Jack McDevitt

v nakladatelství Baronet:

Cyklus Alex Benedict:

ĎÁBLOVO OKO

Cyklus Motory boha:

ČINDI

OMEGA

V dalším příběhu zkušené pilotky mezigalaktických výprav se skupina odvážlivců vydává zachránit neprozkoumané světy, jež jsou ohroženy všeničícím oblakem omega, putujícím vesmírem.

Doporučená cena včetně

DPH 359 Kč

ISBN 978 80-7384-407-3

www.baronet.cz

Omega

PRAHA 2011 

Přeložil: 

PETR KOTRLE

Jack McDevitt: Omega

Vydání první

Copyright © 2003 by Cryptic, Inc.

Published by arrangement with Ralph M. Vicinanza, Ltd.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Izraelská 6, Praha 10, www.baronet.cz

v roce 2011 jako svou 1623. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Omega

vydaného nakladatelstvím Ace Books, The Berkeley Publishing Group,

a division of Penguin Group Inc., New York v roce 2004

Český překlad © 2011 Petr Kotrle

Přebal a vazba © 2011 Ricardo a Baronet

Ilustrace na přebalu © 2011 Martina Kysucká

Odpovědný redaktor Josef Frais

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Tisk a vazba: FINIDR, s. r. o., Český Těšín

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-7384-407-3

BARONET

Praha 2011

Jack McDevitt

Omega

Věnování

Jean a Scottymu Parrishovým, USN 

Poděkování

Jsem zavázán vděčností Saře a Bobu Schwagerovým za práci na rukopisu; Walteru Cuirlemu z Villanovy za technickou pomoc; Ginjer Buchananové za editorské vedení; Ralphu Vicinanzovi za to, že u toho byl; a Maureen McDevittové za ukázání cesty.

„Vědci dnes potvrdili, že jeden z mraků omega se skutečně přibližuje k Zemi. Předně chci každého ubezpečit, že pro nás nepředstavuje žádné nebezpečí. Jeho přílet do naší blízkosti se nečeká dřív než za téměř tisíc let. Takže my, naše děti, ani děti našich dětí se nemusíme bát. 

Nyní však víme, že tyto objekty Zemi v minulosti navštívily v intervalech přibližně osmi tisíc let. Zřejmě ničí města a napadají jiné druhy staveb. Nikdo neví proč. Nikdo neví, zda jsou to přirozené objekty nebo výtvory nějaké zvrácené vědy. 

Naší generaci hrozí jen jedno nebezpečí, totiž to, že bychom si mohli říct, že to není náš problém, a že to přenecháme vzdálené budoucnosti. Že bychom mohli pokrčit rameny a říct si, že tisíc let je dlouhá doba. Že podlehneme sebeuspokojení a usoudíme, že tento problém se vyřeší sám. 

Já vám ale říkám, že bychom se neměli spokojit se skutečností, že my sami ve fyzickém ohrožení nejsme. Je to riziko pro náš svět, pro všechno, co bychom chtěli předat budoucím generacím. A je jasné, že bychom měli jednat teď, dokud máme čas. 

Proto nařizuji, aby byly využity veškeré zdroje Rady národů. Zjistíme, jak tento mrak funguje, a skoncujeme s ním.“ 

– Margaret Ishiro, generální tajemnice SRN.

září 2213.

prolog

Na povrchu planety Brinkman IV

(„Moonlight“) v IC4756.

1300 světelných let od Země.

Podzim 2230.

Byly to nejmajestátnější stavby, jaké kdy David Collingdale spatřil. Z ledu a sněhu vyrůstaly špičaté věže, kopule a mnohoúhelníky. Mezi věžemi nebo jejich pozůstatky se vznášely visuté lávky. Mnohé se zřítily. Byly tam pyramidy a otevřená prostranství, kdysi možná parky nebo nádvoří. Střed města se vázal na obelisk. Bylo to místo mimo čas, zamrzlé, uchovávané celé věky, krajina, jakou mohl vytvořit Montelet. Místo křišťálu a skla a v příznivějších časech také kvetoucích stromů, tvarovaných živých plotů a vábivých lesů. Pokud je člověk zastihl ve správnou chvíli, kdy byl na obloze jeho obří měsíc o polovinu větší než Luna, mohl si myslet, že před sebou vidí nebeské město, Valhallu, Argolidu nebo El Dorado v noci.

Město vypadalo příliš étericky, než aby skutečně sloužilo jako domov prosperující populaci. Collingdale se nemohl zbavit pocitu, že bylo svými staviteli zamýšleno spíš jako umělecké dílo, které má zůstat nevyužívané, spíš jako památník než město. Několik věží se zřítilo a jejich rozlámané trosky trčely ze silné vrstvy sněhu. Jeho jméno nikdo neznal, a tak mu říkali Moonlight, městu, planetě a pocitu něčeho ztraceného.

Ostrý vítr skučel v prázdných ulicích a studil ho dokonce i v e-pouzdře, které zřejmě nefungovalo, jak mělo. Až se vrátí do kopule, nechá si je seřídit. Určitě nechtěl, aby se tady, ve dvaceti pod nulou, pokazilo.

Slunce se snažilo vyškrábat nad plochý horský hřbet. Před několika tisíci lety se v něm něco pokazilo. Abrams mu to vysvětlil – příliš mnoho kovů nebo něco takového. Tvrdil, že je to jen dočasná záležitost. Předpokládal, že se za dalších několik tisíc let vrátí k normálu. Ne že by na tom záleželo.

Byl na rovníku, kam uprchli ti, kteří z civilizace, kdysi celoplanetární, zůstali. Měst bylo víc, většinou v oblastech, jež byly kdysi rovníkové, některá pohřbená ve sněhových pláních, další zase zamrzlá za hradbami ledu.

On i jeho tým zatím věděli málo o tvorech, kteří tady žili, kromě toho, že už byli dávno mrtví a že jejich architektura snesla srovnání se vším, co vytvořil člověk. Křišťálové mosty rozkročené přes mohutné řeky, hyperbolické dómy, široké lávky po obloze. To všechno teď bylo zamrzlé, mosty stejně jako řeky, křišťál stejně jako duch.

Bylo možná krutou ironií, že Moonlight, který se dostal na vrchol rozmachu a zahynul přibližně ve stejné době, kdy lidé tahali z lomů kameny na stavbu prvních pyramid, by pravděpodobně zůstal neobjeven ještě neurčitě dlouho, nebýt toho, že měl dostat nevítanou návštěvu. Průzkumná loď Harry Coker sledovala omegu, jeden z nestvůrných oblaků, jež vyplouvaly ve vlnách z galaktického jádra, zřejmě s odhodláním zničit každou civilizaci, kterou na své cestě najdou. Posádka Cokeru se těšila na to, jak se oblaku povede v komplikovaném gravitačním poli planetární soustavy, když na čtvrté planetě zpozorovala důkaz o existenci měst.

Collingdale zašilhal k nevlídné šedé obloze. Mrak bylo vidět od pozdního odpoledne do doby krátce po půlnoci. Teď byl nahoře, částečně schovaný v záři slunce. Ve dne vypadal naprosto neškodně, snad jako velká tmavá bouřka, podobný milionu jiných, které za svůj život viděl. Tento však vycházel a zapadal spolu s oblohou za atmosférou. Vždy opisoval po obloze stejnou cestu a stále se zvětšoval.

Mraky omega byly starou novinkou. Poprvé byly pozorovány před čtvrtstoletím. Nikdo je sice neviděl útočit na město, byly však spojené s obrovskými starověkými zkázami na Quraqui, Betě Pacifica III a dvou dalších planetách. V rámci výzkumu byly před omegy vyslány objekty s širokým spektrem geometrických tvarů, takže teď lidé nezpochybnitelně věděli, že přitažlivost pro blesky se dá očekávat u těch tvarů, které se v přírodě nevyskytují. Nikdo nechápal, jak se to děje nebo proč. Nikdo nevěděl, odkud přišly. A podle všeho bylo jen málo těch, kteří považovali za pravděpodobné, že se to někdy dozvíme.

Až doposud nikdo neviděl, jak oblak změnil směr a vplul do planetární soustavy. Nikdo neviděl město vystavené útoku.

Bylo štěstí, že na Moonlightu nikdo nežil. Obyvatele zřejmě zabila doba ledová způsobená nestabilitou jejich slunce. Nejpřesnější odhady říkaly, že tam nikdo nebyl asi dva tisíce let.

Collingdale vyrostl v Bostonu s matkou alkoholičkou a bez otce, o němž matka až do dne své smrti v slzách tvrdila, že služebně odjel a každým dnem se vrátí. Dva roky strávil v sirotčinci, než byl adoptován párem náboženských fanatiků; utekl tolikrát, že mu nakonec implantovali sledovací čip, a nakonec – všemu navzdory – získal stipendium od Massachusettské univerzity. Vystudoval archeologii, z rozmaru si soukromě udělal kurz pilotování, a jak o tom s oblibou přemýšlel, už nikdy se nedotkl země. Nakonec došel k závěru, že lety mezi Chicagem a Bostonem jsou příliš omezující. Naučil se pilotovat nadsvětelníky, dělal kapitána pro několik významných firem a Akademii, a když ho znudilo převážet lidi a materiál prázdnotou sem a tam, vrátil se do školy a zaměřil se na obor, který v té době postrádal obsah: xenologii.

Mezitím se zúčastnil pohřbu obou nevlastních rodičů, kteří zemřeli rok od sebe, jak nedokázali jeden bez druhého žít. Odmítli kůry dlouhověkosti s odůvodněním, že to není boží záměr. Nikdy s ním nepřerušili styky, přestože nesouhlasili s kurzem, jaký jeho život nabral. V posledních letech jejich života přestal jezdit domů, protože mu pořád opakovali, že mu odpustili, a byli přesvědčení, že Bůh mu odpustí také.

Nevěděl, proč se mu cpou do myšlenek, když se rozhlíží po tom městě. Byl by rád, kdyby Moonlight viděli. Jeho majestátnost by je určitě uchvátila a možná by pochopili, o co mu v jeho životě jde.

Mraky omega obyčejně metaly blesky po pravých úhlech. Každý předmět, který byl vytvořený s pravými úhly nebo s ostrými odchylkami od přirozených oblin přírody, mohl očekávat, že se stane cílem.

Když dorazily první historky tohoto druhu, vypadalo to jako babské povídačky. Collingdale si pamatoval, že vědecká komunita se té zprávě vysmívala, téměř do jednoho. Představa, že by mraky mohly nějakým způsobem samy manévrovat, působila absurdně. Že by mohly zařadit vyšší rychlost ještě absurdněji. Většina vědců tu představu nepřijala, dokud ten, který se blížil k Moonlightu, Brinkmannův oblak, nezměnil směr, nezačal zpomalovat a nezamířil do soustavy. To bylo před čtyřmi lety.

Ta tvrzení byla natolik fantastická, že je nikdo, komu záleželo na jeho reputaci, ani neprověřil. Ale jakmile Brinkman prokázal schopnost manévrovat, přiletěli vědci a započala snaha o vysvětlení nemožného. Začala objevem nanotechnologií ve vzorcích, které byly z omegy odebrány.

Byla oblaka přírodní útvary? Nebo umělé? Byl vesmír proti inteligentnímu životu? Nebo někde existovala nějaká šílená síla? Anebo, jak se domnívali jeho rodiče, posílal Bůh své varování?

„Jdeš, Dave?“

Prořezali si cestu do základu severovýchodní věže. Jerry Riley se postavil stranou a přenechal Davovi čest být prvním, kdo do stavby vstoupí. Poplácal několik lidí po rameni, prošel mezi náspy odkopaného sněhu, u vstupu se zastavil, strčil dovnitř hlavu a posvítil si lampou.

Vnitřek byl velký jako newyorský hlavní terminál. Strop byl několik pater vysoko. Uvnitř byly poházené lavice. Štíhlé kovové sloupy podpíraly balkony a ochozy. Do stěn zabíhaly výklenky, ve kterých kdysi mohly být obchůdky. A stála tam socha.

Udělal několik kroků dovnitř, ohromený tak, že se skoro neodvažoval dýchat. Věděli, jak místní obyvatelé vypadali, protože našli jejich pozůstatky. Ale nikdy neviděli žádné jejich vyobrazení. Žádné sochy, žádné kresby, žádné rytiny. Bylo to velice zvláštní, že jim druh, který si tak zakládal na umění, neposkytl žádné kopie své podoby.

Ostatní vešli po jednom dovnitř a rozestoupili se kolem něho, uchvácení tou sochou stejně jako on. Jerry pomalu zvedl svítilnu, skoro až uctivě, a přejel po ní světlem. Měla rysy kočkovité šelmy. Drápy nahradily prsty schopné manipulace, ale čenich a ostré zuby zůstaly. Vpředu úzké oči. Dravec. Měl však pokrývku hlavy, podobnou baretu umělců, šikmo nasazenou přes jedno oko. Vyšňořený byl v kalhotách, košili s dlouhými načechranými rukávy a sakem, které by v Bostonu nevypadalo nemístně. Na krku měl přivázaný ochranný šátek. A nesl si hůl. Jedna z žen se zahihňala.

Samotný Collingdale nedokázal potlačit úsměv, ale i když měl tvor svou komickou stránku, vyzařovala z něj značná důstojnost.

Na soklu byl nápis, jediná řada znaků vyvedených stylem, který připomínal starou angličtinu. Pravděpodobně to bylo jediné slovo. „Jeho jméno?“ nadhodil někdo.

Collingdale přemýšlel, co ta osoba dokázala. Byl to Washington? Churchill? Francis Bacon? Možná Mozart.

„Architekt,“ řekl Riley, malý a zpravidla cynický. „To je ten chlap, který to tady postavil.“ Riley nebyl rád, že je tady venku, ale potřeboval tuto poslední výpravu, aby si udělal dobré oko u kterési univerzity doma na Zemi. Měl být inspirací pro studenty.

Bylo zvláštní, jak se nehmatatelné věci přenášely z jednoho druhu na jiný. Důstojnost. Majestát. Síla. Bez ohledu na to, jestli to bylo pozorováno na létajícím tvorovi, opici nebo něčem mezi tím, ten výraz byl vždycky stejný.

Na zápěstí mu zavibroval komunikátor. Byla to Alexandra, která přiletěla o dva dny dřív al-Džaháním s nákladem atomovek, které měla podle pokynů použít k pokusu o rozmetání mraku. Nikdo nevěřil, že se to dá udělat, ale žádný jiný postup se nenabízel. Mrak byl prostě příliš velký, třicet čtyři tisíce kilometrů v průměru. Několik atomovek na něj nemohlo mít žádný vliv.

„Slyším, Alex. Co máš?“

„Pokračuje ve zpomalování, Dave. A stále míří na cíl.“ 

„Fajn.“

„Přilétá k vaší straně planety. Vypadá to, jako by se zaměřil na to vaše město. Dnes v noci odpálíme bomby. Zhruba za šest hodin.“ 

Omega zpomalovala tím, že před sebe chrlila proudy prachu a vodíku. Riley se domníval, že by mohla také deformovat gravitaci, ale zatím se na podporu této teorie nenašel žádný důkaz. Ať to oblak dělal tak či onak, důležité bylo pouze to, že se chystal zasáhnout přímo Moonlight.

Chodili podzemím hodiny. Na větší oblast navazovala soustava menších komnat. Našli nespočet židlí, mís, rádií, monitorů, vodovodního instalačního materiálu a konferenčních stolů. Předmětů, které nedokázali identifikovat. Většina byla v překvapivě dobrém stavu. Byly tam krabice plastových kotoučků, nepochybně paměťových médií. Jenže elektronické záznamy byly choulostivé. Rané civilizace vytesávaly své dějiny do kamenných tabulek, které vydržely prakticky věčně. Vyspělejší skupiny se spolehly na papír, který měl rozumnou skladovací životnost, pokud byl uložen na suchém místě a nezacházelo se s ním nevhodně. Ale elektronická data nevydržela nic. Zatím se jim nepodařilo obnovit žádný elektronický záznam.

Našlo se několik knih, které nebyly uloženy náležitým způsobem. Přesto je posbírali do plastových přepravek. Pohybovali se v oblasti už několik týdnů, ale tato návštěva měla v sobě zvláštní naléhavost. Mrak se blížil. Všechno, co dnes neodnesou, nemusí přežít.

Stěny byly pokryté rytinami. Collingdale pověřil jednoho ze svých lidí, aby jich co nejvíc zdokumentoval. Některé byly symbolické, většina ale byla názorná, obvykle bukolické motivy listí, stonků a větví, které mohly na tomto světě znovu vyrůst, až se slunce vrátí.

Schodiště a šachty stoupaly vysoko do budovy a klesaly do nižších podlaží, která byla zamrzlá v ledu. „To by ale mohlo být obrovské štěstí,“ řekl Collingdale Avě MacAvoyové, která vypadala v odraženém světle neobvykle přitažlivě. „To, co je dole, by mělo oblak přečkat bez ohledu na to, co se stane se zbytkem města.“

Vrátili se ven. Bylo na čase, aby odletěli, ale Collingdale to odkládal, pořizoval další snímky a všechno zaznamenával. Ava, Riley a ostatní ho museli odtáhnout.

Tou dobou mrak zapadal a Collingdale litoval, že není možné planetu v její rotaci kolem osy zastavit, nechat mezi omegou a věžemi její druhou stranu. Město schovat.

Kruci… 

Postavil se proti němu, jako by ho mohl zadržet pouhou silou vůle.

Ava ho vzala za ruku. „Pohni sebou, Dave,“ řekla. „Začíná být pozdě.“

Uchýlili se do kopule, která jim sloužila jako základna skoro celý rok. Vedle čekal přistávací modul. Kopule byla malá, stísněná, nepohodlná. Vyvezli tam příliš mnoho lidí a ve skutečnosti mohli přivést ještě o několik lodí víc. Na Moonlight chtěl letět každý. Akademie se v časové tísni pokusila požadavky uspokojit nejlépe, jak to šlo. Měla říct ne. Částečně to byla i Colligdaleova chyba, že nežádal, aby s tím přestali.

Zaplnili vnitřek kopule artefakty. Odváželi je nahoru do al-Džaháního, který teď v sobě měl poklad džbánů, talířů, stolních lampiček, elektroniky a mnohem tajemnějších materiálů, předmětů, jejichž funkci se nepodařilo analyzovat. Další kusy se právě nakládaly. Bylo toho víc, než mohl přistávací modul unést, ale zbytek uložili do kopule a doufali, že tam bude v bezpečí.

Collingdale počkal, dokud nebudou na palubě všichni ostatní – kromě pilota jich bylo sedm naposledy se rozhlédl kolem a nastoupil. Omega už skoro zapadla. Na západě bylo vidět jen černý hřeben mraků, nad který se vypínalo několik žíhaných chvostů. Pilot nastartoval motory a modul se vznesl. Nikdo moc nemluvil.

Jerry poznamenal, že z toho jde strach, a Collingdale se neubránil úsměvu. On sám byl ze staré školy. Svou archeologickou kariéru začal v Iráku, kde po něm stříleli, vyhrožovali mu, vypovídali ho ze země. Když se archeologie před půl stoletím vydala mezi hvězdy, stala se kupodivu bezpečnější. Nebyli tam žádní nepříčetní místní obyvatelé chránící posvátné hrobky, žádní náčelníci, kterým by nemuselo stačit, kolik se platilo za bezpečnost, žádné vlády na spadnutí s neblahými následky pro archeology, kterým se mohlo stát, že je zavřou do vězení, zmlátí nebo dokonce zabijí. Rizika tam byla pořád, ale většinou byla méně nepředvídatelná a člověk je měl víc pod kontrolou. Hloupě neriskuj a nespálíš se. Nezůstávej příliš dlouho v zatopeném chrámu, když víš, že se žene tsunami, jak se to před nějakými dvaceti lety slavně stalo Richardu Waldovi.

Proto Colingdale své lidi odvážel s dostatečnou časovou rezervou. To jim však nebránilo, aby si mysleli, že o vlásek unikají něčemu strašnému. Ve skutečnosti jim nebezpečí samozřejmě v žádném okamžiku nehrozilo.

Díval se dolů na vzdalující se město, když ho pilot informoval, že mu přišla zpráva z al-Džaháního. Aktivoval spojení a zesílil hlasitost, aby to slyšeli všichni. Na obrazovce se objevila Alexandřina blonďatá hlava. „Vypustili jsme je, Dave,“ řekla. „Všech dvanáct běží tak, jak má. Detonace za třicet osm minut.“ 

Rakety byly kazetové zbraně. Každá z nich nesla šestnáct jaderných hlavic. Jestli se plán zdaří, rakety proniknou dva tisíce kilometrů do nitra oblaku a vypustí své pumy, které vybuchnou současně. Nebo vybuchnou, až se jim pokazí elektronika. Toto druhé opatření bylo motivováno neschopností vědců proniknout sondami hlouběji než několik kilometrů do nitra mraků. Všechno mělo tendenci se vypínat, jakmile to bylo uvnitř. V počátcích tak přišli o několik lodí.

„Hodně štěstí, Alex,“ řekl. „Pořádně mu zatop.“

Přistávací modul poháněný injektorovou technologií rychle nabíral výšku a pohyboval se západním směrem. Mrak začal také vycházet. Let byl naplánován tak, aby posádce umožnil výhled na omegu, až rakety dolétnou k cíli.

Collingdale prahl po úspěchu. Po ničem v životě, po žádném ocenění, po žádném intelektuálním objevu, po žádné ženě netoužil tolik jako chtěl vidět, jak Alexandřiny bomby tu bestii rozpráší.

Vyšplhali na oběžnou dráhu a vlétli do sluneční záře. Všichni seděli tiše, moc nemluvili. Riley a Ava dělali, že zkoumají elektronický přístroj, který si s sebou vzali nahoru, a snaží se přijít na to, co to je. Jerry si procházel poznámky. Dokonce i Collingdale, který si potrpěl na absolutní upřímnost, upřeně sledoval nedávno zaznamenanou londýnskou konferenci o nových objevech v Egyptě.

Mrak znovu vyplnil oblohu.

„Tři minuty,“ řekla Alex.

Neviděli al-Džaháního přímo. Byl příliš daleko a ztrácel se někde v obrovských gejzírech, které tryskaly z povrchu mraku jako chapadla sápající se po Moonlightu. Poloha lodi však byla známá a Bill, umělá palubní inteligence, ji na obrazovce označil. Mrak samozřejmě viděli a vyznačena byla rovněž poloha raket. Dvanáct blikajících světýlek blížících se k abnormálně velkému balonu. Collingdale se bavil tím, že zbraně počítal.

„Dopad za třináct sekund,“ řekl pilot.

Collingdale nechal hlavu klesnout dozadu. Uvažoval, jestli v případě mraku může dojít k dopadu. 

Ava sledovala čas a její rty se pohybovaly, odpočítávaly sekundy.

„Jsou uvnitř,“ řekla. Někdo mu položil ruku na rameno. Stiskl je. Hodně štěstí!

Riley si upravil popruhy.

Collingdale tiše odříkal modlitbu. Věděl, že jeho nevlastní rodiče by na něj byli hrdí.

„Vybuchly.“ Alexandřin hlas. „Příliš brzy.“

Na povrchu mraku se objevilo několik mihotavých světel. Ale žádné známky narušení Collingdale neviděl.

„Třeba bude chvíli trvat, než něco reálně uvidíme,“ řekl s nadějí Riley.

Ruka na jeho rameni se pustila.

„Máš pravdu,“ řekl jeden z ostatních. „Když je ten mrak tak velký.“

„Ty bomby musely nějakou škodu napáchat. Jak by se mohlo stát, že ne?“

„Třeba jenom pokazit manévrovací mechanismus. To by stačilo, sakra.“

Jas mihotání se zvýšil. Collingdaleovi se zdálo, že zahlédl explozi. Ano, o tom nebylo pochyb. A tam. Tam byla jakási druhá erupce. Dívali se, jak se několik míst rozzářilo jasněji. Sledovali, jak mrak prošel nad nimi. Pozorovali, jak začíná klesat k okraji planety.

Místa výbuchů ztmavla.

Při druhém obletu byla vidět stále, doutnající jizvy na jinak poklidném povrchu omegy.

„Myslím, že to nebude fungovat,“ prohlásil pilot.

Při třetím obletu se setkali s Quagmorem, plavidlem, které je do soustavy přivezlo. Nálada v lodi byla pochmurná. Všichni mluvili o tom, že to nebyl špatný pokus. Víc prostě udělat nemohli.

Alexandra oznámila, že omega dál míří k Moonlightu. „Moc hluboko jsme nepronikli. Pořád existuje šance, že jsme napáchali nějaké škody, které prostě nejsou vidět. Kdybychom třeba zlikvidovali nějaké vnitřní dílny, jak bychom to poznali? Tak to ještě nevzdávejte, doktore.“ 

Nevzdával to. Ale pohled byl znepokojivý. Výtrysky se natáhly ven, vyklenuly se, jako by chtěly planetu obejmout. Omega byla zhoubná síla, něco z náboženského mýtu, síla, kterou nebylo možné pochopit.

Al-Džahání manévroval na okrajích mraku a snažil se zaznamenat z průběhu dění co nejvíc, jak jen to bylo možné. Collingdale odešel k sobě do kajuty, vyspal se, probudil se a ještě si chvíli zdříml. Mrak se přiblížil, a když se město natočilo přímo pod něj, dotkl se planety. Vichry zaskučely. Oblohu pročísly blesky. Vytvořila se tornáda.

Bylo těsně po západu slunce.

Collingdale se jen s obtížemi přinutil, aby se na to díval. Elektrické výboje v mraku sílily, jejich intenzita se zvyšovala, jak se blížil. Bouře nabrala na síle, ale věže stály dál. Planeta svým otáčením přivedla město přímo do epicentra a pak za ně. Chvíli se odvážil doufat, že vyvázne. Ale bez varování prořízl mrak gigantický blesk a udeřil do města. Vypadalo to, jako by se stavby podobné šachovým figurkám roztekly, zčernaly a zabořily se do ledu. Stavby bičovala smršť kamínků a do paty jedné rohové věže něco narazilo. Věž se zachvěla a začala se prudce naklánět. Jiné budovy se sesypaly nebo byly rozmetány. Jednou nebo dvakrát ztratili obraz, jak byly satelity vyřazovány z činnosti. Z noci šlehaly blesky, spalovaly diamantové věžičky a krystalické mnohoúhelníky. Vichry o síle hurikánu hnaly přes zasněženou krajinu černý prach. Z oblohy spadlo několik balvanů a zarylo se do skla a křišťálu. Stačilo jen několik minut, a když bylo po všem, přízemní vánice všechno zasypala.

O Collingdaleovi se dalo sotva říct, že je prudký nebo dokonce konfrontační člověk. Ani si nepamatoval, kdy se naposledy hlasitě pohádal. Ale v těch okamžicích by dokázal zabít. Z duše mu prýštil vztek, zuřivost dohnaná do extrému jeho bezmocností.

Mrak se ovinul kolem planety, kolem Moonlightu, a našel další města. Zasáhl je v přehlídce blesků plošných, rozvětvených, řetězových a kulových. Collingdale se od dění nedokázal odtrhnout. Chodil po lodi a obracel do sebe panáky rumu, což bylo mimořádné chování u člověka, který pil jen zřídka. Nedokázal přestat chodit, z můstku do řídicího centra, do společenské místnosti, do své kajuty, k Rileymu. („Hej, Dave, podívej, co ta bestie dělá na severu.“) Přiživovalo to jeho vztek, když se díval, a z důvodů, které neměl nikdy pochopit, mu přinášelo zvrácenou rozkoš tak vášnivě nenávidět.

Když se mrak konečně zklidnil, jeho cáry se odtrhly a začaly odplouvat pryč, jako by na planetě nebyla žádná gravitace, která by je zadržela. Obloha se začala pročišťovat.

Města byla spálená a zbořená, zahalená černým dýmem. Ava brečela. Většina ostatních byla v šoku. Zkáza byla dokonalejší než všechno, co si dokázali představit.

Collingdale pil černou kávu a snažil se vyčistit si hlavu, když pár techniků vyvolal rozruch. „Podívejte!“ řekl jeden z nich a ukázal na obrazovku.

Na město. Nepoškozené.

Nedotčené.

Jeho věže se stále tyčily k nebi. Vzdušné lávky dál propojovaly střechy. Jeden památník ležel na zemi a na jižním okraji se sesypal minaret. Jinak město vyvázlo.

Bylo na druhé straně glóbu, když došlo ke kontaktu s mrakem. Na nejbezpečnějším možném místě. Ale to by samo o sobě nestačilo. Jiná města, stejně vzdálená, byla srovnána se zemí.

Vrátili se a prohlédli si záznam.

Collingdale to poznal hned: sníh. Nad městem, které přežilo, byla vánice, když mrak udeřil.

„Vůbec si ho nevšiml,“ řekla Ava.

TERÉNNÍ ZPRÁVA: Moonlight

„Jediné, co z této civilizace přežije, je město, na které přišla v pravý čas vánice, a základny, jež obyvatelé vybudovali na měsíci a na třetí planetě. A artefakty, které se nám podařilo odvézt.

Ztráta je nevyčíslitelná. A já doufám, že si někdo někde uvědomí, že je na čase vymyslet obranu proti omegám. Ne čekat, až na nás dojde řada, pak už by mohlo být pozdě. Udělat to nyní, dřív než dojde na další Moonlight.“

– David Collingdale,

předběžná zpráva po kontaktu s omegou,

11. prosince 2230.

PRVNÍ ČÁST

ježci 

kapitola 1

Arlington,

úterý 18. února 2234.

Harold Tawkesbury procitl z jednoho z těch zvláštních nesouvislých snů, v nichž bloudil nekonečnými chodbami, srdce měl rozbušené a těžko se mu dýchalo. Bylo mu jasné, že mu ta zatracená věc už nedá pokoj.

Lékaři mu chtěli dát umělé srdce. Ale jemu už bylo přes stovku, a i kdyby ho doktoři dokázali dát do pořádku tak, že by jeho tělo nebylo unavené, on unavený byl. Jeho manželka byla už dávno mrtvá, děti dospěly před šedesáti lety. Na rodinu mu pořád nějak nezbýval čas, a tak se stalo, že se svým vnukům a pravnukům odcizil. Teď ho nikdo z nich neznal.

Komunikátor vyzváněl a muž uslyšel Rhondin tichý hlas: „Harolde,“ říkala. „Laboratoř.“ Rhonda byla domovní UI. „Nerada tě kvůli těmto hovorům budím. Myslím, že bys měl svěřit jejich vyřizování mně.“ 

„Nemůžu, Rhondo. Přepoj mi to.“

„Tak aspoň by sis měl nejdřív vzít léky. Je ti dobře?“ 

„Ano,“ řekl a posadil se. „Jsem v pohodě. Jen trošku nestačím s dechem.“ Hodil si do dlaně tabletku a spolkl ji. A skoro okamžitě mu bylo líp.

Bylo 3.17 ráno.

„Hoď mi to sem,“ řekl. Samozřejmě věděl, proč volají. Byl to jediný důvod, proč v tuhle hodinu volali, kromě případu, kdy Josephine zakopla o skrčený koberec, zlomila si ruku a bylo nutné ji odvézt do nemocnice. „Harolde.“ Hlas Charlieho.

„Ano, Charlie? Stalo se to znovu?“

„Ano, pane.“ 

„Stejně jako v ostatních případech?“

„Přesně tak. Neexistuje záznam, že by v té oblasti někdy byla hvězda.“ 

„Stejné vlastnosti?“

„Podrobnosti zatím neznáme, ale vypadá to tak.“ 

Nova. Ale ne tak docela. Neměla tu správnou intenzitu. Ani správné spektroskopické hodnoty. A neexistoval důkaz, že by v blízkosti nějaká hvězda byla. Harold zavrtěl hlavou. Nova nemůže vzniknout bez hvězdy. „Kde?“

„Nedaleko Zlatého srpku.“ 

„V přímce s ostatními?“

„Ano.“ 

Z toho cítil opravdové mrazení. Podobné případy se staly už tři. V jedné přímce, jako by někdo kráčel oblohou.

„Zachytili jsme to od začátku? Nebo to už bylo v běhu, když se agregát otevřel?“

„Od začátku, Harolde.“

„Výborně… Tak mi to sem pošlete.“

Přerovnal si polštáře. Objevilo se pole hvězd. Zlatý srpek, semeniště tisíce novorozených hvězd, se mu vznášel nad toaletním stolkem. Nalevo od něj mizely mohutné kouřové stěny do nekonečna. Mogul, malá slabá hvězda třídy G, byl dost blízko, aby posvítil na hodiny. A dlouhé rameno Mléčné dráhy procházelo středem místnosti.

„Pět sekund,“ řekl hlas ze záznamu.

Posadil se výš a díval se, jak se nad stolkem rozzářilo oslnivé světlo. Velice jasné a oslepující, přesvítilo všechno ostatní na obloze.

Vypadalo to jako nova. Chovalo se to jako nova. Ale bylo to něco jiného.

Přehrál si záznam ještě několikrát, než ho zavřel. Tento měli od začátku. Pokud to bude stejné jako v ostatních případech, ta záře vydrží šedesát jeden den, než zhasne.

Světla Washingtonova památníku bylo vidět přes okno jako vzdálenou šmouhu. Hotel White Eagle, který obvykle svítil do noci jako jasný maják, pohltila mlha, pro tuto roční dobu neobvyklá. Klidně seděl a bez zábran se oddával přívalu čisté radosti. Byl vtažený do jedné z velkých záhad doby; neměl ponětí co se děje, a tušil, že se za svého života nedočká rozumného vysvětlení. A nemohl být šťastnější. Zdálo se, že vesmír je dost rafinovaný, aby je všechny donutil dál hádat. Což bylo jedině správné.

Začali prodávat weathermany před patnácti lety. Záměrem bylo využít možnost přepravy nadsvětelnou rychlostí k rozmístění automatických pozorovacích agregátů na strategická místa. Prezentovali program jako prostředek k pozorování mraků omega, zjištění co jsou zač a možná také odhalení, jak s nimi bojovat. Před patnácti lety to byla obrovská věc. Mraky byly stále poměrně nové. Zpráva, že jeden míří k Zemi, třebaže neměl dorazit dřív než za nějakých devět set let, širokou veřejnost pořádně vyděsila. Ale ten strach už dávno vyprchal.

Technika nikdy nefungovala správně; program byl drahý a pro přepravu byly potřebné nadsvětelníky. Pak přišlo obrovské štěstí: objev mimozemského plavidla, k němuž došlo před několika lety u Dvojčat, zpřístupnil novou technologii: možnost stavět kompaktní, samostatné nadsvětelné motory a instalovat je jako součást observačního agregátu. Stačilo stisknout tlačítko a weatherman byl na cestě.

Trvalo dlouho, než se tam dostal, ale konečně fungoval.

Před měsícem dorazil první dálkový agregát weatherman do blízkosti M68, kulové hvězdokupy vzdálené jednatřicet tisíc světelných let. Od té doby rozvinulo plachty a aktivovalo dalekohledy, senzory a hypersvětelné vysílače několik desítek zařízení. A další byla na cestě na stovku míst.

Dorazily první snímky a výzkumníci otevřeli šampaňské. Sylvia Virgilová, provozní ředitelka, sešla dolů a opila se. Ale tu noc to nikomu nevadilo. Postávali a dívali se na oblohu vyplněnou prašnými mračny podobnými mohutným zdím, na obrovské kosmické sádky, které se věčně rozrůstaly. Obloha byla tajemná, neskutečná, zlověstná, ozářená občasnými šmouhami světla, podobně jako památník a White Eagle. Ty „zdi“ byly samozřejmě silné tisíce světelných let. A oni si všechno prohlíželi okem weathermana. Brzy budou všude, řekl si.

Většina Haraldových kolegů pohlížela na očekávané výsledky lhostejně. Mysleli si v té době, že všechno chápou, vědí jak vznikají galaxie, jsou si jistí životními cykly hvězd, rozumí celkové povaze monster strašících v temných dálavách mezi hvězdami. Ale hned vzápětí je čekalo překvapení.

První fázi projektu Weatherman tvořilo současné vyslání více než šesti set sond. Až všechny dorazí do cíle, Akademie bude mít pokrytá místa pohybující se od necelých dvou tisíc světelných let od jádra po okraj, od Ety Carina po Lagunu, od Prstencové mlhoviny po hvězdokupu M15. Budou měřit teplotu prachových mračen a mlhovin, vyhledávat gravitační anomálie a dodávat snímky řízeného chaosu kolem supertěžké černé díry ve středu Galaxie. S trochou štěstí se to všechno mohlo stát ještě za Haroldova života.

Skutečnost přinesla některá překvapení, černými proudy počínaje a galaktickým větrem konče. Ale významnou anomálií byly kvazinovy. Jeho lidé jim už za jeho zády říkali tewky. Exploze podobající se zániku hvězd, erupce obrovských energií v místech, kde žádné hvězdy nebyly. A téměř v řadě. Ne úplně, ale téměř. Vstávaly mu z toho vlasy na hlavě.

Nemělo smysl snažit se znovu usnout. Vymotal se z přikrývky, odešel do kuchyně, vzal si dva krajíčky selského chleba a namazal si na ně trochu jahodového džemu. Jedna z mnoha jeho provinilých slastí.

Exploze sice neměly sílu novy, nicméně jejich intenzita byla dostatečná, aby je bylo vidět na vzdálenost desítek tisíc světelných let. Pravděpodobně až v Andromedě. Odehrávaly se daleko, za což byl vděčný. Exploze takové mohutnosti, pro něž se nedalo najít vysvětlení, byly zneklidňující.

Světlo ze čtyř těchto výbuchů dorazí k Zemi na konci tisíciletí. Bude je vidět na jižní polokouli, kde rozzáří oblohu v souhvězdích Vah a Štíra, ne úplně v přímce. Ale skoro.

Pro Priscillu Hutchinsovou to byla druhá exkurze do byrokratického aparátu Akademie. Dva roky šéfovala dopravě, ale začala se nudit a vrátila se k pilotování. Pak se vdala a přijala lákavou nabídku: zástupce provozního ředitele. Konečně byla ochotná pověsit pilotování na hřebík, zanechat dlouhých cest, vypadnout z lodí s jejich virtuálními plážemi, virtuálními horskými scenériemi a virtuálním vším ostatním. Teď byly oceán, vítr a písek opravdové. Měla muže, který ji miloval, dceru, dům na předměstí a život, z nějž měla dobrý pocit.

Jenže Sylvia Virgilová mířila na lukrativní místo v soukromém sektoru. Fakticky byla už pryč a Hutch tak najednou zjistila, že je z ní výkonný provozní ředitel. S důvěrnými informacemi, že by její jmenování mohlo být trvalé.

Jenže pohled shora se ukazoval trochu komplikovanější, než čekala. Dny, kdy dělala rozhodnutí, jež neměla na nikoho žádný vliv, věnovala nesčetné hodiny formulování oficiálních strategií, účastnila se konferencí v zařízeních vybavených příhodnými golfovými hřišti a chodila na mimořádně dlouhé obědy, rázem skončily.

Hutch byla teď odpovědná za koordinaci pohybů veškerých plavidel Akademie, za rozhodování, kdo je bude pilotovat, a za organizaci přepravy pasažérů. Znělo to celkem jednoduše. Když chtěl dřív profesor Hoskinson vyhodit doktora O’Learyho z letu na Pinnacle, Hutch celou záležitost jednoduše postoupila dál a nechala telefonát na Sylvii. Teď byla uprostřed každého boje o potravu ona a rychle zjistila, že její klienti mají většinou značné ego a nemají zábrany použít veškeré tlaky, které jsou schopní vyvinout. Jelikož to nevyhnutelně byly špičky ve svých oborech, tlak, který dokázali vyvinout, byl značný.

Získala také v rámci finančních mezí odpovědnost za rozhodování, které projekty bude Akademie podporovat a které opomíjet, jakož i za stanovování jejich priority a výše prostředků, které mají být na každý z nich věnovány. To všechno se samozřejmě řídilo direktivami komisaře. Hutch měla tým vědeckých poradců, ale častěji se stávalo, že rozhodnutí vycházela z politických ohledů. Kdo má vliv v Kongresu? Kdo Akademii podporoval v minulém fiskálním roce? Koho má Asquith v oblibě?

Michael Asquith byl komisař Akademie, její šéf a člověk, který se domníval, že vědecká hlediska se nutně musejí podřídit odměňování podporovatelů Akademie a trestání jejích kritiků. Říkal tomu uplatňování dlouhodobé perspektivy. „Musíme upřednostňovat naše přátele,“ svěřil jí v největší tajnosti, jako by to nebyla průhledná politika. „Jestli v důsledku toho odpadne trochu vědy, je to cena, kterou jsme ochotní zaplatit. Ale musíme dbát na to, aby Akademie dál fungovala a měla dobré finanční zdroje. A to se dá udělat jenom jediným způsobem.“

Výsledkem bylo, že když podporu nezískal program, který si ji svou hodnotou zasloužil, kritiku schytala Hutch. Když prošla populární iniciativa a přinesla slušné výsledky, uznání získal komisař. Za tři měsíce od doby, kdy funkci přijala, zažila od značné části vědecké komunity zastrašování, výhrůžky, házení klacků pod nohy a komandování. Mnozí si očividně mysleli, že by mohli její práci zastat sami. Jiní slibovali odvetná opatření a dokonce se objevilo i několik hrozeb smrtí. Její kdysi příznivý pohled na akademiky, který si vytvořila za ty desítky let, kdy je vozila po Orionově rameni, vzal za své. Když ji teď kontaktovali, musela vynaložit soustředěné úsilí na to, aby nezačala být nepřátelská.

