se tomu divila. Většina z nás ženských byla souzena kvůli krádežím anebo přechovávání kradených věcí, anebo kvůli tomu, že na někoho šla s nožem. Některé z žen se bránily, že být prostitutka není žádný zločin — zlobily se, když nám říkali běhny. Jenomže ti námořníci měli na mysli něco jiného, že jsme budoucí děvky. Je to tak?“

Obrátil oči ke stropu a povzdychl si. „Nu,“ chabě se na ni usmál, „kdyby zůstala naživu moje dcerka, byla by asi v tvém věku. A byla by stejně hloupoučká - jako dobrý otec bych se o to asi postaral. Z jakých poměrů ty pocházíš, Kitty? Řekni, čím byli tvoji rodiče?“

„Tatínek byl nájemcem půdy v Elthamu,“ řekla hrdě a pozvedla bradičku. „Maminka umřela, když mi byly dva roky, a tatínek měl hospodyni, která mě opatrovala. Umřel, když mi bylo pět. Farma připadla zpátky zámku, protože dědice on žádného neměl. Ujala se mě farnost a ta mě pak poslala do Canterbury.“

„Tys byla jedináček?“

„Ano. Kdyby tatínek neumřel, naučila bych se číst a psát a byli by mě vychovali, abych se mohla provdat za sedláka.“

„Jenomže namísto toho tě poslali do sirotčince a číst ani psát ses učit nemohla,“ dodal Richard soucitně.

„Ano, bylo to tak. Měla jsem dobré oči a dosti obratné prsty, tak mě naučili vyšívat. Jenomže to nevydrží navěky. Je to jemná práce, a jak ruce povyrostou, je s ní konec. Nechali si mě tam do sedmnáctého roku, pak jsem najednou vyrostla. Takže mě poslali na zámek v St. Paul Deptfordu jako služku v kuchyni.“

„Jak dlouho jsi tam zůstala?“

„Až do - až do té doby, než mě zavřeli. Tři měsíce.“

„A proč tě zavřeli?“

„Na zámku jsme byly čtyři služky, co jsme spaly dole pod schody - Belly, Annie, Mary a já. Mary a já jsme byly stejně staré, Annii bylo šestnáct a Betty šestadvacet. Pán a paní museli narychlo odjet do Londýna a pan Hobson s manželkou se opili portským. Betty zrovna měla narozeniny a řekla, že si všechny vyjdeme na vycházku a do obchodu. Já jsem předtím nikdy v žádném obchodě nebyla.“

Och, tohle je hrozné! Sedím si tu jako nějaký pan dozorce v sirotčinci, letitý a důležitý, poslouchám historku o naivním výletu a nehnu přitom tváří. Nic víc než naivní dobrodružství to nebylo - tak naivní, že nemělo smysl ho porotě v Kentu vůbec vyprávět, kdyby se byl ovšem těch děvčat u soudu někdo zeptal. Ale oni se s otázkami neobtěžovali.

„Ty ses ze sirotčince nedostala nikdy ven?“

„Ne, nikdy.“

„Ale na zámku v St. Paul Deptfordu jste přece nějaké volno občas mít musely.“

„Jednou za týden jsem měla půlden volný, ale nikdy to nebylo dohromady s některou z dalších děvčat, tak jsem obyčejně chodila na procházku do polí. I o Bettiných narozeninách bych byla radši šla někam do polí, ale ona se mi smála, že jsem venkovská husa, když jsem ještě nikdy nebyla ani v obchodě. Tak jsem šla s nimi.“

„A v krámě tě to asi pokoušelo, ano? Bylo to tak?“

„Snad to tak nějak bylo,“ řekla pochybovačně. „Betty s sebou vzala láhev džinu a cestou jsme ho vypily. Na krámy se vůbec nepamatuju, nevím ani, do kterých jsme zašly — až pak najednou kolem křičeli nějací chlapi, přišli biřici a zavřeli nás.“

„Cos tam vzala?“

„V jednom obchodě mušelín, to mi aspoň řekli u soudu, a v druhém kostičkovaný kanafas. Vůbec nevím, proč jsme je vůbec kradly — chodily jsme v šatech z úplně stejné látky. Deset yardů mušelínu mělo cenu čtyři a půl šilinku, jak rozhodla porota, třebaže ten obchodník křičel, že tři guineje by za ně bylo málo. Za ten kanafas nás vůbec nezažalovali.“

„Pila jsi džin často?“

„Ne, jaktěživa předtím ne. A Mary a Annie taky ne.“ Otřásla se. „Už ho nikdy nevezmu do pusy, to vím určitě.“

„A všechny vás odsoudili k deportaci?“

„Ano, na sedm let. Dostaly jsme se na Lady Julianu, hned jak zasedání poroty skončilo. Myslím, že ty ostatní tu taky někde jsou. Jenomže já jsem pořád měla mořskou nemoc — každá se mnou brzy ztratila trpělivost - a tak na mě po vylodění nepočkaly. A na Surprize byla taková hrozná tma!“

Richard vstal ze židle, obešel stůl, položil jí ruku na rameno a zlehka jí ho chvíli třel. „Už je to za tebou, Kitty, už o tom nikdy nebudeme mluvit. Vždyť ty jsi vlastně ještě dítě. Na to se tak ještě anglická farní dobročinnost zmůže — udělat z mladé ženy malou holku.“

Dovnitř se přiřítil Madavish, posnídal právě dvě šťavnaté mladé myšky. Richard ještě naposledy popleskal Kitty po rameni, podobně polaskal i psa a opět se posadil. „Je ale čas, abys už dospěla, Catherino Clarková. Ne proto, aby ses té své nevinnosti zbavila, ale aby sis ji uchovala. Tady nejsou žádné zámky ani povinné dílny, to dobře víš. Kdybys byla zůstala v Port Jacksonu, dostala by ses do ženského tábora, ale tady nechce velitel ostrova Norfolk major Robert Ross ženy izolovat. A má pravdu, je to pak tím horší. Každou z vás, které připluly na Surprize, si má vzít na starost mužský, který má už chýši nebo domek, i když některé budou ubytovány taky u rodin, jako jsou třeba Lucasovi, a pomohou jim s dětmi, a jiné zase půjdou pracovat jako služky k důstojníkům a k mužům námořní pěchoty a další k námořníkům ze Siria.“

Její světlounká pleť zbělela ještě víc. „A já patřím tobě,“ řekla.

Konejšivě se usmál. „Kitty, já přece nejsem žádný násilník, ani nemám v úmyslu ti nadbíhat a dělat ti návrhy. Ponechám tě tu jako svou služebnou. Hned, jak to jen bude možné, přistavím k domku ještě jednu místnost, abychom měli oba dostatek soukromí. Zato od tebe budu chtít, abys tu odvedla práci, na jakou stačíš. Ta stavbička vzadu je chlívek pro prasnici, kterou mi má přidělit major Ross, a tu dostaneš na starost. Stejně tak jako se budeš starat o domek, o kuřata, až se vylíhnou, a o zeleninovou zahradu. Mám tu ještě taky mužského, Johna Lawrella, který obstarává všechny těžší práce a kromě toho pečuje o políčko s obilím. Všichni to budou brát tak, že mi patříš, a víc ochrany nepotřebuješ.“

„Takže na vybranou asi nemám, že?“ zeptala se.

„A kdybys měla, kde bys byla radši?“

„Radši bych byla Stephenova služebná,“ řekla prostě.

Jeho tvář ani oči nenesly stopu proměny, ale přesto věděla, že v jeho nitru se něco právě odehrálo. Odpověděl však jen vyrovnaným hlasem: „To možné není, Kitty. O Stephenovi si nenech ani zdát.“

Zbytek dne proběhl v neuvěřitelném chvatu, na návštěvu přišla paní Lucasová, celá zadýchaná.

„Já sem zkrátka taková chytlavá ženská,“ oznamovala a ztěžka dosedla do židle. „Než si Nat stačí pověsit kalhoty na věšák, už sem v tom. Už máme dvě a třetí je na cestě.“

„A jsou to kluci nebo holky?“ vyptávala se Kitty, kterou takovýhle rozhovor těšil mnohem víc než Richardovy vážné proslovy.

„Holky, dvojčata, rok starý - Mary a Sarah. S tímhle dalším je ale těhotenství nějaký jiný, takže to asi bude kluk.“ Ovívala se vlastnoručně vyrobeným kloboukem s širokou krempou. „Richard povídal, že ses zmínila o nějaký mladý holčině jménem Annie, která by tu taky někde měla bejt, anebo se tady teprve objeví, až je vyloděj. Pokud se k ní dostanu jako první, tak bych si ji ráda vybrala za pomocnici - pokud ovšem myslíš, že by jí bylo v rodině líp než s nějakým chlapem.“

„To určitě, paní Lucasová. Annie je zrovna taková jako já.“

Velké hnědé oči se zúžily. Takhle je to tedy, Richarde, co? Stephen povídal, že ses zabouch až po uši, a já si pomyslela, že tě teď konečně uvidím šťastnýho a spokojenýho. Co by to taky bylo za pitomou ženskou, která by ohrnula nos nad chlapem, jako si ty? A hele, tady jednu takovou máme, ještě to ani opravdická ženská není - holka hloupá a k tomu panna. Člověk by řek, že kriminál a ta plavba udělaj svoje a že ty děvčata náramně rychle dospějou, ale už sem viděla i jiný takový, jako je Kitty.

Nějak tím vším smradem nenačichnou, asi proto, že sou to takový myšičky. V Port Jacksonu pak umírají jako první, ale zato tady na ostrově vožijou a brzy přijdou na to, co je nenaučila basa ani loď: že to nejlepší, co si může trestankyně přát, je dobrej, hodnej a slušnej chlap. Jako třeba je ten můj Nat. A jako je Richard Morgan.

Pak přišli Stephen s Johnnym Livingstonem, přinesli novou postel a zábavy byl konec, Olivia vypískla, chvatně vyrazila domů a zanechala tři muže s Kitty u nedělního oběda — byla to poněkud improvizovaná směsice toho, co kdo měl a přinesl: hrách uvařený s troškou nasoleného vepřového, rýže dušená s cibulkou, pořádný pšeničný chléb a navrch jako dezert ovoce z Richardových banánovníků, které měly tu zvláštnost, že rodily velice časné, a ještě k tomu dost nezvykle vyhlížející plody.

Kitty se krčila na židli, vnímala, jak se ti tři chlapi baví, a uvědomovala si, že za celý život vlastně ještě neměla příležitost naslouchat mužským řečem ani sedět v pánské společnosti. Už po první půlhodince se začínala stydět. Ví toho sama o světě tak strašně malinko! Nu, ale poslouchat a vrývat si do hlavy, co slyší, přece znamená se učit, a Kitty byla rozhodnuta, že učit se bude. Neklevetili po žensku, třebaže i oni se dokázali od plic zasmát nad jakousi historkou, kterou Johnny - jak půvabný hoch je to! — vykládal o majoru Rossovi a kapitánu Hunterovi, a ten v ní věru nepochodil nejlíp. Většina hovoru se ale točila kolem všelijakých záležitostí, kolem věcí spojených se stavbami, s kázní, dřevařinou, kamenolomem, vápenkou, s housenkami, nářadím a péčí o obilná pole.

Stephen, jak si povšimla, byl vyslovená sahavka. Kdykoli procházel kolem Richarda anebo se protahoval za Johnnyho zády, neopomněl položit jim ruku tu na rameno, tu na záda, jednou dokonce v žertu hrábl Richardovi do jeho krátkého ježka stejným způsobem, jakým drbal kožich Madavishe. Pokud však musel obejít ji, nechával si od její židle dostatečný odstup a nikdy se nepokusil vtáhnout ji čímkoli do rozhovoru. Což ovšem nečinili ani ostatní dva muži.

Myslím, že mě tu všichni přestali brát na vědomí. Žádný z nich se po mně nepodívá. Jak bych si přála, aby se na mě Stephen zahleděl láskyplnýma očima. A i když se náhodou někdo koukne mým směrem, okamžitě opět odvrací oči. Proč to?

Byl to Stephen, kdo nepřetržitě udržoval hovor, ani na chvíli nedopustil, aby se v místnosti rozhostilo ticho, měla pocit, že Richard jindy mluví mnohem víc než teď. Dnes večer se ozýval jedině tehdy, když se na něho obrátili otázkou, a i pak působil jako duchem nepřítomný. Když posléze mužští vstali a šli se podívat na rozestavěný prasečí chlívek, začala Kitty sklízet misky ze stolu a uklízet to, o čem se domnívala, že uklidit může, aniž dostane vyhubováno. A dovtípila se, že to, co je všechny tísnilo a svazovalo, byla její přítomnost, a zejména že to platilo o Richardovi.

Velitelův příkaz, aby si nás ženy povinně vzali muži s domky a chýšemi domů, připravil Richarda o jeho volnost, o čas, který měl dosud jen pro sebe - a nejen Richarda, ale patrně i Stephena, když jsou to tak dobří přátelé. Já sem prostě nepatřím. Jsem tu jen na obtíž. Napříště si budu muset vždycky vymyslet nějakou výmluvu, abych je mohla nechat o samotě.

Ten večer už měl Richard kde spát, měl stejnou postel jako ona, dřevěný rám vypletený provazy, ale když ji krátce po setmění poslal spát, postavil si na jídelní stůl — který mu současně sloužil i za psací stolek - svíčku a čtecí pultík, rozevřel knihu a zabral se do čtení. Ať spáchal jakýkoli zločin, pomyslela si, když už upadala do dřímoty, výchovu a školy musel mít jako pravý džentlmen. Takhle vybrané způsoby neměl ani zámecký pán v St. Paul Deptfordu.

V pondělí ráno Richarda skoro ani nezahlédla, vytratil se brzy po rozbřesku do pilařských jam, na oběd zaskočil domů jen na kousek studeného jídla a přinesl jí přitom pár botek, načež strávil většinu polední přestávky stavbou chlívku, který rychle rostl. Byl veliký asi dvacetkrát dvacet stop, spodek stěn byl vyzděný z kamenů, výš pak už pokračovaly tyčovinou.

„Čuníci mají ve zvyku rýt a rýt,“ vysvětloval Richard, aniž se zastavil v práci, „takže se nedají chovat jen tak v obyčejné ohrádce. A musí být taky dostatečně zastíněni před přímým sluncem, jinak se přehřejou a zajdou. Jejich trus silně smrdí, ale jsou to pořádná zvířata a chodí jen do jednoho rohu. Hnůj se tak snadněji vykydává.“

„A ten hnůj budu muset vynášet já?“ zeptala se.

„Ano.“ Vzhlédl k ní a pousmál se. „Zjistíš ještě, jak důležité je mít kde se vykoupat.“

Večer domů nepřišel. Řekl jí už, ať si se svým přídělem jídla hospodaří, jak bude chtít, že je zvyklý o sebe se postarat a zpravidla že jídá u Stephena, který je skalní mládenec a nestojí o to mít doma nějaké ženské. Hrávají spolu šachy, vysvětloval, takže ať jen jde klidně spát, až se setmí, a na něho ať nečeká. Jakkoli byla Kitty naivní, zdálo se jí to trochu podivné. Stephen se jako skalní mládenec vůbec nechová. I když, musela si přiznat, sama vlastně nemá příliš jasnou představu, jak se takoví skalní mládenci chovají. Nicméně jí nedělní společná večeře dostatečně poučila, že mužští mají nejraději mužskou společnost a přítomnost žen jim vadí.

V úterý pro ni přišel voják námořní pěchoty, aby ji odvedl do Sydney Townu, kde měla identifikovat muže, jenž ji obtěžoval a oloupil. Z Richardova domku měla zatím jen omezený výhled, když se teď před ní otevřel pohled na Arthurovo údolí, užasla. Po obou jeho bocích se do svahů zvedala zelenající se pšeničná a kukuřičná pole a osení se vlnilo i na jeho dně, na okraji lánů stál tu a tam domek, uviděla i stodoly a přístřešky, dole byl rybník, na kterém plavaly kachny. A pak se cesta z doliny náhle vynořila na rozlehlém prostranství zaplněném domky a chýšemi uspořádanými do řádných ulic, nikde žádný strom, jen v pozadí se táhla svítivě zelená mokřina, která osadu oddělovala od skupiny větších budov postavených na úpatí kopců v pozadí, aniž o tom věděla, prošla mezitím přímo kolem domu Stephena Donovana.

Dva důstojníci - námořní pěchotu od pozemních jednotek rozlišit neuměla - už na ni čekali před velikou dvoupatrovou budovou, která sloužila, jak později zjistila, za kasárna. Nedaleko budovy stála seřazená skupinka trestanců, vesměs v košilích, zatímco důstojníci na sobě měli náležitou uniformu, včetně paruky, mečíku a třírohého klobouku.

„Slečna Clarková?“ otázal se jí starší z důstojníků a probodával ji světlešedýma očima.

„Ano, pane,“ šeptla.

„Vás napadl na cestě od Kaskád dne třináctého srpna nějaký muž, ano?“

„Ano, pane.“

„Pokusil se vás znásilnit a roztrhl vám přitom blůzu, bylo to tak?“

„Ano, pane.“

„A vy jste před ním utekla do lesa, souhlasí?“

„Ano, pane.“

„Co dělal ten muž potom?“

Tváře jí hořely, očima bloudila sem a tam a posléze hlesla:

„Nejdřív se zdálo, že se chce pustit za mnou, ale pak se ozvaly nějaké hlasy. Sebral můj raneček a mé přikrývky a šel dál, někam sem.“

„A vy jste potom strávila celou noc v lese, je to tak?“

„Ano, pane.“

Major Ross se obrátil k poručíku Ralphu Clarkovi, jenž poté, co se o téhle příhodě dozvěděl od Stephena Donovana a co mu ji potvrdil i Richard Morgan, byl zvědavý, jak ta jeho jmenovkyně vlastně vyhlíží. Ulevilo se mu teď, žádná děvka to zjevně není, vypadá právě tak pěkně a slušně jako třeba paní Mary Branhamová, kterou na Lady Penrhyn svedl jeden námořník a která pak v Port Jacksonu porodila synka. Poslali ji i s dítětem na ostrov Norfolk, Clark o ni projevil zájem, poté co ji nejprve přidělili na práci do důstojnické jídelny. Byla prostě rozkošná, jako by vypadla z oka jeho milované Betsy. Teď, kdy už měl zprávu, že Betsy a malému Ralphiemu se v Anglii daří přímo skvěle - a když už taky měl svůj vlastní pohodlný domek - by se Mary Branhamové možná ulehčilo, kdyby se namísto celé jídelny nadále starala jen o jednoho důstojníka a o jeden dům, ten její chlapeček už začíná běhat a je to pěkný nezbeda. Ano, pokud se Mary Branhamové ujme on osobně, jen jí to prospěje. Ve svém deníčku, psaném pro drahouška Betsy, se o tomto kroku ovšem zmiňovat nebude, tam se nesmí objevit nic, co by ji mohlo znepokojit. Tu a tam utroušená zmínka o prašivých děvkách prošla snadno, ale dobré slovo o jakékoli trestankyni - ne, to by určitě nedělalo dobrotu.

Nu dobrá, dobrá! O budoucnosti Mary Branhamové se už přece rozhodl, teď tedy tázavě pohlédl na majora.

„Poručíku Clarku, projděte, prosím, s paní Clarkovou kolem nastoupených trestanců, aby se mohla přesvědčit, je-li viník mezi nimi,“ nařídil Ross, který sem dal přivést všechny vězně, kteří kdy byli kázeňsky potrestáni.

Když poručík prováděl Kitty před řádkou zasmušilých chlapů, vlídně a tiše s ní rozmlouval a pak ji odvedl zpátky k svému nadřízenému.

„Je mezi nimi?“ štěkl Ross.

„Ano, pane.“

„Kde?“

Ukázala na muže s ústy skrývajícími ještě jeden otvor uvnitř. Dvojtlamu. Oba důstojníci pokývli.

„Děkuji vám, paní Clarková. Vojín vás doprovodí zase domů.“

A to bylo všechno. Kitty rychle odcházela.

„Takže von to nakonec byl Tom Jones číslo dvě,“ povídal cestou vojáček.

„To říkal i pan Donovan.“

„Jo, těžko by se hledal někdo, koho by pan Donovan neznal.“

„Je to velice příjemný člověk,“ řekla posmutněle.

„Jo, na teplouše není vůbec špatnej. A žádná padavka to není. Viděl sem jednou, jak si podal chlapa pěstma - vo hlavu většího, než je von sám. Jak se pan Donovan dožere, líp mu jít z cesty.“

„Jistě,“ souhlasila trpně.

A tak došla v doprovodu vojína až domů a Toma Jonese číslo dvě pustila z hlavy.

Richard i nadále trávil večery mimo dům — a ne vždycky, jak zjistila, to bylo kvůli partii šachů se Stephenem. Přátelil se s Lucasovými, s kýmsi jménem George Guest, k jeho přátelům patřil i vojín námořní pěchoty Daniel Stanfield a další. Kitty nejvíc trápilo, že nikdo z těchto přátel ji nikdy nepozval, aby přišla spolu s Richardem, což jen dotvrzovalo jeho vyjádření, že je u něho jako služebná. Bylo by pěkné mít taky jednu nebo dvě přítelkyně, jenomže o Betty ani o Mary nevěděla a Annie se skutečně dostala k Lucasovým. A setkání s Richardovým dalším pomocníkem Johnem Lawiellem byla naproti tomu jen zdrojem trápení, poulil na ni oči a osopoval se, aby se neopovážila dotknout se jeho drůbeže anebo obilného políčka.

Když tedy Kitty spatřila jakousi ženskou postavu, jak cupitá pěšinou mezi zeleninovými záhony vzhůru k domku, byla připravená uvítat návštěvnici s úsměvem a pukrletem. Ženské na Lady Juliane by ji určitě překřtily na dámičku, jelikož byla vyšňořená s dosti dryáčnickým vkusem - měla na sobě černočerveně proužkované šaty, křiklavě rudý šál s dlouhatánskými třásněmi, aby bylo vidět, že je hedvábný, na nohou botky s vysokými kramflíčky a blyštivými přezkami a na hlavě monstrózní černý velurový klobouk, na němž se kýval chvost nachových pštrosích per.

„Dobrý den, paní,“ uvítala ji Kitty.

„I vám, paní Clarková. Jmenujete se tak přece, ne?“ pravila návštěvnice a vklouzla dovnitř. S jistým respektem se nejprve rozhlédla po místnosti. „Dobře to má tady udělaný, že jo?“ zeptala se. „A těch knížek co tu má — víc než kdy předtím. Von jen pořád číst, číst a číst! To je celej Richard.“

„Posaďte se, prosím,“ řekla Kitty a ukázala na úhlednou židli.

„Tu má zrovna tak pěknou jako pan major,“ řekla rudočerná osůbka. „Ten jeho šťastnej úděl, to je něco, nad čím já nepřestávám žasnout - ta jeho věčná klika. Von je na mou duši jak ta kočka, pokaždý dopadne na všecky čtyři.“ Malýma černýma očkama si změřila Kitty od hlavy k patě, pak se její rovné a husté černé obočí svraštilo a podmračilo. „Teda nikdá jsem si vo sobě nemyslela, že bych já sama byla něco moc na koukání,“ řekla, když s prohlídkou skončila, „ale já se přinejmenším dokážu voblíct. Ale vy ste dovopravdy ta nejšedivější myš, jakou sem kdy viděla, má milá.“

Kitty pootevřela pusu, nevěřícně na ni zírala. „Cože?“

„Snad ste mě slyšela, ne? Fádní a všední jak myš ste. A hubená jak bidlo.“

„Co vy jste vlastně zač?“

„Já? Já sem právoplatná manželka Richarda Morgana, co tomu říkáte?“

„Nic. Co bych tomu měla říkat?“ odpověděla Kitty, když opět nabrala dech. „Jsem ráda, že vás poznávám, paní Morganová.“

„Kristepane!“ vzdychla paní Morganová. „Jéžišikriste! Co von to má s váma ten Richard vlastně za lubem?“

Jelikož Kitty neměla tušení, co by s ní mohl mít Richard za lubem, mlčela.

„Copak von s váma nespí?“

„Och! No tohle.“ Kitty potrhla rozčileně hlavou. „Já hloupá - mě nenapadlo, co máte -“

„Jo, hloupá je to pravé slovo. Tak spí s váma, nebo ne?“

Kitty vystrčila bojovně bradičku. „Jsem tu jako služebná.“

„Chá, chá! Hihihi!“

„Když tedy jste paní Morganová,“ řekla Kitty, do které tváří v tvář posměškům náhle vjela nebývalá kuráž, „pročpak vlastně nežijete tady, v tomhle domě? Kdybyste tu bydlela vy, žádnou služebnou by nepotřeboval.“

„Nebydlím tady, protože se mi nechce,“ prohlásila paní Morganová namyšleně. „Já jsem totiž hospodyně u pana majora Rosse.“

„To bych vás tedy neměla zdržovat. Máte tam jistě spoustu práce.“

Návštěvnice se okamžitě zvedla. „Šedivá jak myš a vošklivá jak noc!“ usykla a cupkala ke dveřím.

„Dost možná jsem všední myška, paní Morganová, ale na rozdíl od vás ještě nemám zmeškáno a nezůstala jsem na ocet! Pokud ovšem vy náhodou nespáváte s panem majorem.“

„Ty děvko jedna pochcaná!“

A pera na klobouku se jen natřásala, jak se Lizzie hrnula pěšinou zase dolů.

Když se Kitty vzpamatovala z prvního otřesu - spíš nad svou vlastní odvahou než nad chováním a slovníkem paní Morganové - začala se na setkání dívat klidnějšíma očima. Už jí musí být hodně přes třicet, a pod tou strašlivou maškarádou, do které se

nastrojila, je přesně tak nehezká, jak to na sebe sama prozradila. A pokud jsem majora při našem jediném setkání odhadla dost přesně, tak jeho milenka to docela určitě není. Na to on se zdá být až příliš náročný a vybíravý. Proč se sem tedy ta paní Morganová vůbec vydala — a co je důležitější, proč tak nakvap zase odešla? Když Kitty zamhouřila oči a pokusila se vybavit si její tvář, uviděla teprve v duchu všechno, co jí prvotní ohromení nedovolilo vnímat. Hořkost, smutek, vztek. Ta paní Morganová si je až moc dobře vědoma, jak žalostná je postavička, a určitě proto si na svou domnělou šťastnější sokyni vyšlápla s bandurskou, jen aby tím překryla nějaký žal, nějakou opuštěnost a samotu. I když — kde vlastně beru tuhle jistotu? Ale já to vím, bezpečně tohle vím… Nebyla to ona, kdo opustil Richarda. To on opustil ji! Je to jediné možné vysvětlení. Chuděra malá!

Spokojená svými pozorovacími schopnostmi se posadila v pracovních trestaneckých hadřících na postel a v přísvitu dohasínajícího ohně čekala, až se Richard vrátí domů. Kde on jen pořád chodí?

Jeho pochodeň zablikala na cestě dvě hodiny poté, co už se snesla tma, Richard se předtím chvatně, jak to dělával po většinu večeru, trochu najedl ještě v pilařské jámě a zcela sám se pak odebral do palírny - přesvědčit se, zda je všechno v pořádku, osobně přeměřil množství předestilovaného rumu a zapsal vše do svého sešitku. Blížil se čas s pálením skončit. Soudků i cukru už bylo pomálu. Všehovšudy se podařilo vyrobit kolem 5 000 galonů rumu.

„Proč ještě nespíš?“ zeptal se, zavřel za sebou a přihodil na oheň pár polínek. „A proč máš otevřeno?“

„Měla jsem tu návštěvu,“ řekla významně.

„Až doteď?“

Nezeptal se koho, a trochu ji tím vyvedl z míry.

„Paní Morganová tu byla,“ dodala a uličnicky se ušklíbla.

„To se divím, že jí to trvalo tak dlouho,“ řekl jen.

„Nechceš slyšet, jak to bylo?“

„Ne. Lehni si už a jdi spát.“

Nasoukala se pod přikrývku, jako když ji polije vodou, utrmácená natolik, že zmalátněla, sotva dolehla. „Tys ji nechal, já to vím,“ zamumlala ospale. „Chuděrku malou, chuděrku malou.“

Richard vyčkal, až si byl jistý, že spí, pak se převlékl do improvizované noční košile. Dřevo na stavbu její světničky už měl takřka pohromadě, o příští sobotě začne na vleku navážet kameny na nosné sloupky. Do měsíce se jí zbaví, nebo jí alespoň konečně dostane z místnosti, kde sám spí. Ta její komůrka by měla mít svůj vlastní východ ven, a na spojovací dveře mezi oběma místnostmi snad vymámí z Freemana zastrkovací závoru a připevní ji ze své strany. Pak se bude moci vrátit ke svému zvyku spát nahý a k pocitu, že aspoň zčásti patří sám sobě.

Kitty. Narozená v roce 1770, stejně jako jeho malá Mary. Jsem starý blázen a ona je zase mladý blázínek. Ale třebaže si tohle připustit dokázal, poslední věc, kterou vnímal, ještě než ho zmohla únava, byl uzlíček, v nějž se v jeho posteli proměnila, nepohnutý a tichý. Kitty spala velmi tiše.

„Co je to,“ zeptala se ho, když nazítří přišel v poledne domů na kousek teplého jídla, „gay?“

Sousto chleba, které právě ukousl, užuž mělo vklouznout do krku, zakuckal se, musela ho uhodit do zad a podat mu vodu na zapití. „Promiň,“ lapal ještě po dechu, oči zalité slzami. „Co ses to ptala?“

„Co je to gay?“

„Nemám nejmenší představu. Proč se ptáš? Říkala něco takového Lizzie Locková? Mluvila snad o tom?“ Jeho hlas nevěstil nic dobrého.

„Lizzie Locková?“

„Paní Morganová.“

„Takže takhle se ona doopravdy jmenuje? Lizzie Locková, to je zvláštní spojení. Tys ji opustil, je to tak?“

„Především jsem ji neměl co opouštět, protože jsme spolu nikdy nežili,“ řekl, a odvedl tak její pozornost od gayů.

Oči jí ožily, zaleskly se samým vzrušením. „Ale oženil ses s ní přece.“

„To ano, v Port Jacksonu. Udělal jsem tím prostě dobrý skutek, ovšem trpce jsem ho později litoval.“

„To chápu,“ přikývla, jako by mu skutečně porozuměla. „Ty asi často děláš dobré skutky, kterých pak lituješ. Stejně jako to bylo se mnou.“

„Proč myslíš, že bych litoval toho, co se stalo s tebou, Kitty?“

„Protože ti tu jen překážím,“ řekla otevřeně. „Nevěřím, že bys tady potřeboval služku, ale major Ross nařídil, že si sem jednu z nás musíš přivést. Já jsem ti náhodou přišla do cesty, a tak sis vybral mě.“ Cosi v jeho očích ji přimělo zmlknout. Nachýlila hlavu ke straně a nejistě se na něho zadívala. „Tvůj domeček byl právě dost plný i beze mě.“ Hlas se jí roztřásl. „Celý ten tvůj život byl dostatečně naplněný i beze mě.“

Namísto odpovědi vstal a odložil misku a lžíci na lavici vedle krbu. „Ne,“ odvrátil se s lítostivým úsměvem, při kterém se jí sevřelo srdce, „život je naplněný, teprve když skončí. A já nemám ve zvyku odmítat žádné dary, které mi Pánbůh nabídne.“

„Kdy se vrátíš?“ zavolala ještě za ním.

„Brzy, a se Stephenem,“ křikl, „takže nakopej pár brambor.“

A takový už je život: nakopat pár brambor.

Ale vlastně si tuhle zahradu už zamilovala a pilně se jí věnovala, jen co jí to potvora prasnice dovolila. Augustu dostali už zabřezlou, a sviňka teď byla náramně při chuti. Kdyby se Kitty sebevíc snažila uhodnout, co asi bude obnášet výkon jejího trestu -ještě než jí to pomohl pochopit Richard - sotva by jí kdy napadlo, že osudem se jí stane obskakování potměšilého čtyřnohého tlusťocha, jakým byla Augusta. Jelikož byl Richard věčně pryč, musela se sama od sebe naučit, jak se chopit sekerky a nasekat s její pomocí kapustovité listí některých palem a výhonky stromových kapraďorostů, oloupat je a dužinu pak naservírovat Augustě, ve které žrádlo jen mizelo, celé košíky kukuřice musela nanosit ze sýpky, a nad jejich vlastním kukuřičným políčkem pronesla nejedno vesnické zaříkávadlo, které si zapamatovala ještě z domova z Kentu, aby se tím úroda šťastně vyvedla A jestli byla Augusta takhle bezedná už teď, jakpak to bude vypadat, až bude krmit tucet podsvinčat?

Tři měsíce, které byla kdysi k ruce kuchařce na zámku v St. Paul Deptfordu, se ukázaly být neocenitelnou zkušeností, neboť třebaže tehdy nesměla ještě na vaření ani sáhnout, Kitty se jí alespoň se zájmem dívala do ruky a zjistila teď, že docela dobře dokáže připravovat všechna jednoduchá jídla, pro něž ostrov Norfolk skýtal zdroje. Nebyly tu žádné krávy a kozí mléko taktak vystačilo jen pro nemluvňata a malé děti. Také čerstvé maso bylo vzácné, když už ptáci z Mount Pittu dávno odlétli (ty znala Kitty jen z doslechu, připlula příliš pozdě, než aby mohla okusit jejich maso), ze zeleniny mívali fazolky, a dokonce i uprostřed zimy zelí a květák, předchozího podzimu sklidil Richard hojnost cizrny, a od příjezdu Justiniana byl každý den k mání ten či onen druh chleba. Co postrádala, byl šálek čaje. Na Lady Julianě dostávaly i trestankyně čaj a cukr, a přestože některé z nich loudily na námořnících spíš rum, většina jich měla oslazený čaj ráda nade všechno ostatní. Bylo to také takřka to jediné, co Kitty za mořské nemoci udržela v žaludku - a teď jí čaj nesmírně chyběl.

Když Richard se Stephenem dorazil, měla už uvařené brambory a nasolené hovězí, jen je dát na stůl s bochníčkem pšeničného chleba.

Vpochodovali dovnitř obtíženi nejrůznějšími hrnci a mnoha krabicemi.

„Kapitán Anstis si dnes na pláži postavil stánek,“ oznamoval Richard, „a měl na něm vyloženo úplně všechno, co už jsem dávno chtěl nakoupit. Velké hrnce, konvici s hubičkou na vaření vody, pánve na smažení, malé hrnky, plechové mísy a škopky, cínové talíře a hrnečky, nože a lžíce, nebílené kaliko - a když jsem na něj uhodil, měl dokonce i smirkový prášek. Podívej se, Kitty! Koupil jsem libru malabarského pepře a hmoždíř a paličku na roztloukání.“ Pak na stůl postavil krychlovou bedničku, dobrou jednu stopu širokou. „A tady je pro tebe krabice zeleného čaje.“

Dlaně jí vylétly k tvářím, zahleděla se na něho se slzami v očích. „Och, tys pamatoval i na mě?“

„A proč bych neměl?“ otázal se překvapeně. „Já přece vím, jak ty čaj postrádáš. Koupil jsem i čajník. S oslazením nebude takový problém, já přinesu kus třtiny a nasekám ti ji na malé kousky. Ty už si ji pak jen roztlučeš palicí a povaříš, aby z ní byl sladký sirup.“

„Ale to muselo stát spoustu peněz!“ vykřikla zděšeně.

„On má zkrátka dobré srdce, děvenko,“ řekl Stephen a začal od Richarda odebírat věci, které mu podával z vleku. „Tedy musím ti říct, kamaráde, že sis na tom nákupu vedl náramně zdatně, když vezmu v úvahu, s kým jsi to kšeftoval. Nick Anstis je dost tvrdá palice.“

„Platil jsem na dřevo, a to zlatou mincí,“ řekl Richard, který se už opět vrátil dovnitř. „Pokud Anstis dostává namísto peněz ty místní poukázky, tak se potom na jejich směnu za mince asi dost načeká, zatímco zlato je zlato. Za dobrou britskou minci šel rád s cenou dolů až na čtvrtinu.“

„Kolik máš ve zlatě?“ zeptal se zvědavě Stephen.

„Dost,“ přiznal Richard klidně. „Víš, něco jsem zdědil i po Rogersovi.“

Stephen zůstal stát s pootevřenými ústy jako opařený. „Tak proto se Richardson zdráhal vykonat trest, když poručík King tenkrát odsoudil Joeyho Longa ke stovce ran za to, že mu ztratil jeho nejlepší boty k uniformě válečného námořnictva? Kristepane, ty jsi ale tajnůstkář! A musels zřejmě něco dát i Jamisonovi, aby trval na svém, že Joeyho duševní stav je příliš křehký, než aby Joey vydržel celý ten výprask — panebože!“

„Joey se postaral o Ika. Takže teď se zase já starám o Joeyho.“

Usedli ke stolu, aby spořádali připravený oběd - všichni tři až příliš zaujati vším, co se kolem dělo, než aby ohrnovali nos nad do omrzení se opakujícím jídelníčkem.

„Ty jsi zřejmě strávil den v Charlotte Fieldu, takže ses asi nedoslechl, co provedl ten chlap, co napadl Kitty,“ řekl Stephen Richardovi, když dojedli a šťastná Kitty umývala misky a lžíce tentokrát už v novém plechovém škopíčku - už je konec s tou starou dřevěnou štoudví!