Lehce se pomstila Jimu Albrightovi, který jí zavolal, aby jí vyhrožoval a stěžoval si, když byl odsunut jeho nárok na jeden z Weathermanových agregátů. Zareagovala tím, že se o incidentu netaktně zmínila před Gregorym MacAllisterem, šéfredaktorem, který si na útocích na akademiky, moralisty, politiky a křižáky vybudoval dlouhou a spokojenou kariéru. MacAlister se do Albrighta tvrdě pustil: vylíčil ho jako přeborníka na malichernosti a jeho program označil za „další příklad plýtvání penězi daňových poplatníků na počítání hvězd.“ O Hutch se nezmínil, ale Albright věděl, odkud vítr vane.

O to ale nešlo. Rozhodující bylo, že už se jí Albright neozval, i když se později dozvěděla, že se pokusil dosáhnout jejího odvolání. Asquith však pochopil, co se stalo, a varoval ji, aby toho nepříjemného člověka zarazila. „Jestli vyjde najevo, že jsme za tím my, všichni skončíme na ulici,“ řekl jí. Měl pravdu a Hutch si dala pozor, aby už „zbraň MacAllister“ nepoužila. Ale s potěšením se dívala, jak se Albright stáhl do ústraní.

Snažila se právě rozhodnout, jak přesvědčit Alana Kimbela, který momentálně zkoumal hvězdné výtrysky na Serenity, že se nemůže opozdit oproti původnímu časovému harmonogramu a bude se muset vrátit domů. Kimbel na ni apeloval tím, že došlo k průlomovému objevu a on se svým týmem potřebuje ještě několik týdnů. Prosím. Ten muž skoro plakal.

Problém byl, že se to dělo pořád. Odlehlé stanice měly jen málo prostoru a jedni lidé už byli na cestě, zatímco další čekali ve frontě. Prodloužení bylo možné za jistých podmínek a Hutch od svých poradců věděla, že Kimbel se ve svém odhadu nemýlí. Jenže kdyby prodloužení povolila, musela by říct další skupině, která zahájila svou expedici před týdnem, že nebudou moci na Serenity zůstat, až tam dorazí. To dost dobře nemohla. A jediná alternativa byla zkrátit pobyt někomu jinému. Prošla si možnosti a zjistila, že jednoduchá volba z různých důvodů neexistuje. Nakonec žádost zamítla.

Nahrávala odpověď Kimbelovi, když její komunikátor zapípal. Na lince byl Harold Tewksbury.

Harold byl služebně nejstarším členem týmu astrofyziků. Pracoval v Akademii, už když tam Hutch byla na exkurzi v posledním ročníku střední školy. Byl pedant, nedůtklivý človíček se zálibou v pořádku a procedurách. V oboru neměl dobrou pověst. Kolegové ho považovali za svárlivého a nekomunikativního, ale zdálo se, že o jeho schopnostech nikdo nepochybuje. A na Hutch byl vždycky příjemný.

„Ano, Harolde,“ řekla. „Co dnes ráno chystáš?“

„Máš teď hodně práce?“

Měla problémů nad hlavu. „Není to jako za starých časů,“ odpověděla. „Ale můžu si najít chvilku.“

„Dobrá. Zastav se v laborce, až budeš moci.“

Našla ho, jak sedí u svého stolu a hledí do nádvoří. Zavrtěl hlavou, když si jí všiml, viditelně zmatený. Ale zároveň se dokázal usmát. „Děje se něco divného,“ prohlásil.

Myslela si, že mluví o přístrojích. Nedávno se vyskytly potíže se spektrometry. Jejich výměna by byla nákladná, takže museli vystačit s vylepšenými verzemi. Harold neměl rád vylepšené verze, neměl rád, když k dispozici nebylo to nejšpičkovější. „Utratit takové peníze za rozeslání agregátů,“ řekl jí bručivě před pouhými několika dny, „a pak škudlit na technice pro získávání informací a analýzu!“

Ale překvapil ji. „Znáš kvazinovy,“ řekl.

Tewky. Víceméně věděla, o co se jedná. Připadalo jí to jako věc, která je tak trochu jen pro zasvěcené, jevy vzdálené tisíc světelných let. Sotva něco, čím by se měl trápit někdo jiný než specialisté.

Naklonil se k ní. Bílé vlasy měl načechrané a jedna strana límce mu trčela šikmo. Představoval klasický obraz vědce. Jeho modré oči dosti snadno ztrácely ohnisko, často mu utekla myšlenka a měl sklon zarazit se uprostřed věty, když ho napadlo něco nového. V jasném poledním slunci vypadal jako naprosté neviňátko, člověk, pro nějž jsou fyzikální zákony a matematika jedinou realitou. Donesli jim dva šálky kávy.

„Jsou skoro v přímce,“ řekl.

„A to znamená?“

„Přirozeně by se to stávat nemělo.“

Jednoduše nevěděla, co si s tím počít. „Co mi tím chceš říct, Harolde?“

„Já vlastně nevím, Hutch. Ale děsí mě to.“

„Víš jistě, že jsou to novy?“

„Ano.“ Zkusil se napít kávy, prohlédl si šálek a povzdechl si. „Kromě jiného je příliš mnoho energie ve viditelném spektru. V rentgenovém a gama záření zase chybí.“

„Což znamená?“

„V množství vydané energie máš víc viditelného světla. O tunu víc. Je jasnější. O hodně.“

„Žárovka.“

„Skoro by se to tak dalo říct.“

„Fajn,“ řekla. „Postoupím to dál. Doporučuješ nějaký postup?“

Zavrtěl hlavou. „Dal bych hodně za to, kdybych tam měl weathermana, až zase nějaká vybuchne.“

„Jsme schopní to udělat? Umíš tu další předpovědět?“

Zahleděl se na lžičku. „Bohužel ne. Můžu si tipnout.“

„Tipnout? S jakou pravděpodobností?“

„Dobrou ne.“

„Harolde, udělejme to takhle: zkusme to chvíli pozorovat. Jestli se dostaneš do fáze, kdy budeme vědět, že se něco blíží, kdy mi budeš moci dát cíl s rozumným stupněm jistoty, podíváme se na to seriózně. Ano?“

Nebylo to něco, kvůli čemu by se dokázala nadchnout. V duchu si udělala poznámku, že navrhne, aby se s Haroldem spojil Eric Samuels, ředitel pro styk s veřejností, a zjistil, jestli by z toho Akademie nemohla vyždímat nějakou publicitu. Zatím měla před sebou náročné odpoledne.

Obědvala s prezidentem SPN, Svazu pilotů nadsvětelníků. Chtěli víc peněz, lepší důchodový systém, lepší kariérní možnosti, všechno možné. Znala Bena Zalotskiho dobře ještě z doby, kdy sama pobývala na můstku. Ben byl slušný chlap, dokázal se za piloty pobít. Problém byl v tom, že neměl žádné výčitky svědomí, když jejich svaz využíval k dosažení svých cílů. Ve skutečnosti to ani nespadalo do oblasti, za kterou byla Hutch odpovědná. Všechny tyto věci měla řešit Jill Watkinová z personálního, jenže Ben si tu schůzku vymyslel jako příležitost k setkání starých přátel. Věděla, co bude následovat, ale dost dobře nemohla setkání s ním odmítnout. Mohla se jednoduše vymluvil, že je příliš zaneprázdněná, ale neměla ráda vytáčky. Nakonec mu musela říct, že mu nedovede pomoci. Odmítla dokonce uznat, že s jeho námitkami souhlasí, i když to tak bylo. Ale byla součástí vedení a její loajalita spočívala jinde. Ben jí ocitoval některé její komentáře z minulosti: piloti jsou přepracovaní, nedokážou si udržet rodinu a nikdo si jich nevšímá. Jsou to jenom oslavovaní řidiči autobusů a podle toho se s nimi zachází. Nasadil zklamaný výraz a dokonce naznačil, že se ke starým přátelům otočila zády.

Vrátila se tedy do své kanceláře ve špatné náladě. Tam si vyslechla prosbu Hollise Gundersona, „hovořícího jménem Nizozemské univerzity“, aby přijala k projednání jeho hýčkaný projekt. Tím projektem bylo hledání bílé díry, k níž se její vědecký poradní tým vyjádřil v tom smyslu, že neexistuje, existovat nemůže a bylo by to plýtvání prostředky. Gundersonovi se podařilo proniknout přes její sekretářku tvrzením, že někdo jeho záměry špatně pochopil. Hutch si našla čas, aby si s ním promluvila, neboť usoudila, že bude lepší ho přijmout, když už tam je, než volat zpátky a rušit to. Zásada nedělat si zbytečné nepřátele měla něco do sebe. Její odcházející šéfka Sylvia Virgillvá v Priscillině posledním hodnocení poznamenala, že má tendenci oddalovat konfrontace. Naznačovala, že Hutch je příliš bojácná. Hutch přemýšlela, jak by to asi Virgilová zvládla na Deepsix, ale nechala to plavat.

Gundersona vyslechla a došla k závěru, že „nedorozumění,“ o němž mluvil, je spíš sémantické než reálné.

Ale ať už se tomu říkalo jakkoli, chtěl pořád letět hledat bílou díru. Řekla mu: aby projekt mohl být aspoň posouzen, bude muset dodat písemné prohlášení na podporu svých názorů od dvou ze třinácti fyziků, kteří měli od Akademie oprávnění o takových věcech rozhodovat. „Dokud dva z nich nedokážete přesvědčit, pane profesore,“ řekla mu, „bohužel vám nemůžeme pomoci.“

Jeden mladík měl stížnost na jednoho z pilotů. Tvrdil, že byl nevrlý a hrubý a celkově příliš nehovořil. Celou cestu z Výspy. Prý jestli si Hutch umí představit, jaké to je cestovat týdny s lodním kapitánem, který se straní ostatních. Mluvil o Adrianu Belmontovi, kterého by se ráda zbavila, protože na něj byly stížnosti pořád, jenže SPN by se do Akademie tvrdě pustil, kdyby mu dala výpověď. Bylo lepší najít si nájemného vraha. Čistší.

V každém případě to nebyla provozní záležitost. „Je mi to moc líto,“ řekla mu. „Měl byste vědět, že piloti tyto cesty často absolvují sami. Někteří z nich se jednoduše naučili obejít se bez společenského života. Žádáme pasažéry, aby měli pochopení. Ale jestli v té věci chcete opravdu vyvinout nějaký tlak, obávám se, že jste na špatném oddělení. Měl byste jít na personální. Na konci chodby zahněte doprava; moc vám děkuji.“

Poskytla rozhovor novináři, který pracoval na knize o Moonlightu, dohodla speciální přepravu na Ráj Abelu Kotanikovi, kterého si vyžádal terénní tým, přeházela přepravní harmonogramy, aby dostala zásilku zdravotnického materiálu (omylem vyhozenou a ponechanou na molu Serenity) k Dvojčatům a rozhodla se vyhodit hlavního technika na Pinnaclu za hříchy vědomé i z nečinnosti, kterých se dopustil za poslední tři roky.

Poslední schůzka, kterou toho dne měla, byla s doktorkou Alvou K. Emersonovou. Byl to další případ, kdy přislíbila rozhovor, který by raději přenechala někomu jinému. Komukoli jinému. Hutch se nenechala zastrašit jen tak lehce, ale v tomto případě byla ochotná udělat výjimku.

Alva Emersonová byla doktorka medicíny, která měla už hodně přes osmdesát a patřila k velkým osobnostem své doby. Založila a vedla Dětskou alianci, která přinesla v posledních čtyřiceti letech moderní lékařskou péči statisícům dětí po celém světě. Mobilizovala bohaté země, dosáhla toho, že Světová rada a šedesát zemí po celé zeměkouli schválily legislativu pro zajištění péče zapomenutým pozemským národům. Ve stejné době, kdy saháme po hvězdách, řekla ve svém proslulém projevu před dvaceti lety u Súdánského památníku, nedosáhne třetina našich dětí na sendvič. Tento výrok byl vytesaný do kamene nad vstupem do centrály Aliance v Lisabonu.

Svět ji miloval. Političtí lídři se jí děsili. Všude, kam přijela, se děly dobré věci. Budovaly se nemocnice, lékaři přicházeli ve velkém, dary od firem naplňovaly truhlice. (Nikdo nechtěl, aby na něj bylo pohlíženo jako na lakotného a hanebného, když u něj doktorka Alva zaklepala.) Dostala Cenu míru a cenu Americus, tykala si s papežem a prezidentem SAU, a občanskou válku v Argentině zastavila jednoduše tím, že do cesty postavila své tělo. A teď přišla navštívit Hutch. Ne komisaře. Ne Asquitha. Ale Priscillu Hutchinsovou. Jmenovitě.

Asquith se jí zeptal proč, ale Hutch netušila.

„Ať bude chtít cokoli,“ udělil jí pokyny Asquith, „k ničemu Akademii nezavazuj. Řekni jí, že to zvážíme.“

Nenabídl se, že se schůzky zúčastní také.

Hutch viděla doktorku Alvu samozřejmě mnohokrát. Jako každý. Kdo by mohl zapomenout na krví nasáklé snímky, jak klečí nad umírající dívkou při dozvucích peruánského zemětřesení v jednadvacátém? Nebo když provádí samotného radu troskami Bellacondy poté, co Mírové sbory konečně zpacifikovaly vzbouřence? Nebo vyskakuje ze vznášedla v epidemií zamořené Jižní Africe?

Když ale prošla dveřmi, Hutch by ji nepoznala. Vypadala nějak menší. Vlasy rozfoukané větrem měla pod kontrolou. Ani známka po praktickém přístupu, který tvořil tak velkou část legendy. Byla zdrženlivá, zdvořilá, skoro až pokorná. Jako žena, která si vyšla na nákupy.

Hutch vstala, aby ji přivítala. „Doktorko Emersonová,“ řekla, „je mi ctí, že se s vámi mohu setkat.“ Hlas jí vyjel o několik decibelů výš než normálně.

„Priscilla?“ Alva jí podala ruku. „Je mi potěšením.“

Hutch ji nasměrovala k ušáku a sedla si vedle ní. „Doufám, že jste neměla problémy najít kancelář.“

Alva měla na sobě plisovanou námořnickou sukni a světle modrou halenku pod roztřepenou vestou z velomiru. Součást image. Vlasy jí zbělely „ve službě nešťastným“, jak to jednou vyjádřil Gregory MacAllister. Byla pravděpodobně jedinou veřejnou osobností, pro niž kdy MacAllister našel dobré slovo.

„Ani nejmenší, děkuji.“ Pohodlně se usadila, rozhlédla se po kanceláři a souhlasně se usmála. Byla vyzdobená několika Torovými kresbami, obrázky Dvojčat a Azylu na Vertikálu, osvětleného Memphisu, jak pluje svitem hvězd a samotné Hutch ve starém stejnokroji Phyllies. U toho se usmála a upřela oči na Hutch. Byly tmavé a pronikavé. Senzory dívající se skrz předměty v místnosti. To nebyla žena, z níž by bylo radno dělat si legraci.

„Co pro vás mohu udělat, paní doktorko?“ zeptala se. „Priscillo, potřebuji vaši pomoc.“

Hutch chtěla přenést váhu. Maličko ji poponést. Donutit ji, aby se uvolnila. „V jakém smyslu?“

„Potřebujeme něco udělat s omegou.“

Hutch si v první chvíli myslela, že špatně rozuměla. Alva samozřejmě mluvila o mraku, který mířil k Zemi. Když lidé řekli omega, vždycky mysleli ten. „Nebude to problém téměř tisíc let,“ řekla neklidně. „Myslela jste…“

„Myslela jsem, abychom našli způsob, jak ji zastavit.“

To se lehce řeklo. „Podnikáme v tom směru určitý výzkum.“

„Je to už víc než dvacet let, Priscillo. Nebo vám mám říkat Hutch?“

„Může být Hutch.“

„Hutch.“ Doktorčin tón změkl. „Ve vašem případě je to z nějakého důvodu velice ženské jméno.“

„Děkuji, paní doktorko.“

„Alvo.“ 

Hutch přikývla a vyzkoušela si to jméno. Bylo to trochu jako sedět s Washingtonem a říkat mu Georgi. 

Alva se naklonila dopředu. „Co jsme prozatím zjistili?“

Hutch pokrčila rameny. „Jsou plné nanotechnologií. Někteří naši lidé si myslí, že dokážou vytvářet gravitační pole. Aby jim pomohlo manévrovat.“

„A skutečně se jim nelíbí umělé předměty?“

„Ano.“

„Ještě něco?“

„Je v nich spousta prachu a vodíku. Mraky se co do velikosti liší zhruba o třicet procent. Pohybují se docela slušným tempem. Kolem dvaceti milionů kilometrů za hodinu.“

„Tak rychle se pohybuje? Náš mrak?“

„Ano.“ Hutch se krátce zamyslela. „A zdá se, že přicházejí ve vlnách. Nevíme, jak široké ty vlny jsou, protože nevidíme jejich konec. Lokální vlny jsou plus minus sto šedesát světelných let od sebe a jedna z nich se přibližně každých osm tisíc let převalí přes Sluneční soustavu.“

„Ale jejich vzdálenost není vždycky stejná, že? Těch vln.“

„Ne. Je dosti proměnlivá. Zpočátku jsme měli za to, že místní uspořádání platí všude a že Orionovým ramenem plují doslova miliony mraků. Ale to samozřejmě není pravda. Naštěstí.“

„Ještě něco?“

„Vlny opisují oblouk směrem ven, přibližně stejným, kterým se otáčí Galaxie. Nejspíš se přidávají k proudu.“

„A to je všechno?“

„Prakticky ano.“

„Připadá mi, že to není velký rozdíl proti tomu, co jsme věděli před dvaceti lety. Pokud jde o otázky, které mne napadají, nevíme, odkud se berou. Ani to, proč se chovají, jak se chovají. Ani nevíme, jestli jsou to přirozená tělesa.“

„Správně.“

„Ani jak je zneškodnit.“

Hutch vstala. Cítila energii, která z té ženy vyzařuje. „Není jednoduché do nich proniknout,“ řekla.

Alva se usmála. „Stejně jako s pannou.“

Hutch na to neřekla nic.

Ani jedna z nich dlouho nepromluvila. Komunikátor několikrát zablikal, potom se vypnul. Příchozí zpráva. Hypersvětelně z Broadside, osobně pro ni.

Alva se zdvořile usmála a upřela na Hutch tmavé oči. Vypadala pobaveně a mrzutě zároveň. „A snažíme se pořádně?“

„No,“ řekla Hutch, „samozřejmě.“

„Ale nemáme se čím pochlubit. Po dvaceti letech. Vlastně po třiceti.“

„Pracujeme na tom.“ Hutch tápala.

Alva pokývala hlavou. „Musíme to dělat lépe.“

„Alvo…“ Musela se přemáhat, aby to jméno řekla. „Není kam spěchat. Ta věc je přece tisíc let daleko.“ Alva znovu přikývla. Ale nebyl to ústupek, uznání, že má pravdu. Bylo to spíš pochopení, že Hutch se chová přesně podle očekávání, říká přesně to, co Alva celou dobu věděla, že řekne. Narovnala si límec. „Hutch, vy jste byla na Betě Pac.“

V domově Stavitelů monumentů, ztracené civilizace, která zanechala svou stopu v podobě majestátních památek v okruhu několika tisíc světelných let. Cestovali mezi hvězdami, když se Sumeřané učili vypalovat cihly. Dnes z nich nebylo víc než divoši potulující se troskami svých kdysi hrdých měst. „Ano. Byla jsem tam.“

„Já ne.“ Alviny oči se zastřely. „Viděla jsem dost decimování tady doma.“ Rozhostilo se další dlouhé mlčení. Potom: „Pokud je mi známo, Stavitelé monumentů o omegách věděli. Dlouho předtím, než se objevily u Bety Pac.“

„Je to tak. Dokonce se je pokusili u Quraquy a Noku odklonit. Aby zachránili místní obyvatelstvo.“

„Bez úspěchu.“

Hutch pochopila, kam míří. „Opracovali měsíce do tvaru krychle a navedli je na oběžnou dráhu kolem Noku v naději, že mrak se místo na města vrhne na ně.“ Pokrčila rameny.

„Nakonec nedokázali zachránit ani sami sebe,“ řekla Alva.

„Ne. Nedokázali. Existují důkazy, že sebrali značnou část populace a práskli do bot.“

„Přitom měli na přípravu jak dlouho? Dva tisíce let?“

„Myslíme si, že o něco víc.“

Alva stála a teď přecházela k oknu. Přitahovalo ji sluneční světlo, ale pořád se na nic nedívala. „Jak myslíš, že se to mohlo stát? Jsou mraky tak nepřemožitelné, že ani Stavitelé monumentů se dvěma tisícovkami let nedokázali nic udělat?“

„Nejspíš to není jednoduché. Zastavit některou omegu.“

„Hutch, troufla bych si tvrdit, že dva tisíce let byly na přípravu příliš dlouhá doba. Že to nejspíš odkládali. Je to problém někoho jiného. Dostaneme se k tomu příští rok. Nebo někdy v dalším století. A odkládali to tak dlouho, až bylo příliš pozdě.“

„Možná je příliš pozdě už teď,“ nadnesla Hutch. Ale hned, sotva tato slova opustila její ústa, poznala, že to byla chyba.

Alva byla drobná žena, ale svou přítomností vyplňovala kancelář. Obsazovala ji a nechávala Hutch, aby se ve vlastním prostoru cítila jako vetřelec. „Možná ano,“ uznala Alva. „Ale neměli bychom to předpokládat.“

Kancelář nakrátko ztmavla a pak se znovu rozjasnila. Mrak, který přešel přes slunce.

„Vy si myslíte, že si necháme situaci vyklouznout z rukou,“ řekla Hutch.

Alvina obočí se spojila. „Já to vím. Stane se to, že lidé budou mluvit a přemýšlet přesně jako vy. A vy jste viděla tyhle věci v akci, Hutch. Vy víte, co dokážou.“ Její pohled se obrátil dovnitř. „Promiňte! Nechtěla jsem se vás dotknout. Ale situace si žádá upřímnost. My se na omegy také díváme jako na problém někoho jiného. Ale až přiletí, ti, kdo tady budou, budou naše děti.“

Měla samozřejmě pravdu. Hutch to věděla. Každý, kdo se nad tím zamyslel, to věděl.

Alva sáhla pro zápisník, něco v něm načmárala a zachmuřila se. „Každý den se k nám přiblíží o půl miliardy kilometrů,“ řekla.

Bylo už pozdě. Bylo po páté a Hutch měla za sebou strašně dlouhý den. O co té ženě vlastně šlo? „Víte,“ řekla Hutch, „já netvořím politiku Akademie. Měla byste si promluvit s doktorem Asquithem.“

„Já jsem se nesnažila ovlivnit politiku Akademie. Ta je na stupnici příliš hluboko, než abych se jí zabývala, Hutch. Každá vážná snaha udělat něco s omegami bude potřebovat politickou vůli. Ta se nevytváří tady.“

„V tom případě nechápu…“

„Nepřišla jsem, abych pro to hledala podporu Akademie. Já chci vaši podporu.“

„Mou?“

„Vy jste veřejná tvář Akademie.“

„Ne. Máte špatnou osobu. Náš šéf pro vztahy s veřejností je Eric Samuels.“

„Vy, Hutch. Vy jste našla první mrak. Vy, Frank Carson a další. Ostatně, někdo mi řekl, že výpočty jste skutečně udělala vy. Vy jste na to všechno přišla. Je to pravda?“

„Ano,“ přiznala Hutch.

„A zároveň jste ta žena z Deepsix. Žena, která zachránila manžela z pradávné kosmické lodi, toho… jak jste to nazvali?“

„Čindi. Ale tehdy nebyl můj manžel.“

„To je jedno. Jde o to, že jste už nějakou dobu veřejnosti na očích.“ Alva seděla znovu ve svém křesle a nakláněla se k Hutch – staří přátelé, kteří spolu byli v boji. „Já vás potřebuji, Hutch.“

„Abych…“

„…se stala veřejnou osobností Společnosti Omega.“

Člověk nemusel být zrovna matematik, aby přišel na to, čím se bude Společnost Omega zabývat. „Proč to neuděláte vy, Alvo? Jste o něco známější než já.“ Zmohla se na chabý úsměv.

„Já nejsem ta správná osoba.“

„Proč?“

„Protože jsem spojená s charitou. S lékařskou péčí. Nikdo mě nebude brát vážně, když začnu mluvit o katastrofě ve vzdáleném horizontu. Ani vy mě neberete vážně, a přitom víte, že mám pravdu, a sedím s vámi v jedné místnosti.“

„Ne, to není pravda,“ namítla Hutch. „Já vás vážně beru.“

Alva měla nakažlivý úsměv. Obrátila jej k Hutch, která se hřála v jeho teple a náhle pochopila tajemství jejího úspěchu. Psychická svěžest, závažnost jejích případů, její cílevědomost; nic z toho by nebylo důležité bez toho čistě živého kouzla. Mně nikdo nikdy neřekne ne. Nikdo se neodvrátí. Toto je okamžik rozhodnutí. 

„Zůstala bych samozřejmě v pozadí,“ řekla. „Něco jako představenstvo. Ale byla bych tam, pokud by bylo třeba. V popředí bychom měli několik prvotřídních vědeckých osobností, aby organizaci řídily. Propůjčovali jí svaly. Ale vy byste byla její tvář. Její hlas.“

Alva měla pravdu. Hutch v okamžiku překvapivé jasnozřivosti uviděla, jak staletí ubíhají a mrak se zatím blíží. To není náš problém. Přijde průlom. Nedělejte si starosti. Kolikrát to už slyšela? Jenže nejspíš by nepřišel. Bez soustředěného úsilí ne. A možná existovalo okno, které se mohlo uzavřít. Když jsme se o mracích dozvěděli poprvé, hovořilo se o programu, do nějž budou vrženy všechny síly. Když však počáteční šok pominul a lidé začali přemýšlet o tom, jak daleko je dvaatřicáté století. Bylo to jako dělat si starosti, že Slunci dojde palivo.

Pokud by Hutch přijala, musela by se vzdát všech nároků, že ji ještě někdy bude někdo brát vážně. Těch pár lidí, kteří se kvůli omegám trápili, poskytovalo materiál pozdně nočním komikům, přestože měli Alvinu podporu. V akademických kruzích se setkávali s pobavenými úsměvy a kroucením hlavou. A ona by byla v popředí.

Alva si všimla, že se zdráhá. „Ještě než odpovíte,“ řekla, „chci vám připomenout, že veřejnost vás zná jako hrdinku. Několikrát jste se vystavila riziku a zachránila jste několik životů. Za své činy jste získala uznání.“ Johanssenovu cenu Akademie, kterou dostala po Deepsix, pověšenou na zdi. Jiné medaile oslavovaly její úspěchy u Dvojčat a při záchraně jejího manžela. A samozřejmě existovala simulace, v níž Hutch ztvárňovala sošná majitelka zastřeného hlasu Ivy Kramerová. „Tentokrát nebude uznání ani aplaus,“ pokračovala Alva. „Žádné simulace a nejspíš žádné knihy. Nikdo se nikdy pořádně nedozví, co jste dokázala, protože zachráníte svět, který je hodně daleko. A my skutečně máme krátkou paměť. Máte hrdinskou minulost, Hutch. Ale tentokrát není ve hře jen jeden život nebo několik životů. Pokud lidé jako vy nevystoupí a nezačnou jednat, všichni skončíme stejně jako Stavitelé monumentů.“

Jejich mlčení se protahovalo. Místnost jako by nebyla stabilní. „Je mi to líto,“ řekla Hutch nakonec. „Ale nemůžu to udělat. Znamenalo by to střet zájmů.“

Nedívej se na mě takovým způsobem. Je to pravda. 

„Mám závazky vůči Akademii – nemůžu se ujmout takové kauzy a zároveň si ponechat tuto práci. Nemám jak to udělat.“

„Máme adekvátní finanční zajištění, Hutch. Jsem si jistá, že byste kompenzaci uznala za dostatečnou.“

„Opravdu to nemůžu udělat,“ řekla Hutch. „Mám tady povinnosti.“

Alva přikývla. Jistě. Ovšemže máš. Jak bych to mohla nevidět? Možná jsem tě špatně odhadla. 

Dala Hutch čas, aby své rozhodnutí ještě zvážila. Pak vstala a v ruce se jí objevila vizitka. „Kdybyste si to rozmyslela,“ řekla a vizitku jí podala.

„Nerozmyslím,“ odpověděla Hutch. „Ale děkuji, že jste se zeptala.“ A jak prázdně znělo to? 

„Vážím si toho, že jste mě vyslechla. Vím, že jste zaneprázdněná žena.“ Alvin pohled Hutch rozpitval a shledal ji nedostatečnou. Zdá se, že nejsi ta, za kterou jsem tě měla. Pak byla pryč, nechala tam Hutch se stejně intenzivním pocitem odmítnutí, jaký kdy mohl zanechat nějaký milenec.

Zpráva, která dorazila v průběhu rozhovoru, byla z Broadside, nejnovější základny v hlubokém vesmíru, kterou Akademie spravovala. Ve vzdálenosti více než tří tisíc světelných let byla třikrát tak daleko jako Serenity, která byla mnoho let nejodlehlejším trvalým průnikem. Její provozní ředitel byl Vadim Dolinsk, pohodový bývalý pilot, který už překonal důchodový věk, ale Hutch kvůli němu upravovala pravidla, protože byl na tu práci ten správný člověk.

Vadim seděl u svého stolu a jeho obvyklý nezúčastněný výraz se protáhl do zamračení. „Hutch,“ řekl, „máme hlášení o jednom z oblaků. Mění kurz.“ 

Hutch si najednou uvědomila místnost kolem sebe. Kužel světla vyzařovaného dolů stolní lampou, proud teplého vzduchu z ventilace, někoho, kdo se smál venku na chodbě.

Bylo ironické, že k tomu muselo dojít zrovna v den, kdy ji Alva požádala o pomoc a Hutch ji odmítla. Ani Alva neviděla skutečné nebezpečí, bezprostřední nebezpečí. Před několika lety proplul jeden z mraků soustavou Moonlightu, všiml si trosek na čtvrté planetě a vrhl se na ně jako tygr na kozu. Co by se stalo, kdyby byla obydlená? Zemřely by miliony, a Akademie by se dívala, náležitě zděšená, neschopná pomoci. Nakonec by zavrtěli hlavami, vypustili několik filozofických poznámek a vrátili se k práci.

V příštích deseti letech se měly mraky přiblížit k sedmi planetárním soustavám, o kterých Akademie věděla. Všechny byly považovány za prázdné, protože prakticky všechny soustavy byly prázdné. Jenže kdo si mohl být jistý? Dotyčné soustavy byly mimo dosah spíš finančně než technicky, takže to prostě nevěděla.

„Data připojena,“ pokračoval Vadim. „Odklonil jsem Jenkinse, aby se na to podíval. Měli odletět domů, takže radost mít nebudou. Ale myslím, že je to příliš důležité, než abychom to nechali plavat. Dám ti vědět, až budu mít něco víc. 

Jak teď jde život ve Woodbridgi?“ 

Ne tak dobře jako před hodinou.

Zadívala se na čísla. Dotyčný mrak byl dalších pět set světelných let za Broadside. Blížil se ke hvězdě třídy G, o níž bylo známo, že má tři plynné obry, ale to bylo všechno, co se o té soustavě vědělo. Hvězda se nacházela ve směru mlhoviny Činka.

Byly tam snímky mraku. Poznala proudy hmoty, které z něj tryskaly, jak se snažily pokračovat v původním kurzu, zatímco mrak zahnul o několik stupňů na nový vektor.

Něco zpozoroval.

NOVINKY

ŠÉF GANGU ZAVRAŽDĚN VE FILADELFII

Hobson dál trvá na tom, že žádný gang neexistuje.

ŘEDITEL SALUTEXU OBVINĚN Z NEDOVOLENÉHO

OBCHODOVÁNI S AKCIEMI

McBrady by mohl dostat deset let.

KMEN ZRCADLOVÉ NEMOCI SE ŠÍŘÍ STŘEDNÍ AMERIKOU

Doktorka Alva zamířila do Managuy.

Lety z oblasti zastaveny.

EKONOMIKA SE ZHORŠUJE

Krize je teď oficiální.

POČETNÍ DEMONSTRANTI NA NAMURSKÉM SUMITU

Morrison nemá pochopení.

„Jsou proti nám, ale nemají žádné návrhy.“

SOPKA V OBLASTI WASHINGTONU ZNOVU OŽÍVÁ?

Centrum pro katastrofy vydává varování.

ARABSKÝ PAKT POŽADUJE REPARACE

Zásoby ropy byly údajně prodány za zlomek ceny, aby se Západ udržel nad vodou.

Al-Kabara: „Bez naší oběti by byl svět pořád v 18, soletí.“

EXISTUJE SKUTEČNĚ MULTIVESMÍR?

Gunderson vyzývá k hledání bílé díry.

„Někde tam je.“

V PŘÍPADĚ OPTICKÉHO MASKOVÁNÍ ZATČENI SYRAKUŠTÍ POLICISTÉ

ACLU podá žalobu s cílem zakázat neviditelnost.

CESTOVÁNÍ ČASEM MŮŽE BÝT USKUTEČNITELNÉ

Technitron tvrdí, že poslal stopky o deset vteřin dopředu.

OBŘI JSOU V ZÁPASE O TITUL POVAŽOVÁNI ZA FAVORITY

Jamieson tvrdí, že je v pořádku a může nastoupit. 

kapitola 2

Na palubě lodi Peter Quagmor

v blízkosti mlhoviny Čmelák,

neděle 23. února.

Umělé inteligence ve všech lodích Akademie dostaly jméno Bill. Chování a vzhled měly tendenci lišit se plavidlo od plavidla, v závislosti na vztahu s kapitánem. Cokoli, co mohlo s daným typem osobnosti fungovat za místních podmínek, které mohly převážit. Bill mohl být v tom nejlepším smyslu otcovský, svárlivý, chápavý, neústupný, tichý, dokonce náladový. Bill byl občas mladý a energický společník, někdy šedá eminence.

Verze na Quagmoru připomínala Terrymu Draftsovi jeho mnohomluvného a lehce bezmocného strýce Cleta. UI brala všechno velice vážně a působila trochu malicherně. Terry spal, když ho Bill vzbudil a požádal, aby přišel na můstek. Jane čekala.

„Co to je?“ Terry Drafts byl nejstarší fyzik v Akademii mezi těmi, kteří se aktivně podíleli na snaze vyřešit různé problémy spojené s mraky omega. Byl ve skupině Franka Carsona při prvním setkání, sledoval útok prvního mraku na útvary, které mu Carson nastražil jako návnadu na mrtvém světě, jenž byl teď oslavován jako Delta.

Terryho tak uchvátilo, co viděl, že se rozhodl zasvětit omegám svůj život. Vystoupil před Kongresem, poskytoval rozhovory, napsal autoritativní líčení Omega, které vyvolalo krátký rozruch, to vše v naději naklonit si veřejné mínění.

Jenže problém byl skoro tisíc let daleko, a přes to se mu nikdy nepodařilo dostat. Nakonec to vzdal a spokojil se s tím, že trávil svůj čas na monitorovacích výpravách. On to byl, kdo zjistil, že mraky v sobě mají nanotechnologie, kdo vyslovil teorii, že pro manévrování manipulují s gravitací, že jejich hlavním smyslem je něco jiného než ničení měst. „Pokud by to měly dělat, bylo by to strašlivě neúčinné,“ argumentoval v Omeze. „Devadesát devět celých devět desetin procenta z nich civilizaci nikdy nespatří. Jsou něco jiného…“

Ale co jiného, nevěděl.

Terry byl vysoký, tichý, skromný. Byl věřící. Pocházel z Pobřeží Slonoviny, kde po něm pojmenovali střední školu a vědecké křídlo Abidžanské univerzity. Nikdy se neoženil, protože, jak prohlásil v jednom rozhovoru, měl rád všechny ženy.

Na počátku své kariéry si stanovil několik cílů, která ocenění chce dostat, jakou úroveň prestiže by chtěl získat, čeho by chtěl dosáhnout. Všechno se to zúžilo na jedinou neukojitelnou touhu: najít způsob, jak mraky přiškrtit.

Jeden z nich momentálně sledovaly lodní skenery. A kromě toho něco jiného.

„Nemám ponětí, co to je,“ řekla Jane. Byl to objekt, který vypadal trochu jako umělecky přehnaný bodlák nebo ježek. Bylo to mnohem větší než Quagmor. „Všimla jsem si toho teprve před několika minutami.“

Jane Collinsová byla kapitánka lodě a jediná další osoba na palubě. Byla jedním z Terryho oblíbených lidí – z důvodů, které by s obtížemi vyjadřoval slovně. Bylo jí přes šedesát, kdesi měla vnoučata. Jejich fotografie zdobily můstek. Byla schopná, mohl se na ni spolehnout, a byla dobrou společnicí.

„Vypadá to uměle,“ prohlásil. Ale nepodobalo se to žádnému plavidlu nebo kontejneru, který kdy viděl. Všude z toho trčely bodliny. Byly čtverhranné a vyrobené s geometrickou přesností.

„Je tady někdo jiný,“ řekl Terry, který jen stěží potlačoval vzrušení. Někdo jiný, kdo si dělal starosti kvůli omegám.

„Má to slabé magnetické pole,“ oznámil Bill. „A pohybuje se to ve stejném kurzu jako mrak.“ 

„Víš to jistě, Bille?“ zeptala se Jane.

„O tom není pochyb.“ 

„Vydává to nějaký signál?“

„Ne,“ řekl Bill. „Alespoň nic, co bych dokázal zaznamenat.“ 

„Zvláštní,“ řekla Jane. „Vzdálenost od mraku, Bille!“

„Šedesát tisíc kilometrů.“ Za nimi. „Ještě něco: pohybuje se to stejnou rychlostí jako mrak. Anebo jestli ne, rychlostí velice blízkou.“ 

„Doprovází ho to.“

„Ano. Vypadá to tak.“ 

„Někdo tu věc sleduje,“ prohlásil Terry. „Bille, je pravděpodobné, že mrak v blízké době vstoupí do nějaké soustavy?“

„Díval jsem se. Nevidím, že by mohl v krátkodobém horizontu představovat pro někoho nebezpečí.“ 

„A co v dlouhodobém?“

„Nic. Na takovou vzdálenost dopředu, kterou jsem schopen s jistotou propátrat, nevidím žádný průsečík s nějakou hvězdnou soustavou ani těsný průlet kolem ní.“ 

„Na jakou vzdálenost dopředu to můžeš předpovědět?“ zeptala se Jane. „S jistotou.“

„Jedna celá dva milionu let.“ 

Tak co to dělalo tady? Za půl století ještě nikdo nenarazil na živé tvory, kteří by cestovali mezi hvězdami. Prakticky nenarazili na žádné živé tvory, tečka. „Co nám říkají senzory, Bille?“

„Vnějšek je kámen s určitým obsahem niklu,“ odpověděla UI. „Ale je to duté.“ Ukázala objekt na obrazovce. Výstupky byly ztupené trojúhelníky. Měly širokou paletu velikostí. Byly navzájem podobné, přestože se tvarově lišily, některé byly úzké, některé široké, všechny nahoře ploché. Celek působil jako ježek pokrytý nikoli bodlinami, ale opracovanými mnohoúhelníky.

„Poznáš, co je uvnitř?“

„Zřetelně ne. Zdá se, že v základní části jsou dvě komory. A v těch bodlinách šachty. Jinak nedokážu žádné detaily rozeznat.“ 

„Co ty bodliny?“ zeptala se Jane.

„Některé z nich měří až přes dva kilometry.“ Vyšší než nejvyšší mrakodrap na světě. „Pokud to budeme považovat za kouli, jejíž obvod je vymezen špičkami nejdelších bodlin, průměr činí šest a půl kilometru.“ Na obrazovce se objevil Bill, usazený v křesle. Přestože na sebe mohl vzít jakoukoli podobu, zpravidla se ukazoval jako venkovský pán ve středních letech. Béžové sako se záplatami na loktech, chladné tmavé oči, černá pleť, stříbrná hůlka, řídnoucí bílé vlasy. „Je to polyedr,“ řekl. „Konkrétně romboikosidodekaedr.“ 

„Co?“

„Má dvě stě čtyřicet stěn.“ 

„To je zvláštní náhoda,“ řekl Terry.