„To jsi uhádl, nic jsem neslyšel. Povídej.“

„Tommymu číslo dvě se moc nelíbilo, že je ukován k žernovu, takže v noci na dnešek se trochu pošťoural v zámku na poutech a uprchl do lesů, nepochybně aby se tam připojil ke Grayovi.“

„Když už tady teď nejsou žádní ptáci, zajdou tam hlady.“

„To si myslím taky. Stejně skončí znovu v železech u mlýnského kamene.“

Richard vstal, stejně tak i Stephen, Richard vzal Stephena kolem ramen a vedl ho ven ze dveří, z doslechu. „Měl bys asi,“ šeptal, „majora upozornit, že se tu možná chystá takové malé spiknutí. Dyer, Francis, Peck a Pickett si zřejmě nakradli cukrovou třtinu, která rostla někde stranou, a všichni čtyři se motali kolem Anstisova stánku a sháněli se po takových věcech, jako jsou měděné kotlíky a měděné trubky.“

„Proč to neřekneš majorovi ty? S těmihle věcmi jsi přece měl co dělat ty sám.“

„Právě proto bych to majorovi raději neměl hlásit já. Já musím být v tomhle směru velice opatrný, Stephene. Kdybych o tom začal já, major by si mohl pomyslet - kdyby se snad mezi trestanci anebo mezi řadovými vojáky námořní pěchoty objevily nějaké nezákonné lihoviny - že jsem si tuhle historku vymyslel, abych tím zakryl nějaké své vlastní hříšky.“

Co si to tam venku šuškají?, vrtalo Kitty hlavou, když utírala misky a lžíce a rovnala je na polici, dříve než se pustí do mytí nových cínových talířů, šálků a příborů. Och, já jim tu doopravdy jen překážím!

Richardova políčka a záhony se pro Kitty staly celým světem a naplnily jí život tak, že na nějaké průzkumy a výlety jí nezbýval vůbec čas. Její jedinou cestou do Sydney Townu — kromě návštěv bohoslužeb — byla ta, kterou podnikla k identifikaci muže, jenž ji napadl a oloupil, a to věru nebyla ta pravá chvíle, kdy by si mohla důkladněji prohlédnout okolí svého nového bydliště. Zato se v ní probouzela k životu selská krev, pro práci, která tu na její ruce čekala, by si byl Richard sotva mohl vybrat lepší ženu než Kitty.

O housenkách slýchala mluvit neustále, až je konečně osmnáctého října spatřila na vlastní oči. Osení na Richardově poli se zazelenalo a pšenice hnala do klasu, zatímco na vládních pozemcích byla stižena jakousi plísní a škodily jí i slané větry, které bičovaly otevřenější prostory údolí, zdaleka to však neznamenalo úplný nezdar budoucí sklizně. Rok byl sice suchý, ale úrodu zachraňovaly občasné noční lijáky, které s ránem opět ustávaly. Snad proto také se housenky neobjevily už v průběhu zimy. A pak najednou jako by všechno rostlinstvo zalehla vlnící se brčálová přikrývka — housenky byly jasně zelené, asi palec dlouhé, tenké. I v tomto směru měl Richard štěstí, neboť Kitty se ani trochu neštítila všelijakých píďalek, larev a červů. Dokázala je z rostlin obírat bez známky odporu, i když účinnější obrana byl přece jen roztok mydlinek s tabákem. Všechny ženy na ostrově, s výjimkou těch, které posluhovaly námořní pěchotě anebo pracovaly v pilařských jámách, nastoupily ke sběru housenek a k postřiku plodin. Během tří týdnů bylo po nezvaných hostech. Kynula dobrá žeň. Brzy už se měla sklízet kukuřice, začátkem prosince pak i pšenice. Třebaže podle nových podmínek vyhlášených majorem Rossem náleželo všechno, co si omilostněný Richard vypěstoval, toliko jemu, odváděl přesto veškeré přebytky svědomitě do vládního skladu a schraňoval za ně další a další peněžní poukázky. Část úrody, kterou si ponechával, dílem spotřebovali sami dva, dílem ji spořádala Augusta a zbytek jim zůstával na osev.

Často ji napadalo, když se lopotila s motyčkou anebo po čtyřech na kolenou plela záhony, že podnebí na Norfolku je vlastně mimořádně přívětivé - mírné, teplé, bez slunečního úpalu. Sotva začínaly rostlinky trochu chřadnout nedostatkem vláhy, přihnal se vydatný noční déšť a k ránu už byl opět pryč. V drolivé narudlé zemi se dařilo všemu. Ne, ostrov Norfolk jí sice zdaleka nepřirostl k srdci tak jako rodný Kent, ale přesto v sobě měl cosi čarovného. Propršené noci, prosluněné dny, tak se snad vedlo jen vílám v pohádkách.

Některá z děvčat, která poznala na Lady Julianě, se nastěhovala do domků početných Richardových přátel. Aaron Davis, pekař celé komunity, k sobě přijal Mary Walkerovou i s jejím dítětem. George Guest se ujal osmnáctileté Mary Batemanové, kterou Kitty dobře znala a mívala ji moc ráda, u níž však postřehla některé podivné povahové rysy, jakousi předzvěst hrozící duševní poruchy. Edward Risby žil šťastně s Ann Gibsonovou a chystali se k sňatku, jenom co na ostrov zavítá osoba oprávněná oddávat. Všechny tyto ženy, stejně jako Olivia Lucasová, se u nich už vystřídaly na návštěvě - jaká radost to byla moci jim nabídnout šálek čaje, a dokonce jim ho i osladit! Mary Batemanová i Ann Gibsonová očekávaly děťátko, Mary Walkerová, jejíž holčička Sarah Leeová se už batolila kolem ní, čekala první dítě s Georgem Guestem. Bezdětná z nich ze všech zůstávala už jen jediná: Kitty Clarková.

Rybám odzvonilo. Šalupa ze Siria, která jediná se mohla odvážit za rybolovem i ven z laguny, se roztříštila na kusy, když se pokoušela převézt ze Surprize na břeh šest trestankyň, jednu navíc s malým dítětem. Všichni veslaři se utopili stejně tak jako muž, který jim plaval ze břehu na pomoc. Jednou ze tří žen, které se zachránily, byla matka utonulého děcka. Občasné řídké úlovky ryb, nachytané ze zbylé pramice, putovaly všechny do důstojnické kuchyně a do jídelny námořní pěchoty. Nic nezbylo na námořníky ze Siria ani na omilostněné trestance. Zato objevili mezi nejrůznějšími rostlinami, které dovezl Justinian, i bambus, jeden trs obdržel také Richard, aby si z něho mohl vypěstovat pár rybářských prutů. Na vlasec nahozený jen tak rukou z útesů se totiž nedalo chytit pranic.

Značné vzrušení zažili v Charlotte Fieldu, kde byly výběhy pro hospodářská zvířata oplocené suchým liánovým klestím prorostlým silně trnitými křovinami, nešťastnou náhodou zachvátil jedno z těchto ohrazení požár, který se vzápětí přenesl i na sousední pole dozrálé kukuřice. Podle prvních došlých zpráv se v Sydney Townu nejprve domnívali, že hoří veškerá úroda na kukuřičných polích, avšak poručík Clark, který na místo doběhl téměř tryskem, poslal zdrcenému majoru Rossovi okamžitě nazpět zprávu, že plamenům padly za oběť pouhé dva akry, a to především díky úsilí nesmírně obětavých trestankyň, které oheň zcela samy utloukly haluzemi. Oněm „prašivým poběhlicím“ z Charlotte Fieldu pak poručík Clark v návalu vděčnosti věnoval každé po jednom páru botek z vládního skladu.

Darcy Wentworth byl záhy odvelen do Charlotte Fieldu, kam se přestěhoval i se svou družkou Catherinou Crawleyovou a malým Williamem Charlesem, jen co mu tam postavili domek, měl dozírat na trestance a trestankyně a přitom zastávat i úlohu felčara. Náplň jeho druhé funkce byla značně široká, od asistence u porodů až po rozhodování, kdy už bičovaný trestanec nesnese další rány. Pokud se provinění dopustila žena, měl Wentworth sklon spíše ke shovívavosti, zatímco poručík Clark, jenž na ženy z Charlotte Fieldu hleděl zprvu dost spatra, by byl na jeho místě Richardsonovi poradil, ať vybere nějakou ostřejší kočku a ať víc přitlačí.

O něco pestřejší byl teď už ke Kittině radosti výběr jídel. K vaření měla upravený příhodný kout, neboť Richard ohniště ze dvou třetin překryl železnými pláty a nad zbylou třetinu otevřeného ohně umístil rožeň. Na vaření brala rendlíky bez pokličky, na dušení s poklicí, měla i pánve na smažení a konvici s hubičkou, která trvale bublala na chladnějším zadním místě plotny, takže Kitty mohla kdykoli připravit čaj sobě i návštěvám anebo si šplíchnout horkou vodu do škopíku, kde umývala nádobí. Richard jí vyrobil i něco, čemu říkal spořič mýdla: drátěný košík s držadlem, do něhož mohla mýdlo položit a propláchnout ho ve vodě, aniž jí vyklouzlo z ruky.

Johnu Lawrellovi Richard nesmlouvavě přikázal, že jí musí přenechat část slepic a kachen, takže se Kittiny zdroje rozrostly o drůbež a ke zvláštním příležitostem mohla nabídnout i vejce. Augusta vrhla dvanáct selat a jen dvakrát se jí podařilo část z nich zalehnout. Šťastnou náhodou zůstalo naživu všech šest prasnic a navíc dva kanci, s nimiž Richard počítal o Vánocích na rožeň. Vepříci náleželi výlučně jim samým. Pokud chtěl některý úspěšný pěstitel prodat nadbytečné sele vládnímu skladu, dostal za ně řádně zaplaceno (přičemž mezi kanečky a prasničkami nečinil Ross žádné rozdíly), pokud si někdo chtěl vepřové nasolit, obdržel sůl a navíc i bečku. Rossovým cílem, jak oznámil hned při svém nástupu, bylo ulehčit vládnímu skladu o co největší počet trestaneckých krků. Lidé jako Aaron Davis, Dick Phillimore, Nat Lucas, George Guest, John Mortimer, Ed Risby a Richard Morgan byli důkazem, že Rossův plán může mít úspěch, pokud k jeho uskutečnění bude dostatek času.

Hlavním majorovým problémem byla námořní pěchota a námořníci ze Siria, kteří odmítali špinit si ruce pěstováním zeleniny a ostatních plodin a požadovali, aby se o jejich zásobování staral vládní sklad. A když nebylo ve skladu, neváhali krást trestancům zeleninu, melouny nebo drůbež, pych trestal Ross se stejnou tvrdostí, jako kdyby tomu bylo naopak. Reptání mezi svobodnými muži proto sílilo a množily se podmračené tváře, tihle svobodní byli skálopevně přesvědčeni, že žádný trestanec si nic z toho, co vypěstuje, nemá co ponechávat, že každičké sousto patří jim a že na ně mají přednost přede všemi vězni. Nač by se oni měli dřít na zahradě, když toho trestancům naroste beztak dost, aby se námořníci a vojáci najedli dosyta? Trestanci jsou přece majetkem Jeho Veličenstva krále, nesmějí nic vlastnit, nic si přisvojovat. Trestanci nemají žádná svoje práva, takže kdo si vlastně tenhle major Robert Ross myslí, že je? To, co se jim nehodilo do krámu — že totiž Ross trestancům ukládá odevzdávat celé dvě třetiny všeho, co vypěstují, do vládního skladu — nebrali prostě v úvahu, jen omilostnění trestanci si směli ponechávat všechno.

Boží hod vánoční připadl na sobotu, probudil se do čistého a jasného rána, třebaže od jihu dul silný vítr a ze Sydneyova zálivu doléhalo hřmění mohutného příboje. Richard porazil oba kanečky, Nat Lucas podřízl dvě husy, George Guest tři tučné kačeny, Ed Risby přinesl čtyři slepice a Aaron Davis napekl chléb z pšenice, která jim všem zbyla po odvodech do vládního skladu. K slavnostnímu obědu si vyšli na Point Hunter, do stínu borovic, kam se spolu s nimi vydali i Stephen Donovan, Johnny Livingstone a Darcy Wentworth se svou rodinou. A brzy se už selata i drůbež otáčely na rožních, které Darcy zrekvíroval v kovárně. Stephen a Johnny přispěli deseti lahvemi portského, takže na každého muže i ženu připadla půlpinta.

Major dal vyhlásit, že trestanci budou Vánoce slavit kromě lehkého piva nasucho, a pro vojáky námořní pěchoty platil rozkaz vypít si svou půlpintu rumu mimo dohled kohokoli z trestanců, King vydával při slavnostních příležitostech rum i trestancům, zatímco Ross — zejména po zjištění, co chtěli Dyer, Francis a další udělat se svou cukrovou třtinou — neměl v úmyslu sebeméně ho v tomto směru napodobit.

Pro Kitty se tahle sobota stala prvním skutečně slastným dnem od chvíle, kdy jí umřel tatínek. Pro ženy rozprostřeli na zem plachtovinu ze Siria, aby se měly kam posadit, navíc tu byly i polštářky pro pohodlí těch, které byly v jiném stavu. Borovice trochu mírnily dorážející vichr, tatínkové sešli s mrňaty dolů na pláž Želví zátoky, brouzdali se tam s nimi a z písku jim stavěli hrady, zatímco matky si opodál spokojeně povídaly. Kitty s sebou vzala i konvici, aby mohla na samostatném ohýnku připravit čaj pro přátele. Mužští, poté co si odbyli své otcovské povinnosti na břehu, si dřepli opodál a klábosili, zatímco ženy se ujaly rožňů, chystaly mísy salátu, celeru, syrové cibule a mladých fazolí a do žhavého popele zahrabávaly brambory. Kolem druhé hodiny se všichni sesedli k jídlu, nato pak muži i ženy společně připili Jeho britskému královskému Veličenstvu, a když se posléze rozložili k odpolednímu zdřímnutí, schoulily se k nim i všechny děti a postupně usínaly.

Vycházejí spolu báječně, uvědomovala si Kitty. Prožila s nimi dobré i zlé, a tak už tohle dokázala ocenit. My tady představujeme docela nový druh Angličanů. Na tom, co ze sebe dokážeme udělat, se navždycky podepíše to, že nás tamti lepší lidi nechtěli, a poslali nás proto sem. Tamti lepší, co vůbec nejsou lepší, co si jen nevidí na špičku nosu. Zčistajasna jí svitlo, že nikdo z těchhle odsouzených se už do Anglie asi nikdy nevrátí. Ztratili k Anglii veškerou úctu. Doma - to pro ně teď znamenalo tady.

A co ona sama? Až dosud neměla příležitost podívat se sem dolů na pobřeží, a tak seděla, bradu položenou na kolenou obemknutých pažemi, a hleděla do dáli, někam za útes skrytý očím pod zpěněnými vlnami a závoji tříště. Třebaže nebyla nevnímavá k malebné kráse toho pohledu, nijak si ji nezískal. Skutečný půvab pro ni stále ještě znamenal Elthain, pěkný a prostorný zděný domek se zasklenými okénky a kolem něho záplava bílých a růžových růžiček - na záhonech po cely rok plno květů, hledíků, fial, orlíčků, macešek, narcisů, sněženek - sady s jabloněmi - háje s tisy a duby - zelené louky a na nich nakadeřené bílé ovečky, břízy, buky. Och, jak ta tatínkova zahrádka uměla vonět! Jaký blažený poklid tam prostupoval všechno lidské snažení a konání! Tenhle ostrov, ten Norfolk je tak cizí, tak nepodrobitelný. Člověka to deptá a drtí. Zatímco domov - tamten domov - hýčkal, hladil.

Vzhlédla, uvědomila si, že se na ni zahleděl Stephen, a do krvava se zarděla. Polekala ho tím zřejmě, okamžitě přelétl očima k útesu. Och Stephene! Proč ty mě nechceš mít víc rád? Kdyby ses do mě zamiloval, Richard by mě určitě nechal odejít-já to vím, že by mi nebránil. Nejsem středem jeho světa. Vystěhoval mě do komůrky a dveře mezi námi zavírá na zástrčku, ale ne proto, že by ho svádělo přijít za mnou - to by byl tu závorku upevnil na mé straně dveří. Proto, aby mě vystrnadil ze svého domova. Aby se tvářil, jako že tam vůbec nejsem. Proč ty mě nechceš milovat, Stephene, když já tě tolik miluju? Chtěla bych zlíbat tvou drahou tvář, vzít ji do dlaní, usmát se do tvých očí, uvidět, jak má láska září v jejich modři jako slunce na nebi nad Norfolkem. Proč mě nechceš milovat?

Když už slunce přestalo hřát a utrmácené děti začaly pofňukávat, nezbylo než všechno sbalit a jít. Jedna po druhé se rodinky cestou loučily s Richardem a Kitty. Poslední, kdo odbočoval, byli Nat a Olivia Lucasovi. Oliviin chlapeček William je vlastně

ještě mimino a její dcerky dvojčata jsou na něho tak nesmírně pyšné. Milí lidé.

„Jak se ti líbily první Vánoce u antipodů?“ zeptal se jí Richard.

„U koho říkáš? Líbily, opravdu, moc a moc!“

„U antipodů. Antipodové je cizí slovo pro protinožce, víš? Pochází z řečtiny a znamená přesně totéž: naproti nohám.“

Slunce právě na západě zašlo za vrchy a Richardovy pozemky se hroužily do hlubokého a chladného stínu.

„Rozdělám oheň, nechceš?“

„Ani ne, radši bych už šla spát,“ řekla posmutněle, před očima stále ještě Stephena, jak se od ní odmítavě odvrací. Domýšlela se samozřejmě až příliš dobře proč: jsem přece tak obyčejná, tak všední, hubená jak bidlo, i přesto, že jsem trochu přibrala a že si namlouvám, že mám teď ňadra pěkná jako ostatní ženské, že jsem štíhlá v pase a že mám správně kulaťoučké boky.

„Zavři oči a napřáhni ruku, Kitty.“

Poslechla a ucítila, jak jí do dlaně vklouzlo cosi malého hranatého. Pak oči opět otevřela. Krabička. Třesoucími se prstíky odklopila víčko a uvnitř spatřila zlatý řetízek.

„Richarde!“

„Veselé Vánoce,“ usmál se na ni.

Vrhla se mu kolem krku, přitiskla se tvářičkou k jeho líci a pak ho v návalu vděčnosti a radosti políbila na ústa. Na okamžik strnul, poté ji objal kolem pasu a polibek opětoval. Děkovné gesto se tím okamžikem proměnilo v cosi zcela odlišného. Richard - natolik soudný, že v jejím projevu nespatřoval nic víc, než čím skutečně byl - jen zdrženlivě vychutnával dotek hebkých rtů. Neodtáhla se, nebránila se, naopak, přimkla se k němu a líbala ho dál. Cítila, jak kdesi uvnitř se v ní rozhořívá chvějivý plamínek. Zapomenut byl Stephen, zapomenuta ona sama, oddávala se jeho ústům a kdesi v koutku mysli, který jí v tu chvíli ještě zbýval k úvahám, si uvědomovala, jak úžasný a exotický zážitek je první opravdový polibek v jejím životě, vnímala, že Richard Morgan je vlastně muž mnohem zajímavější, než si až dosud připouštěla.

Pak se od ní naráz odtrhl a vyšel z místnosti, vzápětí zvenčí uslyšela údery sekery. Stála, zachvácena dosud dohasínajícím požárem, pak si připomněla Stephena a zalil ji pocit viny. Jak jen mohla tak vychutnávat líbání s Richardem, když přece miluje Stephena. Vyhrkly jí slzy, utekla do své světničky a v pláči se posadila na pelest.

Krabičku se zlatým řetízkem dosud držela v dlani. Když jí oči trochu oschly, opatrně ho vyňala a zapnula si ho kolem krku, rozhodnuta, že až se půjde vykoupat, musí shlédnout svůj odraz na hladině tůně. Je na mě tak strašně hodný! Proč jen cosi v ní stále ještě nepřestává toužit, aby ji byl Richard raději nepouštěl z objetí?

Nákladní loď Supply dorazila k ostrovu šestého února 1791. Přivezla dopis guvernéra Phillipa s příkazem pro celou posádku Siria, aby se na ni nalodila k plavbě do Port Jacksonu. Ovšem ti, kdo se rozhodnou na Norfolku trvale zůstat - pravilo se v dopise dále - mají zaručený příděl šedesáti akrů pozemků a budou se moci se Supply při její nejbližší plavbě na ostrov opět navrátit.

Jedenáctiměsíční vyhnanství kapitána Huntera tím končilo, a byl věru nejvyšší čas. Hunter k ostrovu Norfolk pojal hlubokou nenávist, které se nedokázal zbavit po celý zbytek života -a která měla neblahý vliv na jeho příští chování a jednání. Stejně hluboce zanevřel i na majora Rosse a na všechny ostatní příslušníky „té zasrané námořní pěchoty“, jak říkal, na celém světě. S sebou odvážel kapitán Hunter i Johnnyho Livingstonea, jenž se tak konečně opět navrátil pod jeho ochranná křídla.

Zásobovací loď Gorgon z Anglie, kterou v Novém Jižním Walesu čekali už celé měsíce, stále ještě nedorazila. Nepřiplula ani žádná jiná loď kromě Supply, která devatenáctého listopadu předchozího roku přivezla z Batávie směšně malý náklad mouky, zato hojnost nejméně oblíbeného pokrmu - rýže. Nedlouho po ní doplula sedmnáctého prosince i najatá loď Waaksamheid s dalšími tunami rýže, ale také čaje, cukru a holandského džinu pro důstojníky, z nasoleného masa, které v Port Jacksonu vyložila, už byla jen zatuchlá kaše a samá kost.

Podle slov poručíka Harryho Balla ze Supply hodlala Jeho Excelence najmout Waaksamheid, aby dopravila kapitána Huntera a posádku Siria zpátky do Anglie. Ve spěchu, aby užuž byla zpátky v Port Jacksonu, se Supply jedenáctého února vydala na cestu. Mezi těmi na její palubě, kdo měli v úmyslu se na Norfolk vrátit, byli i všichni tři muži z posádky Siria, kteří pomáhali s chodem a ostrahou palírny majora Rosse. Byla teď už zavřená, soudky dozrávaly v úkrytu na bezpečném místě.

John Drummond se zhlédl v Anně Readové z Lady Penrhyn. Ta ovšem žila s Neddym Perrotlem: i když si byl Drummond vědom, že nebude jeho, nedokázal přenést přes srdce, že by bez ní odplul do Anglie. William Mitchell se sblížil se Susannou Huntovou z Lady Juliane a oba měli v úmyslu v těchto odlehlých končinách zůstat. Peter Hibbs uvízl v tenatech dalšího děvčete z Lady Juliany Mary Pardoeové, která se stala „manželkou“ jednoho z jejích lodníků a v závěru cesty mu porodila holčičku. Načež ji onen dareba opustil a klidně ji ponechal po převozu na ostrov Norfolk jejímu osudu.

Patnáctého dubna už byla Supply opět zpátky. První, koho vylodila, byl oddíl Ozbrojeného sboru Nového Jižního Walesu, jednotek naverbovaných Londýnem, které tu nadále měly konat strážní službu a onen velký experiment ohlídat, aby se námořní pěchota mohla vrátit domů. Kterýkoli z příslušníků námořní pěchoty, jenž si odsloužil svá tři smluvní léta, měl ovšem volnost se k novému sboru připojit, pokud se nechtěl vrátit do Anglie. Kapitán Hill, poručík Abbott, podporučík Prentice a jedenadvacet vojínů měli nahradit stejný počet příslušníků námořní pěchoty, až na to, že z jejich řad měli odplout celkem čtyři důstojníci: tři plánovaně, u čtvrtého šlo o neblahou nutnost. Kapitán George Johnston si do Port Jacksonu odvážel svou trestaneckou družku Esther Abrahamsovou a jejich syna George, příjemný poručík Cresswell, objevitel bezlesého území Charlotte Field, opouštěl ostrov tak, jak připlul - svobodný, poručík Kellow, mezi kolegy důstojníky pramálo oblíbený, odplouval s trestankyní Catherinou Harfovou a dvěma chlapci, z nichž mladší byl už jeho synem, a poručíka Johna Johnstonea museli na palubu Supply přenést, a to v beznadějném zdravotním stavu. Ze staré gardy tak na ostrově zbýval jen major Ross, poručík Clark a podporučík Faddy. A pochopitelně i kadet Malý John Ross.

Zlé znamení bylo, že Supply přivážela dva další felčary: Thomase Jamisona, jenž si odbyl dovolenou v Port Jacksonu, a Jamese Callama, lodního lékaře ze Siria. Jelikož na ostrově už v této funkci působili Darcy Wentworth a Denis Considen, vzrostl počet členů lékařské služby na čtyři. Čtyři felčaři na populaci, která se právě měla zmenšit o sedm desítek lidí?

„Něco mi to říká,“ svěřoval se zachmuřený major Ross Richardu Morganovi. „Jen co dorazí další transporty trestanců z Anglie, dostaneme sem další příděl. Jeho Excelence mi dala také na vědomí, že má v úmyslu poslat mi sem některé z recidivistů, kteří u něho nesekají dobrotu. V Port Jacksonu, jak píše, utíkají, vraždí domorodce, vylupují odlehlejší osady a samoty a znásilňují osamělé ženské. Guvernér má pocit, že tady, na mnohem menším prostoru, bude snadnější je uhlídat. Takže já budu muset dát postavit nějaké mnohem bytelnější vězení, než je ta stará strážnice, a budu s tím muset začít co nejdřív. Nikdo nemá tušení, kdy příští transport dorazí, ví se jen, že určitě připluje. Jak to tak vypadá, jde Londýnu spíš o to zbavit se trestanců než zajistit, aby tu vůbec přežili. Takže pilně řežte dál, Morgane, tak pilně a rychle, jak jen dokážete, a ať vás ani nenapadne chtít jednu jedinou pilařskou jámu zavřít.“

„Jak vypadají ti muži z nového sboru?“ otázal se ho Richard. „Mezi jejich mužstvem a mými řadovými vojáky nevidím žádný velký rozdíl - obojí představují stejnou bandu darebáků, která nějakým řízením osudu unikla pozornosti anglických soudů. S důstojníky je to o něco lepší, ale o jejich schopnostech si valné iluze nedělám. Co já bych dal za jednoho pořádného zeměměřiče! Mám vyměřovat po šedesáti akrech pro muže ze Siria, jako třeba pro Drummonda a Hibbse, zrovna tak jako pro své chlapy, kterým už doběhla smlouva, a já nemám geometra. Bradley byl neschopný až k pláči a Altree ještě o něco horší.“ V očích mu zajiskřilo. „Nepatří náhodou, Morgane, k vašim početným utajovaným odbornostem také zeměměřičství?“

Richard se rozesmál. „To ne, pane majore, to opravdu nepatří.“

Úroda kukuřice v Charlotte Fieldu byla obrovská, desítky trestankyň tam poslali loupat tisíce palic a drhnout z nich zrno. Také sklizeň pšenice byla mnohem lepší, než se dalo čekat po pustošivých větrech a housenkové pohromě. Ale Port Jackson se opět vrátil k dvoutřetinovým přídělům, což znamenalo, že stejný příkaz platil i pro ostrov Norfolk. Když devátého května Supply odplouvala, byla naštěstí natolik obsazená odjíždějícími lidmi, že pro náklad zrna už neměla místo. To, co ostrov Norfolk měl, bylo jeho - alespoň prozatím. V Charlotte Fieldu postavili z kmenů mladých borovic pohodlný srub pro Darcy Wentworthe a jeho rodinu, jejichž odchodu ovšem celý Sydney Town silně želel. Tato vesnice na západě ostrova se ale teď už nejmenovala Charlotte Field, v sobotu 30. dubna major Ross oficiálně vyhlásil, že nadále ponese jméno Queensborough a že také dosavadní gramaticky nesprávný název Phillipburghu se upravuje do náležitého přivlastňovacího znění Phillipsburg.

Od té doby, co k Norfolku dorazila Supply, uplynulo dost času, aby se sedm set obyvatelů ostrova mohlo navzájem seznámit. A klevetami to celým Norfolkem bzučelo jako v úle, poručík Ralph Clark pověrčivě zaklepal na dřevo, když z dovezené révy utrhl první dva hrozny, které kdy dozrály u protinožců, avšak daleko šťavnatější plody bujely za každodenní sklizně čerstvých klepů jiného druhu. Paní Lizzii Morganové, hospodyni majora Rosse, nebylo vůbec proti mysli dělit se o pikantérie posbírané ve viceguvernérově kuchyni. Svou troškou k nim ochotně přispívala i paninka Mary Branhamová vévodící v domácnosti poručíka Ralpha Clarka. Od těch nejpřednějších na ostrově až po ty docela poslední se dopodrobna zkoumal, posuzoval a hodnotil každičký jejich krok, každý jejich počin. Jestliže nějaký trestanec opustil svou družku z Lady Penrhyn kvůli mladší a pohlednější sukni z Lady Juliany, hned se o tom vědělo. Jestliže si vojín námořní pěchoty tajně zašpásoval s partnerkou některého trestance, už se to komentovalo. Když vojíni Escott, Mee, Bailey a Fishbourn z námořní pěchoty začali vařit pivo z ostrovního ječmene a z chmele z Justiniana, rázem o tom věděl kdekdo. Jakmile Malý John Ross trochu pobledl, okamžitě se všichni starali proč. A každý taky dobře věděl, kdo byl tím třetím z trojice chlapů, kteří se vloupali do vládního skladu a pokusili se ukrást nějaké cennosti. John Gault, sluha pana Freemana, a trestanec Charles Strong byli každý odsouzeni ke třem stům ránám tou nejhorší kočkou: sto ran v Sydney Townu, pak - po uzdravení - další sto v Queensborough a nakonec - po opětném uzdravení —ještě sto ve Phillipsburghu. Ani tváří v tvář tomuto strašlivému trestu, který je pro zbytek života zčásti zmrzačil, neprozradili jméno onoho třetího muže. Ale kdekdo ho přesto znal.

Navzdory navzájem se proplétajícím vztahům mezi těmi, kteří byli pověřeni střežit, a těmi, kdo byli střeženi, se oba tábory značně lišily, když se vyhrocovalo řešení všelijakých stesků a křivd. Znamenalo to třeba, že když byly sníženy příděly a mezi mužstvem námořní pěchoty to vypadalo na vzpouru, nemusel se major Ross obávat, že by této nebezpečné situace trestanci jakkoli zneužili. Marinád v čele s obvyklými reptaly, jako byli Mee, Plyer a Fishbourn, odmítli spokojit se s dávkami mouky z vládního skladu, neboť — jak si stěžovali - už své příděly dávno vyčerpali na výměnu za čerstvé potraviny od trestanců. Jejich vzpoura neměla úspěch ani dlouhé trvání, když je major Ross vyslechl, odsekl jen, že nejsou nic než zasraná banda těch nejzasranějších lenochů, že s nimi nehodlá mařit čas a že je ani dost málo nelituje. Pokud si chtějí uchovat své příděly mouky neztenčené, ať si laskavě čerstvou zeleninu vypěstují sami. Mají víc času a dostávají víc ryb než trestanci, tak co jim v tom ještě brání? Rossův někdejší sluha Escott a skupinka dalších vojínů poté sklapla a bylo po bouřce. Krátce nato se začala opět vydávat denní porce rumu, slušný šálek ho byl. Jestli mužstvo nezpacifikovalo nic jiného, dokázal to rum. Copak by ostatně Ross mohl prostě polovině svého kontingentu odebrat muškety? Samozřejmě že ne. Líp je takhle utlumit, svědomí ať jde k čertu!

Pozornost pochopitelně vzbudil i odchod Johnnyho Livingstonea. Všechny oči se upíraly na Stephena Donovana, aby nepromeškaly příležitost uvidět, kdo u něho zaujme Johnnyho místo. Neodhalily však žádný nový vztah ani nezjistily jakéhokoli partnera z řad trestanců, jelikož Donovan při dozoru nad trestaneckými pracovními četami nijak nezměnil svůj styl a choval se k nim se stále stejnou dobromyslnou tvrdostí, usoudily zvědavé hlavy posléze, že to s tím Johnnym asi nebylo nic moc vážného.

Co dále všetečky dráždilo, bylo to, jak Richard Morgan nakládal se svou děvečkou Kitty Clarkovou, před kterou se večer, než se odebral na lůžko, zavíral ve svém pokojíku na zámek. Na zámek.

„To jí patří,“ prohlásila Lizzie Morganová, jejíž dívčí jméno ostatně znělo Lock, tedy zámek.

Richardovo vřelé přátelství se Stephenem Donovanem bylo až proslulé, avšak ti, kdo ho znali ještě z dob na Cerere a Alexanderu, se zapřísahali, že není ani trošinku málo přihřátý, a třebaže jeho někdejší druzi Will Connelly a Neddy Perrott Richarda i nadále ignorovali, nepřiměl je nikdo k tomu, aby připustili, že by snad byl někdy nadzvedával Donovanovi košilku. A pokud se někomu povedlo dík nepřivřeným okenicím nahlédnout dovnitř Donovanova domku, vše, co zvídavec vyšpehoval, bylo, že sedí buď naproti sobě nad šachovnicí, anebo bok po boku u krbu či u jídla u stolu. Ovšem nikdy tam s nimi nepobývala Kitty Clarková. Ta zůstávala doma, střežena Lawrellem a Madavishem.

Od chvíle, kdy Stephen o Vánocích 1790 postřehl, jak se Kitty při jeho pohledu začervenala, nepřestával si lámat hlavu, co si s ní počít. Dával teď pozor a shledal, že její pozornost je skutečně trvale upřena jen a jen na něho, i když se mezitím její postoj k Richardovi přece jen nepatrně proměnil. Před vánočním obědem na pobřeží se Richarda zjevně bála - už povahou to byla vylekaná myška, ale nikoli vychytralá. Spíš slaďounká, pokorná, hloupoučká. Kdyby neměla ty oči Williama Henryho, byl by ji Richard bez povšimnutí minul, tím si byl Stephen jistý. Takže Richardova energická povaha, jeho inteligence a zdrženlivost mu daly v jejích očích vyrůst přímo v Boha Otce všemohoucího, věkovitý zdroj veškeré autority, jenž vnukal bázeň a vyžadoval poslušnost na slovo. Ale po onom božíhodovém obědě jako by Kitty něco z toho strachu před ním ztratila, jak Stephen předpokládal, mohl za to i ten zlatý řetízek, který teď ani na jediný okamžik neodkládala. Jak ženské zbožňují všechny tyhle blýskavé cetky! Anebo je to snad tím, že blýskavé cetky stojí pěkné peníze a stávají se tak mírou, jak mnoho si jich muž považuje? Přesto však je to on, Stephen, kdo živí její sny o lásce. V tom se nemohl mýlit. Proč, to sám nevěděl, třebaže si už dávno ověřil, že ženy přitahuje. Snad proto, že u mne vnímají tu nedosažitelnost - ženy odjakživa nejvíc ze všeho chtějí to, čeho se jim nemůže dostat. Kitty ovšem zatím nemá ani zdání, že by stačilo kývnout prstíčkem a Richarda by měla u nohou, takže v tom asi přece jen bude něco víc než pouhý řetízek.

Co teď? Jak tyhle její probuzené city odvést od sebe a zaměřit je na Richarda?

Tobiáš schoulený v jeho klíně se zvedl, protáhl a opět uvelebil. Malinký rezavý uzlíček s převelikými tlapkami, které napovídaly, že jednoho dne z něho bude opravdový lev. Co jen tohle je za kocourka, co mu Olivia podarovala! Převelice bystrý, mazaný, nepoddajný, paličatý, neskonale půvabný, kdykoli se mu zachce dát se hýčkat a opečovávat. Těch koťat, co mohl zplodit! Jenomže Stephen, jenž toužil spíše po mazlíčkovi, který by raději spal spolu s ním ve visutém lůžku, než aby se toulal bůhvíkde za erotickými výboji, ho bez rozpaků a bez milosti vykastroval.

Ani v květnu, když Supply vyplouvala do Sydney, ho stále ještě nenapadalo žádné řešení. To už máme květen 1791? Kam jen se ta léta poděla? Je tomu už pět let, co potkal Richarda Morgana.

Novým Stephenovým úkolem bylo vyměřování pozemků, neboť znal alespoň základy tohoto umění, ti, kdo se vrátili se Supply, aby získali na ostrově půdu, se už nemohli dočkat, a major Ross zase toužil mít je co nejdřív co nejdál. Ti námořníci ze Siria, říkal si Stephen, jsou, jak se zdá, spíš schopni se vyrovnat s tím, do jakých dálav se dostali, než mariňáci, kteří s tím ani zdaleka smířeni nejsou. Chlapi, jako Eliáš Bishop a Joseph McCaldren - kdysi nenapravitelní výtržníci -, teď mají jediný zájem: získat pozemek a vzápětí ho pak se ziskem prodat dál. A jen co vytěží z ostrova Norfolku, co se dá, vrátí se do Port Jacksonu a tam si zažádají o další půdu, opět s cílem ihned ji zpeněžit. Ti chtějí tvrdou minci na dlaň, nestojí o to, aby v ní místo toho drželi tvrdou násadu motyky. Prozatím ale lelkují po Sydney Townu a spolu s těmi pěšáky, kterým dosud nevypršela smlouva, tropí všelijaké výtržnosti. Chudák major Ross! Jak v Port Jacksonu, tak doma v Anglii mu připravují zlé časy. Zlomyslní poštívači, jako George Johnston a John Hunter - nemluvě o tom bláznu Bradleym -, teď pilně našeptávají guvernéru Phillipovi do pozorně nastaveného ouška, takže se Ross za všechnu svou práci sotva dočká nějakých díků. Stephen si ho považoval stejně jako Richard a ze zcela stejných důvodů. Před Rossem stály zcela nepřekonatelné překážky, jimž major čelil bez bázně a bez ohledů na kohokoli. Což je vždycky nebezpečné počínání.

„Hlavní problém spočívá v tom,“ vykládal Stephen Richardovi nad pečeným kuřetem s rýží, kterou Kitty výtečně ochutila sádlem, cibulí ze zahrádky a pepřem, který utloukla v hmoždíři, „že k zaměření pozemku potřebuješ volný výhled, zatímco Norfolk je jeden hustý les a všechny stromy v něm jsou úplně stejné. Dokážu vyměřovat kdekoli, kde je terén už vymýcený, ale spousta těchhle šedesátiakrových bloků samozřejmě nebude na pasekách. Můžu usadit Eliáše Bishopa v Queensborough, ale Joe McCaldren mi tak daleko ze Sydney Townu nepůjde - a Peter Hibbs s Jamese Proctorem si postavili hlavu, že musí dostat dva sousedící pozemky rovnou uprostřed ostrova. Danny Stanfield a John Drummond zase chtějí být poblíž Phillipsburghu. Počítám, že dřív, než se mi to všechno povede dodělat, skončím ve svěrací kazajce uvázán někde ve stínu ke kanónu. Řeknu ti, že hlídat chlapy, jako je Len Dyer,je proti tomuhle hotová zábava.“

„Vrací se sem Danny Stanfield?“

„Ano. Odjel, jen aby se mohl oženit s Alicí Harmsworthovou. Je to dobrý chlap.“

„Nejlepší z celé námořní pěchoty.“

„Spolu s Juno Havesem a Jemem Redmanem, to ano,“ souhlasil Stephen.

Kitty jim skočila do řeči. „Chutná vám ta večeře?“ otázala se dychtivě.

„Je vynikající!“ odpověděl Stephen, jenž by ji byl namísto chvály s chutí napomenul, ale neměl to srdce. „Po všech těch ptácích z Mount Pittu je to obrovská změna! Uznávám, že nám pomáhají ušetřit nasolené maso, beru na vědomí majorovy pesimistické předpovědi o tom, kolik krků navíc budeme asi muset krmit - ale přiznávám taky, že když jsem slyšel, že se sem ptáci vrátili hnízdit v takřka neztenčeném množství, udělalo se mi z toho skoro zle. Tobiáš ovšem,“ dodával smírně, „ten chová k ptáčkům z Mount Pittu nesporné sympatie.“

„To snad ne! Já myslela, že krmit s nimi domácí mazlíčky je zakázáno,“ řekla vyděšeně Kitty. „Jen ať se nedostaneš do nějakých nesnází, Stephene, prosím tě!“

Richard nasadil nejvelebnější božskou tvář. „Samozřejmě že plenění těch ptáků z Mount Pittu je přímo hanebné,“ prohlásil zvysoka. „Ovšem k nakrmení Tobiáše je Stephen nepotřebuje chytat živé, Kitty. Úplně mu stačí posbírat mrtvolky podél cesty. Ti naši hltouni nestydatí rabují z hnízd samice jen kvůli vejcím, ostatek pak prostě pohodí.“

„Jistě, to ano!“ pípla Kitty a zmateně couvala.

„Richarde,“ řekl Stephen, poté co se vytratila ze dveří s prázdným vědrem v ruce a šeptem se omluvila, že potřebuje přinést čistou vodu z potoka, „proč ty se občas chováš jako naprostý pitomec?“

„Cože?“ otázal se Richard vyjeveně.

„Když si ta chudák holka konečně troufne taky něco říct, ty ji s veškerou svou logikou a přemírou toho svého nejzdravějšího rozumu okamžitě setřeš a ještě ji zadusáš do země. Ona nám připraví báječnou večeři - navíc z té věčné zasrané rýže! - a jakého se od tebe dočká vděku? Takového, že se zahalíš do bělostného hávu Boha Otce!“

Richard seděl ohromený, s pokleslou bradou a otevřenými ústy. „Boha Otce?

„Já ti teď totiž tak říkám. Víš, takhle to mají ti tři mezi sebou rozdělené - Bůh Otec, Syn a Duch Svatý. Bůh Otec je ten, co sedí na trůně a udílí odměny a tresty — podle toho, jak sám uzná za spravedlivé, třebaže já si myslím, že On zrovna je tak slepý jako každý jiný soudce v křesťanstvu i jinde. Kitty je ten nejnevinnější ze všech Jeho tvorů -jenomže ty se k ní chováš jak ten nejtrapnější výrostek, a ne jako zamilovaný chlap! Jestli o ni stojíš, tak proč to, k čertu, na sobě nedáš trochu znát?“ rozčílil se Stephen rozezlený komplikacemi, které mu nadrobila.

S výrazem, nad nímž by Stephen za jiných okolností vyprskl smíchy, vyslechl Richard jeho výlev až do konce a pak sklesle řekl:

„Už jsem na to starý. Máš pravdu - ona se na mě dívá jako na otce, a nediv se. Vždyť má dcera by dnes byla stejně stará jako ona.

Stephen zrudl o poznání víc. „Tak ji přiměj, ať tě vidí jinak, ty nemehlo!“ rozkřikl se a roztřásl se vzteky. „Hrom aby do tebe, Richarde, vždyť ty jsi ten nejpěknější chlap, jakého jsem kdy viděl! Není na tobě chybička - já to vím, protože jsem se na tobě marně pokoušel nějakou najít. Já tě miloval dřív, než jsem se narodil, a budu tě milovat ještě dlouho potom, co umřu. To, že já jsem gay a ty ne, na tom nic nemění - nikdo si nedokáže poručit, koho bude milovat. To proste přijde samo. Povedlo se nám nějak se s tím rozdílným založením vyrovnat a uzavřít přátelství, jaké se jen tak nerozbije. Ano, vím o tom, že si ta hloupá holka namlouvá, že je zamilovaná do mě, takže konečně sklapni a přestaň se tvářit jako svatoušek! Je jen dobře, že ona si zatím představuje, že mě miluje. Kdyby toho nebylo, dostal bys ji do ruky dočista jako naivní děcko — a o to přece žádný rozumný chlap nemůže stát!“ Zalapal po dechu, škytl, zdál se být na konci svých sil.

„Ale tys to sám před chvílí řekl, Stephene. Nikdo si přece neumí poručit, koho by měl milovat, to buď přijde, anebo ne. A ona si vybrala tebe, ne mě.“

„Ale kdepak, to jsi úplně vedle! Kristepane, Richarde, jak začne jít o Kitty, stává se z tebe dokonalý osel! To, jak se na mě dívá, pro ni znamená jen přechod mezi dítětem a ženou —jsem její první dívčí pobláznění, nenaplněné, tak jak tahle vzplanutí vždycky končívají. Ona je teď jahůdka právě zralá k utržení, člověče! Viděl jsem ji onehdy jít dolů údolím do skladu, houpala si prázdným košíkem. Vítr foukal rovnou proti ní a připlácl jí ty hadříky na tělo - kdybych byl na ženské, byl bych ji v tu chvíli popadl a unesl někam do ústraní. A nemysli si, že si jí nevšimli i ostatní chlapi. Krásné dlouhé nohy, kulaté boky, štíhlá v pase, nádherná ňadra — úplná Venuše. A jestli tuhle jahůdku neutrhneš ty, udělá to někdo jiný, přes všechen strach, že ho možná roztrhneš vejpůl.“

Stephen vstal. „Půjdu domů za Tobiášem, dřív než se Kitty vrátí s tou vodou. Řekni jí, že jsem si vzpomněl, že mám něco důležitého na práci.“ Došel ke dveřím. „Ty jsi až moc trpělivý, Richarde. Ctnost je to sice obdivuhodná, jenomže zatímco se kocour celou hodinu vydrží přikrčený koukat na myšku, může najednou z oblohy slétnout jestřáb a odnést mu ji rovnou před nosem.“

Kitty se schoulila do stínu pod nepřivřenou okenicí, ale Stephen Donovan se nerozhlédl napravo ani nalevo, vykročil zprudka pěšinou mezi zeleninovými záhony a ztratil se ve tmě. V okamžiku, kdy zmizel, odplížila se zpátky k potoku. Proč není dost hluboký, aby se v něm mohla utopit? Když prve uslyšela, jak Stephen říká Richardovi, že je naprostý pitomec, přimělo ji to stanout, vzbudilo to její zvědavost, rázem byla zapomenuta všechna ponaučení, že se nemá vyzvídat za dveřmi, přikrčila se pod oknem a naslouchala.

Jak je tohle všechno jen možné? Jak jen mohl Stephen prohlásit, že Richarda miluje? Zatočila se jí z toho hlava, nebyla schopna to pochopit. Stephen, muž, miluje jiného muže — touží po něm. Po Richardovi. A o její lásce řekl, že je to jen dívčí pobláznění. Že ona je ještě pouhé děcko. Hovořil o ní sice s něžnou náklonností, ale kousíček lásky v tom nezaznělo. Dokázal dopodrobna popsat její postavu se stejně nezúčastněným obdivem, jaký ona chovala k Richardovi. K Richardovi, o němž Stephen prohlásil, že ji miluje. Ale Richard je přece stejně starý jako její tatínek! Sám jí to řekl! Klesla na kolena a nedokázala ani uronit slzu, jen se kolébala kupředu a zase zpátky. Chci umřít, chci umřít…

Kdosi vedle ní poklekl. Richard. „Tys nás slyšela.“

„Ano.“

„Nu, je líp, že ses to dozvěděla takhle, než aby ti to vyprávěla třeba ta moje manželka,“ řekl, vzal ji kolem ramen a pozvedl ji. „Dřív nebo později bys na to stejně přišla sama. Pojď spát. Venku je chladno.“

Trpně se nechala dovést domů a tam na něho upřela oči Williama Henryho posazené v bleďounké tváři.

„Běž spát,“ řekl pevně s nepohnutým výrazem.

Beze slova se otočila a vklouzla do své světničky. Má pravdu, je opravdu chladno, třásla se, když se soukala do noční košile a když se zavrtávala do teplých měkkých péřových podušek, ale neusnula, jen ležela a znovu a znovu jí probíhalo hlavou, co si zapamatovala z jejich — ne, to nebyl rozhovor. Ani hádka. To, co vyslechla, bylo vyznání nejhlubších pocitů a tužeb dvou starých přátel - zpověď přátel, kteří si nedokážou navzájem ničím ublížit, ať si říkají cokoli. I podle toho mála, co zatím věděla o životě, to byl věru vzácný vztah. Odkudsi se jí v mysli vynořilo slovo „zralost“ a přesně odpovídalo tomu, jak na ni zapůsobili. Proč jsou takoví, jací jsou? Proč se Stephen zamiloval do muže? A proč je tím mužem zrovna Richard? Proč ho nazval „Bohem Otcem“? Och, zarývala ve zmatku nehty do dlaní, žádného z nich nechápu, o žádném z nich nic nevím! Vůbec nic!

Touha umřít se však už vytrácela, mizela. Kitty vnímala, že ji tohle všechno vlastně nezdrtilo. Při slovech, že ji Stephen nemiluje, ji sice bodlo u srdce, ale vždyť ona se přece ani na okamžik nedomnívala, že by ji snad měl rád, tohle zklamání už přebolelo. Žal se rozplýval v žáru mnoha nových otázek. Třeba nejsem tak hloupá, abych se nenaučila tyhle věci chápat, i když nevím, oč tu vlastně jde. Jedno už ale vím — že jsem se zatím celý život jen schovávala před světem a že už se dál skrývat nesmím. Není pravda, co se říká o těch, co sedávají v koutě - ty si tam nikdo hledat nepůjde.

A s tímto pomyšlením usínala.

Když se ráno probudila, byl už Richard pryč. Nádobí bylo umyté, plotna uklizená, v konvici vřela voda, na ohništi řeřavěly uhlíky a na stole byla miska studeného kuřete s rýží.

Udělala si čaj do bytelného hliněného hrnku, který stál nahřátý na plotně, usedla k jídlu a v duchu probírala včerejší večer, jako kdyby na něj hleděla z veliké dálky. Vzpomínky na ty chvíle jí pevně utkvěly v hlavě, ale pocity, které je včera doprovázely, jako by odnesl čas. Pocity… Určitě pro to musí existovat nějaké přesnější slovo.

Richard vešel s obvyklým lehkým úsměvem na rtech. Jako kdyby se nic nepřihodilo. „Vypadáš nějak zamyšleně,“ řekl.

Ta poznámka byla signálem, dobře ho pochopila: nepřeje si o včerejším večeru hovořit. Takže se jen chabě zeptala: „Ty dnes nepracuješ?“

„Je přece sobota.“

„Aha, ovšem. Vezmeš si trochu čaje?“

„Docela rád.“

Nalila mu hrneček a zchladila ho studeným cukrovým sirupem, pak opět usedla a uždibovala z misky. Posléze s hlasitým cinknutím odložila lžíci na cínový talíř a upřela na něho vyčítavý pohled. „Tobě se mnou není moc do řeči, viď?“ vyhrkla. „Ale s kýmpak já si tu můžu promluvit?“

„Se Stephenem třeba,“ řekl a labužnicky usrkával čaje. „Tomu se přece pusa nezastaví.“

„Já ti nerozumím.“

„Ale rozumíš, Kitty, určitě mi rozumíš. Komu nerozumíš, jsi ty sama, a není divu. Vždyť jsi zatím ze života opravdu moc neměla,“ řekl jí laskavě.

Podívala se mu přes stůl zpříma do očí, k něčemu takovému nesebrala až do té chvíle odvahu. Barvu měly jako moře venku před lagunou za větrného dne a skrývaly takové hlubiny, že by se v nich dalo utonout. Cítila, jak ji k sobě do té modři vtahuje, zdánlivě bez sebemenšího úsilí, a jak s ní znenadání smýká jakýsi příval - čeho ale? Vzlykla, vyskočila, ruce pevně přitištěny k hrudi. „Kde je Stephen?“

„Asi rybaří, řekl bych, že na Point Hunteru.“

Proběhla dveřmi a letěla dolů údolím, jako by se v patách za ní hnala sama rozběsněná smečka satanových ohařů, a zvolnila teprve, když si uvědomila, že za ní Richard neběží. Jak jen tohle dokázal? Jak?

Než se vypořádala s problémem, jak bez doprovodu bezpečně projít Sydney Townem - chtělo to přebíhat od jedné skupinky žen ke druhé - vrátila se Kitty poněkud rozvaha, a byla schopná dokonce na Stephena už zdálky zamávat a usmát se na něj, svinul vlasec a vydal se jí vstříc, aby ji odvedl kousek dál od půltuctů dalších rybařících mužů. Zdálo se, že ani neví, k čemu včera večer došlo, tato možnost ji zatím vůbec nenapadla, automaticky předpokládala, že mu o tom Richard přece musel jít povědět. Cožpak on se nesvěřuje nikomu a s ničím?

„Dnes nějak neberou,“ prohodil Stephen zlehka. „Co tě sem přivádí? A kde máš Richarda?“

„Slyšela jsem včera večer, co jste si spolu povídali.“ Slyšitelně polkla. „Já vím, že poslouchat za dveřmi se nemá, ale už se stalo. Omlouvám se.“

„Ty jedna holčičko nezvedená. Podívej, posadíme se na tuhle skálu a pokocháme se trochu pohledem na ty ostrovy, jak se ztrácejí v příboji. A to, co si tu řekneme, odnese vítr všechno pryč.“

„Já asi opravdu jsem ještě jako malá holčička,“ hlesla ztrápeně.

„Asi ano, a to mi připadá na celé té věci nejvíc zvláštní. Tys musela projít londýnským Newgatem, protrpěla jsi Lady Julianu a Surprize, a nic z toho jako by na tobě nezanechalo žádnou stopu. Ale trochu tě to poznamenat muselo, Kitty.“

„Jistě, to ano. Ale byly tam další takové holky jako já, víš? Pokud jsme rovnou neumřely hanbou — jedna chuděrka to nevydržela - musely jsme se přikrčit a schovat. Mezi tolika ženskými to není tak těžké, jak by sis myslel. Všichni ti chlapi kolem nás, co se v jednom kuse rvali, pili, štěkali a slídili, nás prostě překračovali, jako bychom tam ani nebyly, buď byli opilí, anebo chtěli někomu něco provést - někoho okrást nebo ošukat nebo ztlouct. My jsme byly jen vyzáblé, šeredné chudinky. O nás nebylo co stát.“

„Takže se z tebe stal ježeček schoulený do kuličky.“ Profil jeho obličeje rýsující se proti pozadí sosen na ostrově Nepean byl čistý a vyrovnaný. „A jediné slovo, které ty znáš pro milování je šukat. To je na celé věci to nejsmutnější. Vidělas někdy lidi se milovat?“

„Vlastně ne. Jen v šatech, jak se hýbají sem a tam. Když jsme vytušili, že se na to chystá dvojice někde blízko nás, zavřely jsme raději oči.“

„To je jedna z cest, jak si držet svět od těla. A co na Lady Juliane, nedorážely tam na vás ty protřelejší dámičky?“

„Pan Nicol na nás byl velice hodný a zrovna tak některé starší ženské. Nedovolily, aby nám ty horší ze zlomyslnosti ubližovaly. A já jsem kromě toho měla bez přestání mořskou nemoc.“

„Je zázrak, žes to přežila. Ale je to za tebou, už jsi konečně přistála, a tím přístavem se ti nestal nikdo jiný než Richard Morgan. A to, milá slečno Kitty, je na tom všem to nejpozoruhodnější. Pochybuju, že by se našla nějaká ženská anebo nějaký mužský, kdo by se u něho nepokusil o štěstí — nu, nepokusil je asi moc silné slovo - spíš koho by nepokoušela alespoň představa, jestli by u něho neuspěl.“ Obrátil se k ní a rozesmál se.

Bylo to zvláštní. Oči měl mnohem modřejší než Richard, tak modré, jako kdyby se od nich to modro nebes přímo odráželo, střetávalo se v nich s jakousi neproniknutelnou stěnou. Tohle nebylo moře, které člověka zaplaví a pohltí, ale tvrdá zeď.

„Já myslím, že milovat už jsem tě přestala,“ řekla udiveným hlasem.

„A že jsi začala milovat Richarda.“

„Ne, to ne. Něco se tu snad objevilo, ale láska to není. Ta je asi jiná.“

„Och, docela určitě, to je pak úplně jiné!“

„Vyprávěj mi o něm, prosím.“

„Ne, to neudělám. Musíš se k němu vrátit a sama přijít na to, jaký on vlastně je. Při tom, jaký je Richard nemluva, to sice není jednoduchá věc, jenomže ty jsi přece ženská a jsi taky zvědavá. Takže je mi jasné,“ řekl a pomohl jí vstát, „že ty se o to vynasnažíš ze všech sil.“ Sklonil se k ní, zabořil jí tvář do vlasů a šeptl:

„A až něco zjistíš, pověz mi to taky.“

Vytryskly jí slzy, nevěděla proč, jen cítila, jak se jí srdce sevřelo žalem. Žalem nad ním, nikoli pro něho, a také ne proto, že by ho snad byla o cokoli připravila. Kéž by to bylo na světě nějak líp zařízené. Už do něho sice nejsem zamilovaná, ale přesto ho mám ráda.

„V Tobiášovi a ve mně,“ pokračoval, vzal ji za ruku a v chůzi s ní komíhal, „budete mít přímo skvělé strýčky.“

Na konci Arthurova údolí pustil její dlaň a zastavil se. „Dál už nepůjdu,“ řekl.

„Pojď se mnou, prosím tě!“

„Ba ne. To už taky musíš sama.“

Dům byl prázdný. Richard někam odešel, ohniště ale bylo vyčištěné a byl na něm připravený zátop, vědra s vodou měla plná, čtyři z šesti židlí, které zatím Richard nashromáždil, byly přistrčené úhledně ke stolu. Zmátlo ji to, byla zklamaná - proč na ni nepočkal a nezeptal se, co jí Stephen řekl? Bezcílně chvíli bloudila sem a tam, pak se vydala na zahradu, začala okopávat zeleninu a v skrytu přitom zadoufala, že jednoho dne se jí už bude sklízet tolik, že si bude moci dovolit i trochu rozmařilosti a vyplýtvat část obdělané půdy u domku i na květiny. Den ubíhal, dorazil John Lawrell se šesti vykuchanými a oškubanými ptáky z Mount Pittu, takže bylo postaráno o oběd, ke kterému teď v nadcházejícím zimním období sedávali už v poledne.

Když se Richard konečně vrátil, byla už drůbež - nadívaná bylinkami a chlebem — osmahnutá na pánvi dohněda a dusila se teď spolu s cibulkami a bramborami pod poklicí ve velkém hrnci.

„Co je to za stromečky,“ zeptala se, aby něco řekla, „na tom výsluní pod záchodem?“

„A, tak ty sis jich všimla.“

„Už dávno, ale nevzpomněla jsem si od té doby, že se tě na ně chci zeptat.“

„Pomerančovníky a citroníky vypěstované ze semínek, které jsem si schoval v Rio de Janeiru. Za dva nebo tři roky by už měly na zimu rodit. Semen mi vzešla spousta, nějaké sazeničky jsem podaroval Natu Lucasovi, pár jsem jich dal Stephenovi a několik jsem jich rozdal dalším známým. Podnebí by tu pro citrusy mělo být vhodné, protože tu nemrzne.“ Povytáhl významně obočí. „Našla jsi Stephena?“

„Ano,“ přikývla a píchala nožem do brambor, aby zjistila, jestli už jsou uvařené.

„A odpověděl ti na všechno, nač ses ho chtěla zeptat?“

Zastavila se, překvapeně zamžikala. „Věřil bys, že jsem na nějaké dotazy ani neměla čas? Pořád se namísto toho vyptával on mě.“

„Na co?“

„Na vězení, na přeplavbu.“ Začala rozdělovat porce pečených buřňáků na dva talíře, přidala cibulky a brambory, posléze je lžící přelila vypečenou šťávou. „Máme k nim hlávkový salát s petrželkou a pažitkou.“

„Ty jsi velice dobrá kuchařka, víš to, Kitty?“ chválil ji a zastrkoval si pod bradu ubrousek.

„Snad se lepším. Už si se zásobováním skoro vystačíme sami, viď, Richarde? Všechno, co máme na talíři, jsme si buď vypěstovali anebo nasbírali.“

„Ano. Je tu dobrá půda a většinou máme i dost vláhy, takže se tu všemu daří. První rok, co jsem tu strávil, byl sice velice deštivý, ale pak už bylo spíš sucho. Voda v potoce ale téct nepřestala, což znamená, že nahoře je nějaký stálý pramen. Rád bych ho našel.“

„Proč?“

„Bylo by to nejlepší místo, kde si postavit dům.“

„Vždyť ty už ale dům máš.“

„Je moc blízko u Sydney Townu,“ řekl a pečlivě vyškrabával k poslednímu bramboru zbytek šťávy z talíře.

„Přidáš si?“ zeptala se a zvedla se.

„Prosil bych, jestli zbylo.“

„Na jednu stranu je sice Sydney Town opravdu blízko, ale jsme tu přesto dost na samotě.“

„Obávám se, že jakmile přivezou další skupinu trestanců, bude s naší izolací konec. Major Ross se domnívá, že Jeho Excelence hodlá počet trestanců tady na ostrově zvýšit až nad tisícovku.“

„Tisícovka? Kolik to je?“

„Zapomněl jsem, že neumíš počítat. Vzpomínáš si na bohoslužby minulou neděli?“

„Samozřejmě.“

„Těch se účastnilo sedm set lidí. Takže si je rozděl na dvě poloviny a jednu takovou polovinu k tomu zástupu ještě přidej. To je něco přes tisíc.“

„Tolik?“ vydechla ohromeně. „A kam by všichni šli?“

„Někteří do Queensborough, někteří do Phillipsburghu, část tam, kde až donedávna bydleli námořníci ze Siria, i když je možné, že tam major Ross asi bude chtít umístit vojáky nového Ozbrojeného sboru Nového Jižního Walesu.“

„Protože oni nevycházejí s mariňáky nejlíp,“ pokývla.

„Právě. Ale celé tohle údolí se postupně zaplní domky, protože půda tu zatím není obdělávaná pro vládu. Takže já bych se raději sebral a odstěhoval o hodný kus výš.“ Opřel se zády a s úsměvem si popleskal břicho. „Když mě budeš takhle krmit, budu muset přidat v práci, jinak začnu tloustnout.“

„Ty neztloustneš, protože nepiješ.“

„Nikdo z nás tu nepije.“

„To je nesmysl, Richarde! Tak hloupá zas nejsem! Mariňáci pijou, vojáci zrovna tak - a taky spousta trestanců pije. Když to nejde jinak, tak si rum a pivo vyrábějí sami.“

Povytáhl obočí, usmál se. „Asi bych tě měl nabídnout majorovi za zvěda. Kdepak ty ses o takovém něčem doslechla?“

„Ve skladu.“ Posbírala prázdné talíře a odnesla je na polici u krbu. „Už dřív jsem slyšela, že ty o společnost moc nestojíš,“ řekla a shýbla se pro metličku na mytí, „a trochu tě chápu. Jenomže když se odsud odstěhuješ, bude to znamenat, že musíš začít stavět od samého začátku všechno znovu. To je hrozná zátěž.“

„Mně nepřipadá žádná práce jako zátěž, pokud znamená, že moje děti budou žít ve větším bezpečí,“ řekl ocelově pevným tónem. „Chtěl bych, aby vyrůstaly ničím nepošpiněné, a to by se v těsném sousedství Sydney Townu sotva podařilo splnit. Je tu sice spousta hodných a dobrých lidí, ale jsou tu i darebáci. Proč myslíš, že si major pořád láme hlavu s vymýšlením trestů, které by dokázaly chlapy odradit od násilí, chlastu, loupeží a dalších prohřešků, jaké se rodí z každého takového natěsnání lidí? Domníváš se snad, že mu působí potěšení, když pošle mužského, jako je Willy Dring, na šest neděl na ostrov Nepean se čtrnáctidenní dávkou stravy? Kdyby to dělal jen pro své potěšení, nedokázal bych si ho vážit - a já jsem si ho nikdy vážit nepřestal.“

Nad tím, čím svou řeč (na Richarda neobvykle dlouhou) začal, se jí až zatočila hlava, ale na její druhou část se jí chtělo odpovědět. „Možná by se to dalo zvládnout, kdybychom líp porozuměli tomu, jak vlastně lidi uvažují. Kolik trampot začíná tím, že se opijou? Podívej se třeba na mne.“

„To víš, že se na tebe dívám. Dívám se, jak mi tu den za dnem rozkvétáš.“

„Všechno by šlo asi rychleji, kdybych uměla číst, psát a počítat.“

„Rád tě budu učit, když budeš chtít.“

„Opravdu? To bude skvělé, Richarde!“ Stanula nepohnutě s metličkou v ruce, v očích týž výraz, jaký měl William Henry po prvním dnu v Colstonově ústavu. „Bůh Otec! Já už vím, co tím chtěl Stephen říct. Ty kolem sebe potřebuješ lidi, kteří na tobě závisí tak jako děti na otci. Ty jsi nesmírně silný a nesmírně moudrý. Stephen taky, ale ten se přitom za otce nepovažuje. Já budu navždycky tvoje děcko.“

„Svým způsobem ano. Ale taky se chci stát otcem tvých dětí. Nejsem Bůh - to řekl Stephen jen v žertu, ne že by se tím chtěl rouhat. Pokoušel se tím jenom, jak už on to má ve zvyku, přisoudit mi ve své duševní knihovničce, kam si mě zařadil, nějaký titul na hřbet.“

„Ty už ale přece jednu manželku máš,“ prohlásila. Já se tvou ženou stát nemůžu.“

„Lizzie Locková je sice zapsaná v matrice u reverenda Johnsona jako moje manželka, ale mou ženou se nikdy nestala. V Anglii bych mohl tohle své manželství dát zrušit, ale tady na konci světa se na žádné biskupství a na církevní soudy ještě nevzmohli. Mou ženou jsi ty, Kitty, a já ani na okamžik nevěřím, že by s tím Bůh nebyl srozuměn. Představím tě jako svou paní všem lidem a za svou paní tě taky budu nadále považovat. Za součást své bytosti.“

„A co se stane teď?“ zeptala se a dech se jí úžil. „Až do setmění a do večerky nic,“ řekl a chystal se k odchodu. „Nechci se dát rušit žádnými návštěvami, paní moje. Běž si dál okopávat záhony, měj jenom na paměti, že spoustu sazenic, které tu vzejdou, budeme přesazovat jinam. Já teď půjdu proti potoku najít jeho pramen. Málem ses už seznámila s hrobníkem, ale těch devět měsíců norfolkského slunce a vzduchu z tebe udělalo docela novou ženu. Takovou, že bych ji nerad nechával pracovat samotnou na zahradě tak blízko u Sydney Townu.“

Ustavičná přemíra práce mu až dosud nedopřála čas vydat se na průzkum vzhůru proti proudu bystřiny dál než po koupadlo, které si na ní vybudoval, a nepoháněla ho zatím ani zvědavost, dokud se mu teď naráz nerozbřesklo, jak se to má s ním a s Kitty. Jak dlouho by byl vlastně vyčkával, nebýt toho Stephenova výbuchu? Do Kitty se až nevýslovně zamiloval, byla pro něho darem přímo od Boha, až příliš drahocenným, než aby ho znesvětil způsobem, jakým by to učinila většina mužů, sváděním a mámením k něčemu, o čem Kitty zatím věděla jen to nejhorší. Dokázal si podle zkušenosti z gloucesterského vězení představil, jak to asi vypadalo v londýnském Newgatu, jak tam páry souložily, kde se jen dalo. Ani na okamžik si sice nepřipustil, že by se Kitty sama stala obětí mužského chtíče, ale jeho projevů musela být přesto svědkem každý den a každou noc, co tam strávila. Nebylo to naštěstí dlouho, ale přesto to stačilo. To, že ji začal přitahovat Stephen, sice otřáslo jeho nadějemi, nezmařilo je však, až příliš dobře věděl, že pro ni Stephen naprosto nepřipadá v úvahu. Smířil se s dlouhým čekáním, chtěl jí stát trpělivě po boku a starat se o ni, dokud se Kitty nevyrovná se skutečností, že ten, o kterém sní, není schopen její náklonnost opětovat.

Nedomníval se, že ho Kitty miluje, a nikdy v takového něco ani nedoufal. Dělí je od sebe téměř třiadvacet let, a mládí tíhne opět k mládí. Když se však tohoto rána na něho u stolu zahleděla, ucítil, že ji vnímá samo jeho tělo, a poodkryl jí své nejhlubší nitro. Utekla sice ještě za Stephenem, ne však ze strachu, ani ji nevylekalo to, s čím se jí svěřil. Jeho vyznání v ní roznítilo city, které byly zcela nové a patřily zcela jemu. Rozjařovalo ho, že takového něco dokázal. Nikdy zatím nemařil čas nahlížením do hlubin vlastního já, a tak tuto svou sílu zatím nevnímal, dokud si neověřil na Kitty, že skutečně je tím, čím je: Bohem Otcem, jak to vyjádřil Stephen. Každý na světě, muži i ženy, touží uvidět a dotýkat se někoho, kdo je stejný jako oni, a přece se zdá být něčím víc než oni sami. Vnímat ve své blízkosti krále, premiéra, náčelníka. Jen nerad na sebe bral péči a odpovědnost za jiné, bylo to pro něho vždy jen krajní východisko v okamžiku, kdy viděl, že začínají bezmocně klesat pod hladinu, a kdy je nedokázal nechat utonout. Pozvolna se mu tato rozvážná síla a cílevědomost stávala vlastní, prostoupila ho až do morku kostí, toho, co kdysi konal s tajeným rezignovaným povzdechem, se nyní ujímal s vědomím přirozené autority. Její zárodky musely tkvít v jeho povaze odjakživa, ale pokud by prožil cely svůj život v Bristolu, nikdy by neožily, neprojevily by se. Na svět přicházíme obdařeni mnoha rozličnými vlohami, o mnohých se vůbec nedozvíme, že nám byly dány do vínku. Záleží jen na tom, jaký úděl nám Bůh přisoudí.

Asi po dvaceti minutách, kdy se bosky brouzdal bahnitým dnem bystřiny, došel k prvnímu přítoku, tomu, jenž přiváděl vodu z výšin na severovýchodě. Mísovité údolíčko porostlé stromovými kapraďorosty a banánovníky Richarda zprvu dosti svádělo, zdálo se mu však stále ještě příliš blízko Arthurovu údolí. Pokračoval tedy potokem, který se vinul úvalem s dalšími kapraďorosty, palmami a pisangy až k místu, kde se větvil na rovinatém dně doliny, naplaveném zřejmě dešti za celé dlouhé věky, jak Richard usoudil. Západní přítok, po němž se vydal nejdřív, byl kratičký. Hlavním zdrojem vody pro potok v Arthurově údolí byla zjevně jihozápadní větev, bystřina přitékající strmou skalní rozsedlinou, s vymletým hlubokým korytem. Brodil se jejím tokem dál, vystupoval výš a výš, až téměř na samém předělu skalního hřbetu nalezl její pramen vyvěrající ze skály porostlé mechem a lišejníky a skrytý pod záplavou kapradin tak rozmanitých, že by si je byl ani ve snu nedovedl představit — půvabně prolamovaných, peříčkovitých, pápěrkovitých, panensky pyšných.

Pohlédl na slunce, které už klouzalo k západu, ujasnil si svou polohu a vstoupil do borového hvozdu na hřebeni, který byl, jak Richard záhy zjistil, plochý a značně široký. K svému překvapení se z lesa zanedlouho vynořil ven, na silničce do Queensborough, nedaleko stezky, která se od ní vinula na opačnou stranu k Rossově pálenici. Och, to je přece něco! Cosi ho napadlo. Vrátil se až k pramenu a stanul na skále, odkud měl rozhled po údolí. Kousek pod vývěrem potůčku se západní svah lomil do římsovité plošiny, dostatečně dlouhé i široké, aby se na ní dal postavit pěkný velký dům, a ještě by zbylo místo na pár ovocných stromů, loučka pod ním by posloužila jako zeleninová zahrada.

Vzápětí zamířil za Stephenem Donovanem, jenž si od rozloučení s Kitty krátil doma čas tím, že hrál šachy sám proti sobě.

„Jak je možné,“ zeptal se, sotva Richard vkročil do dveří, „že pořád vyhrává moje pravá ruka?“

„Třeba je to tím, že jsi pravák.“ Richard s hlubokým povzdechem klesl na židli.

„Vypadáš spíš jako někdo, kdo se pokoušel chodit po vodě, než jako člověk, který přichází od milování.“

„Od žádného milování nejdu, pokoušel jsem se chodit po vodě. A dostal jsem nápad.“

„Ven s ním.“

„Jak oba víme, chce Joe McCaldren získat pozemek někde u cesty do Queensborough, ale ne moc daleko. A oba taky víme, že to, oč Joeovi McCaldrenovi doopravdy jde, je prodat ten pozemek hned zase dál, sotva bude vyměřený a sotva se Joe formálně stane jeho vlastníkem. Je to tak?“

„Přesně tak. Tady máš sklenici portského a pokračuj.“

„Udělal bys pro mě něco? Vyměřil bys nejdřív ze všech pozemek pro McCaldrena? Vím o přímo ideálním místě, jaké by mohl získat,“ řekl Richard a bral si od Stephena sklenku s vínem.

„Mně je to jasné, ty bys odtud rád dostal Kitty pryč, dřív než na ostrov dorazí další trestanci. Ale máš tolik peněz, abys od něho mohl koupit celých šedesát akrů, Richarde? Joe McCaldren bude za akr určitě chtít deset šilinků,“ zachmuřil se Stephen.

„Přinejmenším třicet liber mám v poukazech, on ale bude bezpochyby požadovat platbu ve zlatě. Jenomže k čemu by mi bylo celých šedesát akrů, to je na farmaření pro jednoho muže až moc. Je pravda, cos mi onehdy říkal, že každý šedesátiakrový úděl má mít přístup k vodnímu toku?“

„Ano, je to tak, majorovi jsem to navrhl a on s tím vyslovil souhlas.“

„Myslíš, že by měl major námitky, kdyby se šedesátiakrový úděl hned po převzetí rozdělil?“

„Jakmile bude jednou těch šedesát akrů předáno do vlastnictví, Richarde, nebude se o ně už major starat, i kdyby je měli třeba buřňáci odnést na Mount Pitt. Ale major má taky v úmyslu věnovat těm trestancům, kteří byli podobně jako ty omilostněni, pozemky po deseti až dvanácti akrech bezúplatně. Tak proč ty peníze neušetřit a nezískat půdu zdarma?“

„Ze dvou důvodů. Předně budou mít svobodní osadníci při přídělech přednost. Přidělování přitom zabere určitě přinejmenším jeden rok, čili dobu, za kterou, podle toho, co víme, bude na ostrově přes tisícovku lidí. A někteří noví trestanci budou zřejmě z těch, které Jeho Excelence považuje za natolik zvlčilé, že se v Port Jacksonu nedají uhlídat. Druhý důvod je ten, že až dojde na příděly půdy zdarma, budou tyhle darované pozemky určitě jeden vedle druhého. Vzhledem k povaze potoků to budou muset být dlouhé a úzké pásy a všecky domy se budou stavět povinně u vody — v řadě. Jistě, na mnoho yardů od sebe, ale přesto pěkně vyrovnané v jedné řádce. A tak já žít nechci. Já potřebuju, aby mých dvanáct akrů bylo obklopeno šedesátiakrovými úděly a chci mít svůj dům u potoka, u kterého nebude nikdo jiný než já.“

„Chceš zkrátka Morganův úděl.“

„Přesně tak. Morganův a ničí jiný. Ten potok už jsem si našel. Je to hlavní přítok bystřiny, která teče Arthurovým údolím a vytéká z vydatného pramene nahoře na konci úzké strže. Nad ním je rovinka, která hraničí s cestou do Queensborough, v těch místech, kde odbočuje stezka k majorově destilce. Půlhodinky cesty od Sydney Townu je to, což potěší McCaldrena, a pozemky leží u dobré vody. Ale já bych chtěl, abys ten pozemek vyměřil tak, aby zabíral oba břehy potoka, protože nejlepší místo, kde se dá postavit dům, je na západním svahu. Pokud vyměříš další šedesátiakrový blok západně od tohohle McCaldrenova, dosáhne na druhé straně až k potokům stékajícím na západ a protékajícím přímo středem Queensborough.“

Stephen na Richarda zíral s nepokrytým obdivem. „Takže ty sis takhle vyřešil všechny svoje problémy, co?“ Pokrčil rameny, pleskl se dlaněmi do kolen. „Nu, tímhle směrem já teď právě měřím, začal jsem od cesty ke Kaskádám. Střídal jsem zatím šedesátiakrové úděly s dvanáctiakrovými pozemky — na horší půdě větší výměry, na lepší ty malé - dá se říct, že se tím trochu srovnají ceny. Teď právě zaměřuju půdu pro Jamese Proctora a Petera Hibbse. Není to daleko. Takže budu postupovat až k silničce na Queensboroug a odtamtud k severu, až dorazím zase k Proctorově a Hibbsově parcele. A zařídím, aby Morganův úděl

ležel uprostřed McCaldrenových šedesáti akrů, a to tak, abys měl prameniště potoka celé pro sebe.“

„Jenom dvanáct akrů, Stephene, to bude až dost. Po obou březích potoka a dál až k cestě do Queensborough. Do toho, co McCaldren provede se zbylými osmačtyřiceti akry, mu mluvit nebudu,“ pousmál se Richard. „Ale kdyby se ti povedlo vyměřit tu mou parcelu spíš do čtverce, bral bych nejraději tu další půdu dole po potoku. Můžu za ni dát až pětadvacet liber ve zlatě.“

„Dovol mi, abych ti půjčil na celých těch šedesát akrů hotovost ve zlatě, Richarde.“

„Ne, to nejde.“

„Mezi bratry jde všechno.“

„Uvidíme.“ K ničemu dalšímu se Richard přemluvit nedal. Odložil sklenici na pultík a shýbl se pro Tobiáše, který se mu otíral o kotníky a srdceryvně mňoukal. „Ty podvodníku jeden, ty tu naříkáš jako ten nejopuštěnější sirotek na celém světě, jenomže já dobře vím, že si tu žiješ jako král.“

„Přeju ti dobrou noc!“ zavolal za ním ještě Stephen a vzal Tobiáše do náruče. „A teď si my dva kocouři dáme k večeři ptáka mountpiťáka, víš? Čímpak to asi je, že vy kočky a psi si dokážete celý život pochutnávat na jednom a tom samém žrádle, zatímco nám lidem už po jediném týdnu leze krkem?“

Noc se vkrádala do údolí, když Richard došel na pěšinu k domku a když se mu s radostnými poskoky vyřítil vstříc Madavish. Byl by se odpoledne mnohem radši vydal na cestu s pánem, ale smířil se s tím, že po něm Richard chce, aby ohlídal Kitty, která naštěstí měla ráda všechna zvířata kromě těch, kterým říkala „vejprckové“. Většina méně obvyklých výrazů v jejím slovníku pocházela buď z bible, kriminálu anebo z Lady Juliany.