„Co?“

„Víme, že mraky zasypávají ohněm a sírou všechno, co má pravé úhly.“

„Ano.“

Terry namířil ukazováček na věc na obrazovce. „Tohle je plné pravých úhlů. Nic jiného to není: abnormálně velký komplex pravých úhlů.“

Podívali se jeden na druhého. „Je to navržené tak, aby to byl cíl?“ zeptala se Jane. „Nebo jsou mraky výslovně určené k tomu, aby tyhle věci likvidovaly?“

„Je v tom energie,“ oznámil Bill. „Jenom stopa, ale registrujeme elektronickou charakteristiku.“ Otáčelo se to. Bodliny zachytávaly a měnily světlo z Čmeláka. „Jednou za sedm minut a dvanáct sekund,“ pokračoval vstřícně Bill.

Přiblížili se k objektu na méně než sto metrů. Bodliny se pomalu protáčely kolem nich. Bill zapnul navigační světla, aby lépe viděli. Terrymu to připomnělo hlavolamy, které jako chlapec vyráběl: tudy vejdi, najdi cestu bludištěm, tam vyjdi.

Nikde nebyly žádné ostré hroty. Vršky všech bodlin byly ploché. Devadesát stupňů.

Jane přichystala hlášení pro Serenity. Zatímco mluvila, Terry si těleso prohlížel. Nemělo žádné raketové motory, žádná viditelná komunikační zařízení, nic, co by vypadalo jako dveře nebo vrata. Mělo na sobě dost prohlubní a uražených míst, aby se dalo soudit, že je staré. Několik bodlin se ulomilo. Jinak byl povrch hladký, jako by právě opustil formu. „Bille,“ řekl Terry, „posviť do těch zářezů. Podívejme se, jak to vypadá dole.“

Bylo to daleko. Nebylo vidět žádnou centrální plochu; bodliny jako by prostě vyrůstaly jedna z druhé. Jane s lodí přilétla skoro tak blízko, že si mohli sáhnout.

Quagmor byl proti tomu trpaslík.

„Pořád žádná reakce, Bille?“

„Ne, Terry.“ 

Přiblížili se k vršku jedné bodliny. Byla čtverhranná, o rozměrech přibližně jako basketbalové hřiště, dokonale hladká až na několik míst rozrytých kolizemi. Quagmor proletěl nad ní. Lodní navigační světla sklouzla po povrchu a přes okraj do propasti. V dalším okamžiku se dívali po šikmé straně dolů, až se světla ztratila v hlubinách, aby se o několik okamžiků později objevila znovu, jak se vracejí nahoru po další stěně, širší, kratší a jinak nakloněné.

„Bille,“ zeptal se Terry, „vidíš v okolí takových věcí víc?“

„Ne. Nepodařilo se mi dokončit plošný průzkum, ale nic dalšího nevidím.“ 

Jane dokončila záznam a odeslala zprávu na Serenity. Pak vstala, stoupla si k Terrymu a položila mu ruku na rameno. „Vždycky jsem si myslela, že vesmír má logiku, Terry,“ řekla. „Začínám o tom pochybovat.“

„Hledal jsem nějaký vstup.“

„A našel jsi něco?“

„Ne.“

„Taky dobře. Nemyslím, že by se mi chtělo na návštěvu. Možná bychom měli zkusit promluvit si s tím.“

„To myslíš vážně? Podle toho, jak to vypadá, nebylo uvnitř nic živého posledních několik milionů let.“

„To je zajímavý odhad. Vychází z…“

„Vypadá to staře.“

„Fajn. Na tebe se vždycky můžu spolehnout, když se potřebuji opřít o prakticky zaměřenou logiku.“ Jane zajiskřilo v očích. „Třeba je to naprogramované, aby to zareagovalo na signál.“

„Nápad to je.“ Terry se otočil v křesle a zadíval se nahoru na obraz UI. „Bille, použijeme vícekanálové vysílání. Pouze audio.“

„Já jsem připravený, Terry, stačí říct. Vysíláme.“ 

„Dobrá.“ S hloupým pocitem se naklonil dopředu a dopustil, aby se mu do hlasu vkradl vemlouvavý tón. „Haló, vy tam! Je někdo doma?“

Kolem se protočil další osten.

„Haló, to jsme my tady venku, mluvíme na vás.“ Podíval se na Jane. „Proč se směješ?“

„Jenom jsem si představila, jak bys zareagoval, kdyby někdo odpověděl.“

Taková možnost ho vůbec nenapadla. „Máme něco, Bille?“

„Odpověď žádná. Vůbec žádná reakce.“ 

Terry pokračoval ještě několik minut, než to vzdal. Ježek se ve světlech Quagmora třpytil a zářil. Jeho mezihvězdný artefakt. „Budeme se muset vloupat dovnitř,“ prohlásil.

Jane zavrtěla hlavou. „To není dobrý nápad. Serenity dostane informaci za několik hodin a hned někoho pošle. Počkejme na ně.“

Nepřipadalo v úvahu, že by Terry seděl na zadku, než sem přiletí, a musel přiznat, že neví o nic víc než to, co s Jane dali do zprávy. „Chci se podívat, co je uvnitř.“

„Nevíme, co to je.“

„Proto bych ten vnitřek chtěl vidět.“

„Přenechme to odborníkům.“

„Ty znáš nějaké odborníky na mezihvězdné artefakty? Jane, o téhle věci neví nikdo nic. Nikdo nemá lepší kvalifikaci k tomu, aby ji otevřel, než ty a já.“

Zašklebila se. Ten nápad se jí nezamlouval. Nebyl to dobrý tah. „Náhodou,“ řekla v průhledném pokusu změnit téma, „je to jedna z nejkrásnějších věcí, jaké jsem kdy viděla.“

„Děláš si legraci!“

„Ne. Myslím to vážně.“

„Jane, má to všechny linie dikobraza.“

„Ne.“ Dívala se za něj, průzorem ven na bizarní krajinu, která ubíhala kolem. „Je to rombi-cosi. Je to úžasné.“ Obrátila se k němu se soucitným úsměvem. „Ty to vážně nevidíš, že?“

„Ne.“ Terry sledoval směr jejího pohledu, díval se, jak stíny vytvářené navigačními světly šplhají nahoru, dolů a po stěnách a hranách artefaktu. „Nemám rád mraky. A nemám rád tyhle věci.“ Vstal z křesla a zamířil k výstrojní skříňce. „Chceš jít taky?“

Připevnili si na sebe e-pouzdra, která kolem nich vytvoří Flickingerovo pole. Pole bylo pružné, přilehlé k tělu s výjimkou pevného štítu, který se klenul před obličejem a vytvářel dýchací prostor.

Sešli do hangáru, vybavili se laserovými kráječi a kyslíkovými lahvemi a zapnuli pouzdra. Než se z hangáru odčerpal vzduch, zkontrolovali vysílačky a připnuli si zápěstní svítilny.

V hangáru nebylo žádné plavidlo k vypuštění, ale to nijak nevadilo, protože v současné situaci by stejně nebylo k ničemu. Nasadili si na ramena manévrovací trysky a Terry si pověsil na krk kameru. „Bille,“ řekl, „budu všechno nahrávat. Posílej to živě na Serenity.“

„Opravdu myslíš, že je to tak nebezpečné, Terry? Možná bychom měli ještě jednou zvážit, co děláme,“ navrhl Bill.

„Je to jen bezpečnostní opatření,“ odvětil.

Bill otevřel přechodovou komoru a připomenul jim, aby byli opatrní.

Ze Serenity odletěli před sedmi měsíci a celou tu dobu strávili zkoumáním mraku omega. Měl číselné označení, stejně jako všechny ostatní. Ale zvykli si mu říkat George. George byl zřejmě kdysi Janin přítel, třebaže odmítala poskytnout detaily. Ale bavilo ji utahovat si z něho. Říkala, že mrak je umíněný, nadýmavý a zabírá spoustu prostoru. A pořád se blížil. Člověk mohl říkat nebo dělat co chtěl, ale dál se blížil.

George se hrozivě vznášel v pozadí, když si Terry vybral jednu bodlinu a dal pokyn Billovi, aby s ní zkoordinoval rotaci, takže se z bodliny stal nehybný předmět několik metrů od přechodové komory.

Quagmor, o němž téměř všichni s láskou mluvili jako o Quagmirovi, byl prvním vědeckým plavidlem zkonstruovaným výslovně k tomu, aby fungovalo v blízkosti mraků, aniž by se muselo bát, že přitáhne blesk. Na rozdíl od mnohoúhelníkového předmětu, který zkoumal, neměl žádné pravé úhly. Trup lodi, její uložení motoru, antény, senzory a navigační přístroje, všechno bylo zakřivené.

Pronikli dokonce do Georgových povrchových mlh, vlétli několik set metrů do mraku, odebrali vzorky a pokusili se zaslechnout srdce té bestie. Byl to jejich žert, reakce na naléhání jedné myšlenkové školy, že mraky jsou živé. Terry ten názor nebral vážně. Přesto měl podivný pocit, že by na té představě mohlo být něco pravdy, když se do něj ponořili. Byl to pohled, jehož se dalo snadno zbavit, když vylétli ven. Jako vysmívání se duchům, když slunce stojí vysoko.

„Můžeme?“ zeptala se Jane.

„Všechno připraveno.“ Stál na okraji přechodové komory a snažil se zvolit si dráhu. Bylo to poprvé, kdy byli při této misi mimo loď, s výjimkou krátké opravy senzorových gondol na přídi. S prací ve vzduchoprázdnu měl Terry přesto velké zkušenosti. „Tam,“ ukázal.

Jedna z vyšších bodlin. Hezký široký vršek, na kterém mohli přistát. Jednoduché místo pro začátek. Jane zavrtěla hlavou, což znamenalo, že už udělala hloupější věci, ale nějak si nemůže vzpomenout kdy. Podívali se na sebe způsobem, který měl vyjádřit jistotu. Potom se Terry odstrčil od komory, přeletěl několik metrů prostoru, které dělily loď od bodliny, a přistál na cíli. Kamenný povrch však byl kluzký dokonce i pro adhezní boty a setrvačnost ho odnesla dopředu. Sklouzl z okraje, krátce zažehl manévrovací trysky, otočil se o 180 stupňů a hladce přistál na vršku bodliny.

„Povedený manévr, Flashi,“ řekla Jane.

„Buď opatrná,“ připomněl jí.

Přeplula prázdný prostor, zlehka se snesla na povrch a nechala se jím přitáhnout dolů. „Je to všechno v technice,“ prohlásila.

Terry zaklepal do kamene rukojetí kráječe. „Působí to pevným dojmem,“ řekl. „Vidíš nějaký vstup?“

Zavrtěla hlavou. „Ne.“

Zadíval se do kaňonu. Hladká skála až úplně dolů, dokud se světlo nevytratilo. Bodlina se při svém klesání rozšiřovala. Vypadalo to, jako by to dělaly všechny.

„Podíváme se, co je dole?“ zeptal se.

Jane měla na sobě tmavě zelený svetr a světle šedé volné kalhoty. „Jasně,“ řekla. „Jdi první.“

Vykročil do propasti a použil manévrovací trysky k zahájení sestupu. Jane ho následovala. Pomalu klesali a přitom si strmou stěnu pozorně prohlíželi.

Obyčejná skála. Hladší než nahoře, protože dolní oblasti dostávaly méně zásahů. Ale celou cestu až dolů se nevyskytlo nic pozoruhodného.

Bill manévroval s Quagmirem, aby byl přímo nad nimi. Reflektory nechával zhasnuté, protože by to rušilo. Ale navigační světla byla rozsvícená.

Terry si nepamatoval nic, co by mohl s tímto místem srovnat. Bodliny skutečně vyrůstaly jedna ze druhé. Ve středu tělesa skutečně nebyl žádný plochý nebo zakřivený povrch, o němž by se dalo říct, že obsahuje jádro. Bylo to tmavé, neskutečné. Quagmire nebyl víc než několik světel nad hlavou a zbytek světla byl odříznutý stěnami.

Terryho se zmocnila závrať. I ve vakuu byl zvyklý mít pod nohama rovný povrch, měsíční terén, lodní trup, prostě něco. Něco, vůči čemu se dalo orientovat. Tady nebylo žádné nahoře nebo dole a všechno bylo nakřivo. „Není ti nic?“ zeptala se Jane.

„Jsem v pohodě,“ řekl.

Sundal z vesty kráječ. „Může se stát, že uvnitř té věci je tlak,“ prohlásil. „Dokud to nezjistíme, vyříznu jenom úzký otvor. Ale i tak se drž stranou. Pro jistotu.“

Přikývla a o několik metrů couvla. Řekla mu, aby byl opatrný. Nestál před tím.

Terry se vesele ušklíbl. Jak mohl řezat, a přitom stát stranou? Stiskl aktivátor a díval se, jak se rozsvítila žlutá kontrolka. Cítil, jak se věc při zapínání chvěje. „Velký okamžik,“ řekl. Kontrolka se zbarvila jasně červeně. Pak stiskl tlačítko a rozsvítil tím dlouhý červený paprsek. Dotkl se jím stěny.

Paprsek se zařízl dovnitř. Terry věděl, že nemá smysl na něj tlačit, pouze jej pevně držet, jak zajíždí hlouběji.

Jane přišla o několik kroků blíž. „Jak to jde?“

Chystal se jí odpovědět, aby zkusila být trochu trpělivá, ale paprsek právě v té chvíli projel na druhou stranu. „A je to,“ řekl.

Ucítil někde v hloubi ježka pohyb, jako by se nastartoval nějaký motor. Vzápětí začal terén bzučet. Rozechvěl se. Zvedl se. Začal se prudce třást. Zakřičel na Jane, ať zmizí, ať odtamtud proboha vypadne, a vymrštil ruku k ovladači manévrovacích trysek. Trysky se zažehly a začaly ho vynášet vzhůru.

A potom svět zčernal.

ARCHIV

„Sky, před několika okamžiky jsme ztratili kontakt s Quagmirem. Změňte kurz. Zjistěte, co se stalo. Poskytněte pomoc. Podejte zprávu, jakmile budete něco vědět.“

– Audrey D’Allesandrová.

nadsvětelná zpráva pro Patricka Heffernana. 

kapitola 3

Arlington,

pondělí 24. února.

Čindi konečně začal vydávat svá tajemství. Mimozemská kosmická loď gigantických rozměrů, zřejmě plně automatizovaná, pokračovala ve své poklidné, podsvětelné pouti k hvězdě třídy F, jejíž katalogové číslo si Hutch nedokázala zapamatovat. Vzhledem k její rychlosti si vyžádalo značné úsilí dopravit vědce na palubu. Ale Akademie začínala získávat přehled o jejím obsahu, artefaktech od stovek kultur. A živé vizuální záznamy pořízené za desítky tisíc let. Předpokládalo se, že loď samotná je stará více než čtvrt milionu let.

Její záběry ztracených civilizací otevíraly celé nové oblasti poznání. Obrovské vzdálenosti, které oddělovaly myslící druhy, měly tendenci vytvářet iluzi, že civilizace jsou nesmírně vzácné. Nyní se zdálo, že jsou jednoduše roztroušené v času a prostoru. A co bylo znepokojivé, zdálo se, že nemají dlouhé trvání.

Občas byly sebevražedné. Často je zničil ekonomický, politický nebo náboženský fanatismus; sobectví a zkaženost vůdců; neschopnost zastavit čím dál ničivější války. Občas se prostě chovaly hloupě. Dvě, které se vyhnuly zjevnějším úskalím, smetlo něco, co tam být nemělo: mraky.

Hutch odjakživa cítila zvláštní spřízněnost se Staviteli monumentů, kteří se potulovali po této části Galaxie tisíce let a pokusili se zachránit před omegami ostatní. Byla na jejich domovské planetě a viděla, co zůstalo z druhu, který zpětně upadl do barbarství a nevěděl nic o své slavné minulosti. Nedávno na ně myslela, protože čindi před týdnem vydal záznam o další zničené kultuře. Seděla v pošmourném zimním dni a prohlížela si snímky rozbořených budov a zpustošených měst. A některé záběry poznala. Byl to domov Jestřábů, civilizace, která před staletími přišla na pomoc Deepsix, když obyvatelům té nešťastné planety hrozila krutá doba ledová.

Tyto obrazy ji pronásledovaly – rozlámané sloupy, smělé symboly rozvinuté po památnících a veřejných budovách, zarostlé cesty, zřícené věže, města zarostlá lesem. A co bylo možná nejpůsobivější, kosmická loď nalezená, jak pluje po oběžné dráze kolem hvězdy.

Jestřábi a Stavitelé monumentů. A lidstvo. Bylo těžké nepřemýšlet o tom, co z toho mohlo být, kdyby si mohli společně sednout, dát dohromady své poznání a své spekulace. Spolupracovat v zájmu všeobecného blaha. Stát se spojenci ve velkém dobrodružství.

Stejně jako v případě Stavitelů monumentů, několik jednotlivých Jestřábů přežilo. Ale jejich civilizace byla pryč. Jejich druhovou paměť tvořil jen cyklus mýtů.

Kellie Collierová byla u toho, dostala se na palubu jestřábí kosmické lodi jako první a později si Hutch postěžovala na to, jakou daň existence mraků uvaluje. Když popisovala, co viděla, měla v očích slzy.

Hutch nebyla ve svých myšlenkách od Kellie a pobořených měst nikdy daleko. Mrazivá možnost, že zažijí další vyhubení ve velkém, jí ty poslední dvě noci bránila usnout. Byla by to ta nejbolestivější ironie, pokud by konečně našli živou civilizaci, někoho jiného než Noky, se kterou by si mohli reálně pohovořit, a stačili by se nanejvýš tak rozloučit.

Dotyčný mrak byl ve značné vzdálenosti, více než třicet jedna set světelných let. Devět měsíců daleko. Bill Jenkins byl na cestě, odkloněný ze své průzkumné mise stanicí u Broadside. Ale i tak budou potřebovat měsíc, aby se tam dostali. Plus další měsíc, než hlášení dorazí k ní. Bude duben, než se dozví, jestli má problém.

Prozíravost a zkušenost ji nabádaly, aby počítala s nejhorším.

Do budovy Akademie přišla s kalnýma očima a mizernou náladou. Doma o tom mluvila s Torem, ale nenapadlo ho nic jiného než jí doporučit, aby tlak na sebe zmírnila tím, že dá výpověď. „Můžeme spokojeně žít z mého příjmu,“ navrhl. Byl komerční umělec a vydělával slušně, i když na srub ve Skalistých horách a na plážový domek na Sea Islandu to nebylo.

Potřebovala si s někým promluvit. Komisař taky nebyl tou správnou osobou, proto zavolala Haraldovi, jakmile se dostala ke svému stolu. Ještě nepřišel, vysvětlila jí služba, ale budou ho kontaktovat. O pět minut později byl na drátě. Právě odcházel z domu.

„Už jsi snídal, Harolde?“ zeptala se.

„Ne,“ odpověděl. „Zpravidla jím v kantýně.“ 

„Co kdyby ses dnes ráno najedl se mnou? Zvu tě.“

„Nějakýproblém?“ zeptal se opatrně.

„Potřebuju tvou radu.“

„Tak jo. Měla jsi nějakou konkrétní představu?“ 

„Přijď za mnou do Cleary’s,“ řekla. „Za dvacet minut, může být?“

Cleary’s byla malá luxusní restaurace s výhledem na Azyl, mimozemské obydlí, které sem bylo převezeno z Dvojčat a znovu postaveno na plošině u břehu Potomaku v Pentagon Parku. Slunce bylo teplé a jasné a obloha plná lenivých mraků. Když Harold vešel, Hutch seděla v rohovém boxu, míchala kávu a hleděla z okna, duchem nepřítomná. Všimla si ho, až když vklouzl naproti ní.

„To je příjemné překvapení, Priscillo!“ Ostýchavě se usmál.

Věděla, že mu nahání strach, ale netušila proč. Všimla si toho už před léty, když ho několikrát někam vezla. Zdálo se, že na něj stejně nepůsobí všechny ženy, jenom ona. „Vždycky je dobré trochu vypadnout,“ řekla. Aby ho uklidnila, položila mu několik otázek ohledně weathermanů a tewků.

V Cleary’s měli lidské číšníky. Mladá žena přinesla další kávu a pomerančový džus.

„Tak o čem jsi se mnou chtěla mluvit doopravdy?“ otázal se.

Řekla mu o zprávě z Broadside, podle níž jeden mrak mění kurz. Míří do soustavy.

Harold sklopil oči ke stolu. „To je znepokojivé.“ Vzal do ruky lžičku, chvilku si s ní hrál, potom ji odložil a zahleděl se ven na Potomac. „S trochou štěstí to bude falešný poplach,“ řekl nakonec.

Podívala se na něj.

„Priscillo,“ řekl, „vždyť je to jedno! Bez ohledu na to, co se z toho vyklube, stejně s tím nic nenaděláš.“

„Je možné, že tam někdo je.“

„V jeho dráze. Rozumím tomu.“ Ochutnal svou kávu, osušil si rty ubrouskem a pokrčil rameny. „Jestli tam někdo je, bude se o sebe muset postarat sám.“

Snažil se být nezaujatý, ale Hutch v jeho hlasu zaslechla rezignaci. „Abych byl upřímný, Hutch,“ pokračoval, „nestojí za to trápit se tím. Když nemůžeme nijak zasáhnout. Stejně se nejspíš ukáže, že jsou to nanejvýš další zříceniny. Nic jiného tam nikdy nenajdou.“ Servírka se vrátila. „Vajíčka se slaninou,“ řekl Harald. „Opékané brambory a toust.“

Slyšela, že by měl držet dietu, vaječné bílky, obilné vločky a podobně. Neřekla však nic a objednala si francouzské tousty. No a co?

Když servírka odešla, Harald se opřel a udělal si pohodlí. Měla ho ráda. Práci udělal, nikdy si nestěžoval a když byl rodinný den, skvěle se věnoval Maureen. „Proto jsi mě požádala, abych sem přišel?“ zeptal se. „Kvůli omegám?“

Hutch přikývla. „Předpokládejme, že dojde na nejhorší. Někdo bude v cestě. Skutečně nemůžeme nic dělat, abychom tu věc zneškodnili? Rozmetali to. Rozprášili. Něco udělali?“

Bylo krásné ráno, svěží a průzračné. Potomac, který se během posledního století značně zvedl a nadále v tom pokračoval, nebyl nepodobný malému vnitrozemskému moři. Kapitol, Bílý dům a většina památníků teď byly ostrovy. Hutch se v branži pohybovala dost dlouho, aby si pamatovala doby, kdy se do Rock Creek Parku dalo dostat pěšky, kdy člověk nepotřeboval loďku, aby se dostal k Washingtonovu památníku. Bylo možné se postavit na jedno z mol a pozorovat řeku, nebo se zadívat k souhvězdí Střelce, kde se nacházel místní mrak, ten s arlingtonským číslem, a člověka se zmocnil pocit, že navzdory všemu, prodloužené délce života, nadsvětelníkům a praktickému vymizení organizovaného násilí na planetě, civilizace přesto ztrácí půdu pod nohama.

„Pokud by měl nějaké fyzické jádro,“ vysvětloval Harald, „nějakou důležitou část, tak ano. Mohli bychom se do něj pustit. Vzít na něj kladivo. Jenže se zdá, že je holistický. Můžeš do něj naházet tolik atomovek, kolik chceš, a on jako by se jednoduše znovu dal dohromady.“

„Nevíme, jak to dělá.“

Haraldovy čelisti se pohybovaly. „Můj obor to není. Ale ne, pokud vím, nemáme ponětí. Ta technika dalece překračuje všechno, co známe. Využívá nanotechnologie, ale nepodařilo se nám zjistit jak fungují, co dělají, dokonce ani to, jak mrak usměrňují.“ Dlouze se napil pomerančového džusu. „Když se podívám na to, co tyhle věci dokážou, a přihlédnu k tomu, že se zdá, jako by to nebylo nic než prach a vodík, připadám si, že bych měl někde sedět a mlátit do bubnu. Je to úplně nová úroveň techniky.“

Přinesli jim jídlo. Harold si na brambory nanesl značné množství kečupu.

„Jistě,“ navázal, „skutečný problém je v tom, že podle všeho nejsme schopní do mraku proniknout. Lodě se odtamtud nevrátí. Sondy zmizí. Dokonce ani od skenerů a senzorů se toho moc nedozvíme.“ Ochutnal vajíčka, spokojeně se usmál, namazal si na toust jahodový džem a kousek si ukousl. „Dobré,“ řekl. „Sem chodíš jíst normálně?“

„Obvykle zůstávám doma,“ řekla.

„Jistě.“ Prohlédl si ji. „Ty jsi jednu z těch potvor přežila, Hutch,“ pokračoval. „Byla jsi fakticky uvnitř, ne? Když se to vrhlo na Deltu?“

Hutch byla ten den s Frankem Carsonem. Před třiceti lety – proboha, bylo to opravdu tak dávno? – když jeden mrak záměrně nalákali, opracovali několik plošin, aby vypadaly uměle, a s hrůzou sledovali, jak po nich to monstrum jde. „Ano,“ řekla. „Byla jsem tam.“

„Přežila jsi.“

„Nejhorší počasí, jaké jsem kdy viděla. Blesky. Vichry o síle tornáda. Meteory. Takovým způsobem bys víkend trávit nechtěl.“

Pomocí toustu a vidličky dojedl vajíčka. „Chápu, že tě to může znepokojovat. Kde jsi říkala, že to je?“

„V blízkosti Činky.“

„Proboha! To je vážně v sousedním okrese, co? Podívej, podle mě je tvá role jednoduchá. Tyto věci útočí na města. Jestli se ukáže, že tam jsou obyvatelé, přijeď tam, řekni jim co se blíží a oni budou moci odejít do kopců. Nebo by si třeba mohli postavit nějaké podzemní kryty.“

Venku na mole se houf dětí snažil dostat do vzduchu draka a moc se mu to nedařilo. Za nimi plulo po řece několik plachet.

Drak byl červený a měl na sobě nakresleného živého draka.

Potřebovala živého draka.

Když se vrátila do své laboratoře, zavolala do Lunární zbraňové laboratoře, která byla založena před dvaceti lety právě proto, aby vyvinula něco, co by se dalo proti mrakům omega použít. Zbraňová laboratoř byla pod kontrolou Vědecké poradní komise, což byl jako by nezávislý orgán pod dohledem Světové rady. Podobně jako Akademie se potýkala s nedostatkem financí.

Arky Chan, zástupce ředitele, byl její starý přítel. Přivítal ji veselým dobrým ránem. „Prý to tam nahoře bereš natrvalo,“ řekl.

„Mně nikdo nic neřekne, Arky.“ Před třiatřiceti lety, při jejím prvním letu mimo Sluneční soustavu, byl Arky jedním z jejích pasažérů. Černé vlasy mu od té doby zšedly jen nepatrně a jeho úsměv byl stejně nakažlivý jako vždycky.

„Co pro tebe můžu udělat, Hutch?“ zeptal se.

„Najdi mi klíč.“ Byla to šifra pro způsob, jak zneutralizovat mraky.

Přikývl. „Ještě něco, když už v tom budu? Třeba vymyslet univerzální rozpouštědlo? Nebo stroj času?“ 

„Já mluvím vážně. Co je na stole?“

„Proč? Co se děje?“ 

„Jedna z těch zatracených věcí změnila kurz.“

„Slyšel jsem. Víš už něco o tom, co jí leží v dráze?“ 

„Hvězda třídy G. Pravděpodobně s planetární soustavou. Stále čekáme. Doufám, že jenom zaznamenala nějaké přirozené formace a nechala se zmást.“ Jednou se to stalo. Útok byl veden na skupinu pozoruhodně rovných geologických zlomů na oběžnici. Bez ohledu na to, co dalšího ty věci byly, chytré nebyly. 

„Taky doufám. Ale ne, Hutch, je mi to líto, ale nikam dál jsme nepokročili.“ 

„Vůbec nikam?“

„Nedávají nám žádné peníze, milá zlatá. A Akademie nám nedává žádné lodě.“ To mířilo na ni.

„Jednu přece máte.“

„Rádža tráví víc času v hangáru než venku.“

„To se změní,“ řekla Hutch. Už více než rok se snažila uvolnit nějaké peníze.

„To rád slyším, ale abych ti řekl pravdu, uvěřím tomu, až to uvidím. Potřebovali bychom, aby ten mrak visel nad Kapitolem. Pustit Kongresu do kalhot pár blesků. Pak by to sakra rychle začali brát vážně.“ 

„Máš aspoň něco, co bychom mohli použít, pokud by to bylo nezbytné?“

„Vlastně ne.“ 

„Co atomovky?“

„To jsme zkoušeli u Moonlightu.“

„A co něco většího? Superbombu. Nebo do toho naházet antihmotu.“

„Problém, se kterým se neustále potýkáme, je ten, že se zdá, jako by se ta věc potom vždycky poskládala znovu. Někde to má srdce, ovládací gondolu, možná UI. Ale nevíme kde to je, nemůžeme to prozkoumat, jsme slepí…“ Zvedl ruce. „Jestli máš nějaký nápad, moc rád si ho poslechnu.“ 

„Arky, jestli se ta věc na někoho žene, nechci být v pozici, že tady budu muset jenom sedět a dívat se.“

„Úplně ti rozumím.“ 

„Najdi mi něco. Pro všechny případy.“

„Podívej…“ Jeho hlas ochladl. „Pro tebe je jednoduché chtít zázrak. Jenže vy jste ti, kdo pořád říká: je spousta času, tím se netrapte, momentálně máme jiné priority.“ 

Na oběd šla s Tomem Callanem, svým mužem číslo dvě. Tom byl zástupce provozního ředitele pro zvláštní projekty. Podle názoru Hutch byl nejschopnějším z uchazečů na místo provozního ředitele, samozřejmě kromě ní. Tom byl mladý, ambiciózní, energický, a pokud by vydržel dost dlouho, určitě by nastoupil po ní. Jenže výš se v Akademii dostat nemohl. Komisař byla politická funkce a nikdy ji nedostal nikdo z místních.

Tom měl licenci pro pilotování nadsvětelníků, dokázal pracovat pod tlakem a nevadilo mu dělat rozhodnutí. Měl asi tak průměrný vzrůst, výraznou hezkou tvář, ale chyběla mu emotivní hloubka, jakou člověk zpravidla našel u schopných mladých lidí, kteří už vyšplhali dost vysoko. Možná proto, že věděl, že je dobrý.

„Jak bys to chtěla udělat? Jako projekci?“

„Tak jsem si to představovala.“

„Udělat tam velkou kostku, aby se to mohlo pustit za ní.“

„Ano.“ Zakousl se do krůtího sendviče. „Mohlo by to fungovat. Nikdy jsme s tím neexperimentovali, takže ve skutečnosti nevíme. Pomohlo by, kdybychom věděli, jaký typ senzorů to používá.“

Pokud by byl čistě vizuální, mohl velký obrázek bedny stačit. „Podívejme se na to,“ řekla. „Projdi literaturu. Zjisti, jestli bys nenašel něco, co by tu myšlenku podporovalo nebo popíralo.“

„Dobrá.“

„A Tome, má to prioritu. Pokud se objeví problém, nebudeme mít mnoho času.“

„Považuj to za hotové.“ Dlouze se napil svého ledového čaje a znovu se pustil do sendviče. Ten chlapec měl apetit. „Je dost pravděpodobné, že by se to holoprojekcí oklamat nenechalo.“

„Já vím.“

„Mohli bychom vyzkoušet záložní plán.“

„Jak jsi to myslel?“

„Být připravení nastrčit tam opravdovou bednu.“

To jí připomnělo papírového draka s kresbou bájného draka. První, komu odpoledne zavolala, byla Rheal Fabrics. Firma se specializovala na výrobu širokého spektra plastů, fólií a průmyslových textilií. (Měli také oddělení, které provozovalo řetězec zmrzlinářství.) Hutch mnohokrát vezla jejich šéfy na Serenity a s několika byla po léta v kontaktu.

Jedním z nich byla Shannon McKayová, která měla něco společného s výzkumem a vývojem. Shannon byla vysoká, zrzavá a velice zodpovědná.

Několik minut vedly společenskou konverzaci, při níž se Hutch dočkala blahopřání ke svému chystanému povýšení. Překvapilo ji, že o tom Shannon ví. „Sledujeme důležité věci,“ odpověděla Shannon. Akademie byla pro Rheal významným zákazníkem, takže to mělo logiku.

„Potřebuji studii proveditelnosti,“ řekla Hutch. Vysvětlila, co se děje, zdůraznila, že z toho pravděpodobně nic nebude, ale že chce být připravená řešit obtížnou situací, pokud by nastala. „Možná budu potřebovat draka,“ řekla. „Velkého.“

Shannon pokývala hlavou. „Řekni mi rozměry.“

Kdo to mohl vědět? Kdo měl nejmenší ponětí? Zkusila říct několik čísel a Shannon odpověděla, že je to v pořádku. Umějí to vyrobit.

„Jak dlouho to potrvá?“ Rozsvítila se modrá kontrolka. A Haroldovo jméno. Byl na lince a čekal, až si s ní bude moci promluvit.

„Kolik máme času?“ 

„Od okamžiku, kdy dostanete zelenou, ne víc než týden. V nejlepším případě.“

„Děláš si legraci!“ 

„Dokážete to?“

„Prověřím to. Ozvu se ti.“ 

„Ano, Harolde?“

„Napadlo mě, že by tě to mohlo zajímat. Máme další.“ 

„Další co?“

„Další tewk.“ Kvazinovu. Bylo to poprvé, co ho slyšela použít termín, který začali užívat jeho lidé. Byla to zkratka pro Tewsburyho objekt. Pýcha v jeho hlase byla zřejmá.

„Fajn.“

„Odlišný spektrogram. Odlišná barva. Ale stejné základní věci.“ 

„Stejná oblast?“

„Druhá strana oblohy. Jiný weatherman.“ 

„Fajn. Víte jistě, že je to tewk a ne nova?“

„Víme to jistě.“ 

„Tak dobře, Harolde. Průběžně mě informuj.“

„Je to velice podivné.“ 

„Až budeš chtít vystoupit s oznámením, dej mi vědět.“

Dala pokyn UI, aby jí sehnala Marge Conwayovou z Mezinárodního klimatického výboru v Londýně. O dvacet minut později měla Marge na lince. „Dlouho jsme se neviděly,“ řekla. „Co pro tebe můžu udělat, Hutch?“ 

Marge a Hutch se kdysi přátelily v Princetonu, jednou spolu soupeřily o chlapce, nyní pokud možno zapomenutého, a v průběhu let zůstaly v kontaktu. Marge byla tenkrát hubená a tichá. Později se dala na kulturistiku. Vystřídala několik manželů. Vycucala je, říkali lidé za jejími zády.

„Dá se nějakým způsobem vytvořit souvislá oblačnost?“ zeptala se Hutch. „Možná na několik dní. Aby něco skryla.“

„Souvislá oblačnost?“ 

„Ano. Mluvím o atmosféře pozemského typu.“

„O Zemi ne.“ 

„Ne.“

„Dobře. Jak velká by měla být ta zakrytá oblast?“ 

„Celá planeta.“

Marge zavrtěla hlavou. „Ne. Několik tisíc kilometrů čtverečních by snad šlo, to ano. Ale to je zhruba tak maximum.“ 

„Co by k tomu bylo třeba?“

„Budeš potřebovat několik přistávacích modulů.“ 

„Fajn. To není problém.“

„Čtyři. A k tomu nákladní člun. Asi nejlepší by byl AV3.“ 

„Dobře. Co dál?“

„Kolik máme času?“ 

„Abychom to dali dohromady? Deset dní. Možná týden. Víc ne.“

„To je trochu narychlo.“ 

„Já vím.“

„A budeme potřebovat helikoptéru.“ 

„Helikoptéru? Co to je?“

„Starodávný létající prostředek. S vrtulemi nahoře.“ 

„Marge, kde mám sehnat helikoptéru?“

„Na to už budeš muset přijít sama. A mimochodem, ať je malá. Ta helikoptéra.“ 

„Zjistím, co se dá dělat.“

„Bezva! Já se zatím podívám, jak to vypadá na tomto konci. Ozvu se ti.“ 

Marge ukončila hovor a Hutch zavolala Barbaře, UI Akademie. „Zjisti, kde se koná nějaká letecká show. Staré letouny. Budu si chtít promluvit s někým, kdo to organizuje.“

Zbavila se své rutinní práce tím, že jí většinu přenechala svým zástupcům. Eric jí zavolal, aby jí řekl, že se od ní čeká nějaký krátký proslov při příležitosti odchodu Sylvie Virgilové do důchodu.

To bylo dnes večer! Úplně na to zapomněla. „A budeš předávat jednu z cen,“ dodal.

„Dobrá.“

Začala si dělat poznámky k tomu, co řekne, když komunikátor znovu zapípal. Tentokrát to byly komisařovy tři krátké dávky. Vzala to, byla požádána, aby počkala, komisař se jí hned bude věnovat, a pak vyplnila obrazovku Asquithova buclatá, usměvavá tvář.

„Hutch,“ promluvil, „měla bys chvilku?“ 

„Jistě, Michaeli. Co pro tebe můžu udělat?“

„Co kdybys přišla ke mně do kanceláře? Potřebuji si s tebou promluvit.“ 

Když tam přišla, žaluzie byly zatažené. Asquith na ni mávl, aby šla dál, vstal a obešel svůj stůl, až se dostal před něj. Nebyla to jen tak nějaká procházka, protože ta věc měla velikost fotbalového hřiště. Po obvodu kanceláře stála kožená křesla a odkládací stolky z ořechového dřeva. Stěny zdobily fotografie galaxie v Andromedě, Dvojčat, mlhoviny Severní Amerika a Azylu posazeného venku u Potomaku. Několik lamp rozlévalo měkké světlo.

„Hutch…“ Natočil k ní jedno z křesel. „Jak se ti dnes daří?“

„Dobře, Michaeli,“ řekla unaveně.

Počkal, až se posadí. „Tak Sylvie má dnes poslední den, jestli se nepletu.“ Dařilo se mu tvářit se zamyšleně, zatímco upravoval žaluzie, aby do místnosti vpustil trochu víc světla. Potom se vrátil za svůj stůl. „Akademii bude chybět.“

„Ano, bude.“

„Škoda, že…“ V půlce věty se zarazil a pokrčil rameny. Pochopila přesně, na co naráží. Virgilová odcházela do penze pod tlakem, po několika velkých trapasech. Před rokem zahynuli tři lidé, když se Yves Vignon srazil se stanicí Wayout. Příčina problému byla vystopována k servisu techniky a v konečném důsledku k nedbalému kontrolorovi, ale něco z toho nevyhnutelně ulpělo i na provozním řediteli Akademie. A pak, o pouhých několik měsíců později, zavinila chyba v plánování, že berkeleyská mise dočasně uvázla u Clendennonu III. Nebyla to Sylviina vina, ale i tak se to na ni svezlo, stejně jako o šest let dřív, kdy stanici Renesance zničila mohutná sluneční erupce. Renesance zůstala v provozu z politických důvodů a přes pokračující protesty. Ale nic z toho nemělo význam. „Měl jsem si ty věci pohlídat sám,“ řekl Asquith skupině vědců z Akademie. „Sylvia se to snažila napravit. Ve skutečnosti to nebyla její chyba. Prostě smůla.“

Po pravdě řečeno, Hutch neměla o Sylvii zase tak vysoké mínění, ale to neměnilo nic na skutečnosti, že ji nechali ve štychu. A že Hutch sama teď pracovala pro člověka, který by se vytratil při prvních náznacích problémů.

„Hutch,“ řekl. „Vím, že toho máš hodně, takže tě nebudu připravovat o čas.“

„To je v pořádku, Michaeli. Co pro tebe můžu udělat?“

Otevřel zásuvku a vytáhl krémově zbarvenou složku, kterou otevřel a položil na stůl. Neviděla, co to je. „V posledních letech jsi tady odvedla kus dobré práce.“ Vytáhl ze složky jednu listinu a láskyplně se na ni zadíval. Šustila mu v rukou. „Blahopřeju,“ řekl a podal ji Hutch.

Podívala se na ni. Uviděla znak Akademie. A své jméno. Priscilla Maureen Hutchinsová. Povýšena do funkce patnáct. Provozní ředitel. S účinností od úterý 4. března 2234. 

Za osm dní.

Natáhl ruku přes stůl a zářivě se na ni usmál. „Přeju ti dlouhou a šťastnou kariéru, Priscillo!“

„Díky.“ Bylo to příjemné.

„Na začátku příštího týdne bude oficiální představení. Ale chtěl jsem, abys to věděla.“ Vzal si listinu zpátky a vrátil ji do zásuvky. „Potom ti to dáme.“

„Vážím si tvé důvěry, Michaeli.“ Sice se sešla výběrová komise, ale Hutch věděla, že by bez komisařova souhlasu zvolena nebyla.

Vytáhl láhev. „Výběrové pavlais,“ řekl. A poté, co si přečetl etiketu, dodal: „Dva tisíce sto devadesát.“

Dost drahé, aby to stačilo na měsíční splátku hypotéky.

Našel vývrtku, po krátkém zápasu dostal zátku z láhve ven a naplnil dvě sklenky. Byla v pokušení ho obejmout. Ale oficiálnost situace nad tím popudem zvítězila. „Na tebe, Hutch,“ řekl. „Nepouštěj se!“

Byla to narážka na slova Randalla Nightingalea, nyní slavná, která pronesl, když ji s krvácejícíma a polámanýma rukama vytáhl z mraků nad Deepsix. Nikdy bych tě nepustil, Hutch. Stalo se z toho jakési neoficiální heslo Akademie.

Jejich oči se setkaly nad okraji sklenek. Pak ten okamžik pominul a oba se vrátili k práci. Asquith jí podal disk a svazek dokumentů. „Jsou to samé administrativní záležitosti, popis funkce, personální návrhy a tak dál. A tady je několik provozních záležitostí, se kterými budeš muset něco udělat.“

Hutch nebyla žádný znalec, ale dobré víno poznala. Natáhl ruku s lahví k ní, jestli chce dolít.

Jistě! Ale byla příliš dobře vychovaná, než aby tomu muži vypila drahou zásobu. Jako kompromis přijala půl sklenky. „Michaeli,“ řekla, „víš, že jeden z mraků změnil kurz?“

„Ano,“ odpověděl. „Slyšel jsem o tom.“

„Dělá mi starosti, že by tam mohl někdo být.“

Rozzářil se. Starosti nech plavat… „Počkejme a uvidíme,“ řekl.

„Pokud ano, podpořila by Akademie zásah?“

Svraštil obličej a vyloudil z hrdla několik mručivých zvuků. „Mohlo by to být trochu nepříjemné, co?“

„Pravděpodobně bychom museli porušit protokol.“

Odbyl to mávnutím ruky. „Ne,“ řekl. „Tím se netrap. Nikdo tam není.“

„Jak si můžeš být tak jistý?“

„Nikdy tam nikdo není.“ Otcovsky se na ni usmál a zadíval se na svou sklenku. „Jsem v této kanceláři nebo jinak ve spojení s Akademií už více než dvacet let. Víš, kolikrát jsme dostali zprávu, že si někdo myslí, že něco našel? A víš, kolikrát se to doopravdy stalo?“

„Jednou,“ řekla. To by byli Andělé. Létající lesní tvorové z Ráje.

„Je to tak. A tys u toho byla. Když se vrátíme dalších pětadvacet let zpátky, najdeme další případ. To jsou dva. Za celou tu dobu. Z tisíců navštívených soustav. Dva. Navrhuji, abychom to odložili stranou a našli si důležitější věci, kvůli kterým si můžeme dělat starosti.“

Dveře za ní se otevřely, jako by nějakým kouzlem, a komisař ji vyprovodil z místnosti ven.

„Jestli k tomu dojde,“ řekla, „bude nás tlačit čas.“

„Budeme se tím zabývat, až se to stane, Priscillo.“ Úsměv mu zmizel, jako by ho někdo vypnul.

Hutch si z archivu vytáhla materiály o Pasquarelle, prvním plavidle, které se při zkoumání mraků ztratilo. Bylo to před dvaceti lety. Soubor byl pouze audio a hlas patřil Meg Campbellové, jediné osobě na lodi. Hutch ji viděla jednou, ze zadní části přednáškového sálu. Byla to vysoká tmavovlasá žena, jež působila velice výrazným dojmem. Byla velmi sebejistá.

Hutch si soubor přehrála. Poslechla si hlas, který si pamatovala, ne z té dávné prezentace, ale proto, že si ten záznam pouštěla už mnohokrát předtím. Meg vlétla do mraku třikrát, přičemž pokaždé sestoupila hlouběji a pokaždé se setkala s intenzivnějšími elektronickými poruchami.

Ze třetího sestupu se nevrátila. Pátrání nenašlo nic, a tak byla Pasquarella 14. července 2211 oficiálně prohlášena za ztracenou.

Uprostřed záznamu se ozval Barbařin hlas. „Zpráva pro vás. Ze Serenity.“ 

Vypnula záznam. „Pusť mi ho, Barb!“

Jakmile uviděla tvář Audrey, poznala, že ji čekají špatné zprávy. „Hutch,“ začala Audrey, „24. února v 00.14 jsme ztratili kontakt s Quagmorem. UI se bez varování odmlčela. Včera našli v blízkosti Čmeláka artefakt a zahájili vyšetřování. Heffernan byl odkloněn a dorazí do oblasti za tři dny. Záznam z Quagmora je připojen.“

Sevřelo se jí břicho. Bylo možné, že se nejedná o nic jiného než o komunikační poruchu. Pak se podívala na přiloženou zprávu.

NOVINKY

NADHAZOVAČI A CHYTAČI SE HLÁSÍ NA JARNÍM TRÉNINKU

Dnes začíná čtyřicet šest týmů.

KOSATKA UVÍZLÁ NA PLÁŽI V PUGET SOUNDU ZACHRÁNĚNA

AMERIČTÍ STŘEDOŠKOLÁCI DÁL ZTRÁCEJÍ PŮDU POD NOHAMA

Kdo byl Churchill? Nikdo neví.

OBYVATELÉ OKRESU GOMORA SE U SOUDU DOMÁHAJÍ ZMĚNY JMÉNA

MASKOVANÝ LUPIČ NOSÍ JMÉNO NA RUCE

Uvězněn na základě tetování.

ORBITÁLNÍ ZÁBAVNÍ PARK DOSTÁVÁ ZELENOU

Nula Gé otevře brány za dva roky.

PRŮZKUM UNN:

POLOVINA VŠECH AMERIČANŮ VĚŘÍ, ŽE ASTROLOGIE FUNGUJE

KDO BUDE STÝ PREZIDENT?

Kampaň se rozbíhá v utažském Ontariu.

BASEBAL: SNAHA ZAKÁZÁT VYLEPŠENÍ ZÍSKÁVÁ PODPORU

Přibývá důkazů o dlouhodobých poškozeních.

PRVNÍ VYDÁNÍ VELKÉHO GATSBYHO SE PRODALO

ZA 3,6 MILIONU

IBC VARUJE PŘED SILNĚJŠÍMI HURIKÁNY

Jižní pobřeží čeká, kdy přijde Ničitel. 

kapitola 4

Na palubě Williama B. Jenkinse

úterý 25. února.

S výjimkou jedné osoby měl vědecký tým na Jenkinsovi z odklonu od původního letu radost. Skutečnost, že omega změnila směr do planetární soustavy, mohla znamenat, že jsou blízko objevení grálu, žijící mimozemské civilizace. Opravdové civilizace, něčeho exotičtějšího než Andělé, kteří byli předtechničtí barbaři, či Nokové, kteří byli barbaři průmyslového věku. Tou výjimkou byl Digby Dunn, který by se za normálních okolností ke všeobecnému veselí přidal. Jenže Digby byl zamilovaný do kapitánky. Jmenovala se Kellie Collierová a Digbyho touha po ní byla intenzivní a neochabující.

Celkově vzato to byl trýznivý prožitek. Lásky v sobě často mají prvek neklidu; je to součást toho, co z nich dělá podniky, které mění život. Ale tato byla mimořádně obtížná. Cestující se kapitána nesmějí dotknout. Špatný vliv na morálku a tak dál. Nemožná situace, Diggere! Budeme prostě muset počkat, dokud nebudeme venku. Měj trpělivost a všechno bude dobré. 

Usmála se tím nádherným, fascinujícím úsměvem, který byl ještě svůdnější, jak se snažila, aby byl neosobní, přátelský, chápavý. Přijdu o práci, dodala při jedné příležitosti, když se na ni pokusil naléhat.

Mířili zpátky ke stanici, když přišla ta zpráva. Máme omegu, která mění kurz. Zabočte doleva a zjistěte, co se děje. Podívejte se, po čem jde.

A tak Digby, který byl povoláním antropolog, ale jel jako dobrovolník s průzkumnou expedicí, která sbírala informace o místních hvězdách a planetárních soustavách, předstíral, že má radost, vyměňoval si se všemi otřepané fráze a po Kellii házel ztrápené pohledy.

„Je mi to líto,“ řekla mu. „Ale bude to rychlá záležitost. Přiletíme a hned zase odletíme, jen se podíváme, co tam je, a pak zpátky na Broadside. Mluvíme jen o několika týdnech navíc.“

Byla vysoká a krásná, měla hebkou černou pleť a zářící oči, a všechny ostatní ženy jeho života vedle ní vypadaly beznadějně nudné. Jistě, jak rád by ji vzal ven na výpravu, která by odkryla pár starých hrnců! Ale smířil se s tím, že ji čas od času uchopil, na což zpravidla – ale ne vždycky – zareagovala striktním odmítnutím. „Buď trpělivý,“ říkala mu. „Náš čas se blíží.“

Jenkins byl více než tři tisíce světelných let daleko a momentálně tak držel rekord v tom, že pronikl dál od Země než kterákoli jiná loď. Z Broadside byl pryč skoro celý rok. Byla to podle všech měřítek dlouhá a samotářská cesta, zpestřená jen občasným setkáním se zásobovacím plavidlem.

Takové setkání bylo vždycky zvláštní příležitostí.

V Akademii vyvolali tlak, aby se zásobování zautomatizovalo, aby se sendviče posílaly v lodi, kterou řídí pouze UI. Asquith nebyl schopný pochopit, jaký má smysl posílat i kapitána, protože to stojí mnohem víc, a bylo těžké si představit situaci, v níž by byl lidský úsudek zapotřebí. Ale někdo zřejmě chápal, že vidět novou tvář může hodně znamenat, když je člověk daleko v hlubinách. Jack Markover vložil do sporu svou váhu a pohrozil, že dá výpověď a uspořádá tiskovou konferenci, pokud lidské kapitány zásobovacích lodí zruší. Komisař následně vycouval; předstíral, že to byl nápad někoho jiného, a celá věc byla v tichosti odložena.

Jack byl vedoucí expedice. Byl to drobný muž s jestřábím obličejem a přebytkem energie. Miloval svou práci, a pokud by byl donucen svou hrozbu vyplnit, nepřežil by to. Často o odchodu do výslužby mluvil, zpravidla v šedivých hodinách, kdy Jenkins letěl hyperprostorem, a ty hodiny byly dlouhé a tiché. Ale Digger věděl, že by nikdy neodešel, že ho jednou budou muset odtáhnout násilím a někam zamknout.

Digger nikdy úplně nepochopil, jaká je Jackova specializace. Pocházel z amerického Středozápadu, mlčenlivý, obětavý typ s doktoráty z fyziky a literatury. Zdálo se, že neexistuje obor lidského poznání, o kterém by nehovořil jako odborník. Seznámený se vším, znalý ničeho, říkal s oblibou.

Ta poznámka mohla být sotva míň pravdivá. V oblastech, ve kterých se Digger vyznal, měl ten muž fakta nevyhnutelně srovnaná. Digger neznal nikoho jiného, kdo by dokázal vysvětlit Radcliffovy rovnice, citovat Ztracený ráj, diskutovat o tom, co vyplývá z Dialogů, elegantně hrát Mozarta a zeširoka vykládat o dějinách Quaraquatu.

Kellie ho milovala, Digger ho bral jako dědečka, jakého nikdy nepoznal, a Mark Stevens, který obvykle pilotoval zásobovací loď, s oblibou říkal, že jediným důvodem, proč souhlasí s tím, že bude v těchto letech pokračovat, je možnost strávit vždy po několika měsících pár hodin s Jackem Markoverem.

Čtvrtým členem výzkumného týmu byla Winnie Colgateová. Měla za sebou dvě manželství. Obě podle jejích slov vypršela přátelsky, po vzájemné dohodě. Ale byl v tom podtón hněvu, z něhož se dalo usuzovat, že to tak přátelské nebylo. A Digger tušil, že se Winnie nebude hnát do toho, aby to zkusila znovu.

Profesionální dráhu zahájila jako kosmoložka a pravidelně konstatovala, jak moc ji mrzí, že nebude žít dost dlouho, aby se dočkala vyřešení velkých otázek: jestli existuje multivesmír, co způsobilo Velký třesk a jestli to všechno má nějaký smysl. Digger se domníval, že se pohybují v kosmickém bingu; Jack odmítal uvěřit, že hvězdy a lidé vznikli náhodou. Winnie byla nepředpojatá, což znamenalo, že svůj názor ze dne na den měnila.

Byla plavovlasá, klidná, milá. Nebylo žádné tajemství, že je Jackem okouzlená a pustila by ho k sobě do postele, ale Jack byl ve věcech sexu trochu puritán a myslel si, že se to mimo manželství dělat nemá. Každopádně se choval jako Kellie, evidentně přesvědčený, že jeho postavení vedoucího expedice by nějakým způsobem utrpělo, pokud by začal spát s jejími členy.

Digger si přál, aby se to stalo, protože by mu to usnadnilo situaci s Kellii. Ale Jack bohužel stál za svým a respektoval Winniinu počestnost.

Jack Markover strávil na těchto expedicích polovinu své kariéry a začínal pochybovat, jestli se rozhodl správně. Vsadil všechno na lákavou možnost uskutečnění prvního významného kontaktu. Byla doba, kdy to vypadalo lehce. Skoro nevyhnutelně. Stačilo tam doletět a udělat to. Ale to bylo v éře neskrývaného optimismu, kdy se předpokládalo, že na každé planetě, na které je možný život, se nutně vyvine biosystém, a že jakmile bude biosystém, nakonec z toho vzejdou kmenoví náčelníci a učitelé matematiky. Bylo pravdou, že obyvatelné planety obíhající bezprostřední sousedy Slunce byly bez života, ale zdálo se, že se nejedná o nic víc než rozmar.

Teď si říkal, jestli prostě všichni nečetli příliš mnoho science fiction.

Věděl, jakou má pověst. Ahoj, Jacku, už jsi našel nějaké malé zelené mužíčky? Po každé z posledních dvou expedic přišel domů s odhodláním, že už nikam nepoletí. Ale bylo to jako hlas Sirén, ten pocit, že by toho mohl nechat právě tehdy, když by další expedice něco našla. Proto věděl, že bez ohledu na to, co se stane tentokrát, bez ohledu na jeho úvahy o tom, že by se uchýlil na Cape Cod, znovu odletí pryč, prověřit další dávku světů. S nadějí, že trefí na výhru.

Prozatím, za uplynulý rok, si prohlédli sedmdesát devět soustav, které měly stabilní hvězdy. Oficiálně měla mise čistě průzkumný účel. Sbírali informace a především si všímali planet, které se mohly stát bez rozsáhlé teraformace budoucími obyvatelnými místy. Našli jednu planetu, na níž byl život, ale organismy byly mikroskopické. Za celou kariéru zahrnující pětatřicet let viděl Jack pouze devět světů, na kterých se život uchytil a dokázal se udržet. Na dvou dalších se podmínky změnily, atmosféra příliš zřídla, hvězda prolétající kolem narušila oběžnou dráhu a živé organismy vyhynuly. A to bylo všechno.

Na každém z živých světů byly bioformy zatím mikroskopické. Ještě se nestalo, že by přiletěl k planetě, která dosud nebyla navštívena, a uviděl aspoň stéblo trávy.

Omega měla průměr přibližně 41 000 kilometrů, což bylo na poměry těchto mraků hodně. Zatočila, změnila kurz a v zatáčení pokračovala. Zároveň zpomalovala. Bylo to vidět, protože oblak ztratil svůj kulový tvar. Jak zpomaloval, části mlžné hmoty se uvolňovaly a tryskaly dopředu.

Změna kurzu byla tak malá, že se téměř nedala poznat. Jacka překvapilo, že ji vůbec někdo zaznamenal. Pozorovatelé museli objekt sledovat měsíce, aby k takovému zjištění dospěli. Potom si uvědomil, že se omega blíží k planetární soustavě, takže jí Akademie bude věnovat zvláštní pozornost.

Jenkins strávil několik dní měřením a shromažďováním hodnot. Někdy zůstával tisíce kilometrů daleko, jindy se natlačil nepříjemně blízko k čelu oblaku. Čísla potvrzovala, co zjistila Broadside: zahýbal do planetární soustavy.

Najít cíl nebylo těžké.

Pokud bude brzdění pokračovat současným tempem a také zatáčení bude probíhat stejně jako dosud, omega se brzy dostane na vektor, který ji navede na setkání se třetí planetou.

Jenkins byl stále příliš daleko, než aby viděl podrobnosti. Ale Jack podal zprávu na Broadside. „Vypadá to, že se dráhy protnou 14. prosince, Vadime,“ řekl jim. „Zaletíme tam a porozhlédneme se.“

Měli ve zvyku pojmenovat každou terestrickou planetu, kterou zkoumali. Jména sice nebyla oficiální a o každé planetě se v oficiálních zprávách nadále hovořilo s využitím číselného označení připojeného ke katalogovému číslu hvězdy, ale neoficiálně bylo jednodušší se zabývat Brewsterovým světem, Zapadákovem nebo Opičkou. (Brewster dělal Winnii doprovod na první cestě k oltáři. Planeta získala své jméno proto, že měla vázanou rotaci, takže slunce viděné z povrchu „tam jenom sedělo a nic nedělalo“.)

Teď přišla řada na Kellii, aby pojmenovala tu novou. „Může se ukázat, že je to speciální místo,“ řekla. „Když jsem byla malá, bydleli jsme v severním New Yorku u Lookout Pointu. Měla jsem to tam hrozně ráda. Chodili jsme tam piknikovat. V dálce byl vidět Hudson.“

„Takže chceš, aby se jmenovala Lookout Point?“

„Myslím, že Lookout by stačilo.“

A tak se z planety stal Lookout.

Loď skočila do vzdálenosti necelé astronomické jednotky a zahájila přibližovací manévr. Stále byli příliš daleko, než aby dalekohledy mohly rozeznat nějaké podrobnosti. Ale okamžitě zjistili, že planetu neobklopuje žádná elektronická obálka.

Toto zjištění vyvolalo smíšené pocity. Digger by jako všichni ostatní rád našel planetu s vyspělou civilizací. Ještě nikdy se to nepodařilo a byl by to obrovský úspěch. Na druhé straně tu byl ten mrak. Raději ať je prázdná, říkal si, a ten mrak přitahují nějaké neobvyklé skalní útvary. Nebo zříceniny, podobně jako na Moonlightu.

Třetí den byl kotouček, který představoval Lookout, pro prosté oko stále jen zářivou tečkou. Ale v dalekohledech byl pokrytý mraky. Jediný viditelný povrch byl modrý. Oceán. „Má velký měsíc,“ ozvala se Winnie, která sledovala data přinášená senzory. „Vlastně dva měsíce.“

Přítomnost velkého měsíce byla považována za klíčovou pro vývoj civilizací. Anebo, když na to přišlo, velkých suchozemských zvířat.

Poté, co filtry zredukovaly odraz, mohli pozorovat dva kotoučky a hvězdu, přičemž ten větší kotouček svým průměrem svého souputníka několikrát převyšoval. Hvězda představovala druhý měsíc, jímž byl pravděpodobně zachycený asteroid. Zvětšili obrazy na maximum a soustředili se na velký měsíc, hledali důkazy, že tam někdo byl. Byli však stále příliš daleko. Na takovou vzdálenost by nebylo vidět ani budovu o velikosti berlínské Bergmannovy věže.

Byl to zvláštní pocit. Kolikrát se už blížili k podobným planetám jako tato a doslova se modlili za nějaký násep nebo příkop, za zeď, za světlo na moři? A dnes večer – bylo krátce před půlnocí světového času – Digger doufal, že neuvidí nic než obvyklé pusté pláně.

Podrobnost obrazu rostla. Lookout měl bílé kumuly. Světadíly. Souostroví.

Světadíly byly zelené.

Potřásli si rukama, když to uviděli. Ale byla to tlumená oslava.

Póly byly bílé, oceány modré.

„Vypadá jako Země,“ řekla Wendy, jako by vyhlašovala rozsudek.

Čtvrtý den dokázali rozeznat geografické prvky, pohoří, říční údolí, velké hnědé skvrny, které mohly být planiny. Na části noční strany, kterou bylo vidět, horečně pátrali po světlech, ale nenašli nic.

Pokud vůbec spali, střídali se. Obvykle podřimovali ve společenské místnosti a odcházeli jen na toaletu, nebo aby si přinesli něco k jídlu. Začalo se jim zdát, že něco vidí. Někdo seděl před monitorem, ťukal na něj perem a všímal si, že tady jsou linie, cosi, co vypadá jako budova, anebo něco tam, v přístavu, možná meliorace. V jednom okamžiku byla Winnie přesvědčená, že rozeznala horskou cestu, a Digger tvrdil, že viděl na moři brázdy, možná od lodí. Kellie přemýšlela, jestli na jedné z řek nezahlédla přehradu, a Jack pozoroval změny ve zbarvení země, které ukazovaly na zemědělský rozvoj.

Ale v rostoucí ostrosti dalekohledů se všechno ztratilo, s výjimkou lesů, džungle, řek a pobřeží. Oblouk noční strany zůstával tmavý.

Značná část povrchu byla zakrytá oblačností a všude zuřily bouře. Vánice opanovávaly vysoké severní a jižní zeměpisné šířky, v jednom z oceánů vířil hurikán a v mírných oblastech se míhaly blesky. Zdálo se, že na všech kontinentech prší. Bill provedl obvyklá měření a ukázal výsledky. Planeta byla asi o 6 procent menší než Země. Náklon osy dvacet šest stupňů. (Náklon osy byl další faktor, který se zdál významný, pokud se na planetě měl vyvinout biosystém. Všechny známé světy, na nichž existoval život, se pohybovaly mezi osmnácti a jednatřiceti stupni.)

Podle Billa byla atmosféra dýchatelná, ale bude od nich prozíravé, když použijí vzduch v lahvích. Atmosféra byla u mořské hladiny o poznání bohatší na kyslík než standardní směs. Gravitace činila 0,92 normálu.

Menší měsíc se pohyboval pozpátku. Oběma oběžnicím chyběla atmosféra a na žádné nebyl patrný důkaz, že by tam někdo někdy přistál. Sedmdesát procent povrchu planety pokrývala voda v tekutém skupenství. A Lookout měl dobu rotace dvacet dvě hodiny a sedmnáct minut.

Nalétli na oběžnou dráhu, přes terminátor se dostali nad noční stranu a téměř okamžitě spatřili světla.

Nebyla to však jasná, ostře ohraničená světla měst. Charakterizoval je dým, rozmazání a celková nepravidelnost. „Lesní požáry,“ řekl Jack. „Pravděpodobně způsobené bleskem.“ Usmál se. „Je mi líto.“ I když nejspíš nebylo.

O třicet minut později byli zpátky nad denní stranou. Velká města tam nebyla žádná. Noc byla černá jako pytel s uhlím. Jack se posadil s viditelnou úlevou i s viditelným zklamáním, a odeslal další zprávu Vadimovi, informace pro Akademii. „Žádné známky, že by planeta byla obydlená. Žádná světla. Podíváme se podrobněji.“

„Tak proč potom mrak míří sem?“ zeptala se Winnie.

Absolvovali několik obletů a nezahlédli nic. Soustředili se na četné přirozené přístavy a řeky, pátrali po jakýchkoli známkách úprav, ale žádné nenašli. Nebylo vidět žádnou lodní dopravu, nikde žádný náznak cesty.

Právě se chystali odeslat další zprávu, aby informovali Broadside, že se Akademie nemusí kvůli Lookoutu znepokojovat, když Digger zaslechl Jackovo chraplavé: „A kruci!“ Podíval se na obrazovky, které neukazovaly nic než noc. „Viděl jsem světla,“ prohlásil Jack.

„Kde?“ Digger věděl, že Jack už planetu odepsal. Nehodlal se znovu vzrušovat. Kvůli Lookoutu ne.

„Jsou pryč,“ odpověděl Jack. „Přeletěli jsme je. Jsou teď za námi. Ale byla tam.“

„Bille?“

„Přenastavuji dalekohledy.“

Obrazovka alfa, hlavní operační monitor, ztmavla a pak se znovu rozsvítila. „Mám to,“ oznámila UI.

Několik světel, jako dlouho svítící jiskry. Nezhasla však.

„Požáry?“

„Co nám říkají senzory?“ zeptala se Winnie.

Bill přepnul obraz a uviděli několik mlhavých svítících kroužků. „Někdo má rozsvíceno,“ prohlásil Digger. Podíval se na Kellii.

„Může být,“ řekla.

Londýn to není, pomyslel si Digger. Ale určitě to něco je.

„Jak vypadá terén?“ zeptala se Winnie.

Bill zobrazil oblast.

Největší kontinent se táhl od pólu k pólu, v jižních mírných šířkách se zužoval v šíji a potom se znovu rozšiřoval. Světla se nacházela na šíji.

Byla dlouhá přibližně čtyři sta kilometrů a její šířka se pohybovala mezi čtyřiceti a osmdesáti kilometry. Bylo to členité území s pohořím, které se táhlo po jeho délce, se spoustou hřebenů a třemi nebo čtyřmi řekami probíhajícími od jednoho oceánu k druhému.

Digger nevěděl, co by měl cítit. Účastnil se expedice a byl jí oddaný stejně jako Jack a Winnie. Ale na rozdíl od nich nečekal, že něco uvidí. Nikdo nikdy nic neuviděl. Bylo to pravidlo.

„Jak je možné, že jsme si toho nevšimli?“ zeptala se Winnie.

„Pořád tam prší,“ nadhodil Bill. „Viditelnost nebyla příliš dobrá.“ 

„Zaměř to místo, Bille! Nechci mít znovu potíže s jeho nalezením, až se dostane na denní světlo.“ Digger se vrátil k oknu a zahleděl se na dlouhou tmavou oblinu planety. Nikde nebylo vidět světlo. Udělají ještě několik obletů, než nad cílovou oblast dorazí svítání. Třeba zatím oblačnost odtáhne a jim se naskytne dobrý výhled.

A potom se na ni zaměří v denním světle.

Znovu už ta světla neviděli. Ale počasí se před svítáním zlepšilo, cílová oblast se natočila ke slunci a Diggerův zrak spočinul na dlouhé klikaté linii, která se táhla po délce šíje. Cesta! Nemohlo to být nic jiného.

Současně Kellie oznámila, že vidí město. „V jedné ze zátok,“ řekla a zobrazila ji na monitoru.

„Tady je další.“ Winnie ukázala na opačnou stranu šíje. A další tady, kde se šíje rozšiřuje do jižního kontinentu. A dvě další tam, kde se natahuje k severní pevnině.

Města se tísnila kolem přirozených zátok, táhla se kolem neskutečně křivolakého pobřeží, rozkládala se po obou stranách řek. Jedno město bylo dokonce na velkém ostrově nedaleko pobřeží v západním moři.

Dalekohled najel blíž a oni spatřili tvory na cestě, mohutná těžkopádná tažná zvířata, která vypadala jako nosorožci. A humanoidi, stejně těžkopádní, širocí v bocích, se kolébali vedle nich, s otěžemi v rukou a klobouky, které vypadaly jako sombrera.

„To mě podržte!“ řekl Jack. „Oni tam vážně jsou.“

Měli světle zelenou kůži, velké plandavé nohy (byly snad jejich předkové kachny?) a barevné oděvy. Byly červené, zlaté, sytě mořsky modré a smaragdově zelené. Winnie napočítala spíš šest prstů na rukou než pět, a vyslovila domněnku, že tvorové mají holé hlavy. Na sobě měli pytlovité kalhoty a dlouhé košile. Někteří měli vesty a všechno bylo zdobené. Byli ověšení spoustou náramků, náhrdelníků a per. Mnozí byli přepásáni šerpami.

„Moji první mimozemšťané,“ poznamenala Kellie. „A najdeme Carpentera.“ Byla to narážka na Charlieho Carpentera, tvůrce Bulíků, nesmírně populárního dětského pořadu. A ti mimozemšťané skutečně vypadali jako Bulíci.

„Neuvěřitelné,“ řekla Winnie.

Někdo se zasmál a navrhl přípitek na Charlieho Carpentera, který tam byl první. Sledovali dopravní ruch na hlavní tepně těsně mimo město, které stálo na východním pobřeží. Zatímco pobaveně třásli hlavami, Jack přeostřil dalekohled a ukázal budovu na nízkém protáhlém pahorku u moře. Smích se jim zadrhl.

Budova byla kulatá, kruh dórských sloupů nesoucích zakřivenou střechu. Třpytila se na slunci, které na ni právě zasvítilo, a ze všeho nejvíc připomínala nějaký řecký chrám.

„Říkejte si co chcete,“ prohlásil Digger, „ale tihle lidé se v architektuře vyznají.“

Napočítali celkem dvanáct měst, osm na šíji, dvě na severním kontinentu, jedno na jižním a jedno na ostrově. Občas bylo obtížné určit, kde jedno město končí a druhé začíná, protože kupodivu neviděli žádné zdi. „Třeba je to národ, který sešel z mostu, aby se podělil o okamžik triumfu,“ prohlásila Kellie. „Nebo konfederace.“

Mezi všemi městy byla patrná podobnost ve způsobu, jakým byly postaveny. Evidentně nebyly naplánovány v moderním smyslu, ale rozrostly se z obchodních a přepravních čtvrtí, které se obvykle nacházely dole u vody. Nicméně města měla čtvercové uspořádání ulic, které ponechávalo dost prostoru parkům a stromořadím. Všechny budovy neměly eleganci chrámu, ale v jejich provedení byla zjevná jednoduchost, kontrastující se zdobenými doplňky, které na sobě nosili jednotlivci.

Města byla rušná, v obchodních čtvrtích se tlačily davy, houfy tvorů si vykračovaly tou zvláštní kachní chůzí, malí se navzájem honili, jednotlivci odpočívali u fontán. A Jack si ohromeně uvědomil, že domorodci mají tekoucí vodu.

„Umíme poznat, jak jsou velcí?“ zeptala se Winnie.

„Menší, než vypadají,“ odpověděl Bill. „V průměru by Jackovi sahali po ramena.“

Stavby byly rozmanité, dvoupodlažní domy, které možná sloužily jako soukromá obydlí, jiné, které vypadaly jako veřejné budovy, obchody, tržnice, skladiště. U mol byly uvázány tři lodě a čtvrtá vplouvala do přístavu, právě když se dívali. Plachty se jí ve větru dmuly a námořníci pobíhali po palubách.

Architektura byla všude podobná. I když postrádala dórské sloupy pobřežního chrámu, měla stejnou prostou eleganci, rovné linie, klenuté střechy, jednoduché římsy. Přesně ty věci, které přitahují omegy, pomyslel si Digger. A uvědomil si, o kolik lepší senzorické vybavení musí mít oblak v porovnání s Jenkinsem.

Města obklopovaly zemědělské oblasti, čtverce půdy věnované té či oné plodině, sady, sýpky, stodoly. Několik nosorožců a jiných menších tvorů se spokojeně páslo.

Farmy postupně vystřídal les.

Za severními městy lesy houstly, než byly přerušeny svahy pohoří, které se vyrovnalo Alpám. Za štíty se rozkládala džungle, která se proměnila v poušť, když se přiblížila k rovníku. Na jihu stála města na okraji dalších hor, které se bez přerušení táhly tisíce kilometrů daleko, až k polární ledové čepičce.

Kde byla další města?

Digger si uvědomil, že tu otázku položil nahlas, až když Jack poznamenal, že to vypadá, jako by šíje byla jedinou obydlenou oblastí na planetě. Ostatní kontinenty vypadaly prázdně. Pevnina nad a pod šíjí působila stejně prázdným dojmem.

Hledali na oceánech lodě, ale nenašli žádné jiné než ty v pobřežních vodách nedaleko měst. „Vypadá to, že se drží na dohled pevniny,“ poznamenala Kellie.

„Podívejte se na tohle!“ Digger ukázal na dvě řeky, které křižovaly šíji. „Zdymadlo.“

Přiblížili obraz a viděli, že je to opravdu tak. „Musejí přepravit lodě přes zvýšený terén uprostřed šíje,“ řekl Jack. „A tak je pomocí soustavy zdymadel zvednou a pak je spustí zpátky na úroveň mořské hladiny.“

Kellie zvedla pěst v blahopřejném gestu. „Bulíci jsou technici,“ řekla. „Koho by to napadlo?“

Jack se připravoval podat zprávu. „Budou chtít vědět, jak velká je populace.“ Rozhlédl se po svých společnících. „Co myslíte?“

„Těžko říct.“ Winnie ukázala města jedno po druhém. To nejsevernější stálo na západním pobřeží a bylo patrně ze skupiny nejmenší. Mohlo se pochlubit dvěma pozoruhodnými budovami. Větší z nich byla postavena před jezírkem a silně připomínala hlavní administrativní budovu v areálu Akademie. Byla dlouhá, nízká, pouze trojpodlažní, z bílého kamene. Byla možná o něco menší, ale obě mohl klidně vyprojektovat tentýž architekt.

Druhá stavba byla kruhová jako chrám u moře, ale větší, měla víc sloupů. Zdálo se, že je otevřená. A na vršku její střechy se tyčilo něco, co možná představovalo sluneční kotouč. Shlížel na okolní park.

V obchodní čtvrti, která byla příliš těsná, se mačkaly davy. Ulice se stáčely a rozbíhaly všemi směry. Byly lemované budovami všech velikostí a tvarů. Přinejmenším dvacet tisíc, pomyslel si Digger. Pravděpodobně spíš pětadvacet. Ostatní města se zdála větší. Řekněme, že průměrný počet obyvatel mohl být o patnáct až dvacet procent vyšší. Dejme tomu třicet tisíc pro každé z nich. Byl to konzervativní odhad. A vycházelo z něj co?

„Tři až čtyři sta tisíc,“ řekla Winnie Jackovi.

Přikývl. Kellie řekla, že odhad je trochu nízký, ale Digger se domníval, že se plus minus strefila. Jack souhlasil a odešel přes chodbu, aby své hlášení zaznamenal.

Jedna z plachetnic se propracovávala západním mořem kolem pobřeží k severu. Plachty měla plně rozvinuté a vypadala jako fregata z osmnáctého století. Žádné římské galéry. Ani vikingské lodě. Pro vesla zdejší obyvatelé evidentně neměli využití.

Na druhé straně ještě nepřišli na to, jak postavit přívěsný lodní motor.

„Otázka zní, co teď uděláme,“ řekl Jack.

Na šíji byla znovu noc, ale tentokrát to byla jasná noc, takže viděli města potečkovaná světly. Byla stěží rozeznatelná, nejspíš šlo jen o blikající petrolejky, ale byla tam. „Počkáme na instrukce,“ pokračoval. „Pravděpodobně pošlou nějaké kontaktní specialisty.“

„Strašně nerad s tím začínám,“ ozval se Digger, „ale kde se ti kontaktní specialisté vezmou?“

„Předpokládám, že z Akademie.“

„Let trvá devět měsíců.“

„Já vím.“

„Mrak je jen devět měsíců daleko. Až sem přiletí, nebude už koho kontaktovat.“

Jack se zatvářil znepokojeně. „Pokud nebudou ztrácet čas a vyrazí na cestu hned, budou mít několik týdnů, než mrak udeří. Hutch se nám každopádně může ozvat během několika týdnů a dát nám vědět, co zamýšlí. Myslím, že do té doby nemůžeme dělat o mnoho víc než sedět na místě.“

Kellie se zamračila. „Podle tebe bychom neměli slétnout dolů a pozdravit je?“

„Ne,“ řekl Jack. „Protokol žádá, abychom zůstali stranou. Žádný kontakt.“

„Nikdo nemůže nic dělat,“ přidala se Winnie.

Digger se zamračil. „Neříká se v předpisech něco o mimořádných okolnostech?“

„Fakticky ne.“

ARCHIV

„Vadime, máme na Lookoutu civilizaci na nízkém stupni technického vývoje. Na třetí planetě. Omezuje se na malou oblast na jižní polokouli. Co máme dělat?“

– Jack Markover,

26. února 2234.

KNIHOVNÍ ZÁZNAM

„Kampak jdeš, Bumbáci?“

„Do obchodu s čokoládou.“

„Můžu jít s tebou? Je to moje nejoblíbenější místo v celé městě.“

„Jasně. Když mi slíbíš, že žádnou nesníš. Není dobré jíst mezi jídly.“

„Já vím, Bumbáci. Na mě se můžeš spolehnout.“ (Dvakrát mrkne na diváky.)

– Bulíci,

All-Kids Network,

25. února. 

kapitola 5

Na palubě Patricka Heffernana

nedaleko mlhoviny Činka,

čtvrtek 27. února.

„Nic,“ konstatoval Sky. Šest hodin prohledávali poslední známou polohu Quagmira. Po lodi nebylo ani památky a po ježkovi zrovna tak.

„Nemohl přece jen tak zmizet,“ řekla Emma.

Nebyl si jistý, jestli mluví o Quagmirovi nebo o ježkovi. Ale ať myslela kteréhokoli z nich, nezdálo se, že by po něm v okolí byla sebemenší stopa.

Schuyler Capabianco byl jedním z pouhých dvou mezi třiadvaceti kapitány Akademie, kteří byli momentálně ženatí, a jediným, jehož manželka tvořila součást palubního týmu. Byla to astrofyzička z Arizonské univerzity, která prohlašovala, že by pro Akademii nezačala nikdy pracovat nebýt toho, že jí to skýtalo možnost pobývat s manželem. On tomu nevěřil, ale rád ji to slyšel říkat.

Em byla optimistka, věřila, že záchranná akce dopadne dobře. Nikdy nebyla svědkem smrtelného incidentu mimo Zemi a nedokázala se přimět k tomu, aby uvěřila, že tady k takovému došlo. Ale racionální vysvětlení se hledalo těžko. Jako nejpravděpodobnější se jevilo, že došlo k výpadku energie a loď zůstala v prostoru, neschopná vlastního pohybu a bez funkcí pro dálkovou komunikaci. Sky věděl, že to možné je, ale pravděpodobnost je jen malá.

Když dorazili do blízkosti oblaku a nezaslechli žádný nouzový signál, žádné vysílání rádiem, oba si uvědomili, že šance na záchranu se přesunula do oblasti mizivě malých čísel. Nadsvětelníky byly konstruovány tak, že by rádiový vysílač byl prakticky tím posledním, co by přestalo fungovat.

Kromě katastrofy jednoduše nebylo mnoho věcí, jimiž se to ticho dalo vysvětlit. Nicméně zahájili pátrání, ale Bill oznámil, že po lodi není ani stopy. „V prohledávané oblasti není,“ řekl.

Em ani Sky neznali nikoho z lidí na palubě Quagmira, ale to situaci nijak neusnadňovalo. Mezi těmi, kteří putovali hlubinami vesmíru, bylo určité bratrství. Tradice se vyvinula podobně jako mezi námořníky v nebezpečných počátcích mořeplavby: byli jedna skupina, navzájem na sebe dávali pozor a drželi smutek, když někoho ztratili.

Quagmire byl ztracen. Účel mise se změnil ze záchrany osob v hledání pozůstatků.

„Muselo dojít k explozi,“ řekla Emma.

Sky se zadíval na pravobok, kde plula omega, tmavá a poklidná. Byla však příliš daleko, než aby mohla být viníkem ona.

Emma se mu vtiskla do náruče. „Kruci,“ řekla.

„Věděli jsme celou dobu, že to tak může být,“ připomněl Sky.

„Asi jo.“ Popotáhla nosem, otřela si oči, odtáhla se od něj a odkašlala si. „Asi nemá smysl jen tak tady zevlovat,“ řekla. „Měli bychom zkusit zjistit, co se stalo.“

Získala si tím jeho pozornost. „A jak bys to chtěla udělat?“

Vklouzli do hyperprostoru, chvíli letěli klidnými mlhami a znovu z nich vyskočili, ještě než Sky stačil dopít svou kávu. „Přesně na místě,“ oznámil Bill. Urazili 104 miliard kilometrů, dostali se před světelnou vlnu z prohledávané oblasti a mohli se tak ohlédnout k místu, kde předtím Quagmire a ježek byli. Bill rozvinul soustavu talířových antén, které lodi sloužily jako teleskopy, a namířil ji tam.

Viděli teď oblast takovou, jaká byla před čtyřmi dny. Kdyby byl teleskop výkonnější, mohli by sledovat, jak se Quagmire blíží k ježkovi, mohli by se dívat, jak Terry Drafts a Jane Collinsová opouštějí svou loď a sestupují mezi bodliny.

Emma zobrazila čas v poloze Quagmira třiadvacátého pozdě večer, přesně pětadvacet minut před ukončením spojení.

Na Heffernanovi bylo po půlnoci. Sky se cítil unavený, zmožený, otupělý, ale ospalý nebyl. Zatímco čekali, odeslal předběžnou zprávu na Serenity. „Po Quagmiru ani památky. Pokračujeme v šetření.“

Mluvili spolu o incidentu. Zvláštní, že mohli jen tak zmizet. Nemyslíš, že mohli prostě odletět? Nebo se jich něco zmocnilo? Znělo to divoce, ale nebylo to o nic podivnější než jednoduše zmizet z očí. Sky se tomu nápadu zasmál, ale zeptal se Billa, jestli se v oblasti nepohybuje něco neobvyklého.