Vešel dovnitř, Kitty našel u kuchyňského pultu, zřejmě i v šeru ještě viděla natolik, aby dokázala chystat jídlo. Třebaže jí už několikrát vybídl, aby si neváhala rozsvítit, nepoužila nikdy jeho drahocenný zdroj světla pro svou potřebu. S úsměvem k němu natočila tvář, přešel místnost a políbil ji na rty, jako by byla jeho ženou odjakživa.

„Jdu se vykoupat,“ řekl a opět zmizel.

Zdálo se, že mu to trvá neobvykle dlouho, když se vrátil, podíval se na plotýnku. „Je tam ještě horká voda?“

„Jistě.“

„Výborně. Tou se líp oholím.“

Sledovala se zájmem, jak rychle a obratně zachází s břitvou se slonovinovou střenkou. Nejistý nebo nemotorný pohyb u něho ostatně ještě nikdy nespatřila. Krásné ruce, mužné, a přesto ušlechtilé. Vnukaly důvěru. „Já nechápu,“ řekla, „jak se dokážeš holit bez zrcátka. Nikdy se ani trochu neřízneš.“

„To dělají léta praxe,“ zamumlal s našpulenými rty. „S teplou vodou a mýdlem je to hračka. Na Alexanderu jsem se holíval nasucho.“

Když skončil, opláchl břitvu a sklopil ji do rukojeti, dřív než si omyl a osušil tvář. Když i to bylo hotovo, rozhlédl se bez zjevného cíle, spočinul očima na krbu a usoudil, že by se ohořelé polínko mělo postrčit kousek dál do ohně. Ne, stále se ještě nezdálo bezpečně umístěné, přiložil další jako oporu, poodstoupil, srovnal ho. Zvedl víčko konvice s hubičkou a byl očividně zklamaný, že nevyžaduje přilít vodu, pak přešel k polici s knížkami, teď už sotva viditelnými.

„Richarde,“ šeptla, „jestli si opravdu hledáš nějakou činnost, můžeme se zatím najíst. To ti vyplní těch pár minut, než sebereš odvahu, abys mi udělal dítě.“

Udiveně přelétl pohledem k jejím očím, pak zaklonil hlavu a rozesmál se, až zaslzel. „Kdepak, paní moje.“ Hlas mu klesal do něžných hloubek. „Na jídlo já teď najednou chuť nemám.“

Usmála se na něho koutkem úst a prošla do svého pokojíku. „Tak zavři okenice,“ řekla cestou. „A pusť Madavishe na noc ven.“

A takhle ženy vedou naše kroky, kdykoli se jim zachce. Naše moc - to je pouhá iluze. Ta jejich je odvěká jako sám svět.

Šaty nechal na židli, v jejím pokojíku zůstal nepohnutě stát, dokud nerozpoznával i stín uprostřed stínů -její siluetu, jak sedí vzpřímená na lůžku.

„Ne, tady na tebe nevidím. Pojď k ohni, a tak, jak tě Bůh stvořil. Pojď,“ řekl a podal jí ruku.

Zašustila svlékaná noční košilka, prstíky měla teplé, důvěřivé. Odvedl ji ke krbu, tam ji nechal stát, zatímco ze své postele stahoval slamník. Položil ho na podlahu mezi ně a zahleděl se na ni. Krásná, tak krásná! Jako Venuše, jako stvořená pro lásku. Od samého počátku budeme jen a jen nazí, ať jí to naprosto v ničem nepřipomíná křečovité pohyby oblečených těl někde na dlaždicích v londýnském Newgatu. Posvátný okamžik, akt obětovaný Bohu, jenž nám ho učinil možným. Pro něj snášíme všechna utrpení, pro tuto jedinou jiskru božství, která temnotu černé propasti naráz proměňuje v oslnivý sluneční jas. V této chvíli tkví nesmrtelnost. V ní se rozlétneme volně do prostoru.

Vzal ji do náruče a dopřál jí ucítit satén pokožky, libru svalů, sílu i něžnost, všechnu tu lásku, pro kterou po léta nenacházel žádný cíl. A ona v tom tichém objetí jako by vycítila jeho nadčasový smysl, vědomí jak a kde a proč. Provždycky ono proč. Pokud jí způsobí bolest, pak jen na pouhý okamžik, po němž ztratí význam každé zítra, nebude nic než ona a toto, po všechen příští čas. Nech vytrysknout všechnu svou lásku, Richarde Morgane, nic si z ní neponechávej! Daruj jí vše, čím jsi, a nepočítej výdaje. To je jediný skutečný smysl lásky, a ona, můj dar od Boha, to ví a cítí, a přijme s ní ode mne i tu bolest.

ČÁST SEDMÁ

OD ČERVNA ROKU 1791 DO ÚNORA ROKU 1793

„Peg,“ řekl Richard, když ho jednou přemohla sdílnost a odhodlal se svěřit se svým citovým životem, „byla moje první láska. Annemarie Latourová byla jen a jen sex. Kitty je má poslední láska.“

Stephen ho sledoval rozzářenýma očima a přemítal, jak se Richardovi podařilo proměnit cosi, co ho mohlo snadno přejít jako chvilkové poblouznění, v trvalý hluboký cit. Je to snad tou nesmírnou dálkou, co překonal, a dlouhým půstem, že každý záchvěv citu teď vnímá tisícinásobně prudčeji?

„Ty bys mohl posloužit jako živoucí příklad pořekadla, že nejbláznovatější ze všech bláznů je starý blázen, Richarde. V jednom jsi ale na omylu. Kitty - to je láska i sex, obojí pěkně naaranžováno v jedné jediné krabičce. Což ovšem platí jen pro tebe. Pokud jde o mě… Nu, myslíval jsem si, že sex je - když ne nejdůležitější, tak docela určitě nejnaléhavější - potřeba, kterou musím uspokojit. Ale mezi mnoha jinými věcmi, které jsi mě ty naučil, je i umění klidně se bez něj obejít.“ Pousmál se. „Pokud se ovšem nablízku nevyskytne nějaká obzvlášť půvabná bytost. V tom momentě jsem ztracený. Ale za čas je to zase pryč.“ „Ale ty taky potřebuješ obojí, jako každý jiný na světě.“ „Však já taky mám obojího dopřáno. Zpravidla ovšem ne v jedné škatulce. Což mi, poctivě řečeno, docela vyhovuje. Nestěžuju si aspoň,“ řekl s nefalšovaným uspokojením a vyskočil. „A za to odříkání tady na Norfolku se musím dostat ke královskému námořnictvu, k tomu jsem se pevně rozhodl. To si pak budu pěkně vykračovat po můstku, v bílém a v námořnické modré, uniforma samé zlato, dalekohled pod paží, se čtyřiačtyřiceti kanóny na povel.“

Udělali si před chvílí přestávku, aby si dopřáli doušek vody a krátký oddych od kopání základů Richardova nového domu. Joseph McCaldren už převzal svých šedesát akrů půdy a nejlepších dvanáct akrů Richardovi za 24 liber ochotně přenechal, smlouvání ovšem bylo tvrdé. Nebyl to první takový obchod na ostrově. Část ze svých šedesáti akrů už odprodal Eliáš Bishop Darcymu Wentworthovi. Major Ross tyhle pozemkové převody bez námitek schválil a stvrdil.

„Jsem rád, že se té McCaldrenovy půdy ujmete právě vy, Morgane,“ řekl Richardovi. „Protože vy ji okamžitě vymýtíte a obděláte, a to je to, co ostrov potřebuje. Víc pšenice, víc kukuřice.“

Na celém Norfolku byly zatím přiděleny jen čtyři pozemkové celky, které se rozkládaly na obou březích potoka, okamžitě se jim začalo říkat „úděly“, a to ve spojení se jménem majitele. Takže ostrovní zeměpis se vedle jmen jako Sydney Town, Phillipsburgh, Kaskády a Queensborough rozrostl o další: Drummondův úděl, Phillimorův úděl, Proctorův úděl a Morganův úděl.

Pilařské jámy bohužel Richardovi ponechávaly na stavbu jeho nového domu jen málo času. V Sydney Townu bylo třeba postavit kasárenské budovy, další obstojně vybavené domy pro Ozbrojený sbor Nového Jižního Walesu se budovaly v místě, kde až dosud bydleli námořníci ze Siria, muselo se dostavět řádné vězení, další budovy pro úřednictvo - seznam majora Rosse se zdál být nekonečný. Nat Lucas, pod jehož vedením se činila celá padesátka tesařů, si z toho zoufal.

„Nikde tady už při tomhle chvatu nedokážu zaručit slušnou kvalitu díla,“ stěžoval si při obědě v Richardově domku nahoře v údolí. „Některý z těch baráků jsou dočista odbytý, stloukaný bez ladu a skladu, a já se přece nemůžu rozkouskovat, abych to všechno ohlídal - v Queensborough, ve Phillipsburghu a na všech ostatních místech. Lítám sem a tam, poručík Clark mi ňafá za patama něco o západní osadě, kapitán Hill mě dokonce tahá za šos, abych se šel podívat, jak do domků Sboru teče nebo fouká nebo - opravdu už si s tím nevím rady, Richarde.“

„Nemůžeme dělat víc, než zvládnem, Nate. Major si už taky na něco stěžoval?“

„Ne, na to on je až moc velkej realista.“ Nat vyhlížel trochu ustaraně. „Slyšel jsem dnes ráno, že bohoslužby povede poručík Clark, protože majorovi prej nějak není dobře. Tedy - podle Lizzie Lockový je na tom ve skutečnosti dost zle.“ Nikdo z Richardových blízkých přátel nikdy majorovu hospodyni nepojmenoval „paní Morganová“.

Oběd byl vynikající. Kitty zařízla dvě tučné kačeny a upekla je ve velkém pekáči spolu s bramborami, dýněmi a cibulí, odvedla teď Olivii a její dvojčata ven, aby se podívaly na Augustu a na její rychle dorůstající potomky - prasničky, které už co nevidět bude možno porazit a prodat do vládního skladu anebo nechat připustit nějakým jiným kancem z vládního stáda. Díky Bohu, že Richard ten chlívek postavil tak velký!

Jakmile budeš hotovej se základy, Richarde,“ změnil Nat téma rozhovoru, „dáme s Georgem dohromady partu na dva víkendy po sobě a vyženeme tu tvou stavbu do vejšky, už jsem taky majora požádal o svolení, abysme byli omluvený z nedělní bohoslužby. Když všechno klapne, moh by ses odtud stěhovat ještě dřív, než dorazí další transport. Bude to sice jen hrubá stavba, ale bydlet už tam budeš moct, a dokončovat si to pak můžeš sám. Dřeva máš dost?“

„Jistě, z vlastního pozemku. Zřídil jsem si tam vlastní pilařskou jámu a Billy Wigfall, Pánbůh mu to oplať, tam řeže se mnou. V sobotu mi občas přijdou pomoct Harry Humphreys a Sam Hussey a Joey Long nám chodí klády odkorňovat. Řekl jsem si, že radši začnu kácet na svém, než abych tahal dřevo kdoví odkud.“

Je to šťastnej chlap, pomyslel si Nat, přeju mu to. Když mi Olivia řekla, že se ke Kitty chová jen jako ke kamarádovi — a přitom ji tak strašně miluje! — modlil jsem se, aby ta holka dostala rozum a popadla to svoje štěstí co nejdřív za pačesy. Olivia tvrdí, že holky omdlívaj, jak se na Richarda jen podívaj, ale do ženskejch člověk nikdy pořádně nevidí. Pro mě je to správně udělanej chlap a slušnej k tomu. O to víc jsem rád, že ta Kitty není žádná koketa.

Ženské se vracely se smíchem, trochu rozrušeně si povídaly, Kitty chovala malého Williama s tak rozzářeným pohledem, že Nat zamžikal a nestačil se divit -jak to, že mu zkraje připadala nehezká? Dvojčata Sarah a Mary zůstala venku a hrála si s dočista zmateným Madavishem, ať se podíval nalevo nebo napravo, viděl úplně stejnou holčičku.

„Já mám ráda všechny tvé přátele i jejich ženy, Richarde, ale musím se přiznat, že Lucasovy mám ze všech nejradši,“ řekla Kitty, když hosté odešli, postavila se za jeho židli a přitiskla si jeho hlavu k bříšku. Richard jen spokojeně zamhouřil oči.

Nedokázala si předtím představit, jak nesmírně se jí otevře svět a v kolika netušených směrech. Ta první noc lásky jí připadala jako oslnivý sen, říkala jí v duchu sen, protože sny pro ni byly mnohem krásnější než sám život. Ve snech se odehrávaly čarovné a neskutečné věci, zjevoval se jí v nich Eltham, chaloupky uprostřed samých květů. Jenomže tamta noc se proměnila ve skutečnost, která jako by prolnula i do noci následující a do všech nocí po nich. A ruce, které jí od počátku připadaly tak půvabné na pohled, teď klouzaly po jejím těle s chladivým dotykem hlaďounkého hedvábného sametu.

„Čím to je, že ty vůbec nemáš ruce ztvrdlé a mozolnaté?“ zeptala se ho ve chvíli, když se vzpínala a prohýbala pod jejich rytmickým laskáním.

„Protože jsem povoláním puškařský mistr, takže si je velice opatruju. Každý mozol a každá jizva by jim ubrala na citlivosti, a bez té se puškař nedokáže obejít. Když nemám při práci rukavice, omotám si je aspoň hadrem,“ vysvětloval.

Dostalo se jí odpovědi alespoň na jednu z otázek, které ji tak zajímaly. Jenomže na většinu ostatních jí odpovědět odmítal. Jak vlastně žil v tom Bristolu? Proč a zač byl odsouzen? Kolik už měl manželek? Má v Bristolu naživu nějaké děti? Jak zemřela jeho dcerka - ta, která by teď byla stejně stará jako Kitty? Na každý takový dotaz se jen usmál a pak ho s rozhodností, i když vlídně, odsunul stranou. A tak ho otázkami přestala trápit. Pokud jí o tom bude jednou chtít vyprávět, udělá to ze své vůle. Dost možná ovšem, že chtít vůbec nebude.

Och, jak zato ale dokázal milovat! Třebaže musela v minulosti vyslechnout doslova celé stovky ženských rozhovorů na téma mužské sexuální dotěrnosti, na to, jak je to odporné muset se jim dávat, Kitty se na každou noc těšila. Stávaly se pro ni tou největší rozkoší, jakou kdy poznala. Když zvečera ucítila jeho hledající ruku, s radostí se k němu natočila, probuzena polibkem na ňadro nebo rty přitisknutými na šíji. A nebyla jen trpným příjemcem, nesmírně ji těšilo objevovat, jak v něm vášeň rozněcovat, jak ji uspokojovat.

Přesto si však nemyslela, že ho miluje. Ráda ho měla, to určitě. Ta jeho léta, říkala si, zřejmě přispívají k tomu, že je dokonalejším milencem, příjemnějším společníkem. Avšak samotný pohled na něho v ní neprobouzel touhu, srdce se jí nerozbušilo, netajil se jí dech. Teprve když se jí dotkl, anebo když se dotkla ona jeho, začal se v ní rozhořívat žár a žádostivost. Den co den jí znovu s bezprostředností až dětskou vypověděl, že ji miluje, že pro něho znamená celý svět. A ona ho pozorně vyslechla, polichocena, že jí říká takové milé věci, ale k tělu ani k duši to nedolehlo.

Dnes to však bylo jiné. Ponejprv dala sama od sebe najevo svou náklonnost - tím, že si takhle k sobě přivinula jeho hlavu.

„Richarde?“ oslovila ho a při pohledu na jeho tmavého ježečka si pomyslela, že by si měl nechat vlasy trochu dorůst, krásně se mu kudrnatěly.

„Ano?“

„Já jsem v jiném stavu.“

Zprvu nepohnutě strnul, poté k ní vzhlédl, tvář celou proměněnou radostí. Pak vyskočil, popadl ji do náruče, vyzdvihl do vzduchu a líbal ji a líbal. „Och Kitty! Ty má milá, ty můj andílku!“ Když vytržení odeznělo, objevila se v jeho očích obava. „Víš to určitě?“

„Olivia mi to potvrdila, i když já jsem si už byla sama jistá.“

„Odkdy?“

„Spočetly jsme si to na konec února nebo začátek března. Olivia říká, že jsi mě oplodnil hned, zrovna tak jako ji Nat. Povídala, že to znamená, že budeme mít hodně dětí - tolik, kolik budeme chtít.“

Uchopil její ruku a horoucně ji políbil. „Cítíš se dobře?“

„Velice dobře, když tohle všechno vezmu v úvahu. Od chvíle, kdys mě prvně objal, jsem neměla měsíčky. Občas je mi trochu nevolno, ale nedá se to srovnat s tím, jak mi bylo na moři.“

„Máš radost, Kitty? Je to na tebe velice brzy.“

„Och Richarde, je to jako sen! Já žiju jako -,“ objevila nedávno nové slovo —, „jako v extázi. Úplně jako v extázi! Vždyť já budu mít děťátko!“

V pondělí ráno se k Richardovi doneslo, že major Robert Ross je vážně nemocný. A v úterý ráno mu vojín Bailey přišel vyřídit, že se má k majorovi ihned dostavit.

Ross ležel nahoře, ve velkém pokoji, který zpravidla používal jako pracovnu, protože ono jedno patro ho trochu izolovalo od neodbytných návštěv. Když tam Richard - v patách paní Lizzii Morganovou, celou rozrušenou a nesvou - vystoupal, lekl se. Major měl tvář ještě šedivější než oči, hluboko zapadlé v potemnělých důlcích, ležel prkenně natažený, paže podél těla, s pootevřenými dlaněmi, které jako by na cosi čekaly.

„Pane?“

„To je Morgan? Výborně. Postavte se tak, abych na vás viděl. Paní Morganová, vy můžete odejít. Felčar Callam tu bude co nevidět,“ říkal Ross vyrovnaným hlasem.

V tu chvíli se však celé jeho tělo napjalo v úděsné křeči, rozchlípené rty odhalily zaťaté zuby, třebaže se snažil seč byl, aby nevydal hlásek, přesto se mu vydral vzdech, o němž si byl Richard jistý, že u každého jiného by přešel ve zmučený výkřik. Vzpouzel se náporu bolesti, sténal, ruce zaťaté do pokrývky, to bylo to, co jeho dlaně očekávaly, na tento okamžik se připravovaly. Konečně záchvat pominul, jen obličej po něm zůstal mokrý potem.

„Už je to lepší, aspoň na chvilku,“ řekl pak. „Je to asi kamínek v ledvině, tak mi to aspoň vysvětluje Callam. A Wentworth rovněž. Jenže Considen a Jamison jsou jiného názoru.“ „Věřil bych spíš Callamovi a Wentworthovi, pane.“ „Ale ovšem, já taky. Ten Jamison by nedokázal ani vykastrovat kocoura a Considen zase umí spíš báječně trhat zuby.“ „Neplýtvejte silami, pane. Co pro vás můžu udělat já?“

„Mít na paměti, že bych taky mohl umřít. Callam mi dává něco, po čem podle něho trochu povolí stah té trubičky mezi ledvinami a močovým měchýřem - on doufá, že ten kamínek nakonec vymočím. Je to pro mě jediná naděje.“

„Budu se za vás modlit, pane majore.“ Richard to myslel smrtelně vážně.

„To mi asi pomůže víc než celá ta Callamova medicína.“ Přicházela další vlna křečí, i tu Ross překonal. „Pokud umřu dřív, než připluje loď,“ řekl, když bolest odezněla, „dostane se ostrov do sakramentsky prekérní situace. Kapitán Hill je kus pitomého blázna a Ralph Clark se rozoumkem rovná asi tak mému synkovi. I Faddy je pořád ještě dětina. Rozpoutá se tu válka mezi mými mariňáky a vojáky toho nového southwaleského Ozbrojeného sboru, ve které se kdejaký trestanecký darebák od Francise až po Pecka přidá na Hillovu stranu. Znamenalo by to potoky krve, proto taky já potřebuju ten posraný kámen vymočit, ať to stojí, co chce. Za každou cenu.“

„Vám se to povede, pane. Není na světě takový kamínek, který by vás dokázal zdolat,“ usmál se Richard. „A můžu udělat ještě něco jiného?“

„Ano. Mluvil jsem už s panem Donovanem a několika dalšími a zplnomocnil jsem je, aby vydali ručnice. Vy jednu taky dostanete, Morgane. Díky vám alespoň ty mariňácké muškety střílejí. Ti ze Sboru se o své zbraně nestarají, a já jsem Hillovi vaše služby záměrně nenabídl. Vy zůstaňte ve styku s Donovanem -a v ničem nevěřte Andrewovi Humeovi, který drží basu s tím pacholkem Hillem a podporuje ho v jeho ničemnostech. Hume je obyčejný podvodník, Morgane, neví o lnu a lnářství o nic víc než já, ale sedí si tam ve Phillipsburghu jako pavouk a má pocit, že spolu s Hillem ovládají polovičku ostrova.“

„Vy se hlavně snažte zbavit toho kamínku, pane. My už se postaráme, aby se Hill a ten jeho Ozbrojený sbor Norfolku nezmocnili.“

„Och, už je to tu zas. Běžte, Morgane, a mějte oči otevřené.“ Na schodech se Richard zastavil, hlava mu ze všeho šla kolem. Pokoušel se představit si ostrov Norfolk bez majora Rosse. Už teď tu všechno vřelo - kvůli vojínovi Henrymu Wrightovi od námořní pěchoty. Přistihli ho přímo při znásilnění Elizabeth Gregorové, desetileté holčičky z Queensborough. Šlo navíc už o druhý Wrightův zločin tohoto druhu, před dvěma lety byl v Port Jacksonu odsouzen k smrti za znásilnění devítiletého děvčátka, Jeho Excelence mu však dala milost pod podmínkou, že celý zbytek života stráví na ostrově Norfolku. Guvernér tak řešil svůj problém tím, že ho prostě přesunul na bedra majora Rosse. S Wrightem připlula na Norfolk i jeho manželka se svou malou dcerkou, batoletem, ale po události s Elizabeth Gregorovou poprosila, aby se směla i s dítětem s nejbližší lodí vrátit do Port Jacksonu. Ross s tím vyslovil souhlas. A Wrighta odsoudil k trojnásobnému běhu uličkou: nejprve v Sydney Townu, pak v Queensborough a posléze ve Phillipsburghu.

Exekuce v Sydney Townu se konala přesně onoho dne, kdy major Ross onemocněl. Wright musel proběhnout mezi dvěma řadami lidí nejrůznějšího druhu, ozbrojených motykami, sekerami, kyji a biči a vesměs žíznícími po jeho krvi.

Násilí spáchané na dítěti nadobro připravilo námořní pěchotu o dobrou pověst, a to i mezi slušnými z trestanců, a celé původní osazenstvo ostrova bez jediné výjimky zazlívalo guvernéru Phillipovi jeho rostoucí snahu zbavovat se nejproblematičtějších vězňů na úkor Norfolku.

Ross má plnou pravdu, pomyslel si Richard. Jestli on umře, pak tady vypukne válka.

To by ovšem nesměl být major Ross! Celý týden ještě visel jeho život na vlásku, zatímco Richard a Stephen se strážnými četami patrolovali po celém ostrově. Pak začaly majorovy obtíže konečně polevovat. Vzhledem k tomu, že bolest neustala naráz, ale mizela povlovně, neuměl lodní lékař Callam rozhodnout, zda kamínek odešel s močí, anebo ustoupil zpět do ledviny. Čtrnáct dní po prvním záchvatu byl už Ross schopen sejít dolů a týden poté už to byl zase onen strohý, nabručený a sžíravý major Ross, jak ho všichni znali a jak ho buď milovali, anebo se ho obávali, či dokonce ho nenáviděli.

Poté co v srpnu roku 1791 připlula Mary Ann, začaly se váhy přízně klonit na stranu Ozbrojeného sboru Nového Jižního Walesu. Mary Ann byla první loď od příjezdu Supply v dubnu a měla na palubě první transport osob toho roku vůbec. Tvořilo ho jedenáct vojáků, tři manželky a devět dětí, vesměs náležející k vojákům Sboru, a dále 133 trestanců - 131 mužů, jednu ženu a jedno dítě. Poté, co Mary Ann vylodila svůj lidský náklad, dosáhl počet obyvatel Norfolku čísla 875. Mary Ann s sebou měla kromě toho přivézt pro tento přírůstek i devítiměsíční zásobu potravin, avšak jako obvykle se ten, kdo určoval, kolik toho nováčci snědí, ve svém odhadu notně spletl. V krajním případě to byly zásoby na pět měsíců.

Čerstvý kontingent trestanců sestával z 32 nezvladatelných vězňů, kteří už nemálo potrápili guvernéra Phillipa, a z 99 chorých a hladem zmořených ubožáků z jiné lodi, Matildy, která je přivezla do Port Jacksonu. Matilda a Mary Ann byly první dvě z deseti lodí, které koncem března vypluly z Anglie, což znamenalo, že lodě teď už absolvují cestu rychleji a že se také zkrátily zastávky v přístavech. Matildě trvala plavba čtyři měsíce a pět dnů a nezakotvila vůbec nikde, Mary Ann za ní příliš nezaostala, pokud jde o rychlost. Krátká doba přepravy zachránila trestancům, které měly oba koráby na palubě, bezpochyby život, neboť zásobení lodí na cestu bylo svěřeno téže firmě, která už dříve zajišťovala i transporty roku 1791: pánům Camdenovi, Calvertovi a Kingovi. Jenom zásobovací loď královského námořnictva Gorgona se měla v jednom z přístavů zdržet déle, měla za úkol nakoupit v Kapském Městě co největší množství živých hospodářských zvířat. A jelikož Gorgona měla na palubě i většinu dopisů a balíčků, nezbylo osadníkům na ostrově Norfolku než se s povzdechem obrnit trpělivostí a počkat si na novinky z Anglie ještě dalších pár měsíců. Och, co to bylo za muka stále se nic nedozvědět o tom, co se děje jinde. Navíc měl Mark Monroe, kapitán Mary Ann, v hlavě tak dokonalé temno, pokud šlo o dění v ostatku světa, že jejich zvědavost uspokojit nedokázal.

Zato si ale na rovnější z pláží otevřel stánky.

„Stephene,“ řekl Richard, „hodlám tě bratrsky vzít za slovo. Půjčil bys mi nějaké peníze ve zlatě? Splatím ti je ve zdejších poukázkách s úrokem.“

„Rád ti půjčím, Richarde, ale se splácením počkáme, až mi budeš moci zase ve zlatě i vrátit,“ řekl Stephen poťouchle. „Kolik potřebuješ?“

„Dvacet liber.“

„Takový pakatel?“

„Myslíš to vážně?“

„Mám, kamaráde, stejně jako ty dosti velkou pohledávku u naší vlády. Může to dělat nějakých dvě stě nebo tři sta liber - nechtělo se mi žádat Freemana, aby mi to spočítal. Moc toho pro sebe nepotřebuju, a to, co kupuju, zpravidla nemusím platit ani ve zlatě, ani v poukázkách. Zatímco ty se musíš starat o ženu a o rodinu, nemluvě o novém dvoupatrovém baráku, který máš teď na krku.“ Zavřel postupně všechny okenice, sáhl do tlamy vypreparované lebky žraloka, kterého chytil ještě na Alexanderu, a chvíli tam šátral rukou, až cvaklo skryté pero a otevřela se malá dvířka ve stěně. Měšec, který z nich Stephen vytáhl, byl značně naditý.

„Dvacet liber,“ říkal a vysázel je Richardovi do dlaně. „Jak vidíš, nezůstanu kvůli téhle půjčce na holičkách.“

„Co kdyby se někomu takové krásné žraločí čelisti zalíbily?“

„Nu, mám pocit, že na štěstí to poslední, co mívají zloději při svých loupeživých výpravách v plánu, je strkat ruku do huby žralokům.“ Dvířka zavřel a zavěsil přes ně opět svou rybářskou trofej. „Pojď, než nám ty nejvýhodnější pláže vykoupí před nosem někdo jiný, kdo má taky nakřečkované zlato.“

Richard nakoupil několik délek květovaného mušelínu - dobře věděl, že mu Kitty trošičku zalhala, služky nosily leda vlněné šaty, a deset yardů mušelínu mělo skutečně cenu tří guinejí. To se jen porota asi tehdy slitovala nad plačícími a zlomenými děvčaty. Slitování tu ostatně bylo namístě. Koupil i levné bavlněné kaliko na všední zástěry do chlívku i k drůbeži, nitě, jehly a nůžky, pro sebe pár yardových měřítek a zednických lžic, a hlavně jedna železná kamínka, dole s roštem a s popelníkem, nahoře s pečicí troubou, s plochou plotýnkou a se zděří pro komínek. Kapitán Monroe prodával dokonce i jednotlivé díly kouřových rour z tenkého plechu, jaké se používaly na lodích, ty přišly na víc než celá kamínka. Libry, které Richardovi ještě zbývaly, utratil za bavlněnou plenkovinu a za tmavočervený vlněný kepr na zimní oblečení pro Kitty a pro děťátko.

„Nechal jsi tam skoro tolik, co tě stálo dvanáct akrů dobré půdy,“ řekl Stephen a zkoušel, zda provaz, kterým byl nákup uvázán na smyk, dobře drží. „Ten Monroe je zloděj k pohledání.“

„Půda chce svoje - dřinu - ale tu já rád odvedu,“ řekl Richard. „Chtěl bych jen, aby tu má žena a moje děti žily v takovém pohodlí, jaké jen ostrov Norfolk umožňuje. Vlněné nebo kanafasové námořnické kazajky nejsou do zdejšího počasí nic platné, ostatně ty hotové, co sem přivezli, se rozpadnou po prvním vyprání. Londýn nás takhle znovu a znovu okrádá. Kitty umí šít dokonce ještě líp, než vaří, a co ušije, to drží.“ Navlékl si postraňky vleku na ramena a uvázal si je přes prsa. Smyk se bez

nesnází rozjel, třebaže na něm bylo naloženo přes tři sta liber. „Budeš vítán u nás nahoře v údolí na večeři, Stephene.“

„Díky, ale asi to nepůjde. Slavíme dnes s Tobiášem odlet těch všivých mountpiťáků z ostrova, dáme si k večeři dvě báječné ryby, které se nedají chytit jinde než na bradle. Ráno jsem si tam na ně zašel.“

„Kristepane, jen abys na ně nezašel úplně!“

„Já? Kdepak! Každou větší vlnu zvětřím už na míli daleko.“

To je pravda, říkal si Richard. Stephenův dar vycítit vítr, změnu počasí, proudy a vlny v sobě měl až cosi tajuplného, a nikdo neznal moře a počasí na Norfolku a v jeho okolí tak dokonale jako Stephen.

Richard měl v plánu ze všeho nejdřív složit kamínka, a to už na staveništi nového domu, a tak se pustil příkře stoupající cestou na Mount George. První míle představovala tvrdou dřinu, ale pro Richarda nebyla ničím novým, znovu a znovu po ní tahal nahoru smyk naložený vápencem ke stavbě podezdívky. Vozík na kolech by znamenal ještě těžší práci, smyk alespoň hladce klouzal kolejemi, které si jeho skluznice vyjezdily, když ještě byla půda blátivá. V letošním suchém roce se cesta ani trochu nerozbahnila. Jen tu a tam přicházely krátké noční lijáky, které znamenitě svědčily pšenici i kukuřici.

Zmocňovalo se ho občas pokušení práci pro vládu trochu ošidit - a zakoušeli ho i jiní, kteří by už rádi viděli svou půdu vymýcenou a přinášející úrodu -, ale Richard měl dostatek rozumu, aby takovýmto hnutím mysli odolal. Chudák George Guest jim podlehl o něco dříve, než mu vypršel trest - tolik se na to těšil! - a odnesl si výprask kočkou.

Kočka vládla na ostrově čím dál tím víc, jak se major Ross a poručík Clark - a stejně tak i kapitán William Hill z Ozbrojeného sboru Nového Jižního Walesu - ze všech sil snažili udržet si vládu nad lidmi, které nepojilo vůbec nic, ani pocit sounáležitosti, ani životní plány. Tužby lidí na ostrově se ubíraly stovkami nejrůznějších směrů podle toho, co byl kdo zač, podle jejich chudičkých životních zkušeností i podle jejich představ, v čem spočívá šťastný život. Až příliš mnohým splývalo spokojené živobytí v jedno se zahálkou. V Anglii by si většina z nich asi neměla navzájem co říct, což platilo stejně o mariňácích jako o vojácích a trestancích. Všechny navíc jitřila další okolnost: takřka všichni členové velitelského sboru byli Skoti, zatímco mezi trestanci ani mezi řadovými mariňáky a vojáky se Skot nevyskytoval ani jeden.

Vládne se nám bičem, strkají nás do vyhnanství na ostrov Nepean, ukovávají nás k žernovu, protože jedna jediná duše v celé anglické vládě nezná jiný způsob vládnutí než drastické tresty, pomyslel si Richard. Vždyť ale nějaká jiná forma jistě existuje, musí tu přece být ještě jiný způsob! Jenomže jaký, to ani já sám nevím. Jak vychovat slušné mariňáky z takových pacholků, jako jsou Francis Mee anebo Eliáš Bishop? Jak předělat na lepší chlapy všelijaké takové Leny Dyery nebo Samy Picketty? Vždyť oni nejsou nic jiného než líné, a přitom lačné mrchy, jejichž největším potěšením je škodit všem kolem a rozvracet, co se dá. Žádné tresty z těchhle Meeů, Bishopů, Dyerů a Pickettů nenadělají pracovité mužské a odpovědné občany. Tohle ovšem stejně tak nesvedl ani poměrně shovívavý režim poručíka Kinga v době, kdy na celém ostrově žila sotva stovka lidí. Za svou mírnost se King dočkal leda komplotů a rebelií, opovržení a vzdoru. A když už pod jeho vládu spadalo téměř sto padesát duší, uchyloval se nakonec i King ke kočce mnohem častěji a s větší tvrdostí. Jakmile jsou vládci přitlačeni zády ke zdi, sahají po biči. Neznám na tyhle otázky odpověď, a jak moc bych si přál, aby se nějaká našla! Abychom spolu s mou Kitty mohli naše děti vychovávat v čistém a líp uspořádaném světě.

Takhle se Richardovi zdál nesnadný úkol dovléci smyk oním hrozným stoupáním až na vrchol Mount George přece jen schůdnějším, hřbetem se opřel do práce a hlavu si zatím lámal šarádami přesahujícími jeho chápání.

Jakmile dosáhl hřebenu kopce, byla cesta už snazší, tu a tam sice ještě stoupala anebo trochu klesala, ale ne tak příkře. Pak už se objevil v dohledu Morganův úděl a Richard odbočil z hlavní cesty stezičkou mezi stromy, po nichž už namnoze zbyly jen pařezy. Jeho záměrem bylo ponechat po celém obvodu pozemku padesátistopový pás borového lesa a střední část rovinatého úseku beze zbytku vymýtit. Tam nasije pšenici, choulostivou plodinu, tak aby byla chráněná před prudkými slanými větry, které se tu proháněly všemi směry, ostrov nebyl natolik rozlehlý, aby se na něm zvedl vítr prostý soli. Na povlovnějších svazích kolem rozsedliny, kde pramení potok, poroste kukuřice pro rozrůstající se stádečko prasat.

Nad hranou srázu se vysmekl z postraňků. Odtud už prorubal přímou cestu k terase, na které vyrůstal jeho dům. Třebaže měl sílu, věděl, že by smyk naložený převážně železem cestou dolů asi neubrzdil. Složil z něho teď všechno kromě kamínek, postraňky uvázal k jeho zadku, a když ho pak postrčil a smyk se zvolna rozejel z kopce, vzepřel se Richard vší silou patami a skluzem ho následoval. Svah byl až příliš dlouhý, smyk se rozjel, vyhoupl se až na násep, který Richard dole navršil jako zarážku, téměř ho přejel a posléze se zastavil se zaduněním, které Kitty vyplašilo z její zahrádky.

„Richarde!“ křičela v běhu. „Ty ses dočista zbláznil!“

Nemohl se ani nadechnout, a tak se ani nedokázal tomuto osočení vzepřít, seděl na zemi a zhluboka oddychoval, přinesla mu hrnek studené vody a usedla vedle něho, ve strachu, že si snad ublížil.

„Jsi v pořádku?“

Převrátil hrnek do sebe, přikývl a v úsměvu roztáhl ústa od ucha k uchu. „Přivezl jsem ti kamínka, Kitty - s pečicí troubou!“

„Takže kapitán Monroe si postavil stánek!“ Vyskočila a dychtivě si prohlížela dramaticky dorazivší náklad. „Richarde, to budu moct sama péct chleba! A taky placičky, když se mi nastřádají drobty a budu mít nějaké bílky. A taky si budeme moct pořádně upéct maso - och, to je báječné! Děkuju ti, strašně moc ti děkuju!“

Na jednom ze střešních trámů byla upevněná kladka, takže složit dosti velká kamna ze smyku nebylo zdaleka tak obtížné, jako když je musel před pár okamžiky uchránit, aby na vleku nepřeletěla nasypanou hromadu hlíny a nerozjela se neovládaná dolů do údolí. Pak vystoupali společně nahoru na hřeben, kde Kitty objevila látky, nitě a ostatní šicí potřeby.

„Jů, ty jsi na mě tak hodný, Richarde - až moc!“

„Ne, to nejsem, copak by takového něco bylo vůbec možné? Vždyť nosíš moje dítě!“ Nakládal smyk k další cestě dolů. Začal komínovými rourami, které už Kitty zdaleka tolik nevzrušily. Když vše převezli, vydali se po queensboroughské cestě domů, smyk teď Richardovi připadal až neuvěřitelně lehký.

Robert Ross, který si vyšel před vládní budovu, aby se pokochal nádherným západem slunce, je sledoval, jak spěchají s prázdným vlekem dolů z Mount George. Pozoroval Richarda už předtím, když se před pár hodinami pachtil s nákladem vzhůru, do onoho úmorně strmého svahu, a obdivoval se jeho síle a houževnatosti. Chytrý nápad! On je ovšem z Bristolu. Z města smyků. Když nejsou kola, pomož si sanicemi. Moc pochybuju, že by takovýhle tah dokázala vyvinout i mula, a to proti ní má Morgan jen dvě nohy! Je mi jen o osm let víc než jemu, ale tohle bych byl nedokázal ani ve dvaceti. Ta dívenka, usoudil, je zkrátka Morganova slabůstka. Sladká, ale nic moc, pošilhává trochu po takzvaně lepších vrstvách. Takovej fracek ze sirotčince, ohrnula nad ní nos paní Morganová. Ano, jenomže právě děvčata ze sirotčinců anglikánské církve, jako je třeba ústav v Canterbury (přišly mu její papíry), se zpravidla snaží polepšit si. Morgan má vzdělání, patřil doma ke střednímu stavu, takže když si vybral holku z dobročinného ústavu, musel dost slevit. Ale věru že tentokrát nešel tak dolů jako v případě své zákonité manželky.

Do nového domu se Richard s Kitty stěhovali v sobotu a v neděli 27. a 28. srpna roku 1791. Se sousedskou výpomocí o několika předchozích víkendech se podařilo zdvihnout krovy, olaťkovat je a přibít šindele a také vybudovat cestičku od dveří až k prameni. Prozatím měli v úmyslu dokončit přízemí, a podkroví dostavět teprve až ho budou potřebovat. Než bude nový dům vyhlížet stejně pěkně jako ten dosavadní, uběhne v potoce hodně vody, ale to Richardovi nevadilo.

Vlastnili několik stolů, kuchyňskou lavici, šest pěkných židlí, dvě důkladné postele (jednu s péřovou matrací a přikrytím), měli i police na všechny Richardovy nástroje a součástky a nad velkým krbem kamenný komín. Železná kamínka stála uvnitř krbu, železné roury kouřovodu byly zaústěny do zejícího komínového sopouchu, nadále už sice nebude v místnosti hořet dřevo na otevřeném ohništi, takže se tam po setmění ještě víc sešeří, ale o to bude topení bezpečnější.

První hosté přinesli jako počinek do nové domácnosti i dárečky. Většinou to ovšem byli lidé, kteří měli máloco nabídnout kromě trošky své úrody nebo drůbeže. Richard a Kitty je přesto uvítali ze srdce rádi, dobře věděli, jakou mají jejich pozornosti doopravdy cenu. Nat a Olivia Lucasovi jim darovali mourovatou kočičku, vlastně ještě kotě, Joey Long Morganovým věnoval dalšího psa. Dva majetnější členové kroužku Morganových přátel se blýskli: Stephen jim dal donést kuchyňskou skříňku, kterou koupil od felčara Jamisona, a Wentworthovi se vytasili s kolébkou. Kotě pojmenovali Tibby a malou psí slečnu zase Charlotte, protože podobou měla blízko ke spanielům krále Karla. Madavish vzal oba tvorečky na milost, zůstával mezi domácími mazlíčky koneckonců i nadále jediným zástupcem mužského rodu.

Nebylo jednoduché najít nejvhodnější místo pro záchod a pro prasečí chlívek, dokud Richarda nenapadlo, jak určit tok podzemních vod, které napájely pramen, ten nesmělo nic znečišťovat. Rozpomenul se, jak to kdysi řešil Pegin bratr, když chtěl kopat novou studnu. Uřízl si teď čerstvou vidlicovitou větvičku, plnou mízy, uchopil rozvětvené konce do obou rukou a vydal se proutkařit. Pocit, který záhy zakusil, byl víc než podivný, proutek náhle jako by se zachvěním ožil a začal se mu vzpouzet. Ani Kitty, ani Stephenovi se nic takového nepodařilo.

„To je tou naší kůží,“ tvrdil Stephen a lítostivě se zadíval na své dlaně. „Máme ji ztvrdlou, suchou, samý mozol. Tvoje kůže, Richarde, je měkká a vlhká. Podle mého uzavírá proutkařova kůže nějaký ten koloběh vody.“

Ať už mělo kouzlení jakékoli kořeny, ukázalo Richardovi, že nemá na vybranou a musí umístit záchod i chlívek severně od domu, na jih od tohoto místa se všude hlásily podzemní vody.

Nejsmutnější důsledek jejich přestěhování by si nikdo neuměl představit, třebaže si Richard vyčítal, že předvídat ho mohl. Téže neděle, kdy se bez lítosti rozloučili s políčkem nahoře v Arthurově údolí, přistihl desátník od námořní pěchoty - ženatý mužský - Johna Lawrella, jak ve své chýši hraje karty s Williamem Robinsonem mladším. Major Ross desátníkovi krátce předtím povolil, že se na zbývajících pár měsíců svého služebního závazku může i s rodinou nastěhovat do uprázdněného Morganova domku, a chlapík se nemohl dočkat, až si ho prohlédne. Byl to náboženský horlivec a ustrnul, když nakoukl do dveří i k Lawrellovi. Hrát si takhle v neděli karty! Lawrell i Robinson byli oba odsouzeni ke stovce ran za hazard o dnu Páně.

„Ale to je děsné!“ křičel Richard na Stephena. „Oni tím přece neudělali nic špatného proti Bohu ani proti lidem. V životě by mě nenapadlo vidět v tom něco zlého, jsou to kamarádi a zahráli si prostě v neděli odpoledne karty. Nebyl to žádný karban, jen se tak bavili. Kdybych promluvil s majorem -“

„Ne, to nedělej,“ řekl Stephen rozhodně. „Nech to plavat, Richarde! Majorovi od té doby, co měl na kahánku, nepřestává vrtat hlavou, proč tu nemáme kaplana a co na to Bůh. Je si úplně jistý, že zločinnost tu vzrůstá jen kvůli lidské bezbožnosti a kvůli nedostatečnému svěcení neděle. On je prostě Skot, a velký vliv na něho měla ta sveřepá presbyteriánská morálka. Lawrell už není pod tvou ochranou - ať bys uvedl jakékoli důvody, s majorovým rozhodnutím nic nenaděláš. Dokonce ti tohle všechno jen poslouží ke cti, tak se na to aspoň bude major dívat. Sotva jsi odešel, už začal Lawrell hřešit.“

„Já nestojím o žádné pochvaly na úkor něčích rozšvihaných zad,“ odsekl Richard trpce. „Někdy toho našeho Pánaboha začínám dočista nenávidět.“

„Jenže ty nemáš v nenávisti Boha, Richarde. Ty jen nenávidíš pitomce, kteří se vydávají za sluhy Boží.“

Šestnáctého září připlul Salamander se dvěma sty trestanci a dalšími příslušníky Ozbrojeného sboru Nového Jižního Walesu na palubě. Po jeho příjezdu dosáhl počet obyvatel na ostrovu Norfolk 1115 osob. Od chvíle, kdy u ostrova zakotvila Mary Ann, stoupl na ostrově jak počet udělených trestů bičováním, tak i počet úmrtí, k první smrti z přirozených příčin nebo pro nemoc došlo až koncem roku 1790, kdy trestanec John Price, deponovaný na lodi Surprize, podlehl následkům strašlivých podmínek přeplavby.

Dramaticky se proměnil poměr trestanců a trestankyň. Zvýšil se počet mužů, zdaleka ne ovšem o silné a zdravé jedince. Mnozí z nově příchozích trestanců byli v tak bezútěšném stavu, že záhy umírali, zatímco ti méně vysílení se vrhali na zahrady osadníků anebo se opakovaně pokoušeli vloupat do vládních skladů a ukrást cokoli, co by jim pomohlo ulehčit život. A jakmile přibyli na ostrov guvernérovi nenapravitelní, tíhli okamžitě k táboru lidí, jako byli Francis, Peck, Dyer a Pickett, a k nim se připojovali i výprasky zjizvení a rozčarovaní muži, jako byl Willy Dring, jehož Richard pamatoval na Alexanderu ještě jako celkem slušného mládence. Den co den propukaly nelítostné hádky a rvačky, vězení bylo trvale plné, žernov neustále plně obsazený potrestanými vězni. Zcela běžný se stával pohled na muže ukované do želez, ba tu a tam i na ženu v poutech. Nebylo nad to žít od Sydney Townu, Queensborough a Phillipsburghu co nejdál. Nat Lucas, který ze všech Richardových druhů bydlel nejblíže k Sydney Townu, už začal mýtit hořejší část svahů svého pozemku v Arthurově údolí a stavěl si nový dům tak daleko od dolejší roviny, jak jen mohl.

Richard si samozřejmě s sebou přenesl i sazenice bambusu a cukrové třtiny. Z dorostlých bambusů si nařezal dostatek prutů na rybaření. Chytat na Point Hunter se šňůrou jen tak z ruky už nechodil, i Stephen ta místa už opustil. Bývalo tam až příliš mnoho lidí, a kromě toho bylo třeba nejprve projít celým Sydney Townem. Sydney Town se čím dál tím víc podobal - jak si alespoň Richard představoval - Port Jacksonu, až na to, že nebyl zděný, ale postavený ze dřeva. Veškeré vápno z Norfolku posílali na Mary Ann a Salamanderu Jeho Excelenci do Port Jacksonu, do malty na další stavby z cihel a pískovcových kvádrů,

i Port Jackson, jemuž se teď už běžně říkalo „Sydney“, se rozrůstal.

Co teď Richard žil na Morganově údělu, zalíbilo se jim se Stephenem chodit rybařit ze skal poblíž nevelké pláže mezi přístavištěm v Sydneyově zálivu a jeho západním koncem, Point Rossem. Cesta tam nebyla o nic delší než k Point Hunteru, a když teď byli vybaveni pruty, měli o mnoho větší naději ulovit makrelu anebo jiného velkého obyvatele povrchových vod.

„Co si myslíš o těch pověstech, že ve francii došlo k nějaké obrovské revoluci?“ zeptal se Stephen, když ve stínu skalního převisu společně čistili bezmála šestistopovou tresku.

„Došlo k tomu i v amerických koloniích, tak proč by se to nemohlo stát ve Francii? Doufal jsem, že Mary Ann nebo Salamander přivezou z Londýna nějaké časopisy, ale budeme si asi muset počkat, až do Port Jacksonu dorazí Gorgona, abychom se dozvěděli, co se tam doopravdy zběhlo. Snad Gorgona přiveze i jinou poštu než jen dopisy Rossovi a drahouškovi Ralphiemu od jejich ženušek.“

„Už jsi psal domů, Richarde?“

„Ne, ani řádku. Počkám, až bude o čem psát.“

Stephen se na něho v údivu zahleděl. Nemá o čem? A co Alexander? Co Port Jackson? Co ostrov Norfolk?

„Nechce se mi psát žádné hrůzyplné listy,“ vysvětloval Richard. „Až si jednou sednu k psaní, chci, abych své rodině a všem přátelům v Anglii mohl povědět, že jsem tu přežil a že jsem i něco dokázal. Že svůj život tady u protinožců nežiju naprázdno a nadarmo.“

„Ano, to chápu. Takže psát už budeš brzy. Pokud jsi ovšem zatím nezapomněl písmenka.“

„Ne, píšu stejně dobře jako dřív. Nikomu jsem sice ještě neposlal žádný dopis, ale pokud nejsem moc unavený, dělám si poznámky o tom, co právě čtu.“

Zpátky k Morganovu údělu se vydali delší cestou, aby zanesli kus báječně masité ryby Olivii Lucasové, pak zašli za Darcym a také jemu věnovali porci, poté se brodili kus cesty potokem vzhůru podle bývalého Richardova domku, až posléze vyšplhali nahoru rozsedlinou.

Na Kitty už začínalo být patrné, že je v jiném stavu, ale ukazovalo se i cosi jiného: že je to přímo ideální žena pro norfolkského osadníka. Dovedla se už obstojně ohánět kladivem, uměla se vypořádat s takovými lapáliemi, jako když se jeden z Augustiných potomků zatoulal někam do záhonů, nedělalo jí potíže obrousit a naleštit vnitřní stěny, které Richard postupně obkládal prkny, podetla i slušně vzrostlý stromek, postarala se o palivo, nanosila vodu, vyprala, uvařila, uklidila a ušila, co bylo třeba. A protože jí vybyla chvilka - svěřovala se s vážnou tváří Richardovi - rozcupovala kousek lněné látky a umetala z ní cosi, z čeho doufala vyrobit knot. Až Richard porazí prase, ulije z tuhého hřbetního sádla svíčky. Takže je nebudou muset kupovat z vládního skladu, kde za jednu chtějí celou penci.

„Ty se moc hrneš do práce,“ káral ji Stephen, když usedli k řízkům z tresky, zabaleným do pisangových listů a upečeným v troubě.

„Ještě ty s tímhle začínej, Stephene!“ odrážela ho bojovně a nepřestávala se s chutí krmit. „Slyším to samé pořád od Richarda. Mně je vážně výborně, mám sílu i chuť do práce. A přišla jsem na to, že jsem nejšťastnější, když můžu něco užitečného dělat. Zvlášť proto, že tohle je můj dům a že tu s Richardem bydlím od první chvíle, co stojí.“

„Jen co najdu někoho, komu budu moct věřit, Kitty, zaplatím za něj vládnímu úřadu a bude dělat všechno, nač nebudeš stačit, až ještě trochu přibereš na váze.“

„V tomhle právě udělal chybu George Guest,“ řekl Stephen. „Kdyby byl vyčkal, až mu vyprší trest, a pak se s majorem Rossem dohodl o nájmu dvou pracovních sil, nebyl by dostal kočkou on ani ti dva.“

„George je slušný chlap, jenže se až moc honí za penězi. On si myslel, že ty práce pořídí levněji, když si ty dva mariňáky najme přímo, než aby platil vládě za to, že mu je půjčí. To anglický úřad prostě nespolkne. Mám sice anglické vlády plné zuby, ale zkoušet ji takhle podfouknout nemá vůbec žádný smysl. Najmu si toho chlapíka za deset liber ročně, což si budu klidně moct dovolit. Jakmile,“ pousmál se, „splatím své dluhy.“

„Ty sám se moc dřeš, Richarde.“

„Ani bych neřekl. Zarybařit si na skále za sobotního jitra, to je pro mě báječný odpočinek, zrovna tak jako práce na zahradě anebo třeba i vykydání hnoje z prasečího chlívku v neděli po bohoslužbě. Majorovy zákazy nedělních činností se naštěstí nevztahují na nic, co může skončit ve vládním skladu. Do varu ho přivedou jen dvě věci - chlast a karban.“

„Když už je řeč o pití - chlapi z Ozbrojeného sboru se sčuchli s Francisem Meeem a Eliášem Bishopem a pořídili si docela slušnou destilační aparaturu.“

„Nu, k tomu muselo jednou dojít, zejména poté, co major propadl náboženskému horlení. Kromě toho on značnou část rumu, který jsme tu vypálili, odeslal vloni v únoru na Supply do Port Jacksonu.Je až neuvěřitelné, jak rumu přibývá, když takové dva kotlíky necháš běžet dnem i nocí - pořád, ba i o nedělích,“ ušklíbl se Richard.

Když Stephen odešel, pustili se Richard s Kitty bok po boku do práce na zahradě, činili se až do soumraku a večeřeli už za tmy. Citroníky přežily přesazování výborně, stejně tak jako všechno ostatní. Housenky se toho roku téměř nevyskytly a za panujícího suššího počasí slibovala vládní pšeničná pole v Arthurově údolí a v Queensborough bohatou úrodu. Slaných větrů válo samozřejmě až dost, většinou je ale doprovázely dešťové přeháňky, které mírnily jejich drsnost. Pršelo právě tolik, aby se obilí dařilo. I při 1115 obyvatelích na Norfolku se zdálo, že si ostrov vypěstuje dostatek zrna na chléb pro všechny, a ještě bude moci nasolovat vepřové maso pro Port Jackson.

V Sydney Townu, Queensborough i ve Phillipsburghu stále trvalo napětí mezi trestanci, kteří se dřeli na políčcích, a lenošícími mariňáky a vojáky. Na ostrově se navíc značně rozrostla skupina vážně nemocných trestanců, kteří doslova a do písmene nebyli schopní žádné práce, zčásti umírali, zčásti se stávali oběťmi toho, co tak bujelo v Port Jacksonu - silní olupovali slabé o jídlo a ošacení. Ti, na jejichž bedra takto dolehlo břemeno uživit i všechny choré muže, se začínali vzpírat, zejména pak ti osadníci, kteří dosud nebyli omilostněni anebo osvobozeni, a neměli proto možnost ponechat si všechno, co si na pozemku vypěstují, ani zpeněžit své přebytky ve vládním skladu.

Končinami kolem Phillipsburghu a Kaskád stále ještě obcházel hlad, třebaže to byly pouhé tři míle cesty, zdál se tento kraj tak odlehlý, jako by ležel až kdesi u Port Jacksonu. Pokračovaly tu pokusy s pěstováním lnu a kvůli nim se ve Phillipsburghu selo méně plodin k jídlu. Dovoz potravin z jihu ostrova měl na starosti superintendent pan Andrew Hume. Velice přičinlivě kšeftoval s trestaneckými kalhotami a kazajkami a popouzel majora Rosse tím, jak vytrvale zkracoval své dělníky na přídělech jídla a prodával ho vojákům Ozbrojeného sboru Nového Jižního Walesu, kteří sídlili zhruba v polovině cesty do Kaskádového zálivu. Vojáci Sboru teď už tvořili naprostou většinu viceguvernérovy ozbrojené moci, takže Ross neviděl řešení, jak by mohl proti Phillipsburghu a proti neblahému spojenectví Humea a kapitána Hilla účinně zasáhnout. Jeden z vysílených dělníků na lnářských polích snědl z hladu jakousi rostlinu v lese, kterou omylem považoval za zelí, a zemřel. Hume bez ohledu na to pokračoval ve svých podvodech a zpronevěrách klidně dál, za pomoci Hilla a jeho vojáků.

Zlá propast mezi těmi, kdo sklízeli hojnou úrodu a najedli se dosyta, a těmi, kdo si nic vypěstovat nemohli, se prohlubovala den za dnem, za svistu kočky a nářku, za bičování, bičování, bičování. Výkonu trestu musel být povinně přítomen felčar, takže Galium, Wentworth, Considen a Jamison uzavřeli tajnou dohodu, ať byl k exekuci vyslán kterýkoli z nich, pozastavil ji kdesi mezi dvaceti až padesáti ranami z celkového počtu daného rozsudkem a dbal, aby se pokračování nekonalo dříve, než se provinilec zcela zahojí. Než bylo při těchto odkladech uděleno všech dvě stě ran, uplynula značně dlouhá doba a dosti často se stávalo, že major Ross postiženému zbytek trestu prominul, takže k nejhorším následkům přece jen nedocházelo.

Stále častěji také úřadoval válečný soud, jelikož rozdílnost v názorech a vzájemná nevraživost ozbrojených sil značně nahlodávaly i tak již značně pokleslou disciplínu a vedly ke skutečným, anebo (a to častěji) domnělým přestupkům proti subordinaci. Většina mariňáků i vojáků, včetně jejich velitelů, byla nevzdělaná, omezená, snadno podléhala sebeklamu, o to víc však byli příslušníci obou sborů vznětliví, neuvěřitelně nevyzrálí a naklonění věřit všemu, co jim kdo napovídal. Každý zdánlivý projev neúcty narůstal v neprominutelnou urážku zejména v podání od úst k ústům - a klevetění přitom kvetlo stejně mezi svobodnými jako mezi trestanci.

Neúnavný poručík Ralph Clark (jenž měl tak trochu ve zvyku strkat nos do cizích věcí) se opět zavděčil majoru Rossovi tím, že vyslídil mezi zásilkami kapitánovi Davidu Collinsovi, sudímu v Port Jacksonu, pokoutní list od majorova koncipienta Francise Folkse. Úředníček v něm obviňoval majora z mimořádné krutosti, z útisku, ze šizení svobodných mužů i trestanců na přídělech potravin a tak dále a tak podobně. Doložit to měla i připojená líčení a komentáře viceguvernérových postupů a jeho chování v průběhu různých událostí na ostrově Norfolku, v nichž byl Ross vypodobněn napůl jako Ivan Hrozný, napůl jako sám Torquemada. Rossova reakce byla jednoduchá: uvrhnout koncipienta do želez, lejstra zkonfiskovat a odeslat Folkse do Port Jacksonu, aby se tam soudu nad ním chopil - adresát dopisu kapitán Collins. Ten ovšem, třebaže byl důstojník námořní pěchoty, Rosse upřímně nenáviděl. Takže Rossovi bylo naprosto jasné - už ve chvíli, kdy tyto kroky činil —, komu Collins asi uvěří. Ale co na tom! Směrnice a předpisy hovořily jasnou řečí a stanné právo už patřilo minulosti. Bohužel.

Druhého listopadu připlul Atlantic a přivezl novinu, která zasáhla jako blesk zčistajasna všechny na ostrově - s výjimkou majora Rosse. Na jeho palubě dorazily dopisy a balíky, které z Portsmouthu dopravila do Port Jacksonu Gorgona - ano, Gorgona se konečně dotrmácela do Nového Jižního Walesu. Ale kromě toho se s Atlantikem na Norfolk dostavil i nový viceguvernér! Byl jím fregatní kapitán Philip Gidley King, jenž se na Gorgone vrátil z Anglie a s sebou si přivezl i svou choť Annu Josephu. Ve chvílích, kdy se z Atlantiku vyloďovali na půdu Norfolku, byla v nejvyšším stupni těhotenství. Staral se o ni a hýčkal ji mladý William Neate Chapman, Kingův chráněnec a (oficiálně) jeho zeměměřič. Pro komunitu, přivyklou až dosud vládě majora Rosse, bylo těžké se rozhodnout, kdo z těch dvou je pitomější, jestli Josepha, anebo Willy Chapman, věčně se hihňali, oslovovali se „bratříčku a „sestřičko“, šibalsky na sebe pomrkávali a budili všeobecnou pozornost tím, jak jsou si navzájem podobní. Dva chlapci, které měl King s Annou Innetovou, s ním na ostrov nepřijeli. Špitalo se, že o staršího z nich, Norfolka, se v Anglii starají rodiče nové paní Kingové. Kingovi vlastní rodiče prý jsou víc úzkoprsí, což vedlo k dohadu, že rodina Anny Josephy je asi na bastardy zvyklá, takže Anna Josepha a Willy Chapman by nakonec mohli být…

Z paluby Atlantiku vystoupili na břeh i kapitán Wlliam Paterson z Ozbrojeného sboru Nového Jižního Walesu se svou manželkou - oba samozřejmě Skotové, jak se patří - a také reverend Richard Johnson, jenž přichvátal žehnat všem osadníkům, oddávat nové páry a samozřejmě i pokřtít všech jedenatřicet mrňousů narozených už na ostrově Norfolku. Někteří z příchozích se ovšem na ostrově zdrželi jen nakrátko. Queen, která mezitím už dorazila do Port Jacksonu, měla přivézt další trestance - tentokrát vesměs Iry, které vzala na palubu v Corku.

Všechno toto zvěstovalo jedno: konec přítomnosti námořní pěchoty na ostrově. Major Ross, poručík Clark, Faddy a Ross mladší dostali příkaz odplout, jakmile se Queen bude opět vracet do Port Jacksonu. Tam stráví nějaký čas, než se Gorgona navrátí ze zásobovací výprav do bengálské Kalkaty, domoviny statného a otužilého skotu. Za všechna ta léta, která už uběhla, se totiž Port Jacksonu nepodařilo objevit jedinou stopu po zmizelém vládním stádečku.

Bylo to znepokojující, matoucí! Vše jako by se odehrálo v mžiku — lodi i náčelníci připlouvali a odplouvali, a hlavně přibyly další žaludky k nasycení. Staří usedlíci bloumali sem a tam jako v mátohách, marně přemýšleli, k jakým koncům to povede.

Kapitán Philip Gidley King byl přímo otřesen tím, s čím se na svém milovaném ostrově Norfolku shledal. K čertu, to přístavní hnízdo tady není o nic lepší než ono doupě nepravosti Port Jackson, jenomže v dřevěném provedení! Už jen ta vládní budova! Jak by mohl po své novomanželce chtít, aby se ubytovala v tak zanedbané a zchátralé barabizně? Spravované navíc tak ordinérní cuchtou, jako je paní Morganová, která nelenila navléct na sebe veškerou svou parádu, jen aby ho náležitě uvítala a provedla po baráku! Ta odtud musí bezpodmínečně vypadnout - čím dřív, tím líp.

Náladu Kingovi nespravilo ani vědomí, že valné části živého inventáře, který z vlastní iniciativy a z vlastních peněz nakoupil v Kapském Městě, přeplavba na Gorgone příliš neprospěla. Ze všeho domácího zvířectva s sebou na Atlantiku přivezl na ostrov Norfolk jen nepatrný zbytek — pár zubožených ovcí, koz a krocanů, z krav se konce cesty nedožila žádná.

Och, všecko tu bylo zpustlé, samé lajdáctví! Jak jen mohl major Ross dopustit, aby tenhle jeho klenot uprostřed oceánu klesl tak hluboko? Co jiného se ale dalo čekat od skotského mariňáckého balíka? King přímo rostl pocitem vlastní důležitosti, Kelt v něm na okamžik nabyl vrchu, a tak silně zatoužil po činech hodných velikána, skličován ovšem pomyšlením, že mu k nim ostrov Norfolk sotva poskytne dostatek příležitosti. Jako nevyléčitelný romantik očekával, že osada s více než 1200 obyvateli bude vypadat stejně jako v době, kdy jich mívala pouhých 149. Jedinou světlou vyhlídkou do budoucna, samozřejmě kromě jeho drahouška Anny Josephy, zůstávala prakticky nevyčerpatelná zásoba portského.

S majorem Rossem tu nevyhnutelně museli společně prožít ještě celou řádku dní, a tak se navzájem obcházeli s pohledem upřeným jeden na druhého jako dva pejsci, zvažující, kdo z nich by mohl v případné rvačce obstát. Major se s příznačnou a neomalenou přímostí nesnažil otřesné poměry na ostrově omlouvat ani zastírat, omezoval se jen na stručné ústní shrnutí toho, co jeho písemné zprávy a záznamy popisovaly mnohem přesněji. Avšak situaci, která by se byla snadno mohla zvrhnout v pěknou řež u večeře uspořádané v notně přecpané jídelně vládního domu, dokázaly posléze přece jen společným působením jakž takž uhladit takt reverenda Johnsona, přítomnost blíženeckého páru Anny Josephy a Willyho Chapmana, vynikající jídlo servírované paní Morganovou a bezpočet láhví portského k tomu.

Kapitán William Hill z Ozbrojeného sboru Nového Jižního Walesu se činil, co mu síly stačily, aby pověst odcházejícího majora Rosse co nejvíc pošramotil, a to tak, že pod přísahou vyslechl některé vybrané trestance za přítomnosti reverenda Johnsona a lodního lékaře pana Williama Balmaina, jenž připlul vystřídat Denise Considena. Hill a Andrew Hume tak nakydali na Rosse kupu špíny, avšak major Ross se nedal a lehce snesl hromadu důkazů, že v případě uvedených trestanců jde o křivopřísežné darebáky a že pánové Hill a Hume za nimi v tomto směru nezaostávají o mnoho pozadu. Bitva měla mít další pokračování v Port Jacksonu, prozatím však obě strany vyhlásily klid zbraní a daly se do balení, případně rozbalování truhel a vaků.

Richard se obezřetně držel stranou. Hluboce litoval, že major Ross odchází, a nebyl si jistý, že se mu bude jako jeho nástupce líbit poručík - ouha, teď už fregatní kapitán - King zamlouvat. Ať byl Ross, jaký byl, především a nejvíc ze všeho to byl realista.

Oficiální předání moci se uskutečnilo v neděli třináctého listopadu, poté co reverend Johnson odcelebroval bohoslužby. Před celou obrovskou komunitou ostrova shromážděnou před vládním domem bylo přečteno plné znění formálního pověření kapitána Kinga. Atlantic už zatím rozvinoval plachty a Queen se přesunula ke Kaskádám, obě lodi se chystaly vyplout za úsvitu. Major Ross formálně požádal nového viceguvernéra o prominutí trestů všem jím odsouzeným vězňům, kteří v tu chvíli pykali ve vězení anebo čekali na výkon rozsudku. Kapitán King vyslovil s jeho návrhem milostivý souhlas.

„Odbyli jsme si naprosto všechno,“ řekl major Richardovi, když se dav rozptýlil, „jen na polibky nedošlo. Pojďte se mnou kousek, Morgane, ale svou ženu i s Longem pošlete napřed.“

Štěstí se mě drží dál, pomyslel si Richard a kývl na Kitty, aby šla s Joeym domů a na něho nečekala. Smlouva, kterou podepsal s Rossem a která mu přiznávala Josepha Longa (odpykávajícího si trest čtrnácti let deportace) jako pomocníka za částku deseti liber ročně odváděnou do vládní pokladny, byla dosud čerstvá. Když totiž Richard v duchu probral celou řádku jmen, shledal, že prostoduchý, ale jemu oddaný Joey Long má pro něho největší cenu ze všech. A jelikož celá řada z nově přibylých trestanců byli ševci, byl major Ross nakloněn Joeyho mu přepustit. Na změně zaměstnavatele Joey určitě neprodělá, neboť kapitán King patřil k těm, kdo těžko zapomínají, že jim někdo ztratil nejlepší pár bot.

„Jsem rád, že mám takhle alespoň příležitost popřát vám mnoho štěstí, pane,“ řekl Richard a zvolnil krok. „Budete mi tady moc chybět.“

„Nemůžu vám tu poklonu oplatit přesně tak, jak jste ji myslel vy, Morgane, ale jedno vám řeknu - rád jsem vás vídal a rád jsem si poslechl každé vaše slovo. Nenávidím tenhle ostrov z hloubi duše, zrovna tak jako nenávidím Port Jackson nebo Sydney nebo jak se mu teď říká. Z duše jsou mi protivní všichni trestanci. A ze srdce nenávidím především celé to posrané královské námořnictvo. Vám jsem zavázán za služby vaší manželky, která byla přesně taková, jak jste mi ji popsal — vynikající hospodyně, ale žádná pokušitelka. A vám osobně děkuji jak za všechno to nařezané dřevo, tak i za všechen rum.“ Odmlčel se a zapřemýšlel. „Skoro bych zapomněl - ještě taky ten posraný Ozbrojený sbor Nového Jižního Walesu mi leží v žaludku. Ono jednou dojde k účtování, o to se nebojím. Ti pitomí idealisti z královského námořnictva klidně pustili v tomhle koutu světa ze řetězu smečku vlků, kteří tu nosí roucho takzvaného Ozbrojeného sboru Nového Jižního Walesu, a s touhle lačnou bandou se podle mého rychle spřáhnou i ti mariňáčtí vlci, jako je George Johnston. Jim jde o vězně v téhle trestní kolonii zrovna tak málo jako mně, jenomže já se do Anglie vrátím chudý jako kostelní myš, zatímco oni tloustnou každým soustem z mršin, do kterých se zahryznou. A rum se na tom bude podílet nejpodstatnější měrou, to si pamatujte. Obohacování na úkor svých povinností, na úkor cti, ke škodě krále, ke škodě vlasti. Vzpomeňte si na má slova, Morgane! Přesně tak to dopadne.“

„Nepochybuju, že v tom máte pravdu, pane.“

„Vaše žena je v jiném stavu, jak vidím.“

„Ano, pane.“

„Bude vám tam nahoře líp než v Arthurově údolí, ale na to jste ostatně přišel sám. Bylo to moudré rozhodnutí. S panem Kingem byste žádné problémy mít neměl, nemá prakticky jinou možnost než respektovat rozhodnutí, která jsem učinil jako viceguvernér zákonně ustanovený z vůle Jeho Veličenstva. Konečné slovo o vašem omilostnění bude mít samozřejmě Jeho Excelence, ale vám už tak jako tak během pár měsíců trest vyprší, a já nevidím důvod, proč byste neměl dostat milost v plném rozsahu.“ Ross se zastavil. „Jestli tenhle zaostalý kousek země má nějakou šanci se povznést, pak to bude zásluha mužů, jako jste vy a Nat Lucas.“ Podal Richardovi ruku. „Sbohem, Morgane.“

Richard zamrkal, aby potlačil slzy, a Rossovu ruku pevně stiskl. „Sbohem, pane majore. Přeju vám hodně štěstí.“

A tím mám první polovinu za sebou, pomyslel si z hloubi duše zarmoucený Richard, když spěchal za Kitty a Joeym. Teď mě čeká ještě ta druhá.

Nadešla ve chvíli, kdy Queen začala vykládat náklad a trestance nejprve u Kaskád a poté v Sydneyově zálivu, Richard právě zaučoval v řezání nového pomocníka, jelikož Billy Wigfall tou dobou už navždy odplouval, a byl příliš zaneprázdněný hlasitými pokyny, jimiž dirigoval řezače dole v jámě, než aby měl čas se rozhlížet kolem sebe. Teprve když řez dokončili, postřehl postavu v uniformě válečného námořnictva blýskající se zlatými prýmky. Odmotal si hadry, jimiž měl obtočené dlaně a přešel na kraj jámy, aby zasalutováním pozdravil fregatního kapitána Kinga.

„To musí vrchní dozorce nad pilařskými jámami sám taky řezat?“ otázal se King a s jistým obdivem obhlížel Richardovu hruď a ramena.

„Rád si odbydu svůj díl při řezání, pane, a moji chlapi přitom alespoň vidí, že mi to pořád ještě jde líp než jim. Všechny jámy pracují v současné chvíli naplno a v každé řídí práci zkušený muž. Pokud řežu já sám, vybírám si vždycky tuhle -je to vaše třetí jáma, pane, jestli se ještě upamatujete.“

„Přisámbohu, vy jste v daleko lepší formě, Morgane, než když jsem odtud odcházel. Jak jsem slyšel, stal jste se cestou milosti svobodným mužem, ano?“

„Ano, pane.“

King našpulil rty a trošku mrzutě si poklepal prsty o stehno nadité ve sněhobílé nohavici. „Takže ty otřesně ubohé baráky asi nemůžu připsat k tíži pilařům, co?“

Propast se rozevřela, nicméně bylo třeba pokusit se ji přeskočit. Richard pozdvihl hlavu a pohlédl Kingovi zpříma do očí, teď už s vědomím, že má jistou váhu. Díky za to, Kitty.

„Doufám, pane. že z toho nehodláte vinit Nata Lucase.“

King sebou trhl, sehrál úlek. „Ale kdepak, Morgane, samozřejmě že ne! Klást to za vinu mému prapůvodnímu hlavnímu tesaři? Takovou pitomost byste snad ode mne nepředpokládal. Ne, to je vina majora Rosse.“

„Ani to by nebylo správné, pane,“ řekl Richard pevně. „Vy jste z ostrova odplouval před dvaceti měsíci, týden nebo dva poté, co tu počet lidí stoupl ze sto čtyřiceti devíti na víc než pět set. A za tu dobu, co jste byl pryč, vzrostlo obyvatelstvo ostrova na dvanáct set, možná víc. A po příjezdu Queen to bude ještě víc, kromě toho půjde o Iry z Irska - většina z nich zřejmě nebude vůbec rozumět anglicky. Není to prostě už ten ostrov, který jste opouštěl, pane kapitáne. Tenkrát jsme taky byli celkem zdravá hrstka - nežilo se snadno, ale přečkali jsme to dobře. Dnes je z těch, které tu živíme, přinejmenším třetina marodů, a z Port Jacksonu nám sem posílají ty nejhorší ze všech zločinců. Nepochybuji,“ pokračoval neohroženě bez ohledu na zjevně narůstající Kingovu nevoli a rozhořčení, „že jste za svého pobytu v Port Jacksonu podrobně probrali ty hrozné nesnáze, které tam Jeho Excelenci sužují. Nu, tady nebylo o nic líp, to je všechno. Moje jámy za těch dvacet měsíců vyrobily tisíce a tisíce čtverečných stop řeziva. Většina z něho by bývala měla ještě nějaký čas schnout, jenomže přicházeli noví a noví lidé. Dá se říct, že jsme se tak všichni - major Ross, Nat Lucas, já a mnoho dalších - dostali do úzkých. Ale za to nikdo nemohl. Alespoň nikdo na téhle straně zeměkoule.“

Vyčkával s klidem, pevně hleděl Kingovi do očí. Bez servility, ale také beze stopy troufalosti nebo drzosti. Pokud tu má tenhle člověk přežít, pomyslel si, pak musí to, co jsem mu právě řekl, vzít na vědomí. Jinak neuspěje a na ostrově Norfolku nakonec povládne Ozbrojený sbor Nového Jižního Walesu.