„Ne,“ odpověděl Bill.

Sky viděl příliš mnoho hororových simulací.

Emma mu lehce stiskla paži. „Už to bude,“ řekla. Sledoval čas. Zbývala jen asi minuta.

Mrak byl z té vzdálenosti samozřejmě neviditelný. (Nedokázal se ubránit tomu, aby událost s mrakem spojoval. Věděl, že nakonec vyjde najevo, že je za ni nějakým způsobem odpovědný.) Teď od něj ale byli hodně daleko. Vzdálenost mezi jejich současnou polohou a místem incidentu byla sedmkrát větší než průměr sluneční soustavy. „Neumím si představit, co čekáme, že z téhle dálky uvidíme,“ prohlásil.

„Neuvidíme nic, Skyi. Ale je tu šance…“

„Fotony,“ oznámil Bill. „Jen sprška. Ale objevily se přesně na čas.“ 

„Co nám to tedy říká?“ zeptal se Sky.

„Exploze,“ řekla Em. „Velká.“

„Dost velká, aby zničila loď? A ten balvan?“

„Když dokážeme odsud zachytit její stopy, pak bych řekla, že ano.“

KNIHOVNÍ ZÁZNAM

„Žije nás už jen málo, kteří si pamatujeme, jaké to bylo, když jsme vzhlédli ke hvězdám a zamysleli se nad tím, jestli jsme sami. Skoro půl století máme přepravu rychlejší než světlo, a i když jsme zatím nenarazili na nikoho, s kým bychom si mohli pohovořit, víme, že tam takové bytosti jsou, nebo v minulosti byly. 

Víc než stovka lidí při tomto úsilí položila život. A dostáváme informace, že za poslední fiskální rok šly na tento výzkum vnějšího prostředí, v němž žijeme, přibližně 2 procenta světových finančních zdrojů.

Dvě procenta…

Nezní to jako mnoho. Ale 90 milionů lidí by za to mělo jídlo na celý rok. Nebo 120 milionů bydlení. Zaplatilo by to veškeré náklady lékařské péče v SAU po dobu šestnácti měsíců. Poskytlo by to rok školního vzdělání všem dětem na planetě.

Co tedy za svou investici dostáváme?

Smutné je, že nemáme nic, co bychom mohli do účetních knih zapsat. Pravda je, že jsme se zdokonalili v instalatérských metodách a vytvořili lehčí, pevnější materiály. Dokážeme napěchovat do běžných jídel víc živin než kdy dřív. Máme lepší elektroniku. Máme technologie ohýbání světla, které prokázaly jistou užitečnost při prevenci kriminality, a také jistý užitek pro kriminálníky. Máme lepší oděvy. Naše motory jsou účinnější ve spotřebě paliva. Naučili jsme se dobře hospodařit s energií. Ale toto všechno jsme jistě mohli získat za menší cenu přímým investováním.

Proč tedy v tomto hledání pokračujeme?

Je příliš snadné si myslet, že tam létáme z prastaré touhy, jak to vyjádřil Tennyson, za slunce na západ plout. 

Předstíráme, že nás zajímá měřit teplotu vzdálených sluncí, zaznamenávat rychlost větrů na Altairu, dozírat na zrod hvězd. Tyto věci jsme skutečně dělali.

Ale v konečném důsledku nás pohání potřeba najít někoho, s kým bychom si mohli pohovořit. Dokázat, že nejsme sami. Už jsme zjistili, že před námi byli jiní. Zdá se však, že odešli někam jinam. Nebo skončili v zapomnění. Dlouhý lov tedy pokračuje. A já mám podezření, že nakonec, pokud budeme tak úspěšní a skutečně tam někoho najdeme, proti sobě uvidíme vlastní tvář. A její nositelé budou stejně překvapení jako my.“

– Conan Magruder,

Čas a příliv, 2228. 

kapitola 6

Chicagská univerzita,

čtvrtek 6. března.

Byly to skoro čtyři roky, ale David Collingdale na potupu u Moonlightu nezapomněl, ani ji neodpustil. Naprostá bezmyšlenkovitost toho, co se tam stalo, ho užírala stále a občas ho přepadala v hlubinách noci.

Kdyby to byla válka, vzpoura nebo cokoli, co by mělo aspoň ten nejmenší smysl, možná by se s tím dokázal smířit. Byly chvíle, kdy stál před svou třídou, někdo se na ten zážitek zeptal a on se pokusil vysvětlit, jak to vypadalo, jak se cítil. Ale pořád ho to ničilo, takže se stávalo, že se mu občas zlomil hlas a David upadl do zoufalého mlčení. Nepatřil k těm, kteří omegy považovali za přírodní živel. Někdo je vymyslel a vypustil. Pokud by se mu podařilo dostat se k tomu někomu, s chutí by ho zabil a ani jednou by se neohlédl.

Areál Chicagské univerzity přikryla sněhová peřina. Chodníky a přistávací plochy byly odhrnuté, jinak bylo všechno pod sněhem. Collingdale seděl u stolu a před sebou měl otevřené své poznámky k přednášce. V rozporu s tím, co se dělo venku, se kanceláří neslo Vivaldiho Jaro ze Čtvera ročních dob. Nezůstal tam přes noc proto, že věděl o blížící se vánici, i když o ní věděl, ale jednoduše proto, že si spartánské prostředí své kanceláře občas užíval. Proto, že to světu vracelo smysl a účel.

Přednášky měl první hodinu. O půl desáté ho čekala schůzka s jedním postgraduálním studentem, což mu dopřávalo akorát dost času, aby se dal do pořádku – osprchoval se a převlékl – a zašel si do fakultní jídelny na rychlou snídani.

Život tam měl být příjemný. Collingdale občas vedl semináře, dělal poradce dvěma uchazečům o doktorský titul, psal články pro řadu časopisů, pracoval na svých pamětech a celkově si užíval hru na univerzitní VIP. Ale začínal získávat pověst určitého excentrika. Poslední dobou zjistil, že podle některých svých kolegů je lehce choromyslný. Domnívali se, že zážitek u Moonlightu ho zdeformoval. Možná to byla pravda, i když podle něj by bylo přesnější říct, že ho zintenzivnil. Zdálo se, že jeho citlivost na to téma se s časem prohlubuje. Mohl se dokonce na povel rozbrečet, jestliže chtěl, stačilo na to jen pomyslet.

Situace pro něj začala být natolik tíživá, že si dělal obavy, aby na své studenty neměl nepříznivý vliv. Proto se pokusil minulý rok v polovině semestru odstoupit, ale rektor, který chápal, jak je výhodné mít na fakultě člověka Collingdaleova významu, ho vzal na celonoční akci do místního společenského zařízení a on zůstal.

Rektor, který byl také jeho dlouholetý přítel, mu navrhl, aby vyhledal psychiatra, ale Collingdale nebyl připraven si přiznat, že má problém. Dokonce si svou obsesi oblíbil. Nechtěl by bez ní být.

Minulé Vánoce se věci obrátily k lepšímu, když do jeho života vstoupila Mary Clanková, vysoká, kostnatá a nezkrotná. Znala všechny vtipy související s jejím příjmením a všem se uměla zasmát. „Vyměnit Clankovou za Collingdaleovou?“ zeptala se ho tu noc, kdy ji požádal o ruku. „Ty si snad myslíš, že trpím hudební hluchotou.“

Miloval ji stejně vášnivě, jako nenáviděl mraky.

Odmítla se podřizovat jeho náladám. Když se chtěl jít podívat na nějakou simulaci, trvala na procházce parkem; když přišel s návrhem naplňujícího večera stráveného na koncertě, chtěla jít hopsat k Vlkovi samotáři.

Postupně se stala hnacím motorem jeho života. A on zjistil, že když ji občas některý den nevidí, je to prázdný čas, něco, čemu by měl co nejrychleji uniknout.

Vždycky si myslel, že romantická citová vzplanutí patří výhradně k puberťákům, ženám a pomaleji chápajícím lidem. Sex dokázal pochopit. Ale být spolu věčně? To je naše píseň? To bylo pro děti. Přesto Mary Clankové propadl v prvním okamžiku, kdy ji uviděl – při univerzitní akci – a od té chvíle ho to nepustilo. Ke Collingdaleově radosti jeho city opětovala a on tak mohl být šťastnější a spokojenější, než kdy dřív.

Jeho přirozený pesimismus však číhal v pozadí a varoval ho, že Mary nezůstane. Že jednoho dne přijde k Vlku samotáři sám, nebo do něj bude zavěšená jiná žena.

Užívej si to s ní, dokud můžeš, Dave! Všechny dobré věci jsou pomíjivé. 

Možná. Ale ona řekla ano. Nestanovili datum, i když se zmínila, že konec jara by byl dobrý. Červnová nevěsta a všechno to kolem.

Vmáčkl se do sprchy. Měl vlastní ubytování, trochu stísněné, ale dostatečné. Collingdale si s oblibou říkal, že má nárok na mnohem víc a univerzitě dokazuje, že je skutečně skromný, když mu stačí, co má. Fakticky vyžaduje mnohem míň, než by někdo v jeho postavení normálně očekával. Mnoho lidí považovalo skromnost za pravý ukazatel velikosti. Byla to tedy přinejmenším prozíravá taktika.

Když skončil, rozložil si na postel nové oblečení. Audiosystém hrál něco od Haydna, ale byla zapnutá také holovize se ztlumeným zvukem. Dva lidé spolu soustředěně hovořili a David si uvědomil, když si oblékal košili, že jedním z nich je Sigmund Halvorsen, jemuž obvykle volali, když byla ve zprávách nějaká významnější vědecká záležitost. Collingdale zesílil zvuk.

„…je nepochybně,“ říkal Halvorsen v obvyklém přednáškovém stylu, „skupina měst přímo v jeho dráze.“ Byl to abnormální žvanil z katedry fyziky v Loyole. Hlavně vousy, břicho a arogantní přístup.

Reportér přikývl a zatvářil se sklíčeně. „Doktore Halvorsene,“ řekl, „je to živá civilizace. Hrozí jí nebezpečí?“ 

„No ovšem. Samozřejmě. Ta věc už jde po nich. Nemáme s omegami mnoho zkušeností, ale jestli jsou naše analýzy těchto objektů správné, těmto tvorům, ať je to kdokoli, nezbývá mnoho času.“ 

„Kdy se tam mrak dostane?“ 

„Myslím, že se hovoří o prosinci. Několik týdnů před Vánocemi.“ Z Halvorsenova tónu zaznívala ironie.

Collingdale od předešlého večera žádné zprávy neslyšel. Ale okamžitě poznal, co se děje.

Oba muže vystřídal obraz mraku. Vznášel se uprostřed jeho pokoje, ohavný, hrozivý, nemyslící. Zlovolný. Tichý. Halvorsenův hlas dál monotónně hovořil o „přírodní síle“, což ukazovalo, kolik toho ví.

„Můžeme něco udělat, abychom jim pomohli?“ zeptal se reportér.

„V tuto chvíli o tom pochybuji. Máme štěstí, že to nejsme my.“ 

Z jeho úhlu pohledu od koupelny to vypadalo, že se omega blíží k jeho rozkládacímu křeslu. „Marlene!“ zavolal na UI.

„Doktore Collingdale?“ 

„Spoj mě s Akademií. Věda a technika. Mají ředitelství v Arlingtonu. Pouze zvuk. Chci hovořit s Priscillou Hutchinsovou.“

Její hluboký hlas ho informoval, že spojení bylo navázáno, a hlas mladé ženy odpověděl: „Mohu pro vás něco udělat, doktore Collingdale?“ 

„Provozní ředitelku, prosím.“

„Momentálně není dostupná. Nechcete hovořit s někým jiným?“ 

„Prosím, dejte jí vědět, že jsem volal.“ Sedl si na pohovku a zadíval se na mrak. Zmizel a byl nahrazen mihotáním rozptýlených světel. Města v noci.

„…nějakou představu, na co se díváme?“ zeptal se reportér.

„Zatím ne. Myslím, že toto jsou první záběry.“ 

„A toto je kde?“ 

„Na třetí planetě – stejně jako v našem případě – hvězdy, která má pouze katalogové číslo.“ 

„Jak je to daleko?“ 

„Něco málo přes tři tisíce světelných let.“ 

„To se zdá být docela daleko.“ 

„Jistě. Je to plus minus nejdál, kam jsme se dostali. Troufl bych si říct, že teď jsme tam jenom proto, že si někdo všiml, jak mrak mění směr.“ 

Collingdaleova linka zablikala. Přijal hovor v obývacím pokoji. „Dave!“ Hutch se zhmotnila vestoje na předložce. Byla zarámovaná dveřmi šatníku a plaketou, kterou mu udělil Hamburský institut. „Jsem ráda, že ses ozval. Jak se máš?“ 

„Dobře,“ řekl. „Práce je dobře placená a mně se líbí.“ Její černé vlasy byly kratší, než když ji viděl naposledy. Měla tmavé inteligentní oči a viditelně si užívala, že je osobou s pravomocemi. „Vidím, že se něco děje.“

Přikývla. „Živá civilizace, Dave. Prozatím. Pustili jsme to ven dnes ráno.“ 

„Jak dlouho to víte?“

„Dozvěděli jsme se to před dvěma dny, ale už jsme to nějakou dobu tušili.“

„Tak jo,“ řekl, nejistý, jak dovést rozhovor tam, kam chce. „Blahopřeju. Určitě to pořádně oslavujete.“

„To zrovna ne.“ 

Ne, ovšemže ne! Když se k někomu blíží mrak. „Co jsou zač?“ zeptal se. Myslel tím typ civilizace.

„Zelená dvojka.“ 

Netechnická. Zemědělská. Ale organizovaná do měst. Něco jako východní Středomoří, možná před čtyřmi tisíci let. „To rád slyším,“ řekl. „Vím, že budou jisté komplikace, ale je to skvělý objev. Komu bude připsaný?“

„Vypadá to, že technikovi z Broadside. A Jacku Markoverovi z Jenkinse.“ 

To bylo překvapení. Za starých časů by to byl někdo výš v hierarchii. „Dovedl vás k tomu ten mrak?“

„Ano.“ Zatvářila se sklíčeně.

„V holovizi mluvili o prosinci.“

„Ano.“ 

„Zkusíte pro ně něco udělat? Pro ty obyvatele?“

„Dáváme dohromady expedici.“ 

„To je dobře. Myslel jsem si to. Máte něco, co funguje, něco, co by mohlo mrak odvést?“

„Ne.“ 

Jasně! Proto je to všechno tak v hajzlu. „Co chcete dělat? Jaký je cíl mise?“

„Odlákáme ho. Jestli to půjde.“ 

„Jak?“

„Projekcemi. Když to nepůjde, tak drakem.“ Nebránila se tomu, aby se usmála.

„Drakem?“ Ani David nedokázal potlačit široký úsměv.

„Ano.“ 

„Fajn. Určitě víte, co děláte.“

„Zeptej se mě za devět měsíců.“ Naklonila hlavu a její výraz se změnil. Stal se osobnějším. „Dave, co pro tebe můžu udělat?“ 

Chvěl se. To nejchytřejší, co mohl udělat, jediné, co udělat mohl, bylo neplést se do toho. Výprava, cesta tam a zpátky, potrvá téměř dva roky. A s největší pravděpodobností skončí nezdarem. Až se to stane, on bude šťastně ženatý s Mary. „Kdy odlétají?“

„Za několik dní. Vydají se na cestu, jakmile se nám podaří dostat všechny na palubu.“ 

„Nebudou mít mnoho času, až tam přiletí.“

„Počítáme přibližně s deseti dny.“ 

„Kdo to vede?“

„Ještě procházíme žádosti.“ 

Prolétl si v paměti několik jmen, i když věděl, kdo se bude snažit dostat na palubu. Nenapadal ho nikdo, kdo by měl lepší kvalifikaci než on. „Co se stane, když vábnička nezabere?“

„Máme několik dalších nápadů.“ 

Okamžik rozhodnutí. „Hutch…,“ začal.

Čekala.

Dva roky pryč. Sbohem, Mary Clanková…

„Ano, Dave?“ pobídla ho.

„Chtěl bych letět.“ 

Usmála se na něj, jak to lidé dělají, když si myslí, že ten druhý žertuje. „Myslela jsem, že ses už docela dobře usadil.“ 

„Rád bych to udělal, Hutch. Jestli myslíš, že by to šlo.“

„Doplním tvoje jméno na seznam kandidátů.“ 

„Díky,“ řekl. „Považoval bych to za osobní laskavost.“

Na okamžik se odvrátila a kývla na někoho mimo obraz. „Nemůžu nic slíbit, Dave.“ 

„Já vím. Co je to za tvory?“

Zmizela a namísto ní se objevil jiný obraz, zakulacený humanoid, který vypadal jako postavička z průvodu na Den díkůvzdání. Včetně prázdných očí a hloupých úsměvů. Pytlovité kalhoty, plandavé boty, ohavné košile. Dlouhé úzké uši. Skoro elfí. Zachraňovaly jinak komickou fyziognomii.

„Děláš si legraci!“

„Ne. Takhle vypadají.“ 

Zasmál se. „Kolik jich tam je?“

„Mnoho ne. Zdá se, že jsou všichni soustředění do shluku měst podél pobřeží.“ Její pozornost znovu odvedlo něco stranou. „Dave,“ řekla, „musím jít. Bylo fajn si s tebou pohovořit. Ozvu se ti do čtyřiadvaceti hodin. Dám ti vědět, jestli ano nebo ne.“ 

Šel s Mary na lehký oběd a ona poznala, že se něco stalo. Byli v hale Chicagské univerzity, měl jen dvacet minut do začátku semináře, ona měla volnou hodinu. Měl v úmyslu neříkat nic, dokud nebude mít od Akademie rozhodnutí. Ale ona tam seděla nad smaženým sýrem, dívala se na něj a čekala, až jí vysvětlí, co se děje.

A tak to udělal, i když to podal tak, aniž by vyloženě lhal, jako by Hutch zavolala jemu a zeptala se ho, jestli je k dispozici.

„Mohli vybrat někoho jiného,“ zakončil. „V sázce je hodně. Bylo by těžké říct ne.“

Podívala se na něj těma svýma citlivýma modrýma očima a jemu blesklo hlavou, jestli se náhodou nezbláznil. „Rozumím,“ řekla.

„V něčem takovém fakticky nemám na vybranou, Mary. Závisí na tom příliš mnoho.“

„To je v pořádku. Musíš udělat, co považuješ za správné.“ Ocel v žebrech.

„Mrzí mě to. Není to moc dobře načasované, co?“

„Říkáš, že budeš pryč dva roky?“

„Jestli mě vyberou, byl by to spíš rok a půl.“ Pokusil se o úsměv, ale nevyšlo to. „Jestli se to stane, pravděpodobně bych mohl zařídit i místo pro tebe. Kdybys chtěla letět.“

Uždibla si kousek sendviče. Zvažovala to. Viděl, jak s tím zápasí. Viděl, jak pohled těch očí ztvrdl. „Ráda bych, Dave, ale prostě si nemůžu udělat dva roky volno.“

„Nebyly by to dva roky.“

„Skoro. Zničila bych si kariéru.“ Učila na právnické škole. Ukápla jí slza. Ale pak si odkašlala. „Ne! Prostě to nemůžu udělat.“ A někde v tom, v jejím hlase, v jejím výrazu, byl vzkaz. Jsem tvoje, jestli mě chceš. Ale nečekej, že budu marnit čas.

V tom okamžiku, vyplněném vůní čerstvě uvařené kávy a skořice, doufal, že ho Hutch přeskočí, vybere někoho jiného. Zároveň ale chápal, že do svého vztahu s Mary vrazil kůl, a že bez ohledu na to, co se teď stane, už to nikdy nebude ono.

Hutch zavolala ještě ten den v noci. „Pořád chceš jet?“ 

„Kdy odlétáme?“

„Od zítřka za týden.“ 

„Budu připravený.“

„Připojuji složku. Jsou v ní všechny informace o výpravě. Kdo tam bude. Co se chystáme dělat. Jestli budeš mít nějaké nápady, ozvi se mi.“ 

„Udělám to.“

„Vítej na palubě, Davide!“ 

„Díky. A Hutch…“

„Ano?“ 

„Díky za to místo.“ 

Ukončil spojení a zadíval se přes jezero. Žil na Severním pobřeží. Hezké místo, skutečně. Nerad je opouštěl. Ale už měl domluvený podnájem.

ARCHIV

„Jacku, pro potřeby plánování budeme předpokládat, že se nám nepodaří mrak zastavit. Mrak se zaměří na města. Zjisti, jestli bys našel způsob, jak obyvatele vystěhovat na venkov, pokud možno na výše položená území, protože jsou všichni zranitelní ze strany oceánu. Zkusíme se naučit jejich jazyk. K tomu budeme potřebovat záznamy. Prvotní data by měla být přeposlána na Kalifa al-Džháního, jakmile budou k dispozici.

Pomůže cokoli, co budete moci udělat, aniž byste ohrozili protokol. Byla jsem informována, že nemáte optické maskovače. Posíláme vám zásilku z Broadside, ale byla bych ráda, kdybyste se zahájením nečekali na její přílet. Najděte způsob, jak to udělat. Tady všichni chápou, jaké problémy to obnáší. Proto to berte tak, že vaším hlavním cílem je splnit úkol. Pokud bude nutné protokol obejít, dává vám to pravomoc to udělat.

Také potřebujeme, abyste odebrali vzorky a provedli analýzu místního jídla. Pošlete všechny informace, které získáte. Co jedí? Ovoce, pizzu, cokoli. Veškerá další data, která by nám mohla pomoci, abychom je z toho dostali.

Čas je podstatný. S ohledem na zpoždění mezi Lookoutem a vašimi ostatními kontaktními místy jednejte podle vlastního uvážení.“

– P. M. Hutchinsová,

provozní ředitel,

6. března 2234. 

kapitola 7

Arlington,

pátek 7. března.

Hutch našla na svém pracovním stole vzkaz, který ji žádal, aby se ihned po příchodu hlásila v kanceláři komisaře. Zastihla ho, jak se balí. „Odjíždím do Ženevy,“ řekl. „Hned po vzpomínkovém obřadu.“

„Co se děje?“ zeptala se.

„Politická záležitost. Ale chtějí mě tam. Ve zbytku týdne mě budeš zastupovat.“

„Dobře.“

Podíval se na ni. „To je všechno.“

„Žádné zvláštní instrukce?“

„Ne. Prostě to dělej podle svého nejlepšího úsudku.“

Ztráta Jane Collinsové a Terryho Draftse ji těžce zasáhla. Hutch je oba znala, s Jane chodila na večírky a s Terrym riskovala krk. Když stála na trávníku u Ranního jezírka a poslouchala pocty, nedokázala vypudit z hlavy představu, že se oba objeví, v nejlepším přijdou a vyhlásí, že to všechno byl omyl. Možná by to bylo jednoduší, kdyby našli těla.

Komisař řídil akci s obvyklým šarmem a sebejistotou. Jejich přátelé a kolegové připomínali příjemné vzpomínky na jednoho či druhého a docela často zazněl i smích. Hutch zvedla oči k severní stěně, do níž byla vyryta jména všech, kteří za ta léta položili život ve službách Akademie. Anebo, jak to formulovala raději, ve službách lidstva. Seznam se prodlužoval.

Když přišla řada na ni, aby promluvila, sebralo ji to. Tom Callahan jí podal sklenici vody, ale ona tam stála a netrpělivě vrtěla hlavou. Od šéfa bylo takové chování mizerné. Začala tím, že řekla, že Jane a Terry byli dobří lidé a její přátelé. „Šířili kolem sebe světlo a odletěli do míst, která byla tmavá a nebezpečná, a nikdo to nevěděl. Teď to víme.

Jsem hrdá, že byli mými kolegy.“

Ježek a mrak měli stejný kurz, pohybovali se stejnou rychlostí. Mrak byl naprogramovaný, aby útočil na objekty, které mají kolmé nebo třeba jen ostré hrany. Ježek měl samé kolmé tvary. Jestli byla Terryho domněnka, že mrak monitoruje někdo jiný, správná, proč to dělal se zařízením navrženým právě takovým způsobem? Proč tam jednoduše nerozhodit obyčejné senzory?

Co se to tady dělo?

Oba objekty od sebe dělilo šedesát tisíc kilometrů. Proč umístit sledovací zařízení před objekt a ne vedle něj? A proč tak daleko?

Zavolala na několik míst. Všem, na které si vzpomněla, že mají s omegami něco společného. Bylo možné, že jiné mraky doprovázejí jiní ježci? A že si jich doposud nikdo nevšiml? 

Odpovědi: Bylo by to určitě možné. A ve vzdálenosti šedesáti tisíc kilometrů bylo nepravděpodobné, že by si jich někdo všiml. Vědecká plavidla se soustředila na omegy. Nepatřilo k běžnému postupu provádět dálkový průzkum oblasti.

Kolem desáté byla spokojená, stálo to za prověření. „Barbaro,“ řekla, „nahraj zprávu pro Serenity a Broadside.“

„Jsem připravená, paní Hutchinsová.“ 

Zadívala se do kamery. „Audrey, Vadime: zjistěte, jestli mají ježka i nějaké jiné mraky. Pošlete kohokoli, kdo je k dispozici, aby se podíval. Jen blízké mraky. Několik vzorků. Řekni jim, že kdyby nějakého našli, nebo cokoli, co by se tomu vzdáleně podobalo, ať se od toho drží dál. Nechceme ztratit nikoho dalšího. Výsledky mi oznamte co nejdřív.“

Různé Weathermanovy agregáty zpozorovaly pět dalších tewků, celkově deset. Soustředily se ve dvou oblastech oddělených širokou mezerou, tři byly nedaleko Zlatého srpku a čtyři u Kravského zvonu.

Zlatý srpek, domov milionů stárnoucích hvězd, se jí vznášel nad pohovkou. Velké kouřové stěny padaly do nekonečna. Popředí dominovala hvězda třídy G, dost blízká, aby osvětlovala hodiny. Svítící řeka plynu a prachu se táhla přes zadní část místnosti.

Aktivovala program a vzápětí se objevily tři jasné objekty, jeden po druhém, z jejího pohledu před Srpkem. Jeden tady nahoře, jeden tam, jeden pod středem.

Potom se obraz otočil, Zlatý srpek se propadl, obrovské mraky sklouzly kolem stěn a ty tři hvězdy se seřadily do přímky.

Právě viděla, jak se totéž stalo se čtyřmi tewky u Kravského zvonu. Až na to, že se tam seřadily do přímky pouze tři ze čtyř. Ale stačilo to.

Bylo to skoro choreograficky sehrané. A ji z toho mrazilo.

Zjištění, co se to děje, nebyli o nic blíž než před několika týdny, kdy se objevila první pozorování. Tušila, že až začnou Weathermanovy agregáty fungovat na normální bázi, uvidí těchto věcí víc.

Podívala se, kolik je hodin, a program ukončila. Ať si to vyzkoumá Harold. Jako zastupující komisař se musela věnovat naléhavějším záležitostem.

Asquith si ji po obřadu vzal stranou. Byla to její první zkušenost v pozici toho hlavního, kdo v Akademii rozhoduje, a komisař si zřejmě rozmyslel svůj záměr nepředat jí žádné zvláštní pokyny. „Nedělej žádná jiná rozhodnutí než taková, která jsou v přímém souladu s politikou Akademie,“ řekl jí. „Jestli bude třeba něco posoudit, pozdrž to a já to vyřídím až se vrátím.“ Podíval se na ni, uvědomil si, co řekl, a dodal: „Tím tě nechci urazit.“

Nic takového se nestalo. Asquith byl příliš povrchní člověk, než aby brala jeho hodnocení svých schopností vážně. Problémem samozřejmě bylo, že jí psal hodnocení.

Odsunula to stranou, zavolala do Rheal Fabric a řekla jim, aby vyrobili draka. Udali jí rozměry, jaké bude mít ve složeném stavu, a ona to přidala k prostorovým nárokům techniky na výrobu počasí, kterou si vyžádala Marge.

Výprava k Lookoutu bude potřebovat dvě lodě. Jedna ponese Collingdalea a jeho tým. Druhá bude muset být nákladní, což znamenalo, že si ji bude muset pronajmout. Kupodivu představovala problém Collingdaleova loď. Potřebovala takovou, která by mohla přepravit více než dvacet lidí, a jediná dostupná byl al-Džahání, momentálně v rekonstrukci. Bude ji muset uspíšit.

Stručně informovala Asquitha, co má v úmyslu. „Možná ještě horší než přímý útok omegy jsou následky,“ řekla mu. „Nevíme, co to udělá s atmosférou. Může trvat roky, než začne něco růst. To znamená možnost hladu pro místní obyvatele. Budeme muset poslat naše zásoby jako výpomoc.“

Povzdechl si. „To není naše práce, Hutch!“

Ale bude jejich a oba to věděli. Až začnou přicházet záběry vyhladovělých Bulíků, veřejnost se dostane do varu a politici se obrátí na Akademii. „Až se to stane, měli bychom být připravení,“ řekla mu.

Další den oznámil svou cestu do Ženevy. Stěží se to dalo považovat za náhodu.

Al-Džahání měl odletět v pátek. Organizace přesunů byla stanovena a Collingdale a jeho lidé se už začínali sjíždět. Ale Jerry Hoskins, hlavní technik Akademie, měl pochyby. Nebylo dost času. Loď měla naplánovanou velkou generálku a Hutch ji chtěla poslat na dvouletou výpravu? Ale slíbil, že zjistí, co se dá dělat. Proto se jí zmocnil neblahý pocit, když ji Barbara informovala, že Jerry je na lince. „Hutch,“ řekl, „opravdu není možné, abychom loď připravili během několika dní.“ 

„Kolik času potřebuješ, Jerry?“

„Za předpokladu, že necháme všeho ostatního?“ 

„Ano.“

„Tři týdny.“ 

„Tři týdny?“

„Možná dva. Ale to je maximum, čeho jsme schopní.“ 

„To nepůjde. Nedostali by se tam včas. V tom případě ani nemusí letět.“ Nic jiného k dispozici neměla. Všechny ty zatracené kraksny byly venku v divočině. „Co nejhoršího by se mohlo stát, pokud bychom ji nechali odletět podle plánu?“

„Myslíš v pátek?“ 

„Ano.“

„Mohla by vybuchnout.“ 

„Děláš si legraci!“

„Samozřejmě. Ale nemohl bych zaručit, že se dostane tam, kam letí.“ 

„Fajn. Žádné záruky. Jaké mám jinak šance?“

„Pravděpodobně to zvládne.“ 

„A obavy o bezpečnost?“

„Uděláme kontrolu. Přesvědčíme se. Ne, oni to zvládnou. Mohli by někde zůstat viset. Ale jinak…“ 

„Žádné záruky.“

„Tak.“ 

„Dobrá, Jerry. Pošlu záznam tohoto rozhovoru Davemu Collingdaleovi. Ty informuj kapitána.“

Collingdale zatím nedorazil, tak mu nechala zprávu, v níž popsala obavy hlavního technika. Zdráhavě mu řekla, že by to letu mohlo dodat trochu pikantnosti. Pak si povzdechla a zamířila do komisařovy kanceláře, aby se ujala svých nových povinností.

První schůzku měla s Melanii Tollovou z firmy Thrillseekers, a. s.

Přestože existující technika dokázala vytvořit obrazy, které se nedaly odlišit od originálů, umožnit virtuální přímý rozhovor mezi lidmi vzdálenými tisíce kilometrů, lidé s obchodními návrhy nadále pokládali osobní kontakt za nezastupitelný. Dát si tu námahu a překonat za cenu osobního nepohodlí jistou geografickou vzdálenost vysílalo signál o tom, jak vážně to člověk myslí.

Vážně. A tady máme paní Tollovou z Thrillseekers.

Hutch se na ni zadívala přes obrovskou plochu Asquithova stolu. (Komisař trval na tom, aby při výkonu jeho funkce používala jeho kancelář.) Tollová byla mladá, atraktivní, vysoká, poměrně sebejistá. Měla zlatý náhrdelník a náramek, který se k němu hodil, přičemž obojí získávalo v lesku jejích kaštanových vlasů jiskru navíc.

„Ráda vás poznávám, doktorko Hutchinsová,“ řekla.

„Vyjadřujete mi větší uznání, než jaké si zasloužím.“ Hutch si s ní potřásla rukou, poslechla si tiché zacinkání zlata a odvedla ji, aby ji posadila ke konferenčnímu stolku.

Krátce pohovořily o počasí, o dopravě a o tom, jak je areál Akademie krásný. Potom se Hutch návštěvnice zeptala, co pro ni může udělat.

Tollová se naklonila dopředu, vyndala z kabelky projektor a zapnula jej. Objevil se obraz mladého páru, jak šťastně šplhá po úbočí hory. Pod nimi skála spadala do pětisetmetrové propasti. Hutch zahlédla řeku třpytící se ve slunečních paprscích.

Firma Thrillseekers, a. s., brala lidi na skutečné a virtuální cesty po světě a umožňovala jim, aby si užívali své představy. Kromě toho, že viseli ze skal, sjížděli v senzakoulích zrádné řeky, zachraňovali krásné ženy (nebo atraktivní muže) před aligátory, sedlali koně a sváděli hrané bitvy s bandity na Sahaře.

Projektor toto všechno ukázal ve vylepšených barvách, s energickým hudebním doprovodem a s přehnanými názvy. Fajnšmekr v ohrožení. Dokonalá adrenalinová jízda. To druhé byla divoká honička v poškozeném vznášedle, které pronásledoval lidožravý mrak.

O chvilku později už Hutch ujížděla po sjezdovce a blížila se ke skoku, který jako by neměl žádné dno. „Držte si ponožky!“ hlásal titulek. Neubránila se tomu, aby se vmáčkla hlouběji do křesla a pevně se chytila opěrek.

„Tak,“ řekla Tollová a usekla projekci těsně předtím, než by Hutch vylétla do prostoru. „Takové věci děláme. Ale to jste samozřejmě věděla.“

Afektovaně se usmála na Hutch, která proti své vůli prudce dýchala. „Samozřejmě, paní Tollová.“ Uklidni se! „Je to působivé.“

„Děkuji. Jsem ráda, že se vám to líbilo.“

„Jak vám mohu pomoci?“

„Zajímáme se o Lookout. To místo, kde jsou Bulíci.“

„Opravdu? V jakém smyslu?“

„Rádi bychom si ho přidali do inventáře.“ Dala si nohu přes nohu. Z té ženy čišel sex. Dokonce i když v místnosti nebyl žádný muž.

Maria, komisařova sekretářka, přinesla kávu a sladké pečivo. Podívala se na Hutch, jestli může pokračovat. Když Hutch přikývla, nalila kávu do dvou jemných porcelánových šálků a zeptala se, jestli chtějí ještě něco. Nechtěly, takže odešla. (Asquith nepoužíval pro práci sekretářky UI, protože to, že měl člověka, ukazovalo na jeho elitní postavení v rámci organizace. Mělo je jen velice málo lidí kromě ředitelů a hlav států. Ale nebylo pochyb o tom, že Maria je pro prostředí přínosem.)

„Jak to myslíte, ‚přidali do inventáře‘?“ zeptala se Hutch.

„Chtěli bychom ten zážitek přiblížit našim zákazníkům. Byli bychom rádi, kdyby mohli být na zemi, když se mrak přižene, sledovat útok, cítit jaké to je.“

„Paní Tollová, Lookout je tři tisíce světelných let daleko. Vaši zákazníci by byli pryč skoro dva roky. Možná natrvalo.“

„Ne, ne, ne! Nemyslíme to tak, že bychom je doslova odvezli. Chtěli bychom poslat na Lookout několik techniků, aby útok zaznamenali, vystihli smysl toho, co se skutečně děje. Pak bychom vytvořili umělý zážitek.“ Zkusila kávu a přikývla. Osvědčila se. „Domníváme se, že by program omega mohl být docela úspěšný.“

„A ode mě byste chtěli povolení?“ Zamyslela se nad tím detailem. Každá planeta, u níž se ukázalo, že má inteligentní život, automaticky spadala pod kompetenci Světové rady, ale jejím zprostředkovatelem byla v takových případech Akademie.

„Povolení a dopravu,“ odvětila Tollová.

Instinkty na ni naléhaly, aby řekla ne, ale neviděla důvod, proč odmítnout. „Firma by musela zaplatit část nákladů.“

„Pochopitelně.“

„Museli byste se zavázat, že nebudete navazovat kontakt s místními obyvateli. Ale to by neměl být problém. Jednoduše bychom vás vysadili na druhou stranu planety.“

Žena zavrtěla hlavou. „Ne, paní Hutchinsová! Myslím, že to nechápete. Místní obyvatelé a jejich města jsou důležitou součástí rovnice. Budeme je chtít zdokumentovat zblízka. Ale mohu vám slíbit, že zůstaneme mimo. Neuvidí nás.“

Odpoledne měla schůzku se dvěma zástupci významných zpravodajských agentur, a najednou si uvědomila, proč chtějí přijít. Čekalo ji toho ještě víc. Pořiďme kvalitní záběry, jak Bulíci prchají o život! 

„Je mi líto, paní Tollová, ale myslím si, že to nemůžeme udělat.“

Její hezké čelo rozryly vrásky a Hutch si všimla záblesku nevraživosti. „Proč ne?“ zeptala se. Dala si záležet, aby její hlas zůstal klidný.

Z obyčejné slušnosti, ty krávo. „Ohrožuje to protokol.“

„Prosím?“ Žena se pokusila zatvářit zmateně. „Oni nás přece neuvidí.“

„To nemůžete zaručit.“

Zkusila o tom diskutovat. „Budeme se držet stranou. Vůbec nepoznají, že tam jsme. Naši lidé budou v lesích.“

„Je tu také problém odpovědnosti,“ řekla Hutch. „Předpokládám, že budete chtít, aby tito lidé zůstali během bombardování na povrchu.“

„Samozřejmě ano. Museli by tam zůstat.“

„Tím pádem jsme odpovědní za jejich bezpečnost.“

„Dáme vám revers.“

„Revers má v tomto případě omezenou platnost. Jeden z vašich lidí se nevrátí, jeho rodina vás zažaluje a potom zažaluje nás. Ten papír nemá u soudu vůbec žádnou hodnotu, když se dá prokázat, že jsme je ochotně dopravili do očividně nebezpečné situace.“

„Paní Hutchinsová, uvítala bych, kdybyste byla rozumná.“

„Já se o to snažím.“

Tollová se ještě chvíli dohadovala, než došla k závěru, že potřebuje mluvit s komisařem, opravdovým komisařem. Potom zavrtěla hlavou nad Hutchinou zatvrzelosti, zdvořile si s ní potřásla rukou a odešla.

Hutch si krátce pohovořila s údržbou o smlouvách s dodavateli a pak sešla do zasedací místnosti na každotýdenní schůzku s komisařem. Zpravidla šlo o volně pojatou záležitost, které se účastnilo šest vedoucích oddělení. Asquith nebyl dobrý plánovač ani dobrý posluchač. Jednání nemívalo konkrétní program, třebaže jí ho pro tento případ stanovil. Všechno to ale byly poměrně rutinní věci, takže s ním byla za dvacet minut hotová.

O Bulících se program nezmiňoval. „Než vás nechám odejít,“ zakončila Hutch jednání, „všichni víte, jaká je situace na Lookoutu.“

„Bulíci?“ zeptal se ředitel personálního oddělení. Musel se hodně snažit, aby zachoval vážnou tvář.

Hutch na tom nic humorného neviděla. „Franku,“ řekla, „v prosinci mnoho z nich zemře. Jejich civilizace možná s nimi. Jestli má někdo nápad, jak tomu zabránit, ráda si ho poslechnu.“

„Kdybychom měli trochu víc času,“ řekla Lydia Wu-Chenová z oddělení věd o životě, „mohli bychom zřídit základnu na jejich měsíci. Evakuovat je. Dostat do bezpečí aspoň část z nich.“

Hutch pokývala hlavou. „Je to moc daleko. Jenom na cestu tam potřebujeme devět měsíců.“

„Myslím, že to není možné,“ řekl Wendell McSorley z oddělení fyziky.

Frank se rozhlédl po svých kolezích. „Viděli jste záběry z Moonlightu? Musíme najít způsob, jak mrak zastavit. Jinak jim můžeme zamávat na rozloučenou.“

„S mrakem nenaděláme nic,“ řekl Wendell.

„Žádná magická kulka?“ zeptala se Lydia. „Vůbec nic?“

„Ne.“

Hutch popsala nápad Toma Callana. Podle Wendella existovala možnost, že by to mohlo fungovat. „Ale pomohlo by, kdybychom tam s tím byli o pár let dřív. Čekali jsme, až si ta věc Bulíků všimne.“

„Totéž se může stát příští měsíc někde jinde,“ připomněla Hutch. „Potřebujeme zbraň.“

„V tom případě potřebujeme peníze,“ řekl Wendell. „Někdo musí začít brát program vážně.“ Podíval se přímo na Hutch.