Rtuťovitý Kelt zápolil s chladnokrevným Anglosasem, dobrou minutu to mohlo trvat, poté Kingova sebevědomě narovnaná ramena zplihla. „Já vám rozumím. Ale takhle to dál pokračovat nemůže, to jsem jen chtěl říct. Trvám na tom, že ať se bude stavět cokoli, musí se to dělat pořádně, i kdyby to znamenalo, že zatím někdo bude spát pod stanem, a to jakkoli dlouho.“ Jeho nálada se naráz proměnila. „Major Ross mě informoval, že se dá čekat vynikající úroda, jak tady, tak v Queensborough. Že oseto je mnoho a mnoho akrů a nikde že zatím nedošlo k žádným škodám na porostech. Připouštím, že tohle je opravdový úspěch. Ale do žernovu musíme pořád ještě zapřahovat chlapy.“ Upíral oči na svou hráz, držela vodu stále ještě naprosto dokonale. „Co potřebujeme, je vodní kolo, a Nat Lucas tvrdí, že ho postavit dokáže.“

„Určitě to zvládne. Jeho jedinými nepřáteli jsou čas a nedostatek materiálu. Dejte mu to druhé, a s tím prvním on už si nějak poradí.“

„Ano, to si myslím i já.“ Zatvářil se spiklenecky a přistoupil k Richardovi tak blízko, aby ho nikdo jiný nemohl uslyšet. „Major Ross mi také pověděl, že jste pro něho v kritickém čase destiloval rum. Tenhle rum zachránil před vzpourou i Port Jackson v době od března do srpna letošního roku, kdy zásoby rumu došly, a nepřiplula žádná loď.“

„Ano, rum jsem destiloval, pane.“

„Máte ještě tu aparaturu?“

„Ano, pane, je dobře uschovaná. Nepatří ale mně, je to vládní majetek. To, že jsem se o ni postaral, byla věc důvěry, kterou ke mně major Ross projevil.“

„Škoda jen, že ti mizerové kapitáni z transportních lodí neměli ani špetku svědomí a odprodali tady další destilační aparáty soukromým osobám. Jak jsem slyšel, tak rum si tu pálí nejen Ozbrojený sbor Nového Jižního Walesu, ale i pár nejhorších zločinců. V Port Jacksonu se aspoň nedaří cukrové třtině, zato tady roste jak plevel. Ostrov Norfolk by se mohl stát potenciálním velkým zdrojem rumu. Záleží jen na rozhodnutí guvernéra Nového Jižního Walesu, jestli bude za značné peníze i nadále rum dovážet z končin tisíce mil vzdálených, anebo ho začne destilovat tady.“

„Pochybuju, že by Jeho Excelence guvernér Phillip takový souhlas dal.“

„Asi ne, ale on tu nebude guvernérem navěky.“ King se zatvářil ustaraně. „Netěší se dobrému zdraví.“

„Pane, lámat si hlavu věcmi, které jsou ještě dost daleko v budoucnosti, nemá valnou cenu,“ podotkl Richard, jemuž se ulevilo. Propast přeskočil, další vztahy s Kingem by se mohly vyvíjet příznivě.

„To je pravda, svatá pravda,“ řekl nový viceguvernér a odešel, aby strávil hodinku dvě ve své kanceláři, dost možná ve společnosti malinké kapičky portského, která by tu nudu tady pomohla trochu zpestřit.

„Máš ve vládním skladu bednu,“ hlásil mu Stephen nedlouho po tomto rozhovoru. „Co je s tebou, Richarde? Vypadáš dost vyčerpaně na chlapa, který nemá na starosti nic jiného než rozřezat pár tuctů gigantických klád.“

„Právě jsem si od plic promluvil s kapitánem Kingem.“

„O je! Ale koneckonců jsi svobodný chlap, takže tě nemůže dát jen tak zbičovat, ledaže bys šel před soud a prohrál.“

„Vůbec ne, přečkal jsem to ve zdraví. Jak se zdá, mně se tohle nakonec vždycky nějak povede.“

„Jen to nezakřikni!“

Richard se uklonil a zaťukal na dřevo. „Aspoň pro tentokrát ano,“ opravil se. „Měl totiž natolik uši otevřené, aby vnímal, že mu neříkám nic než čistou pravdu.“

„Takže nějakou naději na přežití by tu snad přece jen měl. Slyšels, co jsem ti prve povídal, Richarde?“

„Ne, co?“

„Že máš ve vládním skladu bednu. Přivezla ji Queen. Na odnos je dost těžká, takže si radši přivez smyk.“

„Přijdeš dnes večer k nám? Po večeři bychom se do ní mohli podívat.“

„Přijdu.“

Pro smyk si Richard zašel už v poledne a k bedně ho dovedl osobně Tom Crowder, kterého si King okamžitě povolal do svých služeb. Kdosi se do ní dříve už zjevně dobýval - ale tady ve vládním skladu sotva. Spíš to bylo na palubě Queen anebo v Port Jacksonu. Ať už to byl kdokoli, měl aspoň tolik slušnosti, že víko opět přitloukl. Poté, co Richard zkusil bednu odstrčit, usoudil podle její váhy, že z ní toho asi příliš mnoho nezmizelo. Zřejmě obsahovala samé knihy. Asi spoustu knížek, jelikož byla větší než běžná čajová bedna a byla vyrobena z pevnějšího dřeva. Když se shýbl, aby ji naložil na smyk, Crowder vyjekl.

„To nemůžeš zvedat sám, Richarde. Já ti na to seženu nějakýho chlapa.“

„Vždyť já snad jsem chlap, Tommy - ale v každém případě díky.“

RICHARD MORGAN TRESTANEC Z ALEXANDERU bylo namalováno velkými písmeny na všech šesti stranách bedny, odesilatel ale uveden nebyl.

Odtáhl ji domů ještě téhož odpoledne. Zbývalo sice pár hodin světla, ale povaha práce v pilařských jamách vyžadovala, aby pilaři končili dříve než obyčejní nádeníci. Kromě toho byl Richard svobodný muž, který si mohl klidně dovolit čas od času jít domů dříve.

„Ty mi rozkvétáš každým dnem do krásy, milá moje,“ řekl Kitty, která mu přiběhla po schodech vstříc, aby ho pozdravila.

Dlouze se políbili, její rty slibovaly pro tu noc pomilování, věděl, že fyzicky jí přímo učaroval. Z obav o dítě se už chtěl sice milování zdržet, ale Kitty tím byla viditelně překvapená.

„Jak by něco tak krásného mohlo našemu děťátku ublížit?“ zeptala se ho tehdy s nelíčeným údivem. „Vždyť ty do toho přece neřežeš jako nějaký beran do meze, ty zase takový kanec nejsi, Richarde.“

Rty mu nad tímhle úslovím začaly pocukávat, čas od času mu její volba slovíček takhle připomněla, jak dlouhou dobu musela Kitty strávit na palubě Lady Juliany.

„Co je uvnitř?“ otázala se ho nedočkavě, když bednu skládal ze smyku dolů.

„Vzhledem k tomu, že jsem se do ní ještě nepodíval, tak nemám tušení.“

„Tak už ji otevři, prosím! Já umírám zvědavostí!“

„Z Port Jacksonu ji nepřivezl Atlantic, ale až Queen, a z Anglie do Port Jacksonu se vezla na Gorgone. Proč se tak dlouho zdržela v Port Jacksonu, je záhada. Třeba se tam někdo chtěl dozvědět jméno odesilatele.“ Na víko vzal Richard páčidlo, ale šlo nadzvednout až příliš lehce. Bednu už zcela nepochybně kdosi otevřel a prohledával její obsah.

Tvořily ho, jak předpokládal, knihy. Nahoře na nich spočívala kulatá krabice na klobouky. Takže James Thistlethwaite. Všechno, čím byla patrně původně obložená - nejspíš ošacením - někdo z bedny vyraboval. Richard rozvázal stužky, kterými bylo víko krabice zajištěno, a vytáhl na světlo klobouk všech klobouků -z šarlatově rudé slámy, s širokou zvednutou střechou a s rozmařilým chvostem černých, bílých a rudých pštrosích per zastrkaných za neskutečně křiklavou černobíle pruhovanou stuhou. Zavazoval se pod bradou obdobně proužkovanými saténovými mašlemi.

„Óóóch!“ vydechla Kitty, když ho Richard zvedl do výše, a otevřela pusu dokořán.

„Bohužel, paní moje, ten není pro tebe,“ řekl, ještě než si stačila začít cokoli představovat. „Ten je pro paní Morganovou.“

„To jsem ráda! Je sice ohromný, ale já na to nejsem dost velká, abych si ho mohla posadit na hlavu - a taky k němu nemám tu správnou tvář - ani šaty, které bych si k němu mohla vzít. Kromě toho si myslím,“ připouštěla, „že taková paní Kingová nebo paní Patersonová by ho považovaly za strašlivě vulgární.“

„Jak já tě za tohle miluju, Kitty! Já tě tak hrozně moc miluju.“

Neodpověděla. Nikdy na tohle neodpovídala.

Richard potlačil povzdech a zjistil, že v krabici na klobouky je i pár dalších předmětů zakroucených do papírků, které byly také všechny zjevně rozbaleny a opět zamotány do týchž papírů. Divná věc! Kdo tu bednu mohl otevírat a proč? Za ten klobouk by si byl přece mohl i ten nejposlednější mužský koupit celý rok radovánek s nejžádanější prostitutkou v celém Port Jacksonu, a přece si nikdo tuhle hučku nepřivlastnil. A neponechal si ani drobnosti kolem ní. Když Richard jeden ze smetků rozvinul, nalezl v něm mosazné pečetítko upevněné na krátké dřevěné rukojeti, představil si rytinu zrcadlově obrácenou a rozpoznal, že zobrazuje litery RM spojené navzájem s ničím nezaměnitelnou kresbou okovů nebo pout. Ostatních šest svinutých papírů obsahovalo po jedné tyčince karmínového početního vosku. Pobídka nad jiné jasná.

Na dně krabice s kloboukem ležel tlustý dopis, pečeť s písmeny JT a kresbou brku byla nepochybně neporušená, třebaže otisky prstů na ní prozrazovaly, že dopis byl důkladné prohmatáván a promačkáván. V té chvíli konečně pochopil, kdo se do bedny podíval a z jakého důvodu. Bylo to určitě ve vládním skladu v Port Jacksonu a prohlídku vykonal nějaký vysoký státní úředník, který v ní pátral po ukrytých zlatých mincích. Pokud by byl jakékoli našel, byly by putovaly do tamější vládní pokladny, na zlato trvale nesmírně chudé. Richard si byl jistý, že v zásilce zlato určitě bylo - a je! Z jejího vzhledu totiž vůbec nenabyl dojmu, že by ho byl při úřední inspekci kdokoli objevil. Co státním úředníkům chybí, je představivost.

Konečně dospěl k vlastnímu obsahu bedny, nalezl v ní především knihu Jethro Tulia o zahradnictví, dále kompletní druhé vydání naučného slovníku Encyclopaedia Britannica, tucet všelijakých románů, soubor Bristol Journalů Felixe Farleye a pár londýnských časopisů, díla Johna Donna, Roberta Herricka, Alexandera Popea, Richarda Drydena, Olivera Goldsmithe, další z mistrovských spisů Edwarda Gibbona o starém Římu, řadu parlamentních zpráv, pak ještě archy nejlepšího papíru, ocelová psací pera a několik lahviček inkoustu, vedle nich laudanum, tonikum, tinktury, laxativa a emetika a několik kelímků s mastmi a balzámy, a také tucet prvotřídních litých svíček.

Kitty přešlapovala z nohy na nohu, trochu zklamána, že v bedně jsou knihy, a ne porcelánový jídelní servis od Josiaha Wedgwooda. Přesto měla velkou radost, že bedna Richarda potěšila. „Od koho to je?“

„Od velice dávného přítele Jema Thistlethwaita. A k tomu něco od mé rodiny v Bristolu,“ řekl Richard s dopisem v ruce. „A teď mě omluv, Kitty, sednu si tu na schody a přečtu si, co mi Jem píše. K večeři přijde Stephen a pak vám oběma povím, co jsem se dozvěděl.“

Kitty původně plánovala k večeři chléb a salát, ale vylepšila ji k téhle příležitosti ještě o dušené solené vepřové s pepřovými knedlíčky, maso bylo výtečné, čerstvě nasolené, neboť pocházelo z jejich vlastního chovu.

Když Stephen spatřil klobouk, zaryčel smíchy. Trval na tom, aby si ho Kitty nasadila na hlavu, a umně jí pod bradou uvázal stužky na mašličku. „Vypadá to spíš,“ kuckal, „jako když ten klobouk nosí tebe, a ne ty jeho.“

„To já dobře vím,“ řekla Kitty povzneseně.

„Co tvá rodina v Bristolu?“ otázal se pak Stephen, když klobouk opět uložil.

„Všichni jsou v pořádku kromě strýce Jamese apatykáře,“ řekl zarmouceně Richard. „Ztratil téměř zrak, takže živnost museli převzít jeho synové, a on sám se odstěhoval do hezkého domu na předměstí Bathu spolu s manželkou a s oběma neprovdanými dcerami. Můj otec se také přestěhoval — do taverny U zvonu, hned za rohem od Coopers Arms, protože radnici už zase zachvátila stavební horečka a radní dali Coopers Arms strhnout. Bydlí tam s nimi taky nejstarší syn mého bratra a velice jim pomáhá. A strýček James duchovní obdržel kanovnické křeslo v katedrále a má z toho velikou radost. I mým sestrám se daří dobře.“ Jeho tváří se mihnul stín. „Umřel jediný z lidí, které znám — John Trevillian Ceely Trevillian. Prý na předávkování, jenomže čím, to jsem z dopisu nepochopil.“

„Zřejmě buď uspávacími, nebo povzbuzujícími prostředky,“ usoudil Stephen, který celou tuto historii dopodrobna znal. „Mne osobně tahle novina docela potěšila.“

„Je tu i spousta zpráv ze světa a výstřižky z novin, které je doplňují. Francie doopravdy prošla revolucí a svrhla monarchii, třebaže král a královna zůstali naživu. K Jemově velkému překvapení Spojené státy americké existují dál, chystají nějakou radikální podobu psané ústavy a rychle se zotavují finančně.“ Richard se ušklíbl. „Podle Jema jediným důvodem, proč se ti francouzští žabožrouti vzbouřili, byla kožešinová čepice Benjamina Franklina. Jak to jenom Jem napsal?“ Richard zalistoval papíry. „Aha! Na rozdíl od Američanů, kteří si vytvořili vědecky přesný systém parlamentních kontrol a vyvažování všeho vším, se Francouzi rozhodli nic takového si nepořizovat. Logika tak bude muset nahradit to, co nezvládají zákony. A jelikož Francouzi žádnou logiku nemají, předpovídám, že republikánská vláda ve Francii moc dlouho nevydrží.“

„V tom má pravdu.“

Kitty seděla a očima prolétala z jednoho na druhého, ne že by toho z jejich hovoru příliš mnoho chápala, ale měla radost, že se Richard i Stephen tak zajímají o dění na onom správném konci světa.

„Král byl v roce 1788 velice nemocný a určité kruhy se snažily dosadit na trůn jako regenta prince Waleského, ale pak se král zotavil, a princátku se tak nepovedlo vybabrat se ze svých dloužků a dluhů. Pořád ještě se vzpouzí nějakému přiměřenému sňatku a pořád je jeho největší láskou ta římská katolička, paní Maria Fitzherbertová.“

„Náboženství a náboženské rozdíly,“ povzdechl si Stephen, „jsou největším prokletím lidstva. Pročpak nedokážeme žít a nechat žít? Jen se podívejte třeba na toho našeho Johnsona. Ten si trval na tom, aby se trestanci s trestankyněmi hned ženili, a přitom jim nedal příležitost, aby se nejdřív trochu poznali — vždyť při trošce toho smilnění se lidi poznají nejlíp. Pche!“ Potlačil nával vzteku a změnil téma. „A co Anglie?“

„Pan Pitt vládne svrchovaným způsobem. Daně šplhají nahoru. Už se platí i daň z novin, týdeníků a měsíčníků, a každý, kdo v nich inzeruje, musí zaplatit daň ve výši dva a půl šilinku, bez ohledu na to, jak je jeho inzerát velký. Jem tvrdí, že malé obchody a podniky jsou tímto způsobem o možnost inzerce zcela připravovány a přenechává se tak pole velkým firmám.“

„Nepíše Jem něco bližšího o tom, jak se první důstojník a část mužstva na Bounty vzbouřili a vysadili poručíka Blighe v člunu na moře? O Bounty se přece mluví mnohem víc než o nějaké francouzské revoluci,“ vyptával se Stephen.

„Nu, já osobně si myslím, že o Bounty je proto takový zájem, že její posádka dala radši přednost svůdným Otaheiťankám před plody chlebovníku.“

„To jistě. Ale co tomu říká Jem? V Anglii kolem toho propukl velký skandál a v téhle věci tam panují značné rozpory. Bligh, jak se aspoň povídá, není v téhle aféře bez viny.“

„Jeden z Jemových nejlepších postřehů se týká účelu výpravy na Otaheite, totiž přivézt odtamtud chlebovník, který — jak jsem z toho pochopil — se měl stát nejlevnější potravou pro černé otroky v Západní Indii,“ řekl Richard a znovu se prohrabával

popsanými stránkami. „Tady to máme… Jem má nenapodobitelný styl, takže to radši přečtu přímo.

Jistý námořní poručík jménem William Bligh si vzal za manželku dívku z ostrova Man, jejímž strýcem je čirou náhodou Duncan Campbell, vlastník lodních vězení na Temži i jinde. I křivolaké cesty osudu mohou být navíc ještě všelijak zauzlené, takže je dosti pravděpodobné, že právě prostřednictvím pana Campbella byl Bligh představen siru Josephu Banksovi, jenž se tou dobou velice zajímal o tolik diskutovanou výpravu za chlebovníkem na Otaheite.

Mne samotného nejvíc ze všeho fascinovala ta vysloveně incestní povaha spojení, které spolu k uskutečnění téhle výpravy uzavřely Královské válečné námořnictvo a Královská učená společnost. Campbell prodal jednu ze svých lodí, Betheu, válečnému loďstvu. To si ji překřtila na Bounty, čili cosi jako Dáreček, a jmenovalo manžela Campbellovy neteře Blighe jejím velitelem a současné i pokladníkem. S Blighem se na Bounty dále nalodil jakýsi Fletcher Christian, narozený rovněž na ostrově Man a pokrevně spřízněný s Blighovou manželkou, a tedy s Campbellovou neteří. Christian dělal kapitánovi zástupce, žádnou další královsko-válečnicko-námořnickou funkci ale neměl. S Blighem se plavil už mnohokrát předtím a byla to dvojice jak vystřižená z nějakého obrázku dvou gayů. Ale dál už pomlč, Jeme, víc už ani slovo!“

„A tohle je,“ řekl v záchvatu smíchu Stephen, když byl opět schopen promluvit, „celá Anglie v kostce! Prolezlá nepotismem, až po ten incest.“

„Co je to incest?“ zeptala se Kitty, neboť co to znamená gay, už věděla.

„Pohlavní styk mezi blízkými pokrevními příbuznými,“ vysvětlil jí Richard. „Zpravidla mezi rodiči a dětmi, bratry a sestrami, strýci nebo tetami a jejich neteřemi nebo synovci.“

„Uch,“ otřásla se Kitty. „Jenomže já stejně nevím, jakou to má souvislost s Bounty.“

„To je taková literární figura, říká se jí ironie, Kitty,“ vysvětloval Stephen. „Co ještě Jem píše?“

„Dopis ti půjčím, přečti si ho, až budeš mít chvilku času,“ řekl Richard, „ale je tam ještě jedna myšlenka, kterou bych rád ocitoval. Jem se domnívá, že se pan Pitt i parlament velice obávají, že by po americké a francouzské revoluci mohla následovat i revoluce v Anglii, takže Botanickou zátoku považují přímo za nezbytnost pro zachování říše. Obrovsky to vře v Irsku, nespokojenost se šíří i mezi Walesany a Skoty. Takže by Pitt mohl rozšířit seznamy deponovaných i o všelijaké rebely a demagogy.“

Osobní záležitosti pana Thistlethwaita, jemuž se teď vedlo přímo skvěle, Richard vynechal. Výrobce mnohasvazkových románů pro sečtělé dámy nabyl v tomto žánru takové zručnosti, že dokázal sepsat i dva díly ročně, a peníze se do jeho pokladnice sypaly tak bohatě, že si mohl koupit velký dům ve Wimpole Street, měl dvanáct sloužících, kočár s barevně sladěným čtyřspřežím a za milenku vévodkyni.

Když už Stephen odešel s dopisem od pana Thistlethwaita v ruce, a když bylo umyto nádobí, dovolila si Kitty další poznámku - už se nebála ozvat, neboť Richard se činil, jak uměl, aby nepropadal tendenci hrál si na Boha Otce.

„Ten Jem musí být velice ušlechtilý člověk.“

„Jem? Ušlechtilý?“ Richard nad tou představou vyprskl smíchy, vybavil si před očima Jemovu hřmotnou a nemotornou postavu, vybledlá, krví podlitá očka, jezdecké pistole čouhající mu z kapes převlečníku. „Kdepak, Kitty, Jem je docela obyčejný chlap. Tak trošku ochlasta - dokud žil v Bristolu, byl to jeden z otcových nejvěrnějších hostů. Teď bydlí v Londýně a nadělal si tam pěkné jmění. Když jsem byl ještě zavřený na Cereře, pomohl mi zachovat si nejen zdraví, ale taky zdravý rozum. Celý zbytek života ho za to nepřestanu milovat.“

„A já s tebou. Kdyby nebylo tebe, Richarde, vedlo by se mi mnohem hůř,“ řekla v domnění, že ho tím potěší.

Jeho rysy se napjaly. „A co mě, mě milovat nedokážeš?“

Oči, které se k němu obrátily, na něho hleděly nesmírně vážně, už se mu nezdály být pouhou kopií očí Williama Henryho, staly se teď mnohem víc jejími vlastními, a pro něho stejně -ne, ještě více - milovanými.

„Mě bys milovat nedokázala, Kitty?“ opakoval.

„Já tě miluju, Richarde. Pořád tě miluju. Ale lásku, opravdovou lásku, si představuju jinak.“

„Chceš tím říct, Kitty, že nejsem to první i to poslední v tvém životě.“

„To víš, že jsi - v tom životě, jaký žiju.“ Vyjadřovala se líp gesty, výrazem, pohledem - slova se jí vybavovala těžko, nedokázala dost rychle připadnout na taková, která by vysvětlila, co se děje v její hlavě. „Já vím, ono to asi zní jako nevděčnost, ale nevděčná já nejsem, opravdu ne. Jen někdy přemýšlím, co by se mnou bylo, kdybych nebyla odsouzená a poslaná do takové dálky - tak strašně daleko od domova. A uvažuju, jestli mě tam v Anglii nečekal někdo, koho už nikdy nebudu mít příležitost poznat. Někdo, kdo měl být mou opravdovou láskou.“ Když uviděla jeho tvář, rychle ještě dodávala: „Já jsem strašně šťastná a ráda pracuju na zahradě i doma. Čekat děťátko je hrozně krásná věc. Ale… Och, jak ráda bych věděla, oč jsem asi přišla…“

Co jí na to říct? „Pro Stephena už se netrápíš?“

„Ne.“ Bylo to bezprostřední. „On měl pravdu, bylo to jen takové holčičí poblouznění. Když se teď na něj dívám, nestačím se divit sama sobě.“

„A čemu se divíš, když se podíváš na mě?“

Nahrbila se jako provinilé děcko. Rozpoznal, co to značí, a zatoužil, aby se jí raději na nic takového byl nezeptal, aby ji nenutil lhát mu. Zdálo se mu, že dokáže nahlédnout až do hlubin její mysli, že vnímá, jak teď bloudí v marných kruzích, aby nalezla nějakou odpověď, která by jeho uspokojila a ji nezbavila hrdosti, téměř pobaveně čekal, co uslyší, co se vynoří na povrch. A tohle je asi ona opravdová láska. Pochopit, že ta moje milovaná není bez chybičky, vnímat, jak daleko má do dokonalosti a přesto ji bez výhrad milovat. Ta její představa opravdové lásky je pouhý přelud, rytíř v lesknoucí se plné zbroji, jenž si pro ni přijede, posadí si ji před sebe na svého oře a odveze si ji s sebou bůhví kam. Dozraje Kitty někdy natolik, aby dokázala pochopit, jak láska doopravdy chutná? Zapochyboval o tom. Usoudil, že bude líp, když k takovému něčemu raději nedojde. Hned dvě takhle moudré duše v jedné rodině - to by bylo až příliš. Však on v sobě najde lásky dost za oba.

Odpověděla poctivě, zřejmě už se začíná učit. „To doopravdy nevím, Richarde. Ty nejsi ani trochu jako můj otec, takže to není žádný in… — incest. Pokaždé jsem ráda, když tě uvidím… A to, že nosím právě tvoje dítě, mě strašně vzrušuje, protože ty budeš báječný tatínek.“

Napadlo ho pojednou, že se jí na jednu věc zatím ještě nezeptal. „Chtěla bys raději holčičku, nebo chlapečka?“

„Kluka,“ řekla bez váhání. „Žádná ženská nechce holčičku.“

„A co když to zrovna bude holčička.“

„Budu ji mít nesmírně ráda, ale přeju si kluka.“

„Chceš tím říct, že svět patří přece jenom mužům?“

„Myslím, že ano.“

„A budeš moc zklamaná, když to bude děvčátko?“

„Ne! Budeme mít další, a mezi nimi se určitě objeví i kluci.“

„Prozradím ti tajemství,“ zašeptal.

Naklonila se k němu. „A jaké?“

„Je lepší, když to první dítě je holka. Holky vyrůstají mnohem rychleji než kluci, takže až pak přijde ten první kluk, má přinejmenším hned dvě mámy —jednu, která mu je věkem blízko, dokáže ho vytahat za uši, zatáhnout si ho někam do koutka a vyprášit mu pořádně kožich. Ta jeho opravdová maminka tak rázná být nedokáže.“

Uchichtla se. „To vypadá, že z tebe mluví zkušenost.“

„To bych řekl. Mám hned dvě starší sestry.“ Protáhl se jako kocour, napjal všechny svaly do posledního vlákénka. „Jsem moc rád, že se našim v Bristolu vede dobře, i když ta strýcova slepota je hrozná věc. On se zasloužil o mou záchranu zrovna tak jako Jem Thistlethwaite. Všechny ty nemoci, které trápily většinu vězňů, jako by se mě netkly ani ve vězení, ani později na lodi za transportu. Proto také i ve svých třiačtyřiceti dokážu dělat jako mnohem mladší chlap. A taky tě pomilovat jako mladík. Zachoval jsem si zdraví i sílu.“

„Ale hlad jsi měl zrovna takový jako ostatní, či ne?“

„Jistě, jenže hlad tolik nevadí, dokud ovšem nenapravitelně neujídá ze svalů. Moje svaly asi byly bytelnější než u ostatních vězňů. Hlad ostatně nikdy netrval tak dlouhou dobu, aby se mohl takhle projevit. V Riu nás například zachránily pomeranče a čerstvé maso - na temžském bagru jsme se taky najedli dosyta - tu a tam byla vydatná rybí polévka - a vyskytl se taky jistý Stephen Donovan, který mě krmil houskami s máslem a salátem z řeřichy kapitána Huntera. Člověk potřebuje mít taky trošku štěstí, Kitty,“ usmál se Richard, oči přivřené. Byl to večer jako stvořený pro vzpomínání.

„Já myslím, že to tím není. Je to spíš nějakou vlastností, kterou ty máš a která jiným mužským chybí. Má ji i Stephen. A vždycky jsem si říkala, že ji asi má i major Ross, alespoň podle toho, co jste si o něm se Stephenem vyprávěli. Nat a Olivia Lucasovi určitě taky - zato já ne. Proto jsem tak ráda, že otcem mých dětí budeš zrovna ty. Můžou tak po tobě zdědit víc, než co by získaly po mně.“

Vzal ji za ruku a políbil ji. „To je krásná poklona, milá moje. Třeba mě přece jen trošku miluješ.“

Podrážděně si vzdychla, otočila se a pohlédla na stoly a židle s naskládanými knížkami. Na jedné stoličce spočívala krabice s kloboukem. „Kdy ho Lizzii odneseš?“ zeptala se.

„Já myslím, že bys jí ho měla zanést ty a dát při té příležitosti vaše vztahy nějak do pořádku.“

„To udělat nemůžu!“

„Já jí ho tam neponesu.“

Problém s kloboukem zůstal nerozhodnut ještě ve chvíli, kdy se ukládali ke spánku. Kitty byla tak unavená, že usnula dřív, než stačila pomyslet na nějakou milostnou předehru.

Richard dvě hodiny podřimoval, v polosnu před ním defilovaly staré známé tváře, zkreslené trochu odstupem let. Pak se probral a vyklouzl z postele, natáhl si kalhoty a potichu se vytratil ven. K Tibby přibyla ještě Fatima a k Charlottě Flora, obě štěňata a obě koťata by byla začala dovádět, ale Richard je šeptnutím utišil. Tulily se teď k sobě v dutině vykotlané borovice, kterou jim Richard vybral jako dokonalou psí i kočičí boudu. Kdyby se tolik psů a koček prohánělo po domě, byl by konec s myšařením. Madavish byl případ sám pro sebe, trochu starý na to, aby nějak měnil své návyky. A pořád to ještě byl jediný sameček, pán domu.

Měsíc v úplňku stoupal po východní obloze, sfoukával jednu hvězdu po druhé, jak se jeho čirá bledá záře rozlévala výš a výš, až bude nad hlavou, dalo by se při jeho světle i číst. Na nebi ani mráček, do ticha zaznívalo jen cvrlikání a zurčení potůčku spěchajícího dolů ze srázu, basový hukot větru ve větvích borovic a ostrý křik poletujícího párku bělostných rybáků, rýsujících se jako pouhé siluety na postříbřených nebesích. Pozvedl hlavu a vstřebával všemi smysly tu noc, tu naprostou čistotu, uklidňující samotu, dálavy, dokonalý mír.

V neděli, až bude po bohoslužbě, napíše otci, strýcům a Jemovi Thistlethwaitovi o tom, že se mu podařilo vytvořit si v onom nezměrném jižním světě domov. Za pomoci oné trošky zlata, za kterou jim vděčí, si tu vybudoval útočiště, a jim za to patří dík. Ale bez ohledu na jejich peníze si ho musel vydobýt vlastníma rukama a silou vlastní vůle. Ostrov Norfolk se stával konečně domovem.

Bylo třeba prozkoumat bednu z Anglie, dřív než Kitty anebo Joeyho Longa napadne rozštípat ji na zátop anebo založit si v ní na zahradní kompost. Nevydal se s ní vzhůru rozsedlinou, poodešel naopak o kousek dolů, Joeyho domeček stál až na samé hranici Morganova údělu směrem k cestě do Queensborough, u pěšiny vedoucí dolů k novostavbě. Joey a MacGregor představovali jeho předsunutou hlídku, první linii obrany proti útočníkům. Ne že by zatím nějaké napadení předpokládal. Ale kdo ví, jaké trestance se sem Jeho Excelenci zlíbí poslat, až tam v Novém Jižním Walesu ještě více přituhne?

Našel si mýtinku, kde svítil jasně měsíc, a za pomoci dláta a malého kladívka začal stěny bedny potichu rozebírat. Nu samozřejmě, jen co odsekl masivní olištování, objevila se mezi vnějším a vnitřním pobitím bílá vycpávka. O pár minut později už byla celá bedna rozštípána na kousíčky a po skončení práce Richard napočetl rovnou stovku nalezených liber ve zlatě. Shodil ze sebe kalhoty, mince na ně narovnal, uzlík pak položil na naštípaná prkénka a vrátil se s pokladem i s balíkem třísek opět ke svému novému domu. Kitty prohlásila, že jeho úspěch není věc pouhého štěstí. Sám si nebyl nikdy jistý, je-li to pokaždé jen holé štěstí, anebo je-li mu dopřána milost Boží. Ovšem jaký je v tom vlastně rozdíl?

Už když dům stavěl, počítal s takovouto potřebou, jeden z kamenných sloupků vzadu u západního svahu vyzdil s dutinou uprostřed. Nikdo o ní zatím nevěděl a nikdo se o ní ani v budoucnu nedozví. Dvacet mincí si ponechal, ostatních osmdesát uložil do skrýše. Tiše se pak vsoukal zpátky do postele. Kitty cosi zabroukala, zavrněla. Madavish klepl ocasem do přikrývky. Richard psa lehce popleskal, přisunul se klínem ke Kittiným nakrčeným zádům, zlehka ji ještě pohladil po boku a zavřel oči.

Když se ráno Richard vydával na cestu do práce, trůnila škatule s kloboukem dosud na židli - káravě Kitty sledovala, jak kmitá po místnosti, utírá prach, myje, uklízí knihy a chystá studený oběd. Na teplé hlavní jídlo bylo za poledne příliš horko, kdyby ale zašla s Joeym do Sydney Townu a vyhledala Stephena, dal by si možná říct na společnou teplou večeři.

Och, ten Richard ale myslí na všechno! U dveří ležela vyrovnaná hranička třísek z rozštípané bedny, nasekaných nadrobno, aby dobře chytily v kamínkách -jenže i na zatápění je teď ještě vedro, počká až do odpoledne a upeče pak také chleby. Nad touhle typickou ukázkou Richardovy pozornosti vůči ní znejistěla, stála už venku před domem, ale pak znovu nahlédla dovnitř a zadívala se na krabici. Povzdychla si, zašla pro ni a vydala se stezkou ke queensboroughské cestě. Joey tam právě kácel borovice, Richard byl rozhodnut sít už v tomto červnu pšenici i kukuřici, a třebaže Joey nedokázal řezat v jámě, kácení mu šlo docela obstojně. MacGregor ho včas upozornil, že se Kitty blíží — pokud hlídal MacGregor, nehrozilo nebezpečí, že by Joey porazil strom nesprávným směrem.

„Doprovodil bys mě laskavě do Sydney Townu, Joey?“

Joey si z hloubi své prostinké duše odfoukl, obdivně k ní vzhlédl a beze slova kývl. Stáhl z větve košili, kterou tam měl pověšenou, a honem si ji navlékal, pak se oba dva i s krabicí vydali směrem k Mount George. Kolem nich dováděli MacGregor s Madavishem.

„Potřebuju si něco vyřídit ve vládní budově, Joey,“ řekla Kitty, „ty jdi zatím najít pana Donovana a pozvi ho, aby k nám dnes přišel na večeři. Sejdeme se zase tady. A nikde se neloudej!“

Vládní budova procházela přestavbami a přístavbami až do samých základů. Všude se to hemžilo řemeslníky, řízně jim velel Nat Lucas a kdekdo se činil, aby jeho příkazy neprodleně splnil. Otálet při práci pro samotného velitele ostrova by dokázal snad jen ten nejhloupější z trestanců, a takových hlupáků se mezi vězni našlo kupodivu málo. Úpravy to ovšem byly tak jako tak jen dočasné, kapitán King se stále ještě nerozhodl, zda vládní budova zůstane na výšině, kde teď stojí, anebo se přemístí na jiný vršek, kde, jak Richard Kitty vyprávěl, byly prapůvodně zahrady. Kitty ještě ve vládní budově nikdy nebyla, a tak si nebyla jistá, zda má jako trestankyně jít hledat nějaký zadní vchod, anebo zda se pro veškerý provoz používají přední dveře.

„Kohopak hledáš, Kittinko?“ otázal se jí Nat Lucas.

„Paní Morganovou.“

„Ta je v kuchyňském přístavku. Tamhle za rohem.“ Ukázal rukou a přátelsky na ni mrkl.

Obešla hlavní budovu dozadu k samostatné stavbičce, v níž byla kuchyně.

„Paní Morganová?“

Postava v tmavých šatech, trochu dřevěně skloněná nad plotnou, se pootočila, černé oči se rozšířily údivem, mladičká trestankyně, která u pracovního stolu škrábala brambory, odložila nůž a civěla na Kitty s pootevřenými ústy napovídajícími vleklý zánět nosních mandlí. Lizzie přešla trochu vrávoravým krokem, který Kitty připadal nějak podivný, ke stolu a pleskla děvče do zad. „Seber si je a dodělej to venku!“ utrhla se na ni. Poté se obrátila ke Kitty. „Co račte, madam?“

„Přinesla jsem vám klobouk.“

„Klobouk?“

„Ano. Nechtěla byste se na něj podívat? Je moc pěkný.“

Kitty jen kvetla, bříško jí už trochu povystoupilo, zpod slamáku vyrobeného z uschlých místních travin (v transportech vězeňkyň bylo mnohem víc modistek než děvčat z farem) se jí draly okouzlující lokýnky světlých vlasů, bleďounké obočí i řasy působily, jako by je měla Kitty ostříhané a vyholené, ale kupodivu to nevypadalo ošklivě. Byla to prostinká tvář, ale zdaleka ne nehezká. Už z doslechu Lizzie věděla, že se Kitty Clarková mezitím pěkně zakulatila a že je to značně jiná ženská, než byla ta vyzáblá holčina, na kterou si tehdy došlápla. Nu, teď se o tom mohla přesvědčit na vlastní oči, a ten pohled ji nepotěšil. Ani to čnějící bříško ne. Zaplavila ji vlna lítosti a žalu - kdepak je lahvička s tou medicínou?

„Posaďte se,“ řekla Lizzie úsečně a kradmo upila z lahve, až se jí zatajil dech.

Kitty jí s vážným úsměvem podávala krabici. „Vezměte si ho, prosím.“

Lizzie poslechla, sedla si na stoličku, rozvázala stuhy a nadzvedla víko. Vydechla přesně stejně, jako už předtím Kitty. „Oóóch!“ Rychle s ním ven, vyzkoušet si ho, sundat, uchváceně si ho prohlédnout. A pak znenadání - tak náhle, že sebou Kitty až trhla - se Lizzie Locková bouřlivě rozplakala.