Což ji přivedlo zpátky k otázce potravin a přikrývek pro ty, kteří přežijí. Ráda by poslala i zdravotnický materiál, ale neviděla žádný rychlý způsob, jak zjistit, co by se hodilo. Takže zdravotnické potřeby mohla pustit z hlavy. Jídlo se bude muset syntetizovat, až zjistí, co mohou místní obyvatelé jíst. Ale kdo to udělá?

Požádala Mariu, aby ji spojila s doktorkou Alvou. Je velmi zaneprázdněná, řekli jí. Kdo že je Priscilla Hutchinsová? Ale o deset minut později ji Maria informovala, že doktorka Alva je na lince. Zdálo se, že to na ni udělalo dojem. „A mimochodem,“ dodala, „ta návštěva, kterou máte na třetí, už čeká.“

Alva měla na sobě pracovní oděv a vypadalo to, že je v nějaké provizorní laboratoři. „Co pro vás můžu udělat, Hutch?“ zeptala se. Neznělo to mrzutě, ale žádné řeči na úvod nebyly zapotřebí.

„Víte o Lookoutu, Alvo?“

„Jen to, co jsem četla.“

„Bude to pro ně katastrofa.“

„Chcete je varovat? Alespoň je upozornit, co se na ně žene?“

„Příští týden odlétá expedice s lingvisty.“

„Zaplaťpánbu za to. Patrně to neznamená, že už máme na planetě lidi, kteří by s nimi mohli hovořit.“

„Zatím ne. Teprve jsme se tam dostali. Ale snažíme se.“

„Obávala jsem se, že budete chtít nezasahovat. Chcete, abych vám pomohla změnit protokol?“

„To není ten pravý důvod, proč volám. Chceme jim poslat zásoby. Nemáme zatím žádné vzorky, ze kterých bychom mohli vyjít, ale hned, jak se mi podaří je získat, jim pošleme jídlo a přikrývky. A zdravotnické potřeby, jestli je to možné. Všechno, co se bude zdát vhodné.“

„To je dobře. Možná se vám podaří některé zachránit. Co potřebujete ode mě?“

„Radu. Až získám chemická složení, kdo by mohl být ochotný potravu syntetizovat?“

„Zadarmo?“

„Pravděpodobně zkusím přesvědčit Akademii, aby nějaké peníze uvolnila, ale mám své pochyby.“

„Vaše největší naděje je Hollins & Groat. Promluvte si tam s Eddiem Cummingsem.“

„Kde ho najdu?“

„Zavolejte na firmu. Řekněte mu, že jste se mnou mluvila. Že bych to považovala za osobní laskavost. Nebo raději počkejte do zítřka, zkusím ho sehnat a zařídit to. Asi nemáte představu, co budete potřebovat, že?“

„V tuto chvíli ne.“

„Dobrá. Zjistím, co se dá dělat. Jestli se vám už neozvu, zavolejte mu zítra odpoledne. Vašeho času.“

Osobou, s níž se měla setkat o třetí, byl reverend George Christopher, M.A.D.S., S.T.D. Zastupoval Misionářskou radu Církve zjevení. Jeho skupina byla momentálně největší a nejvlivnější fundamentalistickou organizací v SAU.

Christopher byl jako od Nathaniela Hawthoma. Vysoký, přísný, zbožný, očima neustále pátral nahoře, jako by komunikoval s nějakým satelitem. Protahovaná dikce, která byla výsledkem příliš mnoha let na kazatelně a způsobovala, že si lidé mysleli, že slovo Bůh má dvě slabiky. Byl bledý, měl úzkou bradu a dlouhý nos. Řekl jí, jak je rád, že se s ní setkává, že podle něj je třeba, aby se v hierarchii Akademie objevila nějaká čerstvá krev, a naznačil, že je s Asquithem velký kamarád.

A skutečně jím byl. Jeho církev samozřejmě nebyla sponzorem, ale měla vliv na lidi v administrativě země a vládla značnou politickou mocí. Reverend Christopher byl občasným hostem v Asquithově víkendovém sídle u zátoky Chesapeake. „Michael je dobrý člověk,“ prohlásil. „V Akademii odvedl velký kus práce.“

„Ano,“ přisvědčila. Hlavou jí blesklo, jestli za lhaní knězi není nějaký zvláštní trest. „Pracuje velice tvrdě.“ Pohodlně se posadil do jednoho z křesel a upravil polohu svých dlouhých nohou, upravil úsměv, upravil svou auru. „Paní Hutchinsová,“ začal, „děláme si o obyvatele Lookoutu starosti.“ To sloveso a tři podstatná jména daly jeho rtům hodně práce. „Povězte mi, opravdu se to místo tak jmenuje?“

„Ne,“ řekla. „Nemá jiné označení než číslo.“

„Tedy, ať už je to jakkoli, jsme znepokojení.“

„Tak jako my všichni.“

„Ano. Jistě. Budeme schopní tu katastrofu odvrátit?“

„Pravděpodobně ne. Pokusíme se o to. Ale nezdá se, že bychom měli moc šancí.“

Přikývl, jako by naznačoval, že je to pro člověka obvyklé. „Požádáme naše lidi, aby se modlili.“

„Děkuji vám. Malý božský zásah by se nám hodil.“

Vzhlédl, vystopoval svůj satelit a znovu přikývl. „Zajímalo by mě, jestli jste někdy přemýšlela o tom, jak ty mraky vznikají. Kdo je posílá.“

Zamrazilo ji. Kdo? Ale co! Pravda byla taková, že stěží uběhl den, kdy by o tom nepřemýšlela, od toho strašného odpoledne před třiceti lety, když se dívala, jak se první mrak zakousl do Delty – zakousl se do ní proto, že ona, Frank Carson a další vytesali několik čtverců, aby ho přilákali. A ta věc se přihnala jako pekelný pes.

„Mnoho dobrých lidí ví, o co tady jde,“ řekl. „Prohlédli si ty mraky a přesně vědí, co se děje.“

„A to je?“

„Bůh s námi ztrácí trpělivost.“

Hutch k tomu fakticky neměla co říct, a tak si prostě odkašlala.

„Vím, jak vám to zní, paní Hutchinsová – mohu vám říkat Priscillo?“

„Samozřejmě.“

„Vím, jak to zní, Priscillo, ale musím se přiznat, že i pro mne je těžké pochopit, proč by Bůh ve vesmíru vytvořil takový objekt.“

„Možná to není přirozený objekt, pane reverende.“

„Předpokládám, že je to možné. Je těžké si to představit, ale předpokládám, že by se to mohlo stát. Jak víte, nejsem fyzik.“ Řekl to tak, jako by si ho někdo mohl s fyzikem snadno splést. „Až dostanete odpověď, dejte mi vědět, prosím. Prozatím vám musím říct, co si myslím, že to tak je.“

„A co to je?“

„Zkouška.“

„Dosti krutá.“

„Nebyla by první taková.“

To nemohla popřít. Války, hladomory, holokausty. Svět uměl být tvrdý. „Mohu se zeptat, jak bych vám mohla pomoci, pane reverende?“

„Samozřejmě.“ Přehodil nohy do jiné polohy a zadíval se na ni. Pochopila, že posuzuje, nakolik může být upřímný. „Vy nejste věřící, že?“

Hutch nevěděla. Byly chvíle, kdy skoro cítila přítomnost nějaké vyšší moci. Byly chvíle, kdy se situace stala zoufalou a ona se modlila o pomoc. Ze skutečnosti, že seděla v této kanceláři, se dalo usoudit, že modlitby snad byly vyslyšeny. Anebo prostě měla štěstí. „Ne,“ řekla nakonec. „Mně to tam venku připadá dosti mechanické.“

„V pořádku. Budiž. Ale chci, abyste se krátce zamyslela nad tím, co znamená být člověkem, který věří, který skutečně věří, že existuje Stvořitel. Který věří bez otázek, že existuje soud, že všichni budeme muset jednoho dne před Stvořitele předstoupit a předložit účty za svůj život.“ Do jeho hlasu se vkradl ovládaný zápal. „Představte si tento život jen jako ochutnávku toho, co přijde.“ Zhluboka se nadechl. „Priscillo, vědí tato stvoření o Bohu?“

V prvním okamžiku ji napadlo, že mluví o zaměstnancích Akademie. „Bulíci?“ zeptala se. „Nemáme o nich zatím žádné informace, pane reverende.“

Zadíval se přes ni k oknu, na závěsy. „Čeká je katastrofa, a pravděpodobně nemají útěchu ve vědění, že existuje milující Bůh.“

„Mohli by namítnout, že kdyby měli milujícího Boha, nečekala by je katastrofa.“

„Ano,“ odvětil. „Vy byste se na to tak dívala.“

Uvažovala, kam asi směřuje. „Reverende Christophere,“ řekla, „je těžké si představit, co bychom mohli udělat s jejich náboženskými názory.“

„Priscillo, zamyslete se nad tím na okamžik! Je jasné, že mají duši. Je to vidět na jejich stavbách. Na jejich městech. A tyto duše jsou v ohrožení.“

„V tuto chvíli si dělám větší starosti o jejich těla, pane reverende.“

„Ano, tomu věřím.“ Účastné přikývnutí. „Jistě pochopíte, když poukážu na to, že je možné ztratit mnohem víc než jenom pozemský život.“

Ubránila se poukazu na fakt, že Bulíci žádný pozemský život nemají. „Samozřejmě.“

„Je to čistě krátkodobá záležitost.“

„Přesto…“

„Chtěl bych tam vyslat několik misionářů. Dokud je čas.“ Jeho vystupování zůstalo klidné a věcné. Jako by navrhoval, aby nechali dovézt několik krabic pizzy. „Já vím, že s tím vším nesouhlasíte, Priscillo. Ale žádám vás, abyste mi důvěřovala.“

„Protokol to nepřipouští, pane reverende.“

„Toto jsou zvláštní okolnosti.“

„To je pravda. Ale neexistuje žádná právní úprava a já nemám pravomoc protokol obejít.“

„Priscillo. Hutch! Říká se vám Hutch, ne?“

„Ano, přátelé mi tak říkají.“

„Hutch, žádám vás, abyste projevila kousek odvahy udělat správnou věc.“ Vypadalo to, že má slzy na krajíčku. „Pokud to bude nutné, církev vás bezvýhradně podpoří.“

Jistě. Přesně to teď Bulíci potřebují, dozvědět se o pekelném ohni a zatracení. „Je mi líto, pane reverende.“ Vstala a dala tak najevo, že rozhovor je u konce. „Byla bych ráda, kdybych mohla pomoci.“

Postavil se, viditelně zklamaný. „Možná byste si o tom měla promluvit s Michaelem.“

„On by měl také svázané ruce.“

„V tom případě se budu muset obrátit na vyšší místa.“

Nebyla si jistá, ale jeho poslední dvě slova jako by měla velká začáteční písmena.

Josh Keppler zastupoval firmu Island Specialties a. s., významného hráče v oblasti komunikací, bankovnictví, zábavy a maloobchodního prodeje. Plus pravděpodobně několik dalších oborů, na něž si Hutch v tu chvíli nedokázala vzpomenout.

Každý, kdo žádal o schůzku s provozním ředitelem, musel nejdříve udat, o co mu jde. Předpokládala, že u komisaře je to stejné, ale pokud se tak stalo, Asquith jí tu informaci nepředal. Stával se z toho dlouhý den a Hutch si nedokázala představit, že by Keppler mohl říct něco, co by si se zájmem vyslechla.

„Bižuterie,“ spustil.

„Co prosím?“

„Bulíci na sobě nosí spoustu bižuterie. Vypadá dosti dobře. Něco jako raný Egypt.“

„Je mi líto, ale obávám se, že vám nerozumím.“

„Originální kousky by měly pro sběratele obrovskou cenu.“

„Proč? O to, co nosí Nokové, se nezajímá nikdo.“

„Noky nemá nikdo rád. Bulíky lidé milují. Nebo aspoň budou, až rozjedeme svou kampaň. A navíc, Bulíky čeká katastrofa. To všemu dodává jistou nostalgii. Z těchto věcí se okamžitě stanou relikvie.“

Keppler byl oblečený do bílého saka a kalhot a měl knír – obličejové ochlupení se po dlouhé pauze znovu dostávalo do módy –, který mu nijak nepomáhal. Když se k tomu přidaly tmavé oči zasazené blízko u sebe, vlasy rozdělené uprostřed hlavy úhlednou pěšinkou a nucený úsměv, vypadal jako neschopný podvodník. Nebo neúspěšný svůdník. Nechtěla by ses večer zastavit u mě na pokoji, kotě? 

„Takže Island Specialties chtějí…“

„Posíláme tam loď. Odletí zhruba za týden. Nedělejte si starosti. Všechno si zařídíme sami a nebudeme překážet.“ Měl u sebe složku, kterou teď rozevřel a položil před ni. „Tohle znamená oficiální vyrozumění. Jak to požaduje zákon.“

„Ráda bych to pochopila. Posíláte na Lookout loď. A chcete…“

„Udělat pár obchodů.“

„Proč tu bižuterii jednoduše nenapodobit? Víte přece přesně, jak vypadá.“

„Autenticita, paní Hutchinsová. To je to, co jí dává cenu. Každý kousek bude mít certifikát pravosti.“

„To nemůžete udělat!“ Odstrčila dokument přes stůl zpátky, aniž se na něj podívala.

„Proč ne?“

„Především, Lookout je pod patronátem Akademie. Potřebujete na to povolení.“

„Nepředpokládali jsme, že by s tím mohl být problém.“

„Je. Za druhé by to bylo porušení protokolu.“

„Jsme ochotní do toho s tím rizikem jít.“

„Jak to myslíte?“

„Nedomníváme se, že by ten argument u soudu obstál. Protokol nebyl nikdy prověřen, paní Hutchinsová. Proč by si někdo měl myslet, že soud v Haagu má jurisdikci někde u Alfy Centauri?“

Nejspíš měl pravdu. Obzvlášť kdyby Akademie tato práva de facto uznala přijetím jeho oznámení. „Zapomeňte na to!“ řekla.

Keppler se pokusil o úsměv, ale pohnuly se jen jeho rty. „Paní Hutchinsová, pro Akademii by to mělo značný finanční přínos.“ Naklonil hlavu, aby jí dal najevo, že Island Specialties je připravena podplatit nejenom Akademii, ale také ji.

„Skoro si říkám, jestli ten mrak nepředstavuje jeden z menších problémů, které Bulíci mají,“ prohlásila.

Jeho výraz nadále naznačoval, že se usilovně snaží být jejím přítelem. Při jejím vtípku roztáhl tvář do širokého úsměvu. Bezelstně jej setřepal, aby ukázal, že se neurazil. „Nikdo nepřijde k úhoně,“ řekl. „A my všichni z toho budeme mít krásný užitek.“

„Pane Kepplere, jestli se vaši lidé k Lookoutu přiblíží, zasáhneme, abychom svá přednostní práva chránili.“

„A co přesně to znamená?“

„Zkuste se tam ukázat a uvidíte.“ Ve skutečnosti věděla, že se firmě nepodaří sehnat nadsvětelník na takovou cestu, pokud se nebude moci prokázat souhlasem Akademie, nebo alespoň její lhostejností.

Komisař považoval vztahy s veřejností za svou hlavní odpovědnost. Eric Samuels, jeho ředitel PR, obvykle plánoval tiskovou konferenci na každý pátek ve čtyři odpoledne. Krátce před tou hodinou uslyšela, jak vesele pozdravil Mariu a následně vpadl do kanceláře, plný energie a dobře naladěný. Dělal překvapeného, že za stolem vidí Hutch, a zažertoval, že komisař nikdy nevypadal líp.

Chtěl, aby podepsala několik tiskových zpráv týkajících se věcí, které ve skutečnosti nebyly nijak důležité. Překvapilo ji, že nemá pravomoc vyřídit je sám. Jeden z předních světových fyziků měl na příští týden naplánovanou návštěvu Akademie a Eric to chtěl pojmout jako velkou událost. Několik nových artefaktů šlo na výstavu do křídla knihovny pojmenovaného po Georgi Hackettovi. (Tohle ji zabolelo. Před třiceti lety jí George ukradl srdce a ztratil život.) Dále tam bylo oznámení, že se v budovách Akademie instaluje nový software, jenž bude přívětivější k návštěvníkům.

„V pořádku,“ řekla a rozmáchle podepsala. Líbil se jí ten pocit moci, který to s sebou neslo. „Dobře.“

„Michael mi nenechal nic?“ zeptal se. „Ohledně Bulíků? Dnes se na mě sesypou kvůli Lookoutu.“ Eric byl vysoký a vypadal by docela dobře, pokud by se mu podařilo přenést na okolí dojem, že někdo je doma. Ve skutečnosti prázdný nebyl, ale vypadal tak.

„Ne,“ odpověděla. „Michael nenechal nic. Ale já pro tebe něco mám.“

„Vážně?“ Zatvářil se podezíravě, jako by se mu chystala dát nějaký úkol.

„Co to je?“

Pustila projektor a uprostřed místnosti se objevil Bulík. „Jmenuje se Tilly.“

„Opravdu?“

„Ale ne. Ve skutečnosti nevíme, jak se jmenuje.“ Změnila obraz. Ocitli se v jedné ulici města s chrámem. Bulíci byli všude. Za pulty v krámech, postávali a hovořili, jezdili na zvířatech, která byla ošklivá a hezká současně (jako buldok nebo nosorožec). Malí Bulíci s křikem pobíhali za skákajícím míčem.

„Jsou úžasní!“

„Jsou, že?“

„Kolik takového materiálu máme?“

Vypnula zvuk, vytáhla disk a podala mu ho. „Tolik, kolik budou naši klienti chtít.“

„Výborně,“ řekl. „Televizní stanice si to zamilují.“

Nejen to, pomyslela si. Jestli veřejnost zareaguje takovým způsobem, jakým Hutch předpokládala, že zareaguje, bude pro vládu politicky velice obtížné rozhodnout, že Bulíci jsou spíš přítěží než přínosem, a jednoduše je nechat na holičkách.

Na konci dne sešla dolů do laboratoře. Harold byl ve své kanceláři, připravoval se k odchodu. „Něco nového o tewcích?“ zeptala se.

„Vlastně ano,“ řekl, „máme další.“

„Opravdu?“

„Znovu v Kravském zvonci.“

„Pořád žádná hvězda, která by to mohla být?“

„Tenhle už svítil, když agregát začal být funkční. A nemáme kvalitní snímky, jak oblast vypadala předtím, takže fakticky nevíme. Ale je to tewk. Spektrogram odpovídá. Mimochodem, jeden z těch starších zhasl.“

„Fajn.“

„K tomu, který zhasl – nevíme, jak dlouho byl aktivní, protože nevíme, kdy začal. Mohlo to být několik týdnů předtím, než agregát začal fungovat.“ Zatahal si za bundu, jako by z ní visel kousek cupaniny. Nakonec to vzdal. „Na tom je taky něco zvláštního. Na tom, jak se vypínají.

Pravá nova se obvykle zvolna vytratí. V každém cyklu může i několikrát znovu ožít. Trochu víc zahořet. Ale tyhle věci…“ Zapátral po správném slovu. „Když skončí, tak prostě skončí. Zmizí a už o nich nikdo nikdy neuslyší.“

„Jako když zhasne světlo?“

„Ano. Přesně tak.“ Zamračil se. „Je venku chladno?“

Hutch nebyla venku od rána. „Nevím,“ přiznala.

„Je tu ještě něco.“ Vypadal potěšeně, zmateně, pobaveně. „Mraky mají tendenci přicházet ve vlnách.“

„To je staré, Harolde.“

„Někdy to neplatí, ale ty, které jsme viděli, to zpravidla dělají. Zajímavé je, že jsme zaznamenali některé mraky v blízkosti tewků. Když budeme předpokládat, že se také pohybují ve vlnách, tak se přinejmenším čtyři tewky a možná dokonce všechny vyskytly na čelech vln.“

Podívala se na něj, snažila se pochopit, co to znamená. „Chceš mi říct, že to všechno jsou útoky? Že sledujeme planety rozmetávané na kusy?“

„Ne.“ Zavrtěl hlavou. „Nic takového. Na takový scénář se přitom vydává příliš mnoho energie. Říkám jen, co jsem řekl. Jsme si poměrně jistí, že všude, kde došlo k jedné z těch explozí, byl přítomen mrak.“

„Nemáš vůbec žádnou představu, co by se mohlo dít?“

„No, vždycky pomůže, když si člověk může věci pospojovat. Vyloučí se tím zavádějící možnosti.“ Usmál se na ni, skoro rozverně. „Včera v noci jsem se procházel Georgetownskou galerií.“ Hledal něco v kapsách. Rukavice. Kde měl rukavice? „Zamyslel jsem se.“ Našel je v zásuvce stolu, zamračil se, podivil se tomu, jak se tam mohly dostat, a navlékl si je. Vypadalo to, jako by na Georgetownskou galerii zapomněl.

„No a…,“ pobídla ho Hutch.

„O čem jsem to mluvil?“

„O Georgetownské galerii.“

„Ach, jistě! Mám představu, co by omegy mohly být.“

Zadržela dech. Sem s tím! Řekni mi to. 

„Je to jenom nápad,“ řekl. Podíval se, kolik je hodin, a pokusil se protlačit kolem ní. „Hutch, jdu pozdě na večeři. Nech mě o tom ještě trochu popřemýšlet, ozvu se ti.“

Chytila ho za ruku. „No tak, Harolde! To se nedělá, hodit takovou vějičku a odejít. Opravdu jsi na to přišel?“

„Dej mi několik dní. Potřebuju si něco propočítat. Získat víc dat. Jestli najdu co hledám, ukážu ti, co by to mohlo být.“

KNIHOVNÍ ZÁZNAM

„Jděte ke všem národům a učte je! Tento požadavek, který nám uložila evangelia, již není tak jasný, jako byl kdysi. Představují tvorové, kterým říkáme Bulíci, národ v biblickém smyslu? Jsou, stejně jako my, duchovní bytosti? Dá se říci, že mají duši?

Za poslední roky jsme potřetí postavení před otázku mimozemské inteligence, bytostí, které mají, jak se zdá, smysl pro morálku a daly by se tudíž označit za děti Boha. Doposud jsme to odkládali, odvraceli zrak a vyhýbali se otázce, která je nám evidentně kladena: Bylo ukřižování jedinečnou událostí? Vztahuje se pouze na ty, kteří se narodili pozemským matkám? Nebo je jeho platnost rozšířena na všechny světy, které mohou děti Adamovy navštívit?

Co přesně je naší odpovědností? Není to jednoduchá otázka a my musíme přiznat, že v Písmu svatém nenacházíme připravenou odpověď. Stojíme na křižovatce. A zatímco sami přemýšlíme, jak pokračovat, chtěli bychom připomenout těm, kteří jsou v konečném důsledku pověření rozhodováním, a kteří to odkládali více než třicet let od prvního objevu na Inakademeri, že nejednání je také rozhodnutí. Na Bulíky se žene mrak, a my zatím čekáme na příležitost. Celá křesťanská komunita se dívá. A je pravděpodobné, že precedens, který bude v příštích několika měsících ustanoven, určí směr misionářských snah dlouho do budoucnosti. Pokud skutečně rozhodneme, že evangelia nejsou aplikovatelná mimo Zemi, měli bychom také uvést, hlasitě a jasně, důvody proč. Naproti tomu jestli platí, měli bychom jednat. A rychle. Čas běží.“

– Křesťanství dnes, duben 2234. 

kapitola 8

Kosmická stanice Union,

pátek 14. března.

Hutch tiše seděla v zadní části instruktážní místnosti, zatímco Collingdale mluvil ke svým lidem. Bylo jich pětadvacet: xenologové, sociologové, matematikové a technici. A především tým dvanácti jazykových specialistů, jejichž prací bude interpretovat surová data odesílaná posádkou Jenkinse a získat zběhlost v základní buličtině.

Loď Kalif al-Džahání bylo vidět průzory. Byla to jedna ze starších lodí Akademie a Hutch si se zlou předtuchou vybavila slova hlavního technika. Pravděpodobně to bude dobré, ale žádné záruky. Collingdale neměl radost. Ale smířil se s realitou jejich postavení a oni o situaci informovali dobrovolníky. Nikdo se nerozhodl odstoupit.

Říkal jim, že se chystá proniknout na nové území, a je rád, že je má s sebou.

„Požádala jsem Jenkinse, aby pořídil co možná nejvíc záznamů,“ řekla Collingdaleovi několik hodin předtím. „Umístí audiovizuální snímače všude, kde to půjde. Doporučila jsem jim, aby sbírali data a protokolem se příliš netrápili, pokud původní obyvatelé neprojeví nepřátelství. V tom případě to zabalí, dokud nepřiletíte vy.“

„Jestli se ukáže, že jsou nepřátelští, pochybuji, že pro ně dokážeme mnoho udělat,“ řekl Collingdale.

To přivedlo na přetřes otázku vybavení. S kolika sběrnými snímači musela skupina z Jenkinse pracovat? Určitě jich nebylo mnoho. Prováděli běžný průzkum, a pokud se nedělo nic neobvyklého, neměli pro záznamovou techniku velké využití. Budou muset improvizovat s náhradními součástkami. V každém případě jich nebude víc než hrstka.

Zařídila, aby na Jenkinse odešla zásilka snímačů spolu s nějakými optickými maskovači, včetně velké jednotky, která se dala použít k ukrytí jejich přistávacího modulu. Nic z toho však nemělo dorazit dřív než za několik týdnů. Takže to prozatím zůstane na fantazii Jacka Markovera. Hutch ho znala a nedovedla si představit nikoho, koho by tam měla v současné situaci raději.

Collingdale samozřejmě už hovořil se členy svého týmu individuálně. Ale teď byli poprvé všichni pohromadě. Udělalo jí radost, že odmítal používat termín Bulíci. 

To nastolilo otázku správné terminologie. Kdyby byl Lookout vidět ze Země, nacházel by se v souhvězdí Draka. Jenže Dračané by se neujalo. Byli blízko mlhoviny činka, ale ani to příliš nepomáhalo. Nakonec, když si uvědomila, že nad tou věcí nemá žádnou moc, a slyšela, jak média do omrzení mluví o Bulících, nechala to plavat. Bylo už příliš pozdě.

Collingdale dokončil své úvodní poznámky, které se skládaly převážně z orientačních informací a uvítání na palubě. Vyzval je, aby se připravili k odletu, ale lingvisty požádal, aby ještě chvíli zůstali. Podle mínění Hutch byli srdcem a duší operace. A s radostí u nich pozorovala velkou míru nadšení.

Jejich šéfkou měla být Judy Sternbergová. Byla Izraelka, specialistka na průnik jazyka a kultury a rozená vůdkyně. Collingdale ji představil a ona řekla, co měla na srdci. Jak je ráda, že s nimi může pracovat. Je to příležitost přispět velkým dílem. Ví, že podají obdivuhodný výkon.

Judy nebyla vyšší než Hutch, ale vyzařovala z ní síla osobnosti. „Dámy a pánové,“ uzavřela svou řeč, „zachráníme Bulíky. Ale nejdříve se Bulíky staneme.“

A pak se zbavujte nějaké terminologie! Mrzelo ji, že Jack Markover v těch prvních hlášeních nepřišel s něčím jiným.

Collingdale Judy poděkoval a potřásl si s ní rukou. „Cestou na Lookout pronikneme do jejich jazyka,“ řekl lingvistům. „Ovládneme ho. A až tam přiletíme, budeme místní obyvatele varovat, co se chystá. Pomůžeme jim evakuovat města a zamířit do kopců.“ Pousmál se tomu. „A poskytneme jim pomoc. Jestli na to dojde, budeme třeba s nimi. Uděláme, co bude nutné, abychom jim zachránili zadky.“

Jeden z lingvistů zvedl ruku. Hutch ho znala ze seznamu pasažérů jako Valentina Scarpella z Benátek. „Jak to uděláme?“ zeptal se. „Proč by nám měli věřit?“

Valentino měl oslnivý úsměv a tvář prvního milovníka. Polovina žen ve skupině už k němu blaženě vzhlížela.

„V době, kdy dorazíme na místo, jim mrak bude viset nad hlavou,“ odpověděl Collingdale. „Myslím si, že nebude těžké někoho přesvědčit.“

To spustilo aplaus. Někdo pověsil na stěnu obrázek Bulíka s očima jako talíře a širokým, prázdným úsměvem. Byli to mazlíčci a lidé z Akademie, možná i celý svět, je přijali za vlastní.

„Může se stát,“ dodal, „že se nebudeme muset schovávat za maskováním. Hutch, která je tam vzadu – Hutch, mohla bys na okamžik vstát? – Hutch dělá co může, aby nám protokol nekladl překážky. Je možné, že až doletíme k Lookoutu, budeme moci přijít, pozdravit je a doporučit, aby všichni jednoduše opustili město. Ale ať to dopadne, jak to dopadne, nebudeme tam stát a dívat se, jak umírají.“

Další aplaus.

„Děkuji vám.“ Prýštila z něj sebedůvěra.

Když všichni lingvisté vyšli po rampě nahoru do al-Džaháního, vzala si Collingdalea a Judy stranou. „Oceňuji vaši odvahu,“ řekla. „Ale nikdo nezůstane na planetě, až tam omega přiletí.“ Podívala se oběma do očí. „Nikoho tam neztratíme. Rozumíte tomu?“

„Mluvil jsem metaforicky,“ odvětil Collingdale. „Dáme na ně pozor.“ Pohledem našel potvrzení u Judy a Judy se podívala na Hutch.

„Nedělejte si starosti,“ řekla. „Nedopustíme, aby se něco takového stalo.“

Pak si potřásli rukama. Sbohem! Hodně štěstí. Za pár let se uvidíme. Objímání všude kolem.

Přemýšlela o Thrillseekers a. s., Církvi zjevení a Island Specialties. Včera přišli čtyři další, maloobchodní prodejce oděvů, který chtěl přivézt několik místních obyvatel zpátky na Zemi, aby je využil jako modely pro novou řadu módy inspirované Bulíky („…a nezapomínejte, že bychom těm modelům zachránili život…“), která se mimochodem příliš nepodobala originálům, zástupce mediálních gigantů, kteří se dožadovali příležitosti katastrofu zaznamenat, obchodníka s hrami, který chtěl vytvořit hru, jež by se jmenovala Omega, a manažera od firmy Karman-Highsmith, který chtěl vyslat štáb, aby pořídil záběry lokací pro simulaci, na níž se již pracovalo. Byli do ní zapojení významní lidé.

Collingdale zůstal, když už Judy nastoupila. Pak se podíval Hutch do očí. „Nemrzí tě, že neletíš?“

„Ne,“ řekla. „Na tohle jsem už moc stará.“

Zatímco čekali na odlet, spojila se s lidmi ve službě a získala nejaktuálnější hlášení z Jenkinse. Bylo samozřejmě týden staré; tak dlouho to trvalo, než hypersvětelná komunikace dorazila od Lookoutu k ní. To byla další chyba, že dovolili, aby se jméno Lookout rozšířilo. Stal se z toho oblíbený žert nočních komiků, jakož i předzvěst katastrofy. Teď chápala, že v tom měli hned převzít aktivitu. Měli dát jméno hvězdě, něco jako Chayla, potom by planetě mohli říkat Chayla III. A z obyvatel by se stali Chaylané. Všechno by to bylo velice důstojné. Jenže na to už bylo příliš pozdě. Byla to její chyba, ale kdyby měla Akademie schopné oddělení public relations, chytilo by se toho hned.

Z Jenkinse nepřišlo nic nového. Stále diskutovali o tom, jak se nejlépe dostat dolů a porozhlédnout se. Nezáviděla Jackovi, který měl před sebou několik obtížných rozhodnutí. Operační důstojník si přitiskl sluchátka a ukázal jí, aby počkala. Poslouchal, přikývl a pak vzhlédl. „Máte na lince komisaře, paní.“

To bylo překvapení. „Vezmu si to v zasedací místnosti,“ řekla.

Komisař seděl na palubě jachty, s kapitánskou čepicí naraženou hluboko do očí. „Jen mě tak napadlo, že se ozvu,“ řekl. „Jak jsme na tom?“ 

„Dobře. Vidím, že ses do Ženevy nějak nedostal.“

Bezelstně se usmál. „Odletí al-Džahání podle plánu?“ 

„Ano. Jsou sbalení a připravení na cestu.“ Odmlčela se. „Proč?“

„Proč chci vědět, jak je na tom al-Džahání?“ 

„Proč mě nutíš to všechno absolvovat.“

„Říkal jsem si, že bude dobré, když si osvojíš, k čemu je protokol.“ 

Posadila se. „To se ti povedlo.“

„Dobře. Hutch, tady nejde jenom o Bulíky. Mluvíme o precedentu. Pokud ho porušíme na Lookoutu, pak všude, kde někoho najdeme, budeme křtít, prodávat motorizované vozíky a vozit tvory zpátky, aby se předváděli v cirkusech. Rozumíš?“ 

„Opravdu si myslíš, že by k tomu došlo?“

„Je těžké si představit, jak by se mohlo stát, že by k tomu nedošlo. Jestli tomu rozumím, řekla jsi jim, že nic z toho nebude.“ 

„Všem kromě médií. Získávají omezený přístup. Ale na planetu ne. Odkud to víš?“

„Už se ke mně doneslo hřmění oficiálních protestů. Dobře! Jsem na tebe pyšný.“ 

Vždycky Asquitha považovala za člověka, který se za každou cenu vyhne boji. „Jakou šanci podle tebe mají, Michaeli? Ty protesty.“

„Chabou až nulovou. Pokud v té hře neustoupíš.“ 

Let na Reaganovo letiště o chvilku zmeškala. Než aby čekala tři hodiny, chytila spoj do Atlanty a odtamtud odjela do Washingtonu magnetickým rychlovlakem. Kousek na jih od Richmondu vjeli do sněhové bouře, první, která se v té oblasti vyskytla za deset nebo více let. Jak se vlak pohyboval na sever, bouře postupně sílila.

Když se dostala domů a snesla se ve vánici na přistávací plochu, bylo už pozdě večer. Tor ji čekal na verandě.

Vystoupila z taxíku a proběhla vánicí. Dveře se otevřely a muž jí podal horkou čokoládu. „Tak co,“ řekl, „vypravili jsme všechny bezpečně do země Bulíků?“

„Doufám, že ano. Co Maureen?“

„Spí. Stýskalo se jí po mamince. Myslím, že se jí nelíbí, jak čtu George.“ Byla to narážka na George Monka, užvaněného šimpanze.

Horká čokoláda byla příjemná. Uvnitř domu plápolal oheň v krbu. Odložila šálek a setřásla si z bundy sníh.

„Stanice jsou toho plné,“ řekl. „Komentátoři vám velké šance nedávají.“

„Nejspíš mají pravdu.“ Chystala se posadit, když domovní UI (pojmenovaná po šimpanzi, nebo to možná bylo naopak) zazvoněním oznámila příchozí hovor.

„Kdo je to, Georgi?“ zeptal se Tor.

„Služba z Akademie. Pro Hutch.“ 

„To je zvláštní,“ řekla. „Neumím si představit, čeho by se to mohlo týkat.“ Ve skutečnosti uměla: první její myšlenkou bylo, že na al-Džaháním už vznikl problém.

Na obrazovce se objevila tvář Jean Kilgoreové. „Hutch?“ 

„Ano. Co máš, Jean?“

„Chtěla jsem, abyste věděla, že Harold je nemocnici. Zřejmě je to vážně.“ 

Potřebovala chvíli, aby to pochopila. „Co se stalo?“ zeptala se. „Jak mu je?“

„Infarkt. Odvezli ho do Georgetownu. Stalo se to odpoledne.“ 

„Víš něco o jeho stavu?“

„Ne, paní. Jen to, co jsem vám řekla.“ 

„Fajn.“

„Šel domů brzy. Říkal, že se necítí dobře.“ 

„Díky, Jean!“ Zamířila k šatníku, aby si vzala nový kabát.

„Jenny Kilbornová říká, že bral léky na srdce léta.“ 

„Ano,“ řekla. „Já vím.“

„Ale nemysleli si, že je to tak vážné. Jestli měl nějaké potíže, asi o tom nikomu neřekl. Jenny mluvila s někým z nemocnice. Nebo možná s policií. Nevím to jistě. Jeho sousedka prý nemohla kvůli sněhu otevřít hlavní dveře. Šel tam, aby ji pomohl vyhrabat.“ 

Paráda! Člověk se špatným srdcem. „Díky, Jean.“ Musela si vzít jiné boty. „Georgi, zavolej mi taxíka. A spoj mě s jeho tetou, s tou, která žije ve Wheatonu.“

Dovolat se tetě, se kterou se jednou před léty setkala, se jí nepodařilo. Pokud Hutch věděla, byla Haroldovým jediným příbuzným v oblasti. Ale dispečer ji informoval, že spojení není možné navázat. Zřejmě patřila k lidem, kteří nenosí komunikátor. Hutch to svým způsobem chápala. Uvažovala, že by ten svůj taky zahodila, jestli se někdy zbaví Akademie.

Všechny pokusy získat informace z Georgetownu také nevedly k ničemu. „Byl přijat,“ řekli jí v nemocnici. „Kromě toho momentálně nevíme nic.“ 

Dvacet minut po odletu z Woodbridge dosedla na střechu Georgetownského zdravotního centra. Vystoupila, na zasněžené rampě krátce ztratila rovnováhu a pospíšila si dolů k příjmu pohotovostního oddělení.

Teta tam byla, stála v malém kroužku znepokojeně se tvářících lidí. Mildred. Oči měla zarudlé.

Hutch se představila. Mildred se chabě usmála, potlačujíc slzy. Byla tam také sestřenice, sousedka, duchovní a Charlie Wilson, jeden z lidí z laboratoře. „Jak je na tom?“ zeptala se.

Charlie se na Hutch podíval pevným pohledem a zavrtěl hlavou.

NOVINKY

REKORDNÍ CHLAD NA STŘEDOZÁPADĚ

V St. Louis dosáhla teplota minus pětačtyřiceti.

SRN POSÍLÁ MÍROVÉ SBORY NA STŘEDNÍ VÝCHOD

Inirští rebelové podnikli bombový útok na vlak.

TSUNAMI ZABILA STOVKY LIDÍ V BANGLADÉŠI

Původcem zhroucení ostrova.

V LIDSKÉM MISTROVSTVÍ SVĚTA V ŠACHU PORAZIL SINGH HARRIGANA

První zápas o titul mimo Zemi.

DOKTORKA ALVA PŘIJALA PERUÁNSKÉ VYZNAMENÁNÍ

Oceněna za úsilí při propuknutí bolitidy.

ŽENA ZABILA ČTYŘI OSOBY V BARU V NEW HAMPSHIRE

Tvrdí, že se jejich duše chystal uchvátit ďábel.

RECESE SE DOSTÁVÁ DO TŘETÍHO KVARTÁLU

Nezaměstnanost stoupá už sedmý měsíc po sobě.

ŠEST MRTVÝCH NA BĚLEHRADSKÉM KONCERTU

Při Beethovenových slavnostech povolila hlavní tribuna.

DEALY VINEN

Miliardář usvědčen ve všech bodech žaloby.

Oběti demonstrují před soudní budovou.

Občanské žaloby dosud nerozhodnuté.

Čeká ho charakterová rekonstrukce.

SANASI PŘEDVOLÁN PŘED KONGRES

Předpokládá se, že odmítne vypovídat.

Martin odmítá jednání.

MIMOZEMŠŤANÉ V SOUHVĚZDÍ DRAKA

Primitivní civilizaci ohrožuje mrak.

Místní obyvatelé připomínají Bulíky.

DRUHÁ ČÁST

bulíci 

kapitola 9

Arlington,

sobota 15. března.

Harold se už neprobral k vědomí a ve 4.32 ráno byl prohlášen za mrtvého.

Hutch tam ještě byla, když to oznámili, snažila se poskytnout Mildred a sestřenici maximální podporu. Zavolala zprávu službě v laboratoři a poslechla si, jak doktor říká, že ho to mrzí, ale skutečně se nedalo nic dělat.

Bylo mu 106. Mildred vysvětlila, že doktoři mu před několika lety chtěli dát umělé srdce, ale on odmítl. Uvažovala proč. Vždycky působil dojmem racionálního člověka. A měl všechno, pro co žít: zdál se být se svou prací spokojený a ve světě ho uznávali.

„Byl sám,“ řekla Mildred. Z očí jí unikaly slzy. Vypadala relativně mladá, ale byla to Haroldova teta, takže i ona měla stovku za sebou.

Hutch vyšla z nemocnice pod oblohu, která byla ještě tmavá a studená. Hlavou se jí honilo, proč si toho nevšimla, proč nezasáhla. Nikdy ho k sobě nepozvala domů. Ani jednou. Přestože spolu nesčetněkrát zašli na oběd, přestože se mu svěřovala, když byla znechucená z práce. A on jí pokaždé říkal, aby se uklidnila, že všechno bude dobré. To přejde! Byla to jeho oblíbená průpovídka. Všechno přejde.