Hodnou chvíli trvalo, než se Kitty podařilo ji uklidnit, jakýmsi nevysvětlitelným způsobem jí připomněla Betty Rielyovou, onu starší a ostřílenou služtičku, která je v Anglii všechny čtyři přivedla do neštěstí. „No tak, Lizzie, nic se neděje, všechno bude zase v pořádku,“ konejšila ji a hladila.

Na kamenné polici v krbu vřela v konvici voda, na stole stál starý porcelánový čajník. Čaj. To je přesně to, co teď Lizzie potřebuje, čaj. Zapátrala trochu a objevila dózu s čajem a hrnec s notným kusem cukru a sekáčkem, Kitty čaj zalila, nechala ho ustát, odsekala trochu cukru a nalila pak kouřící čaj do porcelánového šálku - jak je ten vládní dům skvěle vybavený, když mají porcelánové šálky a talířky dokonce i v kuchyni! Takový šálek ani talířek Kitty neviděla od chvíle, kdy ji zatkli, a tady mají hned dva - a stejné - v obyčejné kuchyni. Jaképak další poklady asi skrývá samotný vládní dům? Kolik sloužících se o manžele Kingovy stará? Stačí si tam o čaj jen lusknout prsty, beze strachu, že snad jeho zásoba dojde? Nemají oni i porcelánové talíře a porcelánové polévkové mísy? Obrázky na stěnách? Nemají tam dokonce i porcelánové nočníky?

„Právě mě vyhodili,“ vypravila ze sebe Lizzie se škytáním a vzlyky. „Zrovna teď mi to paní Kingová oznámila.“

„Tady je čaj, vypijte si ho. No tak, uvidíte, že vám hned bude líp,“ hladila ji Kitty po černých vlasech.

Lizzie si osušila oči zástěrou a lítostivě se zadívala na svou sokyni. „Ty si docela hodná holka, viď,“ vypravila ze sebe a čaj začínal rozehřívat i ten předchozí lok v jejím žaludku.

„Já doufám, že ano,“ řekla Kitty a labužnicky sama usrkávala.

Čím to, že z porcelánu čaj chutná tak báječně? „Líbí se vám ten klobouk?“

„Jak si povídala, je moc pěknej. Pan major Ross by byl pěkně hvízdnul a řek by mi, že v něm vypadám jak královna, ale paní Kingová se bude jen tvářit, jako když mi ho chválí. Je to nóbl dáma a má vychování, takže se nedá říct, že by za ten můj vyhazov mohla vona. Ten má na svědomí kapitán King. A ten pacholek Chapman, panák jeden mazaná! Jedním vokem pořád šilhá, kde co trhnout! Už má spočítaný, kde se tu dá přijít k prachům. A vod něho to pochytala už i paní Kingová - a kapitán to dobře ví, dej na mě, že jo! Počítám, že se Willy Chapman co nevidět postěhuje do Queensborough nebo do Phillipsburghu. Jenomže já se kapitánovi Kingovi zkrátka nezamlouvám, a v tom to všecko je. Že prej sem pro takovou dámu, jako je paní Kingová, moc vulgární, povídal. Já a vulgární! Von nemá ponětí, co to je bejt vopravdu vulgární! Že prej nechce, aby vode mě jeho děti musely slyšet všelijaký ty slovíčka - no, někdy mi zkrátka nějaký to do prdele ujede, Kitty, to je pravda. Ale jaktěživa ne do píči, to můžu vodpřisáhnout, nikdá do píči! A ani za to nemůžu já, to dělá ten kriminál. Nikdá předtím sem neklela ani sem nemluvila sprostě.“

„Já to naprosto chápu,“ řekla vřele Kitty.

„Jenomže se mnou nemůže jen tak vyrazit dveře, bude to muset udělat, jak se sluší a patří,“ povystrčila Lizzie bradičku. „Já už nejsem žádnej mukl, já sem svobodná ženská. A jestlipak víš, koho si sem vemou místo mě?“ rozčilovala se.

„Nevím. Koho?“

„Mary Roltovou. Jo, Mary Roltovou. Ta je nejen samý do prdele, ale i do píči, to si piš! Jo! A to všecko jen proto, že vona šuká se Samem Kingem vod maríny a von se tu chce natrvalo usadit, tak je to. King. Menuje se stejně jako kapitán. A hned je kvůli tomu v jeho vočích něco lepšího. Nic jinýho za tím není!“ Usrkla čaj a zakoukala se na klobouk. „Kdybych já tady měla aspoň to zrcadlo.“

„Paní Kingová určitě nějaké má.“

„To se ví, a velký, má ho v ložnici.“

„Tak ji poproste, abyste se do něho mohla podívat. Jestli je to taková dáma a má vychování, tak to nemůže odmítnout.“

„Že je to hezkej klobouk, viď?“

„Nejkrásnější, jaký jsem kdy viděla. Pan Thistlethwaite v dopise napsal, že je to ta největší móda — přesně to, co nosí vévodkyně a ostatní vznešené dámy. Píše, že se dnes urozená panička nepozná od kurvy —“ Zarazila se, zděšená, kam jí to jazyk ujel, ale Lizzie se upřeně dívala na láhev s medicínou. „Co kdyby,“ zamlouvala to Kitty, „si vás tu nechali jako kuchařku? Richard mi říkal, že slyšel majora Rosse vyprávět, že jaktěživ nejedl lepší jídla než od vás.“

„To já,“ hlásila Lizzie pyšně, „vím vo něčem ještě lepším.“ Kitty poskočilo srdce radostí, navrch snad Lizzie může působit drsně, trochu to s ní teď otřáslo, ale pod tím vším zřejmě začíná znovu narovnávat záda. To se ví, že se nedá! Žádná z nás trestankyň se nedá. Nevydržely bychom tak dalekou cestu a nepřežily bychom, nemít v sobě tuhle sílu. Lizzie je houževnatá. Není tvrdá, jenom má vydrž. Musí ji mít. Kdekdo ze svobodných mužských tady bude určitě paní Kingové sekat poklony, jak je odvážná, že se vydala na konec světa a jak statečně snáší všechny zdejší těžkosti, jenomže paní Kingová nebyla nikdy trestankyně a v mých očích nebude paní Kingová nikdy tak obdivuhodná, jako je Lizie Locková. Anebo Mary Roková. Anebo Kitty Clarková. Takže si, paní Kingová, klidně dopřávejte čaj ze svých porcelánových hrnečků, když vám ho vězeňkyně nachystá až pod nos. Klidně se zaobalujte měsíčními vložkami, ze kterých musela trestanecká služka nejdřív vyprat vaši krev a rozvěsit je pak na šňůru, aby uschly! Můžete klidně být vším, čím má taková manželka velitele věznice být, ale nám se vyrovnat nedokážete. „O čem lepším?“ zeptala se.

„Já už jsem ti přestala mít za zlý, žes mi vodvedla Richarda,“ řekla Lizzie, vstala, dolila čajovou konvici vodou, odsekla si kousek cukru a nalila si čaj.

„Ale já jsem vám ho doopravdy neodvedla!“

„Vždyť já to vím! To spíš někomu vodved von tebe. Jsou zvláštní, co? Myslím mužský. Většině z nich stačí ke štěstí plnej žaludek a to vostatní, co k tomu patří. Ale Richard, ten byl jinej, vod tý první chvíle, co do gloucesterskýho kriminálu nakráčel jako hotovej princ — víš, takovej klidnej, tichej, majestátní. Nikdá nepotřeboval křiknout. Von je zkrátka pořádnej kus chlapa, cheche! Nemám pravdu, Kitty?“

„Ano,“ řekla Kitty a začervenala se, spíš proto, že rýpnutí nepochopila, než nad narážkou samotnou.

„Vyřídil Ika Rogerse - mužskýho ještě většího, než je von sám - ani nemrknul vokem. Stačil ho zpražit pohledem. Ale jak sem slyšela, byli z nich pak vopravdický kamarádi. A v tom je celej Richard. Já ho dodnes miluju, jenomže von mě nemiloval nikdy ani trochu. Já v tomhle směru nemám kouska naděje. Ani kousíček.“ Se slzami v hlase se paní Morganová znovu zvedla a nalila si zbyteček z medicinální láhve do hrnečku. „Tak! Trochu tomu vylepšíme chuť. Nechceš taky?“

„Ne, děkuju, nechci. A jaký tedy máte plán, Lizzie?“ Kitty si uvědomila, že ať už si Lizzie do čaje lije cokoli, upíjela asi z téhle láhve už předtím, a dost dlouho, snad od té chvíle, co jí pan King dal výpověď a odešel z kuchyně.

„Myslím si na Thomase Sculleye, mariňáka, kterej se sem právě vrátil, aby si tu koupil pozemek. Není to daleko vod Morganova údělu. Tichej chlap je to, trochu je v tom podobnej Richardovi. Ale děti žádný mít nechce. Nemá žádnou ženskou a nabíd mi ruku, když vochutnal my banánový lívanečky v rumu. Vodmítla sem ho, ale když mi teď velitel řek, ať jdu, tak se možná ke Sculleyovi nastěhuju.“

„To bude docela pěkné mít vás za sousedy,“ řekla Kitty upřímně a chystala se k odchodu.

„Kdypak to čekáš?“

„Asi za deset neděl.“

„Děkuju, žes mi přinesla ten klobouk. Říkáš, že je od pana Thistlethwaita?“

„Ano, od pana Jamese Thistlethwaita.“

Značně uklidněná se Kitty vydala na cestu, Joey s oběma psy na ni už čekal na úpatí Mount George.

„Měl jsi pravdu, když jsi chtěl, abych jí ten klobouk zanesla já,“ řekla Richardovi, zatímco krájela na tenké plátky jejich vlastní nasolené vepřové, polévala ho vypečenou cibulovou šťávou a vršila k němu na cínové talíře brambory a čerstvé fazolové lusky. „S Lizzie budeme dobré kamarádky.“ Uchichtla se. „My dvě paní Morganové.“ Jeden talíř postavila před Stephena, druhý před Richarda, pak si donesla i svůj a posadila se ke stolu. „Kapitán King té chuděrce dal dnes ráno výpověď.“

„Toho jsem se obával,“ řekl Stephen a pilně krájel všechno, co měl na talíři, vlastním nožem na kousky, aby se do jídla mohl pustit lžící. Jaká pohoda by to byla, kdyby měli vidličky! „King je přísný manžel a přeje si ochránit svou ženu před všemi nedůstojnými či dokonce hanbatými individuy, a Lizzie Locková mu nepochybně jako taková osoba připadá. Škoda. Paní Kingová je obyčejnská vyčouhlá a klátivá ženská a nezdá se být nijak přepjatě stydlivá, zejména když je ve společnosti Willyho Chapmana.“ Ušklíbl se. „Což ovšem je přímo ukázkově nedůstojné, ba hanbaté individuum. William Neate Chapman, původem pijavice.“

„Mají porcelánové hrnky a talířky,“ vzpomněla si Kitty a pilně jedla za dva, „z jednoho jsem tam pila čaj. Porcelánové hrnečky a podšálky mají dokonce i v kuchyni, takže ta paní Kingová musí být opravdu nóbl.“

„Rád bych ti porcelánové hrnky a talířky věnoval, Kitty,“ řekl Richard, „ale není to zdaleka jen otázka peněz.“

Stephen, kterého to zaujalo, zvedl hlavu od jídla. „Je to přesně tak,“ potvrzoval. „Obávám se, že ještě dlouhou dobu se bude muset ostrov Norfolk spokojit místo pořádného obchodu jen s občasným stánkem, který si tu a tam nějaký ten kapitánek postaví dole na pláži. Bohužel se na takových stáncích nevyskytují žádné takové luxusní hloupůstky, jako jsou porcelánové servisy nebo stříbrné vidličky. Pořád jen ty samé kotlíky, kamínka, kaliko, laciný papír, inkoust.“

„Kotlíky, kamna a kaliko ovšem potřebujeme víc než nějaký luxus,“ prohlásil Richard hlasem Boha Otce. „A občas na stáncích mívají i šatstvo.“

„Snad, ale jak jsem si všiml, ženským se tohle oblečení nic moc nelíbí,“ namítl Stephen.

„To proto, že ho vybírají mužští,“ zasmála se Kitty. „Jednak mají utkvělou představu, že ženské budou raději nakupovat hadříky na sebe než porcelán nebo záclony, jednak sem vozí tak jako tak úplně špatné šaty.“

„A ty bys radši záclony?“ zeptal se Stephen. V duchu se podivoval, že jí spíš nevadí, že se nebude moci za Richarda nikdy provdat. My dvě paní Morganové, prohodila, a jak se zdálo, vůbec jí to nepřišlo divné.

„No určitě.“ Kitty odložila lžíci a rozhlédla se po obývacím pokoji, který byl téměř dokončený, vnitřní stěny už byly všechny zakryty deštěním a většina něho byla i vyleštěna, knížky byly narovnány na několika policích nad sebou, do otlučeného koflíku si Kitty našla kvetoucí rostlinku. „Tenhle náš domov mám ze všeho nejraději. Koberce a záclony by do něho byly opravdu báječná věc, a taky vázy a nějaké obrázky. Kdybych měla hedvábí, mohla bych vyšít polštářky na židle a ještě nějaké pěkné obrázky na stěnu.“

„I to jednou bude,“ sliboval Richard. „Jednoho krásného dne se i toho dočkáme. Musíme jen doufat, že se tu objeví nějaký podnikavější kapitán a na stánku bude mít lampy a olej do nich, vyšívací hedvábí, porcelánové čajové servisy a vázy. Vládní obchod se moc velkou fantazií pochlubit nemůže. Tam se najdou jen pracovní hazuky, krpály, dřevěné mísy, cínové talíře a hrnečky, naběračky a lojové svíčky.“

Když dojedli, rozpovídali se muži o tom, co všechno stálo v oněch letácích a časopisech v bedně od Jema, a pak přešli k důležitějším věcem, jako byla pšenice, mýcení, řezání, vápno a různé změny, které kapitán King teď zaváděl.

„Po všech těch krásných řečičkách stejně nedokázal snížit tresty, ba naopak,“ říkal Richard. „Osm set ran kočkou, prokristapána! To už by snad bylo milosrdnější chlapa rovnou pověsit. Největší trest, jaký kdy major Ross vynesl, bylo pět set ran, a přitom jich pak ještě většinu prominul, a jak jsem slyšel, nemají už felčaři do výkonu trestu tolik co mluvit, jako dosud.“

„Buď ale spravedlivý, Richarde. Ohýbá je hlavně v tom Ozbrojeném sboru Nového Jižního Walesu — to je spíš sbor šelem pod velením bestií. Byl bych jen rád, kdyby si za oběti nevybírali zrovna Iry, jenomže přesně tohle oni dělají.“

„Nu, ti naši Irčani pocházejí z krajů, které nejsou pod britskou správou, a jen málokterý z nich rozumí anglicky. Vojáci ovšem tvrdí, že rozumějí anglicky velice dobře a že to jen tají. Jak můžou ti chlapi pracovat, když ani nevědí, co dostávají za příkazy? Já jsem si mezi nimi přesto našel jednoho, se kterým je radost řezat —je to můj nejlepší parťák po Billym Wigfallovi. Usměvavý, ochotný — nerozumí mi sice ani slovo a já jemu taky ne, ale dej nám do ruky rozmítací pilu, a naráz se shodnem.“

„Jak se jmenuje?“

„Nemám představu. Asi Flippety ,Flappety nebo tak nějak. Já mu prostě říkám Paddy a dostává ode mě v jámě pořádný oběd, chleba, zeleninu, kus studeného masa. Chlap musí pořádně jíst, aby mohl pořádně řezat, což budu muset panu Kingovi asi ještě jednou zopakovat.“

Kitty se rozesmála a tleskla. „Ale Richarde, nech už konečně těch jam! Stephen má pro nás nějakou velkou novinu.“

„Tisíckrát se omlouvám, ó posle slavných zvěstí! Povídej!“

„King si mě dnes ráno zavolal a sdělil mi, že se mám stát oficiálním lodivodem ostrova Norfolku. Zřejmě s majorem Rossem jednal o tom množství člunů, kutrů a jol, které už tady ztroskotaly na útesu, navzdory příkazům a signálům, že se nemají pokoušet o přistání. Anebo které přímo ignorovaly rady, aby se z pobřeží nevracely k lodím. Takže od nynějška mám já - a jenom já — právo v tomhle směru rozhodovat, aťsi o tom má jakýkoli kapitán jaký chce názor. Moje slovo platí jako zákon - což se vztahuje i na lodi na rejdě -já od této chvíle rozhoduji, kdy může loď vyslat čluny ke břehu, kdy má odplout ke Kaskádám, kdy do Ballova zálivu. Já jsem prostě lodivod. Kdybych byl lodivodem, když sem tehdy připlul Sirius, nebyl by nikdy najel na útes.“

„Ale to je báječné, Stephene,“ jásala Kitty a oči jí zasvítily. Richard mu stiskl ruku. „A to asi ještě není všechno, viď?“ „Ještě něco zbývá, to přiznávám.“ Byl jako prozářený vnitřním světlem, pohledný muž jen málo přes třicet, s celým světem prostírajícím se před ním. „Jsem přijat do královského námořnictva v dočasné hodnosti podporučíka, ale jakmile kapitán King obdrží souhlas Jeho Excelence, mám být povýšen na poručíka — patrně s přidělením na nějakou loď trvale kotvící v Portsmouthu. Ale nemějte strach, zůstanu zatím tady. Až ovšem dojde skutečné jmenování poručíkem, budu asi muset odplout. Ale to je ještě daleko. Zatím jsem lodivodem, brzy se na mě doptáte jako na poručíka Donovana a ve volném čase zatím budu dohlížet na četu mýtící Mount George, takže konečně vypadnu z toho zatraceného kamenolomu.“

„To se musí oslavit,“ řekl Richard, vstal a zapátral rukou za jednou z polic na knihy. Objevila se láhev. „Tohle je můj vlastní rum — značka Morgan. Major Ross mi ho tu nechal slušnou zásobu, když odplouval, ale ještě jsem ho neochutnal. Ty a já se teď přesvědčíme, jak vlastně ten místní rum chutná, poté co se uležel v soudku spolu s trochou pořádného bristolského, který mu pomáhal dozrát.“

„Takže na zdraví, Richarde.“ Stephen pozvedl číšku a usrkl, připraven, že se po prvním doušku ošije anebo že se alespoň neubrání ošklíbnutí. Po tváři se mu rozlil údiv, lokl si znovu. „Ten není vůbec špatný, Richarde!“ Pokynul sklenkou směrem ke Kitty. „A teď na zdraví Kitty a jejímu děťátku, kterému já chci jít za kmotra. Ať je to holka a ať se jmenuje Kate. Káča.“

„Proč Káča?“

„Protože na tomhle konci světa je líp být semetrika než myška,“ zašklebil se Stephen. „Jen se toho tak nelekej, maminečko. Však on už se pak najde nějaký mužský, který tu zlou ženu zkrotí.“

„A co když to bude kluk?“ nedala se maminečka.

Odpověděl jí Richard. „Můj první chlapec se bude jmenovat William Henry a bude se mu vždycky říkat celým tímhle jménem. William Henry.“

„William Henry… to se mi docela líbí,“ řekla Kitty potěšeně. Stephen sklonil hlavu nad sklenku a zatajil dech. Takže ona nic neví. A dozví se to někdy? Pověz jí o něm, Richarde! Přijmi ji konečně za sobě rovnou, moc tě prosím!

„A já mám pro vás taky nějakou novinu, poručíku — a ať jednou říkáme admirále - válečného loďstva,“ prohlásil Richard a připil Stephenovi. „Tommy Crowder dostal od pana Kinga příkaz zřídit katastr pozemků a jejich vlastníků. A já v něm budu zapsán jako Richard Morgan - svobodný muž - majitel dvanácti akrů půdy nabytých osobně, nikoli z milosti koruny. A navíc obdržím dalších deset akrů v Queensborough, na tom nezalesněném území. Dojde k tomu někdy v červnu, bude to dar od koruny. Takže na Morganově údělu budu pěstovat pšenici a v Queensborough zas kukuřici pro má prasata.“ Pozvedl číšku. „Připíjím vám podruhé, poručíku Donovane, za všechny ty bezpočetné laskavosti, které jste mi v uplynulých letech prokázal. Ať velíte stovce děl ve velké námořní bitvě proti Francouzům ještě dřív, než se stanete admirálem královského loďstva! Kitty, ty se teď otoč a nekoukej se.“

Do Stephenovy dlaně vklouzlo dvacet zlatých mincí. Poručík Donovan jen povytáhl obočí a nastrkal si je do kapes plátěné blůzy. Když Kitty řekli, že už se zase může dívat, zjistila, že se oba smějí, jen nevěděla proč.

Rok 1792 začal suchem. Okolo Vánoc sice přišly obvyklé deště, ale naštěstí až po žních. Kitty přibírala, nepatřila však k ženským, které vyhlížejí, jako kdyby měly puknout, snášela těhotenství dobře a dokázala bez námahy všechno stihnout.

„Poslyš, Richarde, mně už to připadá, jako bys naše děťátko měl porodit spíš ty!“ řekla mu vyčerpaně. „Alespoň podle toho, co se kolem toho nastaráš a nařečníš.“

„Já si ale opravdu myslím, že by ses měla přestěhovat do Arthurova údolí k Olivii Lucasové,“ naléhal s úzkostí v hlase. „Z Morganova údělu je to dost daleko.“

„K Olivii Lucasové se stěhovat nebudu.“

„A co když to dítě přijde dřív, než čekáš?“

„Richarde, já už jsem to s Olivii Lucasovou dlouze všechno probírala - vím o tom už všechno. Věř mi, že budu mít spoustu času, abych to dala vědět Joeyovi a tobě a Olivii. Tohle je první dítě. A první dítě nikdy nespěchá,“ prohlásila s určitostí.

„Jsi si tím jistá?“

„Naprosto,“ řekla hlasem zmírajícího mučedníka, přešla lehkým krokem k židli, bez námahy do ní usedla a vážně se na něho zadívala. „Mám pár otázek, Richarde, a budu trvat na tom, abych na ně od tebe dostala odpověď.“

Naráz z ní dýchla autorita, Richard byl jako fascinován, nedokázal z ní spustit oči. „Tak se ptej,“ vybídl ji a sedl si tak, aby mu viděla do tváře. „Ptej se.“

„Richarde, co nevidět ti porodím dítě, ale o tvém životě zatím nevím skoro nic. To málo, co jsem uslyšela, znám od Lizzie Lockové. Jenže toho je opravdu malinko, a já si myslím, že mám právo dozvědět se víc, než nosí v hlavě Lizzie Locková. Pověz mi o své dceři, která by dnes byla tak stará jako já.“

Jmenovala se Mary a je pohřbená vedle své matky na hřbitově u chrámu svatého Jakuba v Bristolu. Zemřela na neštovice, když jí byly tři roky. To je jeden z důvodů, proč bych chtěl, aby moje děti vyrůstaly raději tady. To nejhorší, čeho se tu musíme obávat, je nějaká ta úplavice.“

„Měl jsi nějaké další děti?“

„Synka, Williama Henryho. Utopil se.“

Svraštila tvář. „Och Richarde!“

„Netrap se tím, Kitty. Je to už dávno a stalo se to v úplně jiné zemi. Moje děti taková nebezpečí už nepotkají.“

„Nebezpečí hrozí i tady a utopení je z nich ze všech nejvíc nasnadě.“

„Věř mi, k takovému neštěstí, při jakém můj chlapec utonul, tady dojít nemůže. Byla to smrt, k jaké dochází ve městech, ne na ostrůvku, kde se všichni navzájem dobře známe. I tady jsou sice špatní lidé, jenže s těmi se my prostě nestýkáme, a jakmile se tu otevře škola, budeme jako rodiče vědět o učitelích mnohem víc, než se o své škole dozvědí rodiče v Bristolu. William Henry umřel kvůli jednomu učiteli.“ Sklonil hlavu k rameni a tázavě se na ni zahleděl. „Ještě na něco se chceš zeptat?“

„Jak zemřela tvoje manželka v Bristolu?“

„Po mrtvici, naštěstí ještě dřív, než zahynul William Henry. Ani trochu netrpěla.“

„Och Richarde!“

„Nemusíš z toho být smutná, lásko moje. To všechno se stalo kvůli tobě, tím jsem si já docela jistý. Tam v Bristolu mi nebylo souzeno zakusit potěšení z opravdového rodinného života, nikdy jsem tam nepoznal, co je to za radost žít ve svém vlastním domě. Všechno, co od tebe chci, je, abys mi ve svém srdíčku zachovala malý koutek jako pro otce svých dětí. To a ty děti mi docela postačí.“

Užuž pootevírala ústa, téměř mu už chtěla povědět, že má v jejím srdci vyhrazeno mnohem víc než pouhý koutek, ale nakonec neřekla nic. Vyřknout ta slova by znamenalo příslib, závazek, o němž si nebyla jistá, zda mu bude schopná dostát. Měla ho nesmírně ráda, a právě proto se jí nezdálo čestné vzbudit

v něm pocit, že pro ni znamená něco víc, než čím jí skutečně je. V jejím srdci se nerozeznívala hudba, její duši nerostla křídla. Kdyby tomu tak bylo, všechno by bylo jiné. Kdyby tohle dokázal, mohla by i ona jemu říci „lásko moje“.

Únor byl větrný a bouřlivý, kolem ostrova řádily hurikány, jeden za druhým. Ale úroda byla doma a zrno pod střechou, sklizeň byla dostatečná, aby nasytila všechny krky na Norfolku, i když pro Nový Jižní Wales nic navíc nezbývalo. Leda hojnost vápna a trochu dřeva.

Patnáctého února spěchal Richard domů. Byl nervózní. Opozdil se, protože viceguvernér ho zdržel takovou horou otázek, jakou by si Kitty nedokázala vymyslet ani za celý týden. Kittin vypočtený čas sice ještě nenadešel, ale hlavička dítěte už se nachystala, jak mu sdělila Olivia Lucasová, a Joey Long jako porodní bába by asi sotva kohokoli nadchl. Uklidněn Oliviinými i Kittinými ujištěními, že první novorozeně nikdy na svět nepospíchá, se blížil pěšinou k domovu. Z komína nestoupal žádný kouř, přidal do kroku. I v devátém měsíci si zakládala na tom, že si chléb dokáže upéct sama.

Ani hlásek.

„Kitty!“ zavolal a zdolal tři schody ke dveřím jediným skokem.

„Tady jsem,“ ozvala se tiše.

Srdce se mu v hrudi rozbušilo jako o závod, vtrhl do dveří a jediným pohledem přelétl místnost. Nikde ani stopy po ní. Je v ložnici - kristepane! Už to asi začalo!

Seděla na posteli, opřená o dva polštáře, dívala se na něho s blaženým úsměvem. „Představuji ti tvou dceru, Richarde. Řekni Kačence Dobrý večer.“

Kolena se mu podlamovala, ale dokázal přesto dojít až k lůžku a ztěžka dosednout na pelest. „Kitty!“

„Podívej se na ni, Richarde. Není krásná?“

Upracovanýma rukama mu podávala pevně zavázaný uzlíček - och, tohle není ani trochu spravedlivé, že on má ruce mnohem jemnější než Kitty! Vzal si od ní zavinutý raneček a šetrně odkryl plenku ze svraštělé tvářičky. Pusinka do dokonalého O, naběhlá víčka pevně sevřená, pleť natolik snědá, že nepůsobila jako zrudlá, chomáček hustých černých vlásků. Oceán lásky se rozevřel a celého ho pohltil. Bez protestů se ponořil do oné čarovné říše, sklonil se, aby toho tvorečka políbil na čelíčko, ucítil, jak se mu řinou slzy.

„Já to nechápu! Nic ti přece ještě nebylo, když jsem v poledne odcházel. Nic jsi neříkala.“

„Nebylo ani co. Cítila jsem se opravdu dobře. Všechno se zběhlo najednou, bez nejmenšího varování. Odešla mi voda, pak přišly první bolesti a už jsem nahmatala její hlavičku. Takže jsem si na podlahu rozložila čisté prostěradlo a tam jsem ji porodila. Celé to netrvalo déle než čtvrt hodinky. Jakmile vyšla placenta, našla jsem si nějakou nitku, podvázala jsem šňůru a přestřihla ji nůžkami. Ona se rozkřičela — ta má, panečku, hlásek! Omyla jsem ji, uklidila jsem podlahu, namočila jsem prostěradlo a pak jsem se umyla ještě sama.“ Div že nepukla samou pýchou, shovívavě se usmívala. „Já opravdu nevím, proč se s tím tolik nadělá.“ Sesmekla domácí kalikovou košili a odhalila nádherné ňadro, na tmavorudé bradavce byla bílá perlička. „Už jsem dostala i mléko, ale Olivia mi radila, abych chvíli počkala, než jí dám pít. Že jsem chytrá holka, viď, Richarde?“

Richard se předklonil, opatrně, aby ten uzlíček nestiskl, a bázlivě ji políbil na rty. Oddaně ji hltal očima, otřel si z tváře slzy a nejistě se usmál. „Strašně chytrá holka, ty moje milá. Zvládlas to, jako kdyby to bylo už podvacáté.“

„Nemám tu žádné váhy, takže ji nemůžu zvážit, ale zdá se mi, že je jí pořádný kousek — i docela dlouhá mi připadá. A podobou je Morganová, ne Clarková.“

Zašilhal na tvářičku novorozeněte, aby se o tom přesvědčil, ale nedokázal nic takového uvidět. „Je nádherná, paní moje, to je to jediné, co vidím.“ Pak si prohlédl důkladněji i Kitty. Vypadala trochu unavená, ale byla tolik rozzářená, že neuvěřil, že by jí hrozilo nějaké nebezpečí. „Opravdu je ti dobře? Čestné slovo?“

„Doopravdy. Jen mě zmáhá únava. Ona vyklouzla ven tak hladce, že už to ani necítím. Olivia mi poradila, abych si dřepla. To že je ten nejpřirozenější způsob, povídala.“ Vzala si Kate zpátky k sobě a znovu se na ni zadívala. „Richarde!“ řekla pak káravě. „Vždyť jsi to celý ty — copak to nevidíš?“

„Máš radost, že se bude jmenovat Catherine jako ty?“

„Ano. Budeme tu dvě Kateřiny - jedna Kitty, druhá Kate. A naše další holčička bude Mary.“

Nedokázal se přemoci, rozplakal se a nepřestal, dokud Kitty děťátko neodložila a nevzala ho kolem krku.

„Já tě miluju, Kitty. Miluju tě víc než sám život.“

Znovu už se jí rty pootevíraly, aby mu pověděla cosi, čím by se mu odevzdala. Ale vtom Kate energicky vřískla. A tak se Kitty jen zeptala: „Slyšels to? Ten Stephen měl pravdu, budeme mít doma pěknou semetriku. A tím pro dnešek končíme. Musím jí dát teď pít.“

Vyklouzla z košilky oběma pažemi, nechala ji sklesnout až k pasu, rozbalila drobečka a nahého si ho přitiskla na svou vlastní pokožku, s živočišným potěšením, nad kterým se Richardovi až tajil dech. Kroužek rtíků se přisál k nabídnuté bradavce, Kitty unikl hluboký vzdech naprosté blaženosti. „Och Kate, teď teprve jsi opravdu moje.“

O tom, že Richard bude báječný tatínek, Kitty ani na okamžik nezapochybovala. Ovšem překvapilo ji, jak naprosto beze zbytku na sebe své otcovství bere. Tolik jejích přítelkyň a známých si stěžovalo, jak veliký pozor si jejich muži dávají, aby je nikdo nepřistihl při nemužských pracích v domácnosti anebo s dětmi. Nést unavené děcko se k nim nepočítalo, nevadilo ani, když muž mrně políbil anebo se s ním pomazlil, ale nic víc nepřipustili. Kdežto Richardovi prostě nezáleželo na tom, co si kdo z jeho přátel o něm pomyslí. I když byl někdo takový u nich právě na návštěvě, Richard bez rozpaků vyměnil Kate pokakané plínky, nevadilo mu dokonce ani, když ho lidé viděli, jak je pere anebo jak je rozvěšuje na šňůru. A jeho mužská prestiž tím v jejich očích zřejmě neutrpěla. Anebo pokud snad utrpěla, Richard si toho nepovšimnul. A i kdyby byl něco takového zaznamenal, nebyl by jejich názory považoval za důležité. Měl v jednom směru velké štěstí: naprosto nepůsobil dojmem, že by snad byl pod pantoflem. Kdyby tomu tak nebylo, věci by asi vypadaly naprosto jinak.

Dřel do úpadu, protože se snažil stihnout co nejvíc práce, aby se ještě včas dostal domů a potěšil se s Kitty a Kate. Když se ho Kitty opatrně zeptala, zda by se nemohl míň věnovat svým jámám a trochu víc sedlačit, přímo se zděsil - to ne! Byl jako dozorce nad pilaři dobře placený a každá částka, kterou mu připisovali k dobru ve vládní pokladně, znamenala zajištění budoucnosti jeho dětí. Však on zvládne jak řezání, tak farmaření. Zatím na tom tak zle není, aby na to nestačil.

Kate bylo šest měsíců, když za Richardem přišel na druhou jámu Tommy Crowder s dotazem, kdy už ji Richard přijde zapsat do přídělového seznamu vládního skladu.

„Uživím svou ženu a dítě i bez přídělů,“ sdělil mu důstojně Richard.

„Kapitán King trvá na tom, aby byly obě uvedeny v úředním seznamu. Pojď se mnou do kanceláře, vyřídíme to hned.“ Crowder se vydal na cestu, ani se neohlédl, jestli jde Richard za ním.

„Nevidím důvod, proč by měla být moje žena a moje dítě v přídělových seznamech,“ opakoval Richard umíněně v Crowderově miniaturní kanceláři. „Hlavou rodiny jsem já.“

„O to právě jde, Richarde. Ty žádnou hlavou rodiny nejsi. Kitty je trestankyně, neprovdaná. Proto je taky pořád ještě vedená v přídělovém seznamu, a do něho je třeba zapsat i její dítě. Potřebuju tě k tomu jen jako svědka,“ vysvětloval Crowder.

Richardovy šedé oči potemněly. „Kitty je moje žena. Kate je moje dcera.“

„Catherine Clarková, neprovdaná… Ano, tady to mám,“ brblal Crowder, když našel správnou řádku na správné stránce svého tlustého foliantu. Chopil se brku, namočil ho do kalamáře a připisoval, za současného hlasitého předčítání: „Catherine Clarková, dítě.“ Rozzářeně vzhlédl. „No, a je to tam a tys byl svědkem, že jsem to zapsal. Děkuju ti, Richarde.“ Odložil brk.

„Ta holčička se jmenuje Catherine Morganová. Uznávám ji za svou.“

„Ne, jmenuje se Clarková.“

„Morganová.“

Tommy Crowder neměl dost dobře vyvinutý postřeh, až příliš mnoho energie investoval do snahy zavděčit se lidem, kteří mu mohou nějak pomoci dostat se nahoru. Když však teď vzhlédl a před sebou uviděl pohled zachmuřený jako moře v Sydneově zálivu za nejhorší bouře, ucítil, jak se mu krev vytrácí z tváří. „Na mě se nezlob, Richarde,“ vykoktal. „Já přece nejsem žádný tvůj soudce, já jsem obyčejný písař vládního úřadu na ostrově Norfolku. Kapitán King trvá na tom, že všecko musí být,“ zaculil se, „přímo v bristolském pořádku, jak on říká. To jest naprosto v lati. Jako Bristolana by tě tohle mělo jen těšit.“ Žvanil a žvanil, nedokázal přestat. „To dítě já musím mít někde zapsané a tebe musím vést jako svědka, že jsem ten zápis skutečně provedl. Jmenuje se Clarková.“

„To přece není žádná spravedlnost!“ rozhorloval se Richard před Stephenem, pěsti zaťaté. „Ten cvičený opičák ve vládních službách mou dceru zapsal do té své podělané matriky jako Catherine Clarkovou. A ještě mi v tom vymáchal čumák, abych mu to dosvědčil.“

Stephen sledoval, jak Richardovi hrají pod kůží svaly na pažích a bezděčně se zachvěl. „Jen se, prokristapána, ovládni, Richarde! Za tohle přece nemůže žádný Crowder, nemůže za to ani žádný King. Souhlasím s tebou, že to není zrovna spravedlivé, ale s tím nedokážeš vůbec nic udělat. Kitty není tvoje manželka. Kitty se ani tvou manželkou stát nemůže. Pořád jí ještě zbývá odpykat si část trestu, takže si s ní zatím vláda může dělat, co si umane. A úřední příjmení Kačenky je Clarková.“

„Jednu věc ale udělat můžu,“ procedil Richard skrze zuby. „Sprovodit ze světa Lizzii Lockovou.“

„Takového něčeho ty nejsi schopný, tak se netvař, jako kdybys to dokázal.“

„Jenomže dokud bude naživu Lizzie Locková, bude má dcera pořád jenom bastard. A stejně tak budou bastardi i ostatní děti, které ještě s Kitty budu mít.“

„Pokus se na to podívat ještě jinak,“ zviklával ho Stephen. „Lizzie Locková a Tom Sculley jsou teď ruka v rukávě, ovšem Tom Sculley už přišel na to, že se nenarodil pro sedlačinu. Proto také nechal pole polem a vrhl se radši na chov drůbeže. Dřív nebo později to tu prodá a z ostrova odpluje. Podle toho, co jsem slyšel od ostatních mariňáckých usedlíků, vykládá, že by se rád ještě podíval do Kitaje a do Bengálska, dřív než na takovou cestu bude moc starý. A myslíš si snad, že se do Orientu vydá bez Lizzie Lockové po boku?“

Richard zamhouřil oči a trpně se Stephenovi poddával. „Snažím se to vidět tvýma očima. Ty si tedy myslíš, že pokud Lizzie odpluje někam do Orientu, budu moci nějakou chvíli počkat a pak předstírat, že už ženatý nejsem?“

„Přesně tak. Pokud se to ukáže nutné, najdu někde v zastrčené londýnské uličce zručného padělatele, aby jménem nějakého obchodníka z Wampoy poslal velectěným pánům šerifům v Gloucesteru tklivý dopis, že jistá paní Morganová, rozená Elizabeth Locková, zesnula v Makau a že by s jejich laskavou dopomocí rád získal adresu jejích případných příbuzných. Tím bude prokázáno, že už nežije, a ty se pak budeš moci oženit s Kitty.“

„Ty někdy opravdu dokážeš bojovat až do hořkého konce, Stephene.“ Ale finta zabrala, Richard otevřel oči, a dokonce se rozesmál. „Znamenají snad tahle útěšná slova o zastrčených londýnských uličkách, že nás chceš už brzy opustit?“

„Nemám zatím potvrzeno nic krom té nové hodnosti, ale dřív nebo později k tomu určitě dojít musí.“

„Budeš mi strašně chybět.“

„A ty mně.“ Stephen objal Richarda kolem ramen a jemně ho vedl cestou k domovu. Je to dobré, vychladl už. Alespoň na povrchu. Kat aby spral toho reverenda Johnsona!

„Jemu to vadí mnohem víc než mně,“ řekla Kitty, když jí Stephen vyprávěl, co se odehrálo. Richard šel ke koupadlu, které si u potoka vybudoval, aby ze sebe smyl pocit špíny z pilařské jámy a z jednání s Thomasem Restellem Crowderem. „Mně je taky líto, že se Kate nejmenuje Morganová, ale kdo by mohl popřít, že je Morganová? Co ostatně záleží na nějakém sňatku? Přinejmenším polovina z nás trestankyň není úředně oddána, ale proto nejsme o nic míň manželkami. Na to já si nestěžuju, opravdu ne, Stephene.“

„Richard má svého Pánaboha v kostele, Kitty, a proto se tak těžko vyrovnává s tím, že v očích anglikánské církve budou jeho děti nemanželské.“

„Až jednou Lizzie umře, tak už nemanželské nebudou, a Lizzie je přece stará,“ prohlásila Kitty spokojeně.

Jak jí jenom vysvětlit, že ani pozdější manželství tuhle hanbu nesmaže? Stephen se rozhodl, že se o to raději nebude pokoušet. Namísto toho chytil do náruče Kate. „Pojď sem, ty můj malý andílku!“

„Žádný andílek Kate zrovna není - je to přesně Káča a semetrika, jaks to předpověděl. Paličák je to! Panebože, je jí teprve šest měsíců, ale už nám vládne železnou rukou.“

„Ale kdepak,“ řekl Stephen, rozesmátýma očima upoutal soustředěný pohled děvčátka a políbil ho na obě tváře, „ta na Richarda nebude potřebovat žádnou železnou ruku. Docela dobře jí poslouží i pírko nebo hedvábná nitka. Že je to tak, Káčo, viď? Kdepak ty asi máš toho Petruccia, to bych moc rád věděl. V jakémpak přestrojení se asi ukáže?“ Podal Kate zpátky Kitty.

„Petruccia?“

„To je jedna postava ze Shakespearovy hry — ten, co zkrotil zlou Káču. Ale nevšímej si toho, to jsem řekl jen tak v žertu.“

Rozhostilo se ticho. Stephen se v klidu kochal pohledem na obraz norfolkské madony, studii kostýmovanou do kalikových hadříků. Ať by byl osud Kitty zavál kamkoli, její nejsilnější role by byla právě mateřství. To umíněné mrně by se dokázalo vztekat, až by hromy bily, ale díky maminečce Kitty z ní je usměvavý andílek. Dobré kočky mají dobrá koťata. A naše Kitty je moc dobrá mamina, kočka mourovatá.

A jaká ještě? Intelektuálně žádný zázrak, ale rozhodně ne hloupá. Ta myška, co se běžela schovat do lesa, je dávno ta tam. Za dva roky, co žije s Richardem Morganem, rozkvetla v prostou, ale nesmírně svůdnou ženu. Problémem ovšem zůstává, jestli si Richard získal její lásku. Stephen si tímhle stále ještě nebyl jistý, protože vycítil, že jistá si tím není ani ona sama. To, co k Richardovi cítí, je asi sexuální okouzlení. To ji k němu váže, stejně tak jako ji budou poutat společné děti, ale přece jen… Nemá pro ni zřejmě to pravé kouzlo — proč, to se asi nikdy nedozvím. Jsou to snad ta jeho léta? Určitě ne. Nese je se stejnou lehkostí, s jakou vládne pilou.

„Miluješ ty Richarda?“ zeptal se.

Pepřově medové oči posmutněly. „Sama nevím, Stephene. Chtěla bych to vědět, ale pořád si tím nejsem jistá. Nejsem tak vzdělaná, abych tohle dokázala rozsoudit. Chci tím říct -jak ty vlastně poznáš, že ho miluješ?“

„Já to vím. Mám ho pořád před očima a v mysli.“

„Takhle já ho ale nevnímám.“

„Nesmíš mu ublížit, Kitty, prosím tě.“

„Já mu neublížím, neboj se.“ Pohoupala Kate na koleni, pak se usmála a popleskala ho po ruce. „Budu s Richardem snášet dobré i zlé, Stephene. Dlužím mu to, a já své dluhy vždycky splácím. To nás asi ta naše deportace měla naučit, a já jsem byla pilná žačka. Jen ke čtení a psaní jsem se v tom učení zatím nedostala. Dům a děti chtějí své a mají pořád přednost.“

Když se mu Kitty svěřila, že je znovu v jiném stavu, byl Richard ohromen. „To přece není možné! Na to je ještě příliš brzy!“

„Ani ne. Bude mezi nimi čtrnáct měsíců,“ řekla mírně. „Budou se dobře snášet, když si budou tak blízko věkem.“

„Ale té práce, Kitty! Vždyť ty mi hrozně rychle zestárneš!“

Rozesmálo ji to. „To je nesmysl, Richarde! Je mi báječně, jsem mladá a těším se, až už William Henry bude tady.“

„Kitty, já jsem se rád držel zpátky, doopravdy, a byl bych…“

„Nerozčiluj se,“ naléhala. „Olivia mi přece řekla, že dokud kojím Kate, nemůžu znovu otěhotnět.“

„To jsou babské řeči. Měl jsem radši počkat.“

„A proč?“

„Protože další dítě na tebe bude moc.“

„A já zase říkám, že další na mě moc nebude!“ Podala Kate Richardovi a chopila se prázdného vědra. Jdu pro vodu.“

„Já ti ji přinesu.“

Její zuby blýskly, v očích jí zaplálo. „Říkám ti snad už posté, Richarde Morgane, abys toho věčného kvokání a obskakování nechal. Proč mi nedopřeješ tolik důvěry, kolik si jí zasloužím? To já přece rodím děti! Já přece musím vědět, kdy k tomu má dojít! To já v tomhle domě trávím všecky svoje dny i noci! A já sama musím poznat, co na mě je a co není moc! Nech mě být! Přestaň už jednou o všem rozhodovat za mě! Nech mě dělat věci, tak jak chci já, bez věčného okřikování — tohohle je příliš, tamhletoho málo, proč jsem se tě nejdřív nezeptala - už toho mám opravdu dost! Nejsem už žádný siroteček, dorostla jsem natolik, že můžu počít děti! A když chci další, tak taky další mít budu! Ty nejsi žádný můj pán a vládce, nade mnou už je jenom Jeho Veličenstvo král.“

Odkráčela s kbelíkem, hněvem se z ní jen kouřilo.

Richard zůstal sedět na nejvyšším schodě s Kate na kolenou, oba zaražení.

„To jsem to ale schytal, dcerunko.“

Kate seděla vzpřímeně, o nic se ani neopírala, a dívala se na otce očima, které nebyly ani Kittiny, ani Williama Henryho. Měly barvu srnčí hnědi, spíše došeda, což napomáhalo zastírat drobounké tečičky, jimiž byly jako pokropené. Kdo je chtěl nalézt, musel se zadívat až do samých hlubin jejích zraků. Její půvab byl očividný, třebaže mohlo prostě jít jen o pouhou krásu dětství, ale jedna věc na ní — stejně jako kdysi na obou Richardových mrtvých dětech - upoutala každého hned na první pohled: husté černé kučery, výrazné obloučky černého obočí, husté černé řasy nad doširoka rozevřenýma očima připomínajícíma rozbouřené moře, plná rudá ústa a Richardova snědá pleť bez jediné poskvrnky. Kitty má pravdu, Kate je Morganovic. Je Morganová, jenomže se jmenuje Clarková.

Byl by se nejraději neviděl, snad potisící proklínal sám sebe. Všechny jeho děti se narodí jako nemanželské, jako bastardi, tu radost mu Lizzie Locková neudělá, aby už rychle umřela. Samozřejmě že ji nezavraždí, ale nikdo kromě Pánaboha mu nemůže zakázat, aby si přál vidět ji na prkně.

Proč jen nedokážeme uhlídat ty nitky, z nichž se spřádají naše osudy, aby se nezacuchaly? Nemyslel jsem ani trochu, když jsem s Lizzií Lockovou vstupoval do manželského svazku. Nebo jsem spíš zapomněl myslet na sebe a na svou vlastní budoucnost. Prostě mi jí bylo líto, představoval jsem si, že jsem tím povinován. Uvažoval jsem jako nějaký šafář - a pořád ještě uvažuju, jako bych tu nad lidmi šafářoval. Stephen mě varoval, trochu se na to ještě pamatuju, jenomže já jsem ho neposlechl. Komu jsem tím ublížil, jsou moje vlastní děti. I mé nejmilejší ženě se tu prostě říká „ženská“. Neužijou dokonce ani slova „milenka“. Pro ně je to jen „ženská“. Slovo, které napovídá, že nemá žádná práva, žádné postavení. Že je to jen příslušenství k baráku. Mohl bych ji, tak jak to někteří chlapi teď už dělají, prostě vyhodit, aniž by měla nárok na jakékoli odškodnění. Kdo si odkroutil trest, kdo si našetřil dost zlaťáků, ten si zaplatí přeplavbu do Anglie nebo do Kitaje nebo kamkoli jinam, kam se mu zachce. Staré známé tváře, jako byl třeba Joe Robinson, náhle mizí. A spousta z nich tu své „ženské“ nechává na pospas osudu, aby se o sebe staraly, jak dovedou. Je jen dobře, že i kapitán King, podobně jako už předtím major Ross, je ochoten osamělé ženě přiznat stejný příděl půdy jako osamělému muži. Tyhle truchlící opuštěné chuděry se tak aspoň nemusejí nabízet poblíž kasáren Ozbrojeného sboru. To, co tu se ženami provádíme, je neodpustitelné. Svou přirozeností to žádné děvky nejsou. To my je k tomu nutíme.

Kate cosi zažvatlala, usmála se, až jí bylo vidět prořezávající se zoubky. Má prvorozená, má dceruška. Můj bastard. Richard ji sevřel do náruče, přitiskl rty k té neskutečně hebké pleti, nadechl se její čisťounké vůně a vnímal, jak Kate zbožňuje, když je zbožňována.

„Kate,“ řekl jí a natočil si ji tvářičkou k sobě, takže mohla naplno uplatnit svůj svůdnický pohled (to měla po mamince), a začal si s ní povídat, jako by mu dokázala rozumět, „copak z tebe jednou bude, ty moje Kačenko7 Co bych měl všechno podniknout, aby tě nikdy nepostihl osud, jaký Bůh určil tvé mámě? Co mám udělat, aby se z nemanželské holčičky trestaneckého páru jednou stala vzdělaná slečna, která si bude moci vybrat za ženicha kteréhokoli mládence v tomhle koutě světa?“ Zlíbal jí drobounkou ručku, cítil, jak mu prstíky pevně sevřela jeden z jeho prstů. Nechal ji pak spočinout v ohbí paže, hlavičku opřenou pod jeho bradou, a zadíval se do dáli, v myšlenkách zcela zabrán do jejího spletitého budoucího osudu.

Kitty si dávala s oním vědrem vody, kterou vlastně na nic nepotřebovala, dost na čas. Usedla nejprve u studánky a chvilku ještě nechávala to vzplanutí hněvu doznívat, pak podržela kbelík pod přepadem, až byl plný. Poté ho postavila na zem a znovu se vedle něho posadila. Byl to pro ni samotnou nečekaný výbuch, neuvědomovala si vůbec, že ta nevole doutná tak blízko pod povrchem. V rušném chodu jejích dnů jí nezbýval čas pozorovat se a zkoumat. Důvod, proč právě dnes její pocity tak naráz vytryskly navenek, byl víc než zřejmý. Richard si nepřál mít další dítě tak brzy - pokud si ho přál vůbec. Jenomže o tomhle on přece nemá co rozhodovat! Ji Bůh stvořil, aby plodila život, a ona svou plodivou úlohu milovala. Slůvka, která slýchala v sirotčinci, zatímco její prstíky kmitaly nad výšivkou, anebo při kázání, teď náhle nabývala smyslu. Adam byl sice prvním člověkem na zemi, ale dokud k němu nepřibyla Eva, byl pouhou — pouhou — krejčovskou figurínou! Eva byla mnohem důležitější než Adam. Eva rodila děti a z domu vytvářela domov.

Richard si přece nemůže dělat právo na všechno jen proto, že pro ně dobývá chléb. Ona ten chléb peče! A napříště, rozhodovala se, když vyskočila a bez námahy pozvedla dvacetiliberní vědro, napříště bude muset Richard dát i na to, co si přeje ona. Nejsem žádná myška, nejsem ani žádná rohožka, o kterou se otírají boty. Já tu taky něco znamenám!

Nad obrázkem, který se jí naskytl, když kráčela cestičkou mezi zeleninovými záhony, však rázem zjihla. Byl to hřejivý pohled, to si musela připustit. Stanula, sama zatím nepovšimnuta, a sledovala ho, jak hýčká jejich dcerku, jak se jí dívá do očí a vážně si s ní povídá, jak jí líbá ručičku a s obdivem a láskou v tváři ji hltá pohledem. Jak si ji pak přivinul k sobě a jak ji chová. Jak se přes její hlavičku zadíval kamsi do nicoty.

Pohni se, Richarde, pohni se přece trochu! Kitty stála a vší mocí si přála, aby sebou pohnul, ale Richard se nehýbal. Slunce zapadalo na opačné straně za jejich domem a jeho průčelní strana byla teď ve stínu, ale světla tu byla hojnost a v jeho naprosto čirém jasu se zdálo, jako by otec i jeho dítě oba naráz ztuhli, zkameněli. Z hlubin paměti se náhle vynořila prastará vzpomínka - na onoho stařičkého ředitele sirotčince celebrujícího nedělní bohoslužbu, jak tam trůnil v křesle svého důstojenství a hleděl do prázdna, zatímco jeho kaplan kázal proti hříchům těla, aniž by kterákoli z jeho posluchaček pochopila, o čem je vlastně řeč. Ředitel nadále zůstával strnule sedět, s oním nevidoucím pohledem upřeným do dáli, i když už kaplan dávno skončil, žádné z děvčátek ani nemrkalo, zatrpklé jeptišky přejížděly přísnýma očima jejich řady, zda se některá z holčiček náhodou neproviňuje výrazem nenáležitým pro služby boží, a stařec dál zíral do daleka, jako by tam byl spatřil jakési zjevení, ani milé, ani nemilé. Pohnul se teprve, když se kaplan ostýchavě dotkl jeho ramene. Předklonil se a zhroutil se z křesla na dlaždice na podlaze kaple, kde zůstal rozplizle ležet jako punčocha naplněná pískem, taková, jakými bývaly bity chovankyně, aby po výprasku nezůstaly patrné žádné modřiny.

Pohni se, Richarde, prosím tě, aspoň trochu se pohni! Ale nic takového se nestalo. Čas plynul dál, zatímco dítě v Richardově náruči zřejmě blaženě usnulo. A náhle si uvědomila, že je mrtvý. Bylo to jako úder blesku, srazilo ji to na kolena, upustila vědro, voda se rozlévala kolem, svět se ponořil do naprostého ticha. Ani pak se nepohnul. Je mrtvý! Je mrtvý!

„Richarde!“ zaúpěla, s námahou se sebrala ze země, rozběhla se k němu.

Její výkřik ho sice vytrhl ze zadumání, nevzpamatoval se však natolik včas, aby ji stačil ještě chytit do náruče. Sesula se na něho s pláčem a kvílením, rukama se ho chytala za ramena, drásala mu prsa.

„Kitty! Copak se děje, lásko moje? Co se stalo?“

Bědovala a naříkala, slzy se jí hrnuly po tvářích, nebyla přístupná jedinému rozumnému slovu. Když se k matce svým hláskem připojila i Kate, Richard se vztyčil. Obě rozjitřené příslušnice ženského pohlaví se ho dál držely jako klíšťata, hlava mu z nich šla kolem. Bez dlouhých cavyků strčil Kate do kolébky, kde dál ječela, uražená tak nehoráznou nezdvořilostí, Kitty posadil do křesla u kamínek, v němž vzlykala, jako by jí pukalo srdce. Sáhl pro rum. Po chvilce chlácholení a přemlouvání ji přiměl, aby se napila.

„Och Richarde, já jsem myslela, že jsi mi umřel!“ zalykala se, vzhlédla k němu, po celé tváři se jí řinuly proudy slz. „Já myslela, že jsi mrtvý! Já myslela, že jsi mrtvý!“ Chytila se ho pažemi kolem boků, obličejem se přitiskla k jeho tváři a znovu se rozbrečela.

„Já ale nejsem mrtvý, Kitty.“ Vymanil se z jejího objetí, zvedl ji z křesla, sedl si do něj sám a Kitty si posadil na klín. Jediný kousek látky po ruce byl lem jejích kalikových šatů, chopil se ho a utíral jí oči, nos, tváře, bradu, hrdlo - potůčky slzí jí zatekly až do výstřihu. „Ty moje nejmilejší, já přece nejsem mrtvý. Copak to nevidíš?“ usmál se na ni něžně. „Mrtvola by si přece s takovýmhle hysterickým záchvatem poradit nedokázala. I když je krásné vidět,“ dodával s přetékajícím srdcem, „jak strašně moc se za mě dá truchlit. Na, srkni si ještě trochu rumu.“

Kaččin křik v ložnici nabýval na síle, ale u ní se dalo předpokládat, že se přes nával breku přenese rychleji než Kitty přes svůj otřes, takže jen otočil hlavu a přísně na ni křikl: „Tak už dost, Kate, nech toho rámusu! A koukej spinkat!“ K jeho nemalému překvapení vystřídalo vřískot náhlé ticho.

„Och Richarde, já myslela, že jsi mi umřel, tak jako kdysi náš ředitel, a nedokázala jsem to snést! Myslela jsem, že jsi mrtvý -a tolik jsi mě přece miloval - a já to neuměla pochopit - ubližovala jsem ti, odstrkovala jsem tě - a najednou bylo pozdě, abych ti řekla, že tě miluju. Já tě miluju zrovna tak jako ty mě, víc než sám život. Myslela jsem si, že jsi mrtvý, a nedokázala jsem si život bez tebe vůbec představit! Já tě miluju, Richarde, miluju tě!“

Odhrnul jí vlasy z čela a pořád jí utíral tváře tou improvizovanou žínkou. „Je mi, jako kdyby se mi sešly všechny moje Vánoce za celý život najednou,“ říkal jí. „Já vím, že těch slz bylo hodně, ale od čeho jsi tak strašně mokrá?“

„Asi od toho, jak jsem upustila kbelík. Líbej mě, Richarde! Líbej mě s láskou, chci tě taky líbat s láskou.“

Obapolná láska, jak záhy oba pocítili, napomohla rtům prolnout i tou poslední a nejtenčí slupičkou oddělující tělo od duše. Od této chvíle, uvědomoval si Richard, už si navzájem nemusíme nic tajit. Už se jí můžu svěřit s čímkoli. Kitty konečně uslyšela ve svém srdci hudbu a její duši narostla posléze křídla. Láska tu celou dobu byla, ale jenom dřímala.

Stephen je přišel navštívit o Katiných prvních narozeninách, patnáctého února roku 1793, a přinesl jí přímo úžasný dárek.

Ale to nebyl hlavní důvod, proč Richard, Kitty i Kate údivem vytřeštili oči: poručík Donovan se dostavil v celé kráse své uniformy válečného loďstva - v černých střevících, bílých punčochách, bílých krátkých kalhotách zapínaných pod koleny, v nabírané košili a bílé vestě, přes ni modrý kabát královského námořnictva střídmě zdobený zlatými prýmky, po boku mečík, na hlavě paruku, s kloboukem pod paží. Nejenže mu to velice slušelo - působil i velice řízně.

„Ty odplouváš!“ hlesla Kitty, oči plné slz.

„Vypadáš báječně!“ uznal Richard a zasmál se, aby zastřel smutek.

„Uniformu mi poslali z Port Jacksonu - celkem mi padne,“ naparoval se Stephen, „i když by ten kabát chtěl trochu povolit v ramenou. Mám je trochu moc široká.“

„Pořádná ramena velitel potřebuje. Gratuluji!“ Richard mu podal ruku. „Já to věděl, že jméno té zatracené lodi, co právě připlula, není jen tak.“

„Nu ovšem, jmenuje se Kitt. Ale uniformu jsem si vzal na počest malé Kate, jinak ještě neodplouvám. Kitty se tu zdrží ještě přinejmenším týden, takže na sebe budeme mít trochu času.“ Sňal paruku, ukázalo se, že si vzal příklad z Richarda a ostříhal si vlasy nakrátko. „Kristepane, v těchhle vlásenkách je ale vedro! Ty jsou vymyšlené někam do Anglie, studeného Kanálu, a ne na ostrov Norfolk za dusného února.“

„Stephene, kams dal ty své krásné vlasy!“ vyjekla Kitty a zdálo se, že se rozpláče. „Och, já je tak obdivovala! Pořád se snažím Richarda přesvědčit, aby si je taky nechal narůst, ale on tvrdí, že by mu jen překážely.“

„Má naprostou pravdu. Od chvíle, co jsem si je ostříhal, připadám si volný jak pták - ovšem kromě doby, co musím mít na hlavě tu paruku.“ Přešel ke Kate sedící ve vysoké stoličce, kterou jí Richard vyrobil, a položil balíček na stoleček, kterým byla židlička nahoře zakončena. „Všechno nejlepší k tvým narozeninám, ty má kmotřenečko.“

„Tla,“ řekla, zasmála se a natáhla ručku, aby se dotkla jeho tváře. „Sté - sté.“ Pak se zadívala přes jeho rameno na Richarda a rozzářila se. „Ta — ti!“

Slephen ji políbil a balíček jí zase vzal, což ji ani v nejmenším nevyvedlo z míry, dokud s ní byl v místnosti tatí, neviděla nic než jeho.

„Schovej jí to,“ řekl Stephen a dal zabalený dárek Kitty. „Bude trvat ještě pár let, než si ho doopravdy užije.“

Kitty dárek rozbalila a vydechla úžasem. „Och Stephene! Ta je nádherná!“

„Koupil jsem ji od kapitána z Kitty. Říká se jí Stephanie.“

Byla to velká panna s krásně pomalovanou porcelánovou hlavičkou, s očima, které měly i proužky v duhovce patřičně překreslené, s přesně namalovanými miniaturními řasami, s hřívou světlých vlasů z hedvábných vláken, oblečená byla do růžové hedvábné krinolíny, jaké nosily dámy někdy před třiceti lety.

„Vracíš se na Kitty asi nejdřív do Port Jacksonu, viď?“ vyptával se Richard.

„Ano, a v červnu pak budu pokračovat dál do Portsmouthu.“

Měli vepřovou pečeni a po ní narozeninový dort. Byl jako nadýchaný, neboť Kitty do těsta zapracovala sníh z bílků ušlehaných v měděné míse metličkou, kterou jí Richard vyrobil z měděného drátu. Měl šikovné ruce a dokázal jí udělat všecko, oč ho požádala.

Za občasných návštěv různých lodí už si obstarali čaj a opravdový cukr, tu a tam si občas dopřáli i malého přepychu, včetně Kittiny radosti a pýchy — křehkého porcelánového servisu. Na nezasklených oknech se třepetaly zelené záclonky z bengálské bavlny, jen obrázky a vidličky stále ještě Kitty postrádala. To nic, to nic. Do narození Williama Henryho zbývaly ještě tři měsíce, věděla s jistotou, že to bude William Henry. Mary si bude muset počkat až na příště, ne sice tak dlouho, jak by se to bylo líbilo Richardovi, ale to nic, to nic. Děti jsou to jediné, co mu ona dokáže dát. Nikdy jich nemůže být dost, i ostrov Norfolk měl svá rizika. Loňského roku, když chudák Nat Lucas kácel borovici, s hrůzou náhle uviděl, jak se s mohutným praskotem řítí přímo na Olivii s malým Williamem v náruči a na její dvojčátka, holčičky, které se jí držely za sukně. Olivia i William unikly takřka bez škrábnutí, ale Mary a Sarah byly na místě mrtvé. Ano, dětí je třeba mít spousty. Každé zemřelé dítě člověk hořce opláče, ale zároveň děkuje Bohu za ty, které zůstávají naživu.

Její život byl vrchovatě plný štěstí, protože milovala a byla milována, její dcerka kypěla zdravím a synek, který v ní vyrůstal, ji přiváděl až k šílenství, jak neustále kopal. Och, Stephenova odjezdu bude nesmírně želet, třebaže věděla, že to nebude ani z jedné desetiny tolik, jak ho bude postrádat Richard. Ale to nic, to nic. Svět nezůstává stát na místě, všechno spěje kamsi dál, kam, to zůstává tajemstvím, dokud věci nedospějí na sám náš práh. Stephen až do Anglie popluje na lodi jménem Kitty, a to je dobré znamení. Kitty se postará o jeho bezpečnou plavbu, Kitty bude klouzat nad vlnami jako buřňáček.

„Necháš nám tu Tobiáše?“ otázala se ho.

Jeho hbité obočí se povzneslo vzhůru, v živě modrých očích to zajiskřilo. „Já a rozloučit se s Tobiášem? Kdepak, Kitty. Tobiáš je kocour britského válečného námořnictva, ten mě doprovází, kamkoli se vydávám. Už jsem ho vycvičil, že jeho místo je u mě.“

„Zajdeš za majorem Rossem?“

„Docela určitě.“

Richard si nechal svou palčivou otázku až na chvíli, kdy se vydali se Stephenem vzhůru rozsedlinou k silničce do Queensborough. „Uděláš pro mě něco, Stephene?“

„Cokoliv, to přece dobře víš. Chceš snad, abych navštívil tvého otce nebo strýčka Jamese apatykáře?“

„Jen pokud ti na to vyjde čas, jinak ne. Ale chtěl bych, abys zanesl Jemovi Thistlethwaitovi do Wimpole Street v Londýně můj dopis a osobně mu ho předal. Já už se s ním v životě neuvidím, ale byl bych rád, aby si mohl promluvit s někým důvěryhodným, kdo mu vypoví, jaký je ten dnešní Richard Morgan.“

„Provedu.“ U bílého mezníku Stephen vytáhl paruku a nasadil si ji opět na hlavu s lítostivým pohledem na ušklibujícího se Richarda. „Máš na ten dopis celý týden. Kitty zůstane na rejdě, dokud já osobně nevydám jiný příkaz.“

S příchodem reverenda pana Baina jakožto ostrovního kaplana polevil poněkud tlak na pravidelnou účast na nedělní bohoslužbě. Kapitán King trval na tom, že se na ni musí dostavovat všichni trestanci, takže kdyby přišel i kdekterý volný muž či žena, byl by nával nezvládnutelný. Zřejmě se soudilo, že trestanci si vyžadují boží pozornost a dohled víc než lidé na svobodě.

Jelikož si tedy Richard byl jistý, že jeho tvář nebude nikdo postrádat, pokud zítřejší mši vynechá, upozornil Kitty, že zůstane v sobotu večer dlouho vzhůru, jelikož potřebuje napsat dopis panu Thistlethwaitovi a ráno se pak bude chtít dospat. Kitty potěšilo, že si tak Richard dopřeje pár hodin odpočinku navíc (psát dopis koneckonců není totéž jako rozřezávat kládu), a šla spát.

Richard sundal opatrně z poličky olejovou lampu, koupil ji u téhož stánku jako čajový servis, jenomže ho stála víc, neboť spolu s ní zakoupil i padesátigalonový sud velrybího oleje. Využíval ji velice střídmě — číst si každý večer mu nedovolila prostá únava - avšak mohl se přesto občas probírat v pokladnici knih, které mu poslal Jem Thistlethwaite, a to v jediném volném čase, kdy ho netížily výčitky svědomí, že šidí rodinu. Kitty, jak už teď věděl, se číst a psát nikdy nenaučí, protože ani jedno, ani druhé nepovažuje pro sebe za potřebné. Jediným zdrojem vědomostí v rodině zůstává on sám, proto číst musí.

Papír před ním tonul ve zlatavé záři lampy o dvou knůtcích, Richard namočil jedno z ocelových per, které vlastnil, do kalamáře a takřka bez rozmýšlení začal psát, to, co měl v úmyslu povědět, si už mnohokrát předtím přeříkal v mysli.

Jeme, tento dopis li doručí ten nejlepší člověk, jakého jsem kdy poznal, a jedinou útěchou v okamžiku, kdy ho ztrácím, je, že se s ním seznámíš a zamiluješ si ho i Ty. Jakási náhoda nás vedla společnou cestou už od časů, kdy ještě Alexander kotvil na Temži, a pak dál, z jedné lodi na druhou a od jednoho místa k jinému. Jeho jako svobodného muže, mě jako trestance. Stali jsme se přáteli a nikdy jsme jimi nepřestali být. Kdybych neměl Kitty a své děti, ztratit ho by pro mne znamenalo smrtelnou ránu.

To, co Ti vypisuji na těchto stránkách, se liší od dopisu, který jsem Ti posílal poté, co jsem od Tebe obdržel onu bedničku. Ten předchozí musel projít bezpočtem úředních rukou, byl vydán na pospas slídícím očím a podezíravým myslím. Je zázrak, že ty naše dopisy vůbec dosahují místa svého určení, ale onen tenoučký pramínek zpráv, které jsme si zatím vyměnili v roce 1792 (včetně listu odesílaných na Belloně a teď prostřednictvím Kitty svědčí o tom, že ti, kdo naše dopisy odvážejí do Anglie, nás dostatečně litují, aby splnili své sliby, pokud jde o jejich doručení. Jsou tu mezi námi ovšem i takoví, k nimž už nedorazí ani jediné slovíčko z míst, kterým většina z nás stále ještě říká „domov“. Naprosto mi není jasné, jestli je v tom nějaký úmysl, anebo rozhoduje-li čirá náhoda. Tento dopis nedá Stephen z ruky. Mohu Ti v něm napsat cokoli a všechno.

Letos, roku 1795, mi bude pětačtyřicet let. Jak teď vyhlížím a jak jsem fyzicky přečkal tu dobu, Ti poví líp Stephen, než bych to dokázal já, protože zrcadel na ostrově Norfolku zatím mnoho nemáme. Snad jen tolik mohu říct, že jsem si uchoval pevné zdraví a že teď vydržím pracovat tvrději a déle, než jsem dokázal zamlada v Anglii.

Sedím tu za noci a jediné zvuky, které ke mně doléhají, je šumění obrovských stromů ve větru, který se začíná zvedat, a jediné pachy, které vnímám, jsou vůně smůly a nepopsatelný dech deštíku, který se tu před pár hodinami snesl a zavlažil nám půdu. Jak znám Stephena, bude tiše sedět, dokud tohle nedočteš, dřív než Ti začne vyprávět, a i to mi poskytuje jistou volnost.

Nevrátím se už nikdy do Anglie, do míst, na které, jako na „domov“ dávno nemyslím a kterým tak ani neříkám. Domovem se mi stal ostrov Norfolk a navěky jím pro mě i zůstane. Pravda je taková, Jeme, že nechci mít už nikdy nic společného se zemí, která mě poslala do Botanické zátoky v podpalubí napěchované otrokářské lodi, v takových podmínkách té dvanáctiměsíční plavby, že mě vzpomínky na to utrpení dodnes straší ve snách.

Byly i lepší chvíle a lepší časy, ale o ty se nezasloužili ti, kdo nás sem posílali — ziskuchtiví kontrahenti, bezcílní ouřadové, baroni a admirálové věčně nalití portským. A to jsme se ještě my z první flotily, která se do Botanické zátoky vydala, plavili v až luxusních podmínkách ve srovnáni s hrůzami, které museli vytrpěl ti, kdo nás pak následovali — požádej Stephena, aby Ti vyprávěl, s čím se shledali na palubě Neptuna, poté co zakotvil v Port Jacksonu.

Ocitnout se v Botanické zátoce jako první bylo současné to nejlepší i to nejhorší. Naprosto nikdo, Jeme, nevěděl, co si počít, ani ten náš nevelký sklíčený guvernérek Phillip ne. Nic nebylo ani trochu obstojně připraveno, nebyli jsme vůbec vybaveni. Nikdo v celém Whitehallu se nedokázal postarat o zásobování, kontrahenti šidili na všem, na kvalitě i na množství šatstva, nářadí a ostatních nezbytností, které jsme s sebou vezli. Pořád se snažím představit si, jak by se asi tvářil Julius Caesar, kdyby místo organizované výpravy uviděl onen chlív.

Ale přesto jsme dokázali nějak přečkat prvních pět let toho nedomyšleného a zpackaného experimentování s našimi životy. Sám nevím, jak se to povedlo, snad je to svědectví o houževnatosti a vytrvalosti těch mužů i žen, co sem připluli. Je nehoráznost tvrdit, že nám tu Anglie nabídla jakousi druhou životní příležitost. Nedostali jsme příležitost vůbec žádnou, první ani poslední. Spíše jsme se zachovali každý podle svého založení. Pár lidí se tu prostě rozhodlo přežít, a poté, co se jim povedlo takhle živořit, buď spěchali honem zase „ domů“, anebo tu všelijak chytračí a přiživují se dodnes. A pak nás tu bylo několik, kteří se rozhodli začít znovu, jak nejlíp dovedou, i s tím málem, co jsme tu měli. Sám se počítám do téhle druhé skupiny a můžu o ní říct jen to, že jako trestanci jsme dřeli do úmoru, nevystavovali jsme se zbytečně žádným postihům úředních míst, dokázali jsme se vyhnout bičování kočkou i ukování do želez, někdy jsme se drželi stranou, jindy jsme se snažili pomáhat, jak se dalo. A poté, co jsme dostali milost anebo co nám vypršel trest, přijali jsme nabízenou půdu a dali jsme se do práce pro nás neznámé, do sedlačiny.

Kolik hodnot takhle Anglie vyplýtvala a zmařila! Nadání svých lidí, jejich píli, jejich odhodlanost. Byl by to dlouhý seznam, kdybych tu měl všechny tyhle položky vypsat. Ti, kdo byli těmito vlastnostmi obdařeni, proseděli kus života v anglickách žalářích, na souši i na vodě. Co se to s Anglií stalo, že je natolik zaslepená, aby tyhle hřivny odhazovala jen tak na smetiště?

Je třeba povědět i to, že jen málokdo z nás měl představu, z jaké hlíny je vlastně uhněten. Sám vím, že jsem o sobě a o svých předpokladech neměl nejmenší ponětí. Ten starý pokojný a trpělivý Richard Morgan, který nedokázal čelit ani ztrátě svých tří tisíc liber, už nežije, Jeme. Byl pasivní, se vším spokojený, bez ctižádosti a malý. Jeho žaly byly žaly společné všem lidem — ztráta toho, co miloval. Jeho hříchy patřily k těm, jakými se proviňují všichni — sebeláska a sebeuspokojení. Jeho radosti se rovnaly radostem všech kolem něho - těšil se prostě z toho, co si zamiloval, jeho ctnosti byly stejné, jako ctnosti všech mužů - víra v Boha a ve svou vlast.

Uprostřed moře bolesti pak došlo k jeho opětnému vzkříšení, jenomže teď už Richard Morgan nese bolest druhých tížeji než svou vlastní. Nic nepovažuje za dané, ozve se, když je to potřeba, střeží své drahé blízké a svůj majetek svým životem, důvěřuje jen málokomu a spoléhá na jednoho jediného člověka na celém světě — sám na sebe.

Tragédie ovšem je Jeme, že navzdory tomuto novému začátku s sebou vlečeme i to nejhorší ze staré Anglie — studenou přezíravost těch, kdo nám vládnou, nepsané zákony, podle nichž jsou někteří lidé lepší než ostatní, a to v závislosti na postavení či majetku, nezbavili jsme se ani stigmat chudoby a nízkého původu, dosud trpíme onou pověrou, že koruna a církev se nemohou mýlit, dál přežívá i potupa zrození z nemanželského lože.

A tak mívám strach o své děti, které budou muset nést břemeno mých hříchů stejně, tak jako svých vin. A přesto doufám v jejich budoucnost způsobem, jakým bych se v ni nebyl odvážil věřit u dětí zrozených v Bristolu. Je tu pro ně dostatek místa, aby se mohly volně rozletět, Jeme. Mají tu prostor, aby se mohly uplatnit. Když tohle všechno shrnu, co víc bych od Boha mohl žádat?

Měl jsem v úmyslu Ti toho napsat mnohem víc, ale teď shledávám, že už jsem vyjádřil všechno, co jsem měl na srdci. Opatruj se dobře - postarej se o Stephena, který Ti tento dopis veze - a brzo mi napiš. Lodi z Anglie už teď tuhle plavbu zdolávají za dobu kratší než šest měsíců a k ostrovu Norfolku připlouvají koráby mířící do Kitaje, do Noolky nebo na Otaheite, aby se tu zásobili vodou. S trochou štěstí Ti budu schopen oplatit Tvou odpověď ještě dřív, než se mi tu narodí příliš mnoho dětí. Nedokázal jsem zatím Kitty odnaučit počít při sebemenší příležitosti, a jsem takový slaboch, že neodolám, kdykoli se na mě hezky podívá.

Díky Boží milosti a laskavosti mých blízkých se mi posléze dostalo vskutku krásného údělu.

Podepsal dopis, složil stránky tak, aby se růžky listů dotýkaly právě uprostřed, rozehřál vosk a přitiskl na něj svou pečeť. Litery R a M skuté okovy. Dopis nechal ležel na stole, sklonil se k lampičce, sfoukl plamínek a ulehl ke Kitty.