Torovi rodiče žili v Británii a její otec byl už dlouho mrtvý. Harold mohl být skvělý náhradní dědeček pro Maureen, kdyby to věděla. Kdyby ji to jen napadlo.

Stála na přistávací ploše a dívala se, jak se přes střechu nese několik posledních vloček. Pravděpodobně jen poletují ve větru, usoudila, neboť se zdálo, že sněžení už ustalo. Kolem přistávacích ploch se vršily závěje té hmoty.

Harold byl mrtvý. Nechtělo se tomu věřit.

Komunikátor jí zazvonil. Byl to Tor. „Co se děje?“ 

„Přišli jsme o něj.“

„To je mi líto.“ 

„Asi před půl hodinou.“

„Jsi v pořádku?“ 

„Ano. Jsem už na cestě domů.“

„Dobrá. Nachystám ti něco k snídani.“ 

„Ne. Pro mě nedělej nic, díky. Nemám hlad.“

Taxík přistál, vystoupila z něj nějaká žena a komunikátor Hutch zvukově upozornil, že je to její taxík. Nastoupila a ke křeslu se spustil bezpečnostní pás. A vedle ní se usadila myšlenka, kterou poslední dvě hodiny odháněla stranou: Harolde, co jsou omegy? 

Na druhý konec střechy, kde se nacházela plošina nouzového příjmu, se snesl stroj ambulance. Zadala taxíku svou adresu a opřela se.

Taxík se vznesl, zatočil na jih a nabral rychlost směrem k Potomaku.

Obvykle chodila v sobotu do práce na půl dne, obzvlášť když se něco dělo, což bylo prakticky pořád. Neseděla u svého pracovního stolu ani hodinu, když došla zpráva. Gallardo zkontroloval mrak v blízkosti Alfy Cassiopeiae a našel dalšího ježka. Situace byla stejná: Byl vepředu, pohyboval se stejným kurzem, stejnou rychlostí. Průměr šest a půl kilometru. Prvotní průzkum ukazoval, že se jedná o stejný objekt. Jediné, co bylo jiné, byla jeho vzdálenost od oblaku, pouhých patnáct tisíc kilometrů. Ta dvě místa byla vzdálená stovky světelných let.

Ani tu informaci nestačila pořádně vstřebat, když se služba přihlásila s další. Místní mrak měl taky jednoho. Opět byl totožný ve všem kromě vzdálenosti, která činila čtyři tisíce dvě stě kilometrů. Dokonce i bodliny byly rozložené stejným způsobem. Jako by ty objekty pocházely ze stejné formy. Bylo vidět určité drobné poškození, pravděpodobně způsobené kolizemi.

Vypadalo to neškodně.

Několik minut seděla a záběry si prohlížela, pak sjela dolů do laboratoře. Haroldova kancelář byla prázdná, ale byl tam Charlie Wilson a několik techniků. Hutch měla zkušenost, že šéfové bývají jen zřídkakdy oblíbení, a ať říkají zaměstnanci cokoli, nutně si oddechnou, když odejdou někam jinam. I v případě, že je to odchod do lepšího světa. Ale Harolda měli všichni rádi. A nálada v laboratoři byla skutečně stísněná.

„Víš, proč jsme ho potřebovali?“ řekl jí Charlie, když se posadila, aby si s ním vypila sklenku ananasového džusu. „Byl ve stejné váhové kategorii jako lidé, kteří se snaží probojovat se k technice. To znamená, že uměl říct ne. Dovedl udržet pořádek. Kdo teď odmítne Stettbergovi čas na systémech? Nebo Mogambovi?“

„Ty to uděláš, Charlie,“ řekla. „A já tě podpořím.“ Zatvářil se pochybovačně, ale Hutch se usmála. „Zvládneš to! Hlavně nedávej najevo žádnou váhavost. Řekni jim ne, a konec. Oznam jim, že jim zavoláme, pokud budeme mít využitelný čas. Potom jim hezky poděkuj a ukonči hovor.“

Dlouze se napil džusu, aniž cokoli řekl.

„Charlie…“ Změnila tón, aby poznal, že to téma je uzavřené. „Chci si s tebou promluvit o omegách.“

„Fajn.“

„Minulý týden, myslím, že ve středu, mi Harold řekl, že asi ví, co jsou zač.“

Charlie překvapeně naklonil hlavu na stranu. Jeho reakce ji zklamala. Doufala, že se mu Harold svěřil. „Tobě neřekl nic?“

„Ne, Hutch. Jestli měl nějaké představy, nechal si je pro sebe.“

„Víš to jistě?“

„Samozřejmě. Myslíš, že bych něco takového zapomněl?“ Haraldovu kancelář bylo vidět přes skleněnou tabuli. Na pracovním stole se vršily papíry, disky, časopisy, knihy a elektronická zařízení. Čekaly, až je někdo uklidí, narovná do krabic a pošle domů. „Prostě nevím, co si myslel, Hutch. Ale můžu ti říct jednu věc, kterou možná nevíš.“

„O co jde, Charlie?“

„Porovnali jsme tewky s omegami. S vlnami. Nebo alespoň s místy, kde by vlny měly být, pokud jsou konzistentní.“

„Řekl mi o tom. Takže existuje spojitost.“

„Zřejmě ano.“

A dvě omegy doprovázeli ježci. Měly všechny mraky své ježky? „Charlie,“ řekla, „ty objekty, které jsme našli, jak letí před omegami – vypadají jako nastražené miny. Bomby. Je možné, že to, co jste pozorovali, byly výbuchy ježků?“

„Ne.“ Zavrtěl hlavou.

„Jak si můžeš být tak jistý?“

„Dívala ses na záběry z Heffernana?“

Nedívala. Přečetla si zprávu.

„Exploze, která zničila Quagmor – říkám to správně? Pořád slyším dvě různá jména té lodi – se nedá srovnávat s tím, co vidíme, když exploduje jeden z tewků. Je to stejný rozdíl řádů jako mezi prskavkou a atomovkou.“

„Fajn,“ řekla. „To mě jen tak napadlo.“

Šli do Haraldovy kanceláře a prohledali hromady dokumentů. Ale nic se neukázalo jako nějak zvlášť relevantní. „Charlie,“ řekla, „potřebuji, abys prošel všechno, na čem pracoval. Podívej se, jestli bys nenašel něco nového o mracích. Nebo o tewcích.“

„Dobře.“

„Dej mi vědět, jestli na něco přijdeš.“

„Vlastně jsme už začali,“ řekl. Charlie byl vysoký a dlouhonohý, měl pískově žluté vlasy a průzračné modré oči. Na rozdíl od většiny vědců, kteří nastoupili do Akademie, se udržoval ve slušné fyzické kondici. O víkendech hrál basketbal se svými dětmi, plaval hodinu denně v bazénu Akademie a občas hrál tenis. Neměl genialitu svého šéfa, jenže tu neměl prakticky nikdo jiný.

„Dobře,“ řekla. „Pokračuj v tom. Ozvi se mi, kdyby se něco objevilo.“ Měla se k odchodu, ale zarazila se. „Co ty obrazce z nov, Charlie? Je kolem toho něco nového?“

„Myslíš, jak jsou seřazené do přímek?“ Zavrtěl hlavou. „Možná získáme lepší obrázek, jestli jich zpozorujeme víc. Ale myslím si, že představa nějakých obrazců je iluze.“

„Vážně? Proč?“

„Shlukují se v relativně malém prostoru. Když se to stane, můžeš prakticky vždycky pootočit pozorovací bod a získat nějaký obrazec.“

„Aha.“

„A pozorování se pravděpodobně omezují na ty dvě oblasti ne proto, že jsou to jediná místa, kde se vyskytují, ale proto, že zatím nemáme dost agregátů, které by byly na místě a fungovaly. Dej tomu čas. Pravděpodobně se jich objeví víc. Jestli ano, myslím, že uvidíš, že obrazce zmizí.“

KNIHOVNÍ ZÁZNAM

Harold Tewksbury

„Úspěchy, jichž za osmdesátiletou kariéru dosáhl, byly náležitým způsobem vypočítány jinde. Je jedním z té hrstky šťastných, kteří svým dílem překonají délku svého života. Ale to je také zaznamenáno jinde. Pro mě byla důležitá jeho neodmyslitelná slušnost a jeho smysl pro humor. Na rozdíl od mnoha velikánů našeho světa nebyl nikdy tak zaneprázdněný, aby si nemohl promluvit s novinářem, nikdy neměl tolik práce, aby nepodal pomocnou ruku příteli. Je naprosto výstižné, že zemřel, když pomáhal sousedce.

Ztrátu cítí všichni, kteří ho znali. Všichni jsme dnes ráno chudší.“

– Carolyn Magruderová,

vysílání UNN,

neděle 16, března 2234.

kapitola 10

Kosmická stanice Union,

neděle 16. března.

Dvakrát na Kolo během jediného víkendu.

Hutch stála s Julií Carsonovou, kapitánkou lodi, a dívala se, jak lidé z Rheal Fabric nakládají draka do Hawksbilla. Na trup bylo upevněno osm velkých válců, každý o průměru více než třicet metrů, a délce možná ještě jedenapůlkrát větší. V seznamu lodního nákladu byly uvedeny jako komíny. Ve skutečnosti to byly výrobny deště. Ve skladištích byly uloženy čtyři přistávací moduly spolu se starodávnou helikoptérou, na jejímž trupu se skvěl nápis KANADSKÁ ARMÁDA. Byl tam také tahač AV3, nákladní člun přebudovaný pro transport projektoru LCYC stejného typu jako ty velké používané v Příbřeží a dalších velkých zábavních parcích, půl tuctu čerpadel a hadice, kterých bylo celkem sedm kilometrů. Druhý LCYC projektor byl již namontovaný na spodní stranu lodi.

Hawksbill nebyl součástí flotily Akademie, byla to velká nákladní loď zapůjčená od významné přepravní společnosti, která ji poskytla současnému projektu s vědomím toho, že tak získá nejrůznější příznivou publicitu. Plus nějaké zvýhodnění v budoucích smlouvách s Akademií. Plus daňové úlevy.

Jako všechny lodě své třídy nebyl konstruovaný pro přepravu pasažérů a fakticky byla jeho kapacita omezená na pilota a dvě další osoby. Nebo tři, v případě nouze.

Pracovníci z Rhealu byli v záďovém skladišti, prováděli závěrečnou kontrolu draka před uzavřením vrat. Na rampě se objevil vozík se zavazadly a projel hlavní přechodovou komorou. „Operaci bude řídit Dave Collingdale,“ vysvětlila Hutch. „Všechno, co souvisí s Hawksbillem, máš na starost ty. Kellie tam bude s Jenkinsem. Znáš ji? Ano? To je dobře. Bude se s tebou střídat, abys mohla pomoci Marge se smontováním výroben deště.“

„Což znamená,“ řekla Julie, „že ona poletí s Hawksbillem na honěnou s omegou?“

„Ano.“

„Fajn,“ řekla. „Když to tak chcete.“

Julie byla pilotka Akademie, stará přibližně stejně jako Hutch v době, kdy letěla poprvé s nadsvětelníkem mimo sluneční soustavu. Licenci měla rok, ale svými schopnostmi si už získala dobrou pověst.

Hutch s ní cítila zvláštní spřízněnost. Byla to dcera Franka Carsona, který se s ní vyhýbal bleskům při jejich původním setkání s omegou u Delty.

Byla vysoká jako její otec, nosila stejný vojenský účes, měla hnědé oči, rusé vlasy po matce. Zastávala také matčino přesvědčení, že neexistuje situace, kterou by nedokázala zvládnout. Byl to jeden z důvodů, proč jí Hutch ten úkol nabídla. Čekala ji dlouhá doba nepřítomnosti s omezeným společenským životem, ale byla to příležitost k obohacení kariéry a šance ukázat, co v ní je. Dalším důvodem bylo, že uměla pilotovat tahač AV3.

Na horním konci rampy se objevil jeden z jejích pasažérů. Avery Whitlock byl jeden z dlouhé řady filozofů přírody, kteří získali na významu původně v devatenáctém století s Darwinem a Thomasem Huxleym, a pokračovali Lorenem Eisleyem, Stephenem Jay Gouldem a Esther Goldovou. Měl stříbrné vlasy, dlouhý nos a plachý úsměv. Byl to černoch, vyrostl se všemi aristokratickými výhodami, chodil do těch správných škol, stýkal se s těmi správnými lidmi. Měl však talent působit na lidi, který z jeho práce vyzařoval, a udělal z něj nejčtenějšího vědeckého autora své doby. Hutch věděla, že nakonec sepíše historii pokusu o záchranu Bulíků. Ať bude úspěšný či ne, Whitlock měl lidstvo rád a postará se o to, aby ono a Akademie dostaly za svou snahu to, co jim po zásluze patří.

Zadíval se ven na loď a Hutch uviděla, že mu maličko spadla brada. „Je to kolos,“ prohlásil. „Vážně je tam místo jen pro nás dva?“

Hutch se zeširoka usmála a zavrtěla hlavou. „Ráda tě vidím, White! A když započítáš kapitána, vejdou se tam ve skutečnosti tři.“ Seznámila ho s Julií, která ji překvapila, když se nechala slyšet, že Whitlockovu práci zná. „Obzvlášť se mi líbila Sova a lampa,“ řekla. Whitlock se rozzářil a Hutch znovu uviděla, že neexistuje rychlejší cesta k srdci spisovatele než vyjádření obdivu k jeho dílu.

Ukázalo se, že Julie má na vývoj ptáků vlastní názory. Hutch několik minut poslouchala a pak upozornila, že začíná být pozdě. „Samozřejmě,“ řekla Julie.

„Během letu budete mít spoustu času,“ dodala.

Whitlock se vrátil pohledem k lodi. „Netušil jsem, že bude tak velká.“

„Prakticky všechno jsou to skladové prostory,“ vysvětlila Julie. „Obytné kajuty jsou na nejvyšší palubě.“ Bylo vidět řadu průzorů. „Většina toho ostatního nemá kyslíkovou atmosféru.“

„Neuvěřitelné! Co vlastně vezeme?“

„Nějaká zařízení na výrobu deště a látkového draka,“ odpověděla Hutch.

Krátce nato se objevila Marge Conwayová. Byla to mohutná žena, bývalá baletka, i když Hutch by ráda viděla toho muže, který by ji chytil do náruče a zatočil se s ní. Důležitější bylo, že se jednalo o vynikající klimatoložku. Za dobu, co ji Hutch neviděla, se na ní nějak projevily roky. Ve vlasech jí začaly prosvítat šediny a kolem očí se objevilo několik vrásek. Ale v tom, jak se pohybovala, bylo stále něco z kočkovité šelmy.

Julie je vzala na palubu a ukázala jim jejich ubytování. Avery tady, Marge tam, omlouvám se, přátelé, je to trochu stísněné, ale útulné.

Hutch překvapilo, když Marge oznámila, že se letu osobně zúčastní. Skutečnost, že se jedná o dvouletou výpravu, jí podle všeho nijak nevadila. „K něčemu takovému se člověk dostane jednou za život,“ prohlásila, „když má štěstí. V žádném případě nepošlu někoho jiného.“ Děti už měla velké, manžel neobnovil smlouvu a Marge vysvětlila, že se od něj chce dostat co nejdál, jak jen to bude možné.

Hutch s nimi zůstala, dokud nepřišel čas opustit loď. Bylo to samozřejmě jiné společenské uspořádání než na al-Džaháním, který byl malou komunitou vydávající se na cesty. Tam budou vzájemné vztahy na palubě nesmírně odlišné. Vytvoří se kliky, lidé budou navazovat přátelství, hledat další se společnými názory, a nebudou mít žádný opravdový problém.

Hawksbill poletí devět měsíců se třemi lidmi na palubě. Na druhém konci se budou mít plné zuby. Collingdale bude moci lidi promíchat, aby je dovezl domů. Ale po většinu roku budou zavření spolu a budou muset nějak vycházet. Hutch měla před několika dny s Marge dlouhý rozhovor, aby se ujistila, a Whitlocka znala dost dobře, aby v jeho případě neměla žádné pochybnosti. Měli by to zvládnout. Ale bude to dlouhá cesta a ona věděla, že budou rádi, až spatří světlo na druhém konci.

Zatímco se pasažéři zabydlovali, odebrala se s Julií na můstek. „Měla bys Kellii vyřídit jednu důležitou věc,“ řekla. „Tato loď nebyla konstruována na to, aby se jakkoli přiblížila k omegám. Nemá správné designové řešení a mohla by přitáhnout blesk. Posloucháš, co říkám?“

„Ano, paní, vyřídím jí to.“

„Ona bude v té fázi operace kapitán. Ať jí bude říkat kdo chce, co chce, zachová si od mraku minimální odstup. Bude to ode mě mít mnohem dřív písemně, ale od tebe to možná bude maličko přesvědčivější.“

„O tom pochybuju,“ řekla Julie. „Jaký minimální odstup?“

„Pro tento druh plavidla je norma dvě stě kilometrů.“

„Dvě stě kiláků. Fajn. Řeknu jí to.“

Hutch požádala o svolení, aby se mohla posadit do křesla pilota, a zeptala se Julie na rodiče. Její otec byl v částečném důchodu, učil na Univerzitě Maine a dál dělal konzultanta Nadaci Margaret Tufu. Její matka Linda byla kurátorkou Hvězdného muzea, které obsahovalo třetí největší sbírku mimozemských artefaktů v Severní Americe, po Muzeu Akademie a Smithsonově muzeu.

„Vyřiď jim moje pozdravy,“ řekla Hutch.

„Vyřídím.“

„Doufám, že jsi stejně dobrá jako oni.“

„Ano, paní. Jsem.“

Byla to správná odpověď. Hutch zavrtěla hlavou a zadívala se na ovládací panel, navigační monitor napravo od pilota, oranžovou kontrolku signalizující zvýšení energie, a znovu pocítila tu obrovskou sílu pohonných jednotek. Nakonec si uvědomila, že Julie čeká, až odejde, aby mohla přistoupit k předepsaným kontrolám, a rozloučila se.

Popřála Marge a Whitlockovi hodně úspěchů, vyšla po rampě a vrátila se do Kola.

Když se dostala domů, čekal tam na ni Gregory MacAllister. Tor, který byl lepší kuchař než ona, měl připravenou večeři. Maureen bavila Maka tím, že běhala do kolečka, zatímco černé kotě se na to dívalo.

MacAllister byl velký muž ve všech smyslech toho slova. Zabíral mnoho prostoru. Byl intelektuální linebacker. Když vstoupil do místnosti, všichni nutně zpozorněli. Mac byl mezinárodní postava, šéfredaktor a esejista, který se s Hutch znal od doby, kdy spolu ztroskotali na Deepsix.

Začal se zajímat o Bulíky a zavolal jí, aby se zeptal, jestli by si s ní mohl promluvit o tom, co má Akademie na Lookoutu za lubem.

Hutch mu to nad vepřovými žebírky vysvětlila. Řekla mu o omezeních, která ukládá protokol, o své obavě, co by se stalo, pokud by ustanovili špatný precedens, o ježcích.

Když dojedli, přešli do obývacího pokoje a Hutch ukázala nějaké obrázky Bulíků. Byly z velké dálky, pořízené teleskopy z Jenkinse a ze satelitů. Měla také snímky chrámů, šíjové cesty s nějakou dopravou na ní, zemědělských usedlostí, parků a fontán. „To není špatné,“ poznamenal čas od času Mac, na nějž kultura Bulíků udělala viditelný dojem. Hutch chápala, že ho ohromila proto, že neměl velká očekávání. Neudělal si domácí úkol. „Myslel jsem, že jsou to primitivové,“ řekl.

„Proč sis to myslel?“ Obrazovka se zastavila u snímku tří Bulíků, pravděpodobně matky, otce a dítěte, skoro jako by je Jack požádal, aby zapózovali. Za nimi rostl strom, který se nepodobal ničemu na Zemi, a obrazy byly plné slunečního světla.

Mac udělal grimasu, která naznačovala, že by odpověď měla být jasná. „Protože…“ Zvedl oči k jednomu z Torových obrazů, na němž byl nadsvětelník plující měsíčním svitem, a nejistě se odmlčel. „Prostě proto, že vypadají hloupě. A mají společnost na úrovni pátého století.“ Zalétl pohledem k Maureen, která si hrála se svým domečkem pro panenky. „Je pěkná po matce, Hutch.“

„Díky.“

„Myslím, že otázka, o kterou tady jde, zní, jestli Bulíci stojí za všechen ten povyk, který se kolem nich dělá.“

„Stojí za ten povyk,“ ozval se Tor. „Jsou inteligentní.“

MacAllister se usmál. „To je staví před nás.“

Gregory MacAllister nebyl nejslavnějším novinářem doby, ale rozhodně byl nejobávanější: jízlivý, vybavený sžíravým jazykem, neochotný brát zajatce. S oblibou se považoval za mistra selského rozumu a zaníceného oponenta bláznovství a pokrytectví na vysokých místech. Když večer předtím vedl rozhovor, který se týkal kampaně za zpřístupnění technologie optického maskování pro širokou veřejnost, poznamenal, že lidé sice mají právo spáchat sebevraždu, ale on nevidí v ústavě nic, co by po vládě požadovalo, aby ten proces urychlila. „Neviditelní opilci,“ řekl. „Představte si to.“ Pak dodal: „Prvotní hřích byl hloupost, a je s námi pořád.“

„Možná ano,“ řekl Tor. „Je to o důvod víc, abychom jim dali šanci.“

Hutch přinesla Makovi vychlazené pivo a pro sebe a Tora víno. Mac si dal doušek, vyjádřil svou spokojenost a zeptal se Tora, proč si myslí, že jsou ti tvorové inteligentní.

Tor obrátil oči v sloup. „Viděl jsi jejich architekturu. A způsob, jakým rozvrhli svá města. Co ještě potřebuješ?“

Makovy oči se obvykle zachmuřily, když přemýšlel o otázce inteligentního chování. Teď to udělaly. „Tore,“ řekl, „velká část lidstva by neměla mít dovoleno být po setmění sama venku. Spousta lidí bydlí v blízkosti parků, fontán, dokonce kosmodromů. Ale to je přiřazování hodnoty na základě odrazu.“

„To nemyslíš vážně!“

Mac se v kuchyni zmocnil jakýchsi čokoládových sušenek. Jednu podal Maureen, která si ji šťastně vzala a řekla Makovi, aby žádnou nedával Drobkovi. To bylo kotě, které beztak nejevilo zájem. „Tore,“ řekl, „většina generací vyprodukuje hrstku racionálních lidí, kterým se prozatím podařilo udržet naši civilizaci funkční, zatímco všichni ostatní tráví čas tím, že jim padají pod nohy. Většina lidí je naprogramována v šesti letech a pak už se nic užitečného nenaučí.“

Tor vydal zvuk, který ukazoval, že trpí. Ve skutečnosti byl na Makovo přehánění samozřejmě zvyklý a nic jiného ani nečekal.

Ale Hutch si na to nezvykla nikdy. „Chceš tím říct, že než zachráníme někoho nebo něco v nesnázích, měli bychom mu otestovat IQ?“

„Vůbec ne. V každém případě bychom měli pomáhat všem, pokud toho jsme rozumně schopní. A Bulící skutečně působí dojmem, že za záchranu stojí. Ale myslím si, že máte před sebou situaci, která nemůže mít vítěze.“

To ji překvapilo. „Jak to myslíš?“

„Pravděpodobně budete muset porušit protokol, abyste pro ně mohli něco udělat. Vždyť dokonce posíláte materiální pomoc. Jak byste ji těm tvorům chtěli dopravit, aniž jim svou přítomnost vyzradíte?“ V jeho drsné tváři se mihl výraz upřímných obav. „Jestli se vám nepodaří jim pomoci a spousta jich zahyne, nebo budou vyhlazeni všichni, neodpustíte si to. A vina padne na Akademii.“

Tor zdráhavě přikývl. „Asi má pravdu, Hutch.“

Podívala se na Maka přes okraj své sklenky s vínem. A pak upřela pohled na manžela. „A co mám podle vás dvou dělat? Jednoduše si jich nevšímat? Nechat je umírat po tisících a nehnout ani prstem?“

Chvíli nikdo nepromluvil. Maureen jí věnovala zvláštní pohled, jako by se maminka chovala ošklivě. Kotě Drobek k ní přišlo a pokusilo se ji kousat do kotníku.

„Jestli tomu dobře rozumím,“ promluvil Mac, „způsob, jak zlikvidovat mrak, opravdu neexistuje.“

„Na žádný se nám nepodařilo přijít. Nikdy nebylo dost peněz na financování nějaké vážně míněné snahy.“ Mac se zasmál. „Ale na poskytování finančních záruk zemědělství peníze jsou. A na daňové úlevy pro General Power a Anderson & Goodbody.“ Zavrčel. „Pravdou je, že je obtížné ospravedlňovat utrácení peněz na riziko, které je tak daleko, Hutch. Nebo které ohrožuje někoho jiného. Přesto tu zdráhavost nechápu.“

Hutch to věděla. V době, kdy se největší odborníci vysmívali senátoru Blasingameovi, když sepsal zákon, který požadoval rozsáhlý program na nalezení způsobu neutralizace omeg, Mac zůstal zticha. Blasingame se dokonce dostal na každoroční listinu finančních černých děr sestavovanou Halem Bodleym. Makovi by se možná podařilo ten příval zastavit, pokud by se pustil do boje.

„Byl by ses nám hodil,“ řekla.

„Hutch, Slunce se za několik miliard let nafoukne a zničí veškerý život na Zemi. Možná bychom měli něco dělat i s tím.“

„Snaž se brát to vážně, Maku!“

„Dobře.“ Dopil svou sklenku, odšoural se do kuchyně a vrátil se s dolitou. Byl to nepříjemný okamžik a Hutch tušila, že měla raději mlčet, ale čert to vem! Makův pohled byl krátkozraký. Mauren si vytáhla hračku na provázku a uchýlila se spolu s kotětem do pokojíku.

V pozadí tiše hrál Rachmaninovův Koncert číslo 5. Oknem se krátce mihlo světlo, jak se nějaký aerovůz snesl na přistávací plošinu, kterou měli společnou s Hoffmanovými.

„Připadá mi, že to není pravda,“ řekl Mac, když se usadil zpátky do křesla. „Nebo to aspoň není univerzální pravda.“

„Co, Maku?“

„Že kultury čeká pohlcení, když narazí na vyvinutější civilizaci.“

„Můžeš uvést nějakou výjimku?“

„Jistě,“ odpověděl. „Indie.“

„Ta pohlcena nebyla,“ řekl Tor. „Ale byla ovládnuta.“

„To se nepočítá. Britové byli v té době imperialisté. To by pro Lookout neplatilo. Ale chci říct, že indická kultura přežila docela dobře. To podstatné, jejich hudba, jejich manželské tradice, jejich vidění sebe samotných, se vůbec nezměnilo.“

„A co američtí indiáni?“

Usmál se. „To je mýtus, Hutch. Nezkolabovali proto, že proti sobě měli kulturu, která byla svojí podstatou silnější. Porazila je vojenská převaha. A možná to, že jim jejich kulturní zvyky nedovolovaly se sjednotit.

Priscillo, kdybych to cítil stejně jako ty, tak bych se se všemi těmito polovičatými opatřeními nepáral.“

„Co bys udělal ty, Macu?“

„Poslal bych tam mírové sbory a dostal bych je všechny ven z měst, až se ta zatracená bestie přiblíží. Schoval bych je za skály, do jeskyní nebo něčeho jiného, co mají, dokud se to nepřežene. Trvá to jen asi den, ne?“

„Maku, to nemůžu udělat.“

„V tom případě nemáš odvahu dostát svému přesvědčení.“

Podívala se na Tora. Vrtěl na ni hlavou. Ty přece Maka znáš a víš, že ho nemáš brát vážně. Uvolni se. Nech to být. 

„Jde o toto,“ šel za svým Mac. „Kdybys povolala vojáky, měla bys dobrý pocit z vědomí, že jsi pro to udělala maximum.“

Maureen dojedla svou sušenku. Všude po ní zůstaly drobky. Hutch jí chvíli nechala klesnout hlavu dozadu, pak vstala a vzala Maureen za ruku. „Je čas jít do postýlky, Mo.“

„Ještě je moc brzo, mami,“ zaprotestovala dcerka, která začínala nabírat novou energii. Chodila nerada spát, když měli společnost. Maka měla obzvlášť v lásce. U všech rohatých, kde na něm bylo něco, co mohlo dítě milovat?

„Budeme si chvilku číst,“ řekla. „Dej strýčku Makovi dobrou noc.“

Maureen se na Maka zatvářila smutně. „Dobrou noc, strýčku Maku,“ řekla. Natáhla k němu ruce a dala mu pusu na tvář.

„Dobrou noc, zlatíčko,“ řekl Mac.

Hutch je slyšela, jak klábosí v přízemí, když četla Maureen. Králíček Benny se přátelí s kocourem Oskarem. Hutch by tomu uvěřila, až by to viděla. Ale Maureen se hihňala a koťátko Drobek přišlo za nimi a zůstalo, když pak Maureen usnula, Hutch zhasla lampičku a sešla do přízemí.

Hovořili o nejnovějším románu Paxtona Carburyho Morley Park. Měl přesvědčivé recenze a Torovi se líbil, ale Mac jej považoval za plebejský. „Je to jenom další cizoložení na předměstích,“ prohlásil.

A zdálo se, že tím je to hotové. Tor vznesl několik námitek, pokusil se vysvětlit, co se mu na knize líbilo, ale pak to vzdal. Mac se zeptal Hutch, jestli knihu četla.

„Ne,“ přiznala. „Byla jsem poslední dobou trochu v časové tísni.“

V pozadí zazvonil komunikátor. Hutch se omluvila a odešla do jídelny. „Kdo je to, Georgi?“

„Služba z Akademie,“ řekla UI.

Začínala tyto hovory nenávidět. Obrazovka se rozzářila. Ve skutečnosti to byl Charlie. „Nerad vás obtěžuji doma,“ řekl.

„Ano, Charlie. Co máš?“

„Chtěla ses dozvědět všechno, co se objeví o ježcích.“

„Co se stalo?“

„Našli dalšího.“

„Kdo?“

„Santiago. Zatím neznáme žádné podrobnosti. Ale začíná to vypadat, jako by je měly všechny. Myslím všechny mraky.“

„Ano, Charlie. Myslím, že máš pravdu. Díky. Dej mi vědět, jestli se dozvíš něco dalšího.“

„Mám něco dalšího.“

„Ano?“

„Domníváme se, že ježci a mraky se ve skutečnosti nepohybují stejnou rychlostí.“

„Cože? Nevěděla jsem, že kolem toho existují nějaké pochybnosti.“

„Nebyly. Rozdíl je tak nepatrný, že se dá jen obtížně zaznamenat. Ani teď si nejsme jistí na sto procent. Ale zdá se, že se ježci pohybují o něco pomaleji.“

„O kolik?“

„Rozdíl je tak malý, že se téměř nedá změřit. Proto jsme si toho původně nevšimli. Totiž, mrak není pevné těleso, takže dost dobře nejde…“

„Kolik dělá ten rozdíl, Charlie?“

„Doprovodná tělesa jsou pomalejší o čtyři až pět metrů za hodinu.“

„Všechna?“

„Dvě. U ostatních se zatím snažíme získat měření.“

Nevěděla, co si o tom má myslet. Nepřipadalo jí to jako něco obzvlášť důležitého, dokud si neuvědomila, že o tom říká Torovi a Makovi. A najednou se rozsvítilo a místností proběhl chlad. „Pitomec,“ zarazila se uprostřed věty.

„Kdo?“ zeptal se Tor.

„Já. Jenom já.“

„V jakém smyslu, Priscillo?“ otázal se Mac.

„Určitě jste slyšeli o tewcích. Myslíme si, že se všechny objevují tam, kde jsou mraky.“

„No a?“

„Jestli má každý mrak ježka a každý ježek se pohybuje o trochu pomaleji, takže ho mrak nakonec dostihne…“

„Ach tak!“ řekl Mac.

„Doprovodná tělesa jsou přesně to, na co podle všeho mraky chtějí zaútočit. Spousta pravých úhlů. Několik set.“

Tor pokyvoval hlavou. „Jsou to určené cíle.“

„Myslím, že ano,“ řekla. „Určitě to tak je.“

Mac se s tou myšlenkou nedokázal smířit. „Při takových rychlostech přibližování ne. Mluvíte o několika tisících letech, než mraky ty zatracené krámy dostihnou.“

„Ale o co tady jde?“ zeptal se Tor. „Nechápu to.“

Obnovila spojení s Akademií. „Charlie?“

„Ano, Hutch?“

„Zkontaktuj Serenity. Řekni Audrey, že ježci můžou být spouště.“

„Spouště?“

„Ano. Vybuchnou. A něco iniciují.“

„Třeba co?“

„Třeba tewk. Poslyš, zítra se s ní spojím. Zatím chci, aby začala přemýšlet o vyslání mise, která by jeden z těch krámů postrčila do mraku. Uvidíme, co se stane.“

„Řeknu jí to.“

„Vysvětli, že budeme chtít, aby to všechno obstaral robot. V žádné části operace nebude nikdo nablízku. Jasné?“

„Ano, paní. Vyřídím to.“

Odhlásila se. „Až s ní budeš zítra mluvit…,“ řekl Tor.

„Ano?“

„Řekni jí, aby si vybrala mrak, kolem kterého široko daleko nikdo není.“

knihovní záznam

„Obchody se plní hračkami, kteří vypadají jako Bulíci, a my si existenci těchto nakažlivě roztomilých kolébavých stvoření z jiné planety uvědomujeme čím dál důrazněji. Děti jim nedokážou odolat. Vystupují ve hrách a knihách. Již existuje společnost aktivistů, zaměřená na jejich blaho. Přesto jim hrozí možnost vyhynutí.

Možná bude nutné protokol o nezasahování odsunout. Je skutečně těžké si představit, jak bychom je bez toho mohli přijít zachraňovat. Ale pomohlo by, kdybychom výjimku definovali jako jednorázovou záležitost. Kdybychom jasně řekli, že nezavádíme precedens, a narýsovali hranici, již zainteresovaní výrobci, náboženské skupiny, charitativní organizace, obchodní společnosti a všichni ostatní, kteří by chtěli tyto tvory využít k rozehrávání svých představ a ambicí, nesmějí překročit.“

– Gregory MacAllister,

„Jak jde džihád?“ 

Rozhovor Ztracený na Zemi, pondělí 17. března. 

kapitola 11

Na palubě Jenkinse

oběžná dráha kolem Lookoutu.

úterý 18. března.

„Berte to tak, že vaším hlavním cílem je splnit úkol. Pokud bude nutné protokol obejít, dává vám to pravomoc to udělat… 

Sbírejte a analyzujte vzorky potravy… 

Čas je podstatný. S ohledem na zpoždění mezi Lookoutem a vašimi ostatními kontaktními místy jednejte podle vlastního uvážení.“ 

Ve skutečnosti se Jackovi představa jednání podle vlastního uvážení nelíbila. V této situaci ne. Byla to čistě politická záležitost. Sklidí kritiku bez ohledu na to, co udělá a jak to dopadne. Každá vina, kterou bude třeba na někoho hodit, padne na něj, a úspěchy připadnou v Akademii Druhému patru. Pohyboval se v branži příliš dlouho, než aby nevěděl, jak tyto věci fungují.

Winnie byla po shlédnutí zprávy od Hutchinsové také rozhořčená. „Jak si představují, že tam dole budeme ty rozhovory nahrávat? A když to vezmu od úplného začátku, kde vezmeme nahrávací techniku?“

„Mohlo by se nám podařit nějaké snímače sestrojit.“

Bylo třeba déle než dva týdny, aby jejich zpráva překonala mezihvězdné propasti a vrátila se odpověď. A pokyny, které dostali, je překvapily. Měli se pokusit navázat s Bulíky kontakt. Měli zaznamenávat rozhovory, pokud tito tvorové skutečně hovoří, a výsledky posílat zpátky, kde bude tým lingvistů pracovat na tom, aby jazyk rozluštil. Měli pořídit záběry tvorů při hovoru, aby bylo možné do snahy o přetlumočení zahrnout neverbální komunikaci. A měli předat veškeré další informace, které by mohly v pídění se po významech pomoci. A to všechno měli dělat pokud možno při dodržení protokolu.

Pokud možno. 

Byrokratické žvásty!

Překlad: Splňte úkol bez narušení Protokolu. Pokud protokol porušíte a stane se průšvih, budete se muset zodpovídat, proč to podle vás bylo nezbytné.

Markover Hutchinsovou znal, vždycky si myslel, že jí může věřit, ale létal už příliš dlouho, než aby nevěděl, jak to chodí.

Přišla i dobrá zpráva: Analýzy vzorků vzduchu, které odeslali na Broadside, prošly dalšími testy. Nebyly nalezeny žádné nebezpečné biologické látky ani toxiny. To nebylo žádné překvapení. Dosavadní zkušenosti ukazovaly, že nemoci z jednoho světa na organismy z jiného obvykle nepůsobí. (A zároveň by tvorové fungující mimo svou biologickou soustavu měli problémy najít něco stravitelného.) Pokud by to bylo nutné, mohli krátkou dobu pracovat bez e-pouzder.

Jack i Winnie měli notebooky, které byly pochopitelně vybavené zařízením pro záznam zvuku a projektory. Daly se použít jako mikrofony. Kellie se domnívala, že loď by mohla poskytnout tři další jednotky.

„Jak to tedy uděláme?“ zeptala se Winnie.

Jack viděl jediný způsob. „Myslím,“ začal, „pokud čteš mezi řádky, že prostě slétneme dolů a pozdravíme je. Uvidíme, jak zareagují.“

Digger si zprávu přečetl znovu. „Já to mezi řádky nečtu.“

„Jak to čteš ty?“

„Zpráva doslovně říká, že můžeme protokol ignorovat. Ale Hutch by chtěla, abychom zapojili svou fantazii a našli lepší způsob.“

Jack se s oblibou viděl jako laskavý ředitel ze staré školy. Trpělivý, klidný, ochotný naslouchat. A do jisté míry to bylo oprávněné. Ale nebyla pravda, že by nebyl vznětlivý; jednoduše se mu docela dařilo chovat se tak, aby to lidé neviděli. Ale tato záležitost se zprávou od Hutch byla přesně tím, z čeho by vylétl z kůže. Protože předkládala protichůdné návrhy. Jestli Hutch znala způsob, jak dosáhnout toho, co chtěla, bez přímé komunikace s Bulíky, proč to neřekla? Anebo jestli ho neznala, proč jim prostě neřekla na rovinu, aby si poradili sami? „Ty víš o nějakém lepším způsobu?“ zeptal se.

„Ne,“ odpověděl Digger.

Winnie se dívala z okna, hleděla dolů do atmosféry žíhané sluncem, jako by tam někde mohla najít odpověď.

„Tak,“ řekl Jack, „pokud žádné jiné nápady nejsou, myslím, že to uděláme tak, že slétneme dolů a pozdravíme je. Zjistíme, jak budou reagovat. Pak rozmístíme několik snímačů, abychom mohli začít nahrávat jejich rozhovory.“ Otočil se v křesle a znovu se na zprávu zadíval.

„První, co bychom měli udělat,“ řekl Jack, „je vytvořit avatara. Jednoho z nás, kdo je pozdraví.“

„Fajn,“ odvětila Winnie. „Nemyslíš, že bychom udělali líp, kdybychom nechali někoho jednoduše vyjít ven a zamávat?“

„Příliš nebezpečné. Zjistěme, co udělají, když uvidí avatara.“ Rozhlédl se. „Potřebujeme obrázky někoho, kdo vypadá přátelsky.“

Winnie se na každého z nich zadívala, jako by to nebylo nic jednoduchého. „Koho navrhuješ?“

„Některou z žen,“ promluvil Digger. „Nebudou vypadat tak hrozivě.“

Kellie ho pozorně sledovala a krčila přitom nos, snažila se potlačit úsměv. „Já myslím, že uděláme nejlíp, když zvolíme tebe, Digu.“

„Mě? Proč?“

Ale věděl to. Nikdo to nemusel říkat. Digger se do jisté míry blížil jejich velikosti a tvaru. Měl lehce nad váhu a do průměrné výšky mu něco málo chybělo.

„Já myslím, že to půjde,“ prohlásil Jack. „Takže je necháme, aby si prohlédli avatara. Zamává, pozdraví je, a když se to bude vyvíjet dobře, vypneme projekci a ty, Diggere, vyjdeš z houští a budeš pokračovat v konverzaci. Na místě si najdeš přátele.“

„První vyslanec ze Země,“ poznamenala Winnie.

Digger vtáhl břicho.

Kellie mu věnovala zářivý úsměv. „Jsem na tebe pyšná, Digu.“ Obešla ho kolem dokola a změřila si jeho rozměry. „Měli bychom mu obléct velkou košili. Myslím, že žlutou. Zelené kalhoty. Hezký svěšený klobouk. Přizpůsobit tě, abys vypadal trochu jako jeden z nich.“

To zabolelo. „Ty myslíš, že vypadám jako Bulík?“

„Ne!“ Kellie se zasmála a objala ho. „Ty jsi roztomilejší než oni. A moc hezky se usmíváš.“ Odmlčela se a zřejmě si všimla, že ho uvedla do rozpaků. Tón jejího hlasu se změnil. „Diggere, tebe je snadné mít rád.“ Stiskla mu paži. „Jestli na někoho z nás zareagují, budeš to ty.“

Digger to vzdal. „Nemysli si, že mě opiješ rohlíkem,“ zavrčel. „A já se nebatolím jako kachna, kdyby něco.“

Kellie ho znovu objala. Tentokrát na delší dobu. „My to víme, Digu.“ Její oči mu řekly, že to myslí vážně. Anebo, jestli se opravdu batolí jako kachna, pro ni to není důležité. Ať to bylo tak nebo tak, usoudil, že je to dobře.

Vyrobili patřičné oblečení, všechno plandavé, a Dig si je oblékl, zářivě žlutou košili, v níž si připadal, jako by byla z plachtoviny, pytlovité zelené kalhoty a sandály o tři čísla větší. Od Kellie se dozvěděl, že většina je zhotovena z přikrývek. Sandály patřily předchozímu kapitánovi. Červený dámský klobouk neznámého původu se našel ve skladišti. Vypadalo to, jako by se na lodi vozil roky.

Když byl oblečený, nafotografovali ho. „Proč to neudělat tak, abych vypadal jako Bulík?“ nadhodil. „Proč se zastavit tady?“

Napůl čekal od někoho poznámku, že už tak stejně vypadá. Ale Jack, který mu přečetl myšlenky, se jenom usmál. „Protože nakonec s nimi budeme muset být schopní hovořit,“ řekl. „Avatar musí vypadat jako ty. Ne jako oni.“

Vytvořili vizuální podobu a improvizovaně upravili projektor, když vymontovali jádro jedné VR a napojili je na akumulátory laserového kráječe. Stejným způsobem zkonstruovali tři audiovizuální záznamová zařízení. Byla neforemná a větší, než jim bylo milé. Ale všechno fungovalo, a to prozatím stačilo. „Vše připraveno,“ nahlásila Kellie poté, co všechno vyzkoušeli.

Dole na šíji bylo časné ráno, několik hodin do svítání. „Kdo chce letět?“ zeptal se Jack.

„Nejspíš poletím já,“ prohlásil Digger.

A Kellie bude pilotovat. „Winnie,“ řekl, „ty budeš bránit pevnost.“

Důstojně si s Diggerem potřásla rukou a ten začal odcházet směrem k nákladní komoře. Hodně štěstí, Digu, říkal jazyk těla. Jsem s tebou, chlapče.

Skladiště sloužilo také jako dok. Diggerovi se o něco zrychlil tep, když sjížděli lodí dolů. Uvolni se, přesvědčoval se, nedělej si starosti, budeme tvořit dějiny. Ahoj, Bulíci!

Přistávací modul byl hladké, kapkovité plavidlo. Měl menší kapacitu než starší krabicovité stroje, ale let v něm byl klidnější. Vlezli si dovnitř a Kellie zahájila startovací proces.

Jack začal udělovat rady. Byl to dobrý chlap, ale někdy se snažil až moc. Jestli rozhodneme, že je v pořádku, abyste se ukázali, nedělejte žádné nenadálé pohyby. Snažte se usmívat. Neverbální výrazové prostředky jsou kulturu od kultury jiné, ale Nokové i Andělé úsměvy poznávají, takže to nemůže být na škodu. Pokud to samozřejmě tady není jinak. 

Přes veškeré Diggerovy snahy změnit téma, pokračoval v podobném duchu, dokud ho Dig nakonec prostě nepožádal, aby toho nechal. „Děsíš mě,“ postěžoval si.

„Omlouvám se. Poslyš, Digu, všechno bude dobré.“

Digger tam seděl ve své domorodé parádě, připadal si hloupě a zároveň měl strach. Bulíci vypadali přátelsky. Jenže on četl o Andělích na Ráji, jak vypadali neškodně, jak andělsky, než roztrhali dva členy Kontaktní společnosti na kusy.

„Jsem v pohodě, Jacku,“ řekl. „Jenom mě mrzí, že neznám jazyk.“

Padali bezmračnou oblohou. Země byla přes nesčetná jednotlivá světla tmavá. Ale byly to jen jiskry v noci, jako vzdálené hvězdy, pár světel ve městech, několik na šíjové cestě a hrstka v přístavištích a na zakotvených lodích.

Neměli jak modul zamaskovat, a přestože Kellie zhasla všechna světla, klesali bezoblačnou, měsícem prozářenou oblohou. Kellie, usazená vpředu nahoře v pilotním křesle, zvedla pět prstů na znamení, že všechno je v pořádku. „Jsme v tom všichni společně,“ řekla.

Jack zadumaně seděl. „Přemýšlím, jestli bychom to nemohli udělat vyloženě pomocí avatarů,“ prohlásil.

„Jak to myslíš, Jacku?“ zeptal se Digger.

„Vytvořit avatara domorodce a u toho zůstat. My bychom se drželi úplně z dohledu.“

Digger se nad tím zamyslel. „Nakonec by s nimi stejně musel mluvit,“ řekl.

Jack ze sebe vydal ztrápený zvuk. Avatara nebylo možné udělat tak, aby byl spontánní. Dal se naprogramovat, aby odříkával věty, ale dokud nevěděli, co Bulíci udělají, nemohl na ně nijak reagovat.

„Taky dobře,“ konstatoval Jack. „Vypadáš tak skvěle, že by byla škoda neukázat tě tam.“ Ha ha! 

Digger seděl ve svém křesle a uvažoval, že je to ten nejodvážnější podnik, do něhož se v životě pustil. Snad s výjimkou jednoho momentu na střední škole, kdy sebral veškerou svou kuráž a pozval na rande Veroniku Keatingovou. Veronica odmítla – díky, ale na pár dalších let jsem zadaná –, ale zkusil to. Když vyrazil na lov příště, vedl si lépe. Samozřejmě s někým jiným.

Při sestupu se dostali do nějakého silného větru. Digger by nejraději otevřel okno, aby poznal, jak voní moře a les. Samozřejmě to udělat nemohli. Atmosféra byla dýchatelná, ale byla bohatá na kyslík. Nevěděl, jaké by to mělo při dlouhodobém působení účinky, ale dobré to být nemohlo.

Jack si prohlížel mapu a snažil se rozhodnout, kde by měli přistát. „Tady,“ řekl nakonec a ukázal na šíjovou cestu kousek na sever od města s chrámem u moře.

Chrám, nyní ztracený ve tmě, vypadal řecky. To dělalo z města Athény. Usmál se té představě. Athéňané jako přerostlá, batolící se zelená stvoření.

Z oken neviděl nic než hvězdy a světla na zemi.

„Jste všichni připravení?“ zeptal se Jack, aby se pokusil zmírnit napětí.

„Já to zvládnu.“ Nebyl zvyklý vozit se v přistávacím modulu se zhasnutými navigačními světly. Těžko se to zdůvodňovalo, ale bylo to zneklidňující, jako by se kradli k nepřátelské pevnosti. Kellie něco udělala, aby bylo plavidlo tišší než obvykle, zařídila, že bylo prakticky nehlučné.

„Za dvě minuty budeme na zemi, pánové,“ oznámila. „Aktivujte si pouzdra.“

Digger si zkontroloval popruhy a konvertor a uposlechl. Jednou z výhod relativně pozemské atmosféry bylo to, že s sebou nemuseli vláčet vzduchové láhve. Konvertor jim obstará dodávku vzduchu z existující atmosféry. Jack svůj aparát zapnul a Digger v okamžiku iniciace nakrátko zahlédl záři Flickingerova pole. Pak zmizela.

Aktivoval své pouzdro, natáhl si vestu, připojil konvertor a krátce se zamyslel nad tím, jestli si neměl vzít nějaké cetky, které by původním obyvatelům rozdal.

Dole pluly lucerny tmou, vzdalovaly se a mizely. Stromy kolem nich se zvedly. Kellie držela plavidlo chvíli ve vzduchu, aby se ujistila, že země je pevná, a pak je nechala dosednout plnou váhou. Přistáli na mýtině. Na východě bylo vidět první proužky světla.

Pro Diggera to bylo poprvé, co se ocitl na planetě, o níž se dalo doopravdy říct, že je živá. Stiskl Kellii rameno a potřásl si rukou s Jackem. Měli teď právo vstoupit do Corbinovy společnosti, jejíž členství bylo omezeno na osoby, které poprvé přistály na planetě s dost pokročilými formami života, aby je bylo vidět. Společnost se jmenovala podle vedoucího výpravy k Tarbellu, který byl před pětačtyřiceti lety první, kdo vyhlédl z okna na mimozemskou půdu a uviděl živé zvíře. V jeho případě to byl obrovský plaz, dosud největší zaznamenaný suchozemský tvor. Pozorně si přistávací modul prohlédl a pak se je pokusil sežrat.

Kellie si zapnula e-pouzdro. Z Diggerova komunikátoru se ozval její hlas. „Už je skoro den. Než se dostaneme k cestě, mělo by být světlo.“

Jako projektor jim měl posloužit Jackův notebook. Strčil si ho do kapsy vesty a disk s avatarem dal Diggerovi. „Ty si hlídej tohle,“ řekl.

Digger přikývl, uvolnil své popruhy a zamířil k přechodové komoře.

Kellie vstala z křesla a strčila do kapsy druhý notebook. „Možná byste si měli odskočit na toaletu, než odejdeme. Nějakou dobu potrvá, než se sem vrátíme.“ Vlastní e-pouzdra nebyla opatřena ničím pro zbavování se odpadních tělesných produktů. Existovaly doplňky, ale pro tuto cestu je nikdo nepovažoval za potřebné. Prostě vystoupí, dojdou k cestě, pozdraví místní obyvatele a uvidí, jak na to zareagují. Docela jednoduché.

Prošli přechodovou komorou a krátce zůstali stát ve venkovních dveřích. Ve stromech se něco třepetalo a bylo slyšet vytrvalý hmyzí cvrkot, ale jinak zůstával les tichý. Zapnuli režim do šera. Digger by dal přednost normální svítilně, ale kdo věděl, co se může v lesích potulovat?

„Všichni připravení?“ zeptal se Jack a slezl na zubatou trávu. Klekl si, zareagoval au a řekl: „Dávejte pozor. Je ostrá.“

Ve skutečnosti to bylo jako pole dýk. Digger se narovnal v ramenou, jak to viděl v tuctu simulací u Jacka Hancocka, když se ocitl v nebezpečí. Varoval Kellii a uhnul stranou, aby ji nechal projít. Potom se zařadil za ni jako poslední v zástupu.

Všichni měli u sebe pistole, pro všechny případy. Digger měl průkaz, ale chyběl mu cvik. Ještě nikdy nebyl na území, kde hrozilo nebezpečí ze strany místních forem života.

Linie stromů byla tmavá a tichá. Jack se zastavil a zkusil najít v porostu nějakou mezeru. Křoví, květy, popínavé rostliny, trní, odumřelé listy a znetvořené stromy se na ně tlačily. Jack si jedno místo vybral a vnořil se do houští. Kellie ho následovala a Digger se díval, jak se prodrala přes pavučinu. Nebo něco, co jako pavučina vypadalo. Vzpomněl si, jak někde četl, že pavouci byli prozatím nalezeni pouze na Zemi. I když byl bezpečně obklopený Flickingerovým polem, z představy pavouků se mu dělalo nevolno.

Šlo to pomalu. Vegetace byla hustá a e-pouzdra neposkytovala žádnou ochranu před trny a jehlicemi. Cesta nebyla od místa přistání vzdálená ani půl kilometru, ale po hodině stále ještě zápasili s hustým porostem.

Winnie z lodi dvakrát zavolala, aby se zeptala, proč jim to trvá tak dlouho. Jack, který zpravidla zůstával klidný, jí řekl, že příště může přiletět ona a hned pochopí situaci líp.

Pak ho ale začalo mrzet, že je na ni nerudný, a omluvil se. Na soukromém okruhu řekl Diggerovi, že chápe, proč si dělá starosti, že se může stát cokoli a ve skutečnosti nikdo neví, jaký druh tvorů se může v tomto lese vyskytovat.

Diggerovu rozpoložení to nijak nepomohlo.

Mezerami v klenbě vegetace, kterou nad jejich hlavami tvořily větve a listy, zahlédli loď, jasnou hvězdu pohybující se neměnnými souhvězdími. Došlo mu, že to samotné by mohlo u civilizace na nízkém stupni techniky stačit k vyvolání silné reakce.

Východní obzor se projasňoval. Za nimi v křoví se něco hýbalo a strhla se tam krátká šarvátka. Ale Digger nikdy nic nezahlédl.

„Cesta,“ oznámil Jack.

Konečně! Digger došel vedle něj a zadíval se na ni. Ve skutečnosti to byla jenom stezka. Byla však pracně prosekána lesem a byla dost široká, aby se na ní vyhnuly dva vozy.

Přímo naproti se zvedal nízký pahorek. „Měl by se postavit tam,“ řekl Jack. Myslel tím avatara. „Na vrcholek. Řekl bych, že pod tím stromem by to bylo dobré.“

Strom vypadal spíš jako nějaký přerostlý hřib. Digger se rozhlédl po okolí. Nalevo od něj, na sever, cesta pokračovala dalších asi padesát metrů, než zmizela za vrcholkem kopce. Doprava od něj, směrem k Athénám, měl výhled na značnou vzdálenost, možná na délku fotbalového hřiště, než se stezka stočila do lesa.

Přešli stezku, vylezli na pahorek a schovali se za shluk keřů s jasně červenými květy. Digger odevzdal disk a Jack jej zasunul do notebooku.

„Zkouška, Holmesi?“ zeptal se.

„Nepochybně, příteli.“

Notebook měl projektor v přední hraně. Jack jej nasměroval ke stromu, který byl asi deset metrů daleko, a stiskl tlačítko. Objevil se obraz Diggera v zelenozlatém, s jasně červeným kloboukem. Stál půl metru ve vzduchu. Jack upravil obraz, zaostřil jej a spustil nohama na zem. Pak se otočil k Diggerovi. „Fajn,“ řekl. „Myslím, že můžeme jít na to.“

Na vršku pahorku byly zelené stromy a světle šedé organismy podobné velkým houbám. Vítr cloumal se všemi, a když Digger zavřel oči, znělo to jako v kterémkoli lese zpátky na Zemi. Avery Whitlock kdysi napsal, že všechny lesy jsou si ve své podstatě podobné, že existuje určitý univerzální les, který je nezbytným předpokladem pro inteligentní život. Všude, kde se podaří najít inteligenci, se to stane v hlubokém lese. 

Kellie vytáhla druhý notebook a ubezpečila Diggera, že pořídí záběry a všechno zaznamená pro jeho vnoučata. Evidentně si myslela, že podobnými poznámkami zamete před ostatními všechny stopy toho, co se mezi nimi dvěma ve skutečnosti děje (nebo neděje). Ale Jack byl příliš rozrušený očekáváním, co se vynoří ze zákrutu cesty jedním nebo druhým směrem zpoza kopce, než aby se staral o palubní lásky.

„Pohyb na cestě.“ Hlas Winnie. Dívala se pomocí lodních teleskopů a satelitů, jak to bylo v plánu. (Loď byla tou dobou za horizontem a někde na druhé straně planety.) Pokud obloha zůstane jasná, Jenkins je bude mít stále na dohled. „Zdá se, že jsou dva. A mají vůz.“ 

„Díky, Winnie.“

„A několik dalších za nimi. Tři pěšky. A další vůz. Počítejte se dvěma, ne, třemi dalšími vozy. Přijíždějí od jihu. Asi půl kilometru od vás.“ 

Za zatáčkou.

Čekali a poslouchali vítr, dokud nezaslechli vrzání kol, frkání a těžký klapot. A hudbu. Píšťaly a strunné nástroje, usoudil Digger. A údery do bubnu. A hlasy v allegru, možná trochu vysokém.

Píseň, pokud to píseň byla, postrádala jednoduché rytmy lidských melodií. „Nejsou to zrovna Ben and the Warbirds,“ poznamenala Kellie.

To ne. Hlasům k dokonalosti něco chybělo. Ale důležitou zprávou bylo, že Digger zatím nezaslechl nic, co by přesahovalo lidské možnosti.

„Ale budeš na to potřebovat ženy,“ podotkla Kellie.

Ze zatáčky se vynořilo mohutné zvíře táhnoucí vůz a plahočivě zamířilo k nim. Byl to jeden z nosorožců, které zahlédli z oběžné dráhy, velký, těžký, s dlouhými rohy a tělem tvarovaným jako sud. Oči byly ale větší než u nosorožce, měly tvar talíře a tentýž smutný výraz, který byl tak výraznou součástí fyziognomie zdejších obyvatel. Oči se otočily k nim a Diggera se zmocnil zvláštní pocit, že je zvíře přes zástěnu křoví vidí.

„Třeba nás dokážou zvětřit,“ řekl.

„Ne.“ Kellie ztišila hlas. Tak, jak by to možná udělala, kdyby cítila nebezpečí. „Přes e-pouzdra ne.“

Jack aktivoval rekordér v notebooku.

Vůz byl naložený rostlinami. Že by zelenina? Na voze seděli dva Bulíci a zplna hrdla zpívali. Všechno to bylo falešně.

„Jsem v pokušení to risknout,“ prohlásil Jack, „jednoduše vyjít a pozdravit je.“

„Nedělej to,“ řekla Kellie.

Pak se objevili tři, kteří šli pěšky. A další tři vozy. Byly plné cestujících. Všichni zpívali. Škubali za nástroje, které vypadaly jako loutny, foukali do píšťal a tloukli do boků vozů. Užívali si hlučnou zábavu.

„Ti umějí cestovat,“ poznamenala Kellie.

Bulíků bylo celkem jedenáct. „Je jich moc,“ řekl Jack. „Nechte je projít.“

„Proč?“ zeptal se Digger. „Jsou v dobré náladě. To přece chceme, ne?“

„Kdyby se ukázalo, že jsou nepřátelští, je jich příliš mnoho. Chci mít možnost vypadnout, pokud se situace zvrtne.“

Někteří měli prsa. Všichni působili neohrabaně. Copak na této planetě evoluce vůbec nefungovala? Digger si nedokázal představit, jak by se ubránili dravcům.

Konvoj prošel kolem, postupně zdolal vrchol stoupání a zmizel za ním.

O deset minut později přišla jejich příležitost. Uslyšeli křupání kroků blížících se přes kopec. Nahoře se objevil osamocený chodec. Nesl si hůl a vesele jí mával ze strany na stranu, jak začal scházet dolů.

Měl na sobě boty, červené kalhoty a košili z kůže. Žlutá pokrývka hlavy byla skoro až hejskovsky stažená přes jedno velké oko. „Sukničkář,“ zhodnotila Kellie.

Obloha byla jasná. „Je na cestě ještě někdo?“ zeptal se Jack Winnie.

„Nikde ve vaší blízkosti ne.“ 

Diggera napadlo, že skutečnost, že tvor cestuje sám, vypovídá mnoho o společnosti, v níž žije. V rané Evropě by bezstarostné vykračování po cestě bez ozbrojeného doprovodu bylo ukázkou nezodpovědnosti.

Digger ucítil na rameni Kelliinu ruku. Jdeme na to.

Jack počkal, až bude poutník v bezprostřední blízkosti. Pak zapnul projektor. Diggerův avatar se postupně objevil na vrcholku protějšího pahorku, jako by přicházel z druhé strany. Na vršku se zastavil a zamával.

Poutník otočil svou velkou hlavu směrem k avatarovi. „Ahoj, příteli,“ zahlaholil avatar vesele v angličtině. „Jak se máš?“ 

Bulík se upřeně díval.

Avatar zvedl ruku a znovu zamával.

Bulíkovy oči se zvětšily, nabyly obrovských rozměrů.

Avatar začal pomalu scházet z kopce dolů.

Bulík zavrčel a ukázal řezáky, které Digger předtím neviděl. O krok couvl, ale rychle zjistil, že má za zády strom.

„Jak se ti dnes daří?“ zeptal se avatar. „To máme krásný den. Náhodou jsem se dostal do těchto končin, tak jsem si řekl, že se zastavím. Přijdu tě pozdravit.“ 

„Opatrně,“ řekla Kellie.

Bulík od stromu opatrně odstoupil zpátky, odkud přišel. Sklonil hlavu a Digger si všiml, že se mu pohybují rty, žádné zvuky ale neslyšel. Pokud četl signály správně, Bulík byl vyděšený.

„Co se děje?“ zeptala se Winnie.

Kellie jí řekla, aby chvilku počkala.

Tvor třásl hlavou ze strany na stranu. Zasténal, zakuckal se a zkroutil se v křeči. Pohrozil avatarovi hůlkou. Mával rukama ve zvláštních gestech, která vypadala skoro jako znaky.

„Nevyvíjí se to dobře,“ poznamenal Jack.

„Kam máš namířeno, příteli?“ zeptal se avatar bez ohledu na účinek, který vzbuzoval. „Mimochodem, jmenuji se Digger.“ Znovu zamával, nejpřátelštěji, jak to šlo.

Bulík otevřel ústa a řekl: „Morgani,“ nebo něco velice podobného. Pak se otočil a rozběhl se zpátky cestou, kterou přišel. Pohyboval se přitom mnohem rychleji, než by Digger považoval za možné. Divoce se zhoupl ze strany na stranu, upadl, ale znovu se zvedl, a aniž zmírnil tempo, vyrazil do kopce na konci viditelného úseku cesty a zmizel za ním.

Když byl pryč, avatar řekl: „Rád jsem si s tebou promluvil.“ 

Kellie se neubránila a začala se hihňat. „Když o tom teď přemýšlím, vážně z tebe jde celkem strach,“ řekla.

Digger zastával názor, že by se měli vrátit do přistávacího modulu a postup znovu promyslet. Jenže vrátit se tam by znamenalo boj – Kellie mu řekla, že se příliš snadno vzdává. Jack souhlasil, což byl hlas, který byl důležitý.

„Problém byl v tom, že obraz dostatečně nereagoval,“ tvrdil Jack. „Tvor se vyleká a avatar nedokáže pokrčit rameny a říct: ‚Hej, kamaráde, to je v pohodě, neměj strach.‘“

„Jenže kdo tady umí mluvit bulíkovsky?“ zeptal se Digger.

„To není nutné,“ namítl Jack. „Stačí nám racionální reakce. Znamení, že s nimi dokážeme jednat na osobní bázi. Neverbální signály to dokážou.“

„Co navrhuješ?“

„Uděláme to bez avatara.“

Bylo to jedno. Druhý pokus, při němž se Digger osobně snažil být přátelský, dopadl do značné míry stejně. Nechali projít pár osamocených poutníků a místo toho zvolili čtyřčlennou skupinu skotačící na voze taženém jedním z nosorožců. Mělo jich být dost, aby měli pocit bezpečí. Ale Bulíkům stačilo, aby se na Diggera, opravdového Diggera, bezpečně usazeného na vršku kopce, aby měl možnost rychlého ústupu, jednou podívali a rozběhli se s křikem po cestě zpátky. Svůj vůz a nosorožce tam nechali.

„Tedy,“ řekl Dig Kellii, „začínám uvažovat, že možná nejsem tak okouzlující, jak jsem si vždycky myslel.“

„To je v oku toho, kdo se dívá,“ prohlásila a otočila se k Jackovi. „Co uděláme teď?“

„Nejsem si jistý.“

„Co třeba vejít hlavními dveřmi? Prostě vkráčet přímo do města.“

„Myslím, že ne.“

Požádal Winnii, aby poslala zprávu Hutch a informovala ji, že úvodní pokusy o kontakt nebyly úspěšné.

„Chceš uvést, že to zkusíme znovu?“ 

„Ano,“ řekl Digger, ale ten tón znal. Jack došel k závěru, že to není dobrý nápad.

„Poté, co jsme úspěšně dokončili fázi jedna,“ řekla Kellie, „bychom měli upřít svou pozornost k tomu, jak rozmístit nahrávací zařízení.“

Vytáhli snímky měst a jedno po druhém si prohlédli. Všechna měla nábřežní oblasti, ve kterých byly většinou obchody. A shlukovalo se tam obyvatelstvo. „Já říkám: pojďme do centra Athén,“ navrhl Digger. „Kolik máme snímačů? Šest?“

„Pět,“ řekla Kellie. „Včetně notebooků.“

Měli ještě jeden úkol: Akademie chtěla informace o potravě Bulíků. Za uplynulé dva týdny Bulíky pozorovali, jak jedí různé ovoce, zeleninu, maso a ryby. (Alespoň to tak vypadalo v teleskopech.) Některé plody viděli viset ze stromů ve svém bezprostředním okolí. Červené hrušky, velké zlaté melouny, které vypadaly lahodně, malá stříbrná jablka. Od všeho odebrali vzorky.

Kromě staveb, které se jevily jako obyčejné chatrče nebo příbytky pro bydlení jednotlivců či malých rodin, existovaly budovy, které byly evidentně určené jako ubytovny, ale byly to velké rozlehlé budovy s křídly a horními patry, dost velké, aby poskytly přístřeší padesáti nebo více lidem. A zdálo se, že jsou obydlené a rušné.

Když viděli dost, odebrali se do modulu, aby počkali na příchod tmy.

Netrvalo to dlouho. Dvaadvacetihodinová doba rotace vytvářela krátký den. Jack dřímal, Kellie sledovala, jestli nepřijdou vetřelci, a Digger se díval na Kellii. Lesy však zůstávaly tiché a odpoledne uteklo bez zvláštních událostí. Winnie je informovala, že na cestě je stále příležitostný pohyb, kdyby to náhodou chtěli „zkusit znovu“. Řekla to, jako by to myslela vážně. Digger napůl čekal, že dorazí palácová stráž nebo místní domobrana, aby to, co bylo spatřeno, jak to děsí pocestné na šíjové cestě, zasypala salvou šípů. Oblast však zůstávala klidná a Winnie nepozorovala nic, co by vypadalo jako reakce domobrany.

Stáhly se mraky a začalo pršet. V době západu slunce to už byl vytrvalý liják. Ideální počasí pro podivné tvory, kteří potřebují vyjít ven a věnovat se nějaké utajené činnosti.

Když padla noc, tma byla absolutní. Tma, jako by byl člověk zamčený v zásobníku vzadu ve sklepě. Nikde nebyla ani troška světla. Samozřejmě nebylo možné posoudit, jak dobře místní obyvatelé v noci vidí, ale pravda byla, že měli velké oči.

Jack měl ale podstatnou výhodu: brýle pro noční vidění. Kellie je vytáhla ze skříňky a o deset minut později připlul přistávací modul v tichém režimu v hustém dešti nad Athény a jejich přístav.

V porovnání s ostatními městy Bulíků byly Athény střední velikosti. Nacházely se na východní straně šíje. Do přístavu, ve kterém kotvilo několik lodí, vybíhala čtyři mola. Nábřeží lemovala zchátralá skladiště. V jednom nebo dvou blikala světla. Ulice byly pusté. „Část Athén, o které se obvykle nemluví,“ poznamenal Digger.

Jack se v záři přístrojového panelu usmál. „Ke stavbě skladišť nikdo nepoužívá dórské sloupy,“ řekl. Jeho hlas napovídal, že je to moudrost, která nemá být dlouho zapomenuta.

Kellie s nimi přistála těsně vedle jednoho z mol. Jack se v křesle otočil a podíval se na Diggera: „Poslouchej, jestli chceš, klidně to udělám já.“

Digger by mu ten úkol rád přenechal. Jenže Kellie by s tím nikdy nesouhlasila, viděla by to jako projev zbabělosti. Jack nebyl mladý, chodil pomalu a bylo by pro něj obtížné, kdyby se mise zvrtla. Pro Diggera to byla vzácná příležitost se předvést. A předpokládal, že reálné nebezpečí neexistuje. Bulíci z něj měli hrůzu, tak čeho by se měl bát? „Ty nemáš tu správnou postavu,“ řekl lakonicky. „Ani oblečení.“

Nacpal snímače a notebooky do batohu a zamířil k přechodové komoře. „Buď opatrný,“ řekla Kellie. Zaskočila ho letmým objetím.

Protáhl se dveřmi, rozhlédl se, nevšiml si ničeho, co by se hýbalo, a vystoupil na molo.

Moře mělo hladinu vysoko a vítr se ho snažil zatlačit do vody. Díky e-pouzdru mu bylo příjemně, ale věděl, že venku je chladno.

Dal znamení Kellii a ta se začala vzdalovat. „Hodně štěstí, šampióne,“ řekla.

Digger rychle opustil molo a vklouzl do úzké ulice. Po obou stranách stály dřevěné budovy, většinou boudy. Ale zepředu se ozýval hluk: hudba, hlasité klokotavé zvuky a bušení podobné tomu, které zaslechl na cestě. Zatočil za roh a uviděl polootevřenou kavárnu.

Byla poloprázdná, ale Bulíci uvnitř pili, jedli, tančili a bavili se. Kavárna sídlila v pochmurné čtyřposchoďové kamenné budově. Přistavěli k ní pevnou dřevěnou markýzu, aby byli denní hosté chráněni před sluncem. Stál pod ní a nahlížel dovnitř, když dva Bulíci, kterých si nevšiml, prošli za ním a vstoupili do kavárny, aniž by mu věnovali zvláštní pozornost.

Postoupil blíž, skrčil se do košile a stáhl si klobouk se širokým okrajem dolů do obličeje.

Záznamová zařízení, protože byla improvizovaná, měla různou velikost a tvar. Ke každému byl připevněný adhezní pásek, aby je mohl přilepit na rovný povrch.

Kavárna byla ideálním místem a rovný povrch, který se nabízel, objevil ve spojení křížících se trámů, které držely markýzu. Digger se nenápadně přitočil blíž a podařilo se mu zůstat z dohledu hostů, když na místo upevnil jeden z notebooků. Byl by jej raději nainstaloval někam výš, kde by ho nebylo tolik vidět a všichni by na něj nemohli dosáhnout. Ale byl schovaný rozumně a Dig si říkal, že snad nějakou dobu vydrží.

Couvl do stínů, dál od hluku. „Jacku,“ promluvil. „Právě jsem umístil čtyřku. Jak to vypadá?“

„Dobře. Dokonale. Jasné je, že nebudeme mít problém, abychom je slyšeli.“

Oblast byla lemovaná dřevěnými stánky ověšenými kůžemi. Zkrápěl je déšť. Někde dál za rohem ulice bylo slyšet jiný hluk. Zřejmě další podnik, kde se pilo. Pokusil se nahlédnout do několika krámků, ale byly zamčené.

Ulice se měnily v bažinu. Tu a tam jimi pospíchaly postavy, zachumlané, aby se chránily před deštěm, příliš soustředěné na to, jak zůstat v suchu, než aby příliš přemýšlely o cizácích. Jedna z nich se bez varování vynořila zpoza zdi a málem se s Diggerem srazila. Tvor něco řekl, podíval se na něj a vytřeštil oči. Digger se usmál a řekl nejlepším falzetem, jakého byl schopen: „Ahoj!“

Tvor zavřískl.

Digger se rozběhl, za boudou zahnul doleva, vzal to přes blátivou volnou plochu a ocitl se na klidné ulici s kamennými a cihlovými domy. Dlouho poslouchal, slyšel zvuky rozruchu za sebou, ale nic nenasvědčovalo pronásledování.

„Jak ti to jde?“ zeptala se Kellie. Při zvuku jejího hlasu nadskočil.

„Právě jsem se s jedním z nich srazil.“

„Děláš si legraci!“

„Já si nikdy nedělám legraci. Myslím, že ze mě viděl dost, aby poznal, že nejsem místní.“ Nepodařilo se mu to říct bez jisté hrdosti.

„Teď jsi v pořádku?“

Našel uličku a zabočil do ní. „Myslím, že ano.“

„Pokud by začal být příliš zvědavý, tak mu jednoduše ukaž, jak vypadáš doopravdy.“

„Ha ha!“ Zvuky za ním se vytrácely. A ulice zůstávala prázdná.

„Možná bys měl prostě nainstalovat snímače a vrátit se sem.“

„Uklidni se,“ řekl. „Všechno je pod kontrolou.“ Ale něco se blížilo. Dvě zvířata s velkou tlamou, hubenější než nosorožci, trochu jako tlustí koně. Jeli na nich dva Bulíci, shýbnutí, aby se chránili před větrem. Rychle se přesunul na druhý konec uličky a vyšel do ulice, kde se nacházely další obchody.

Čas od času našel povalující se kousky zeleniny a masa nebo ryb. Bral je a házel je do sáčků na vzorky, vděčný za Flickingerovo pole, které bránilo tomu, aby se jich musel dotýkat. Některé kousky vypadaly odpudivě. Vnikl do nějakého skladiště, našel kancelář a umístil jeden z Kelliiných snímačů. Zvedl jej na polici mezi vázy, kde se zdál relativně v bezpečí. Pravda byla taková, že žádné z těchto zařízení se reálně nedalo skrýt. Později, až dorazí zásilka, kterou jim slíbili z Broadside, budou pracovat s aparáty ne většími než mince.

Třetí snímač ukryl ve stromě nedaleko obchodu s masem. A čtvrtý v parku, namířený na pár laviček.

O dvě ulice dál stály budovy, jejichž architektura byla míněna vážně, zřejmě se jednalo o veřejné nebo náboženské stavby. Nebo obojí.

Několik jich mělo venku tabule. Byly na nich nějaké rukou kreslené obrázky, na nichž byli Bulíci a člun, na dalším pak pochodeň. Na všech byly nápisy, štíhlé drobné znaky, které mu připomínaly arabštinu.

Pořídil fotografie a zkusil vzít za dveře. Otevřely se a Dig vešel do dlouhé chodby s vysokým stropem. Nikde žádná světla. Žádné zvuky.

Podlaha mohla být z mramoru. Stěny byly ze dřeva s tmavými skvrnami a dokazovaly, že úřady nejsou bez prostředků. Chodbu lemovaly několikery velké dveře. Jedny otevřel a nahlédl dovnitř.

Mohlo to být kruhové divadlo. Nebo možná poslucháma. Uprostřed velké místnosti stála plošina obklopená několika stovkami abnormálně velkých sedátek.

Dokonalé! Digger našel sloup, vylezl si na sedátko a upevnil poslední záznamové zařízení, zbývající notebook, jak nejvýš mohl, směrem k plošině.

V modulu je vyzkoušeli a Jack je prohlásil za uspokojivé.

Byl čas se vrátit.

Konečně přestalo pršet. Digger byl v nábřežní čtvrti, postupoval stíny, když se přímo přes ulici s rámusem rozlétly dveře, nocí se rozlilo světlo a ven se začal hrnout dav. Na to, aby zmizel, bylo příliš pozdě, pokusil se tedy aspoň přikrčit, aby minimalizoval svou výšku, a šel dál. Ale několik Bulíků se už na něj dívalo. A hlasy úplně zmlkly. „Přilákal jsem pozornost.“

„Potřebuješ pomoc?“ 

Jasně! Jack by mu nesmírně pomohl. „Ne. Zůstaňte, kde jste. Myslím, že se podivují mé velikosti.“

„Jo. V té čtvrti to nejspíš není ta správná.“ 

Digger litoval, že nemá větší límec, který by si mohl vyhrnout. Hleděl na ulici a kráčel dál, ale cítil na sobě jejich oči, dokud je neminul. Chtěl se rozběhnout. Za sebou neslyšel nic. Žádný pohyb, žádný zvuk. Bylo to zlověstné.

Jeden Bulík se objevil vpředu, kráčel jeho směrem. Po stejné straně ulice. Nemohl se mu nijak vyhnout, nemohl zabránit tomu, aby byl spatřen. Bulíkovy oči zareagovaly reflexem, který začínal být nepříjemně známý. Tvor vyjekl, otočil se a dal se na útěk. Výkřik probudil k činnosti dav, který se k jekotu připojil, ale pustil se za ním. Něco mu prolétlo kolem hlavy.

To postavilo Diggera do neskutečného postavení, kdy to vypadalo, že pronásleduje prchajícího Bulíka, jehož křik muselo být slyšet po celém nábřeží. Dostali se na konec ulice. Bulík upaloval v největší hrůze, Digger mu byl v patách. Bulík zahnul doprava, směrem, který Digger potřeboval, aby se dostal na molo, kde ho měl modul vyzvednout. Jenže tvor, šílený strachem, upadl a odkutálel se z cesty.

Digger získával před davem náskok. „Jacku,“ řekl, „za tři minuty na molu.“

Všech pět snímačů obstálo v terénních testech a tu noc už mohli nahrávat. Digger s uspokojením sledoval a poslouchal, jak zákazníci smlouvají a škemrají, kritizují a zděšeně si tisknou ruce na temeno lebky. Dívali se, jak vedoucí za stolem pracuje s podřízenými a občas podává hlášení jiným, kterým je odpovědný. Dívali se, jak malí Bulíci skotačí v parku, zatímco starší sedí na lavičkách a živě konverzují. A sledovali jakýsi seminář vedený z pódia v té veřejné budově. Diggera překvapilo, jak snadno se dají interpretovat značné části rozhovorů.

Mezitím dorazila čerstvá zpráva od Hutch. Když ji Jack uviděl, přehrál ji všem.

„Pomoc je na cestě. V době, kdy tuto zprávu dostanete, bude al-Džahání již po startu. Operaci vede Collingdale a potřebuje veškeré informace, které mu můžete opatřit. Především všechno, co mu umožní poradit si s jazykem. 

Kromě toho vypravujeme z Broadside Cumberland, aby vám přivezl zásoby a techniku. Odveze každého, kdo chce letět domů. Ale bude moci odstartovat až za několik dní. Vypadá to, že potrvá nějakých sedm týdnů, než se ho dočkáte. Nerada vás o to žádám, ale je důležité, abychom na místě nechali někoho, kdo zjistí maximum toho, kolik se můžeme dozvědět. Proto potřebuji, abyste tam zůstali, dokud nedorazí. Vím, že to zrovna neodpovídá plánu mise a je to pro vás nepříjemnost. Ale jistě pochopíte, že toto jsou zvláštní okolnosti. 

Také potřebuji vědět, co chcete udělat. Musíme mít na místě někoho z Akademie, dokud se tam nedostane al-Džahání. Jenže to bude až v prosinci. Chcete zůstat? Nebo chcete, abych zorganizovala misi, která vás vystřídá? Byla bych raději, kdybyste zůstali, Jacku, ale pochopila bych, jestli máte pocit, že čeho je moc, toho je příliš. Dej mi vědět. 

Cumberland přiveze zásilku optických maskovačů a záznamových zařízení. Rozmístěte těch snímačů co nejvíc. Je důležité, abychom rozluštili jazyk. 

Veškerá data týkající se Bulíků by měla být označena tak, aby je z Broadside přeposlali přímo na al-Džaháního, a ocenila bych, kdybyste mezi příjemce informací zahrnuli i mě. 

Děkuji vám. Vím, že z toho nebudete mít radost, ale pokud to něco znamená, jsem vám vděčná.“ 

Rozhostilo se dlouhé ticho, během nějž se na obrazovce objevilo logo Akademie. Podívali se jeden na druhého a Kellie se usmála. „Ti mimozemšťani jsou blázni,“ řekla. „A žene se sem mrak. Je tu někdo, kdo chce letět domů?“

Nebylo to zrovna to, co Digger doufal, že uslyší.

Vlastně se jeden našel. „Já nemám v úmyslu strávit tady další zhruba rok svého života,“ řekla Jackovi Winnie. „Bylo by to jiné, kdybych mohla dělat něco konstruktivního. Ale nejsem potřebná. Jsem připravená odletět.“

Totéž platilo pro Diggera. Jenže bylo jasné, že Kellie místo neopustí, takže ani on se nechystal nikam odjet. Digger jí dával najevo, že chce zůstat, chce se podílet na velké věci a tak dál. Ve skutečnosti chtěl Kellii, a všechno ostatní bylo jen vedlejší představení. Jenže před očima Kellie neměl jinou možnost než hrát nezištného hrdinu. Znal ji příliš dobře a jasně chápal, co by se stalo s jejím respektem k němu, pokud by nevstal a nesplnil svou povinnost.

Jako kompromis si přál, aby našel způsob, jak přesvědčit Jacka, že má odletět zpátky na Broadside, zatímco on a Kellie tam zůstanou. Podrobnostmi se nezatěžuj, kámo. O všechno, co se objeví, se postaráme. Klidně jeď a vezmi si na nějakou dobu volno. 

KNIHOVNÍ ZÁZNAM

„Neměla by ses nikdy bavit s cizími lidmi, Šilko.“

„Pročpak ne, Bumbáci? Někteří nejmilejší lidé, které znám, jsou cizinci.“

„Ale když je znáš, tak to nejsou cizinci.“

„Aha.“

„Chápeš, jak to myslím?“

„Ne tak docela, Bumbáci. Ty jsi přece byl kdysi taky cizí. Neměla jsem se s tebou bavit?“

„No, to je něco jiného.“

„Jak to?“

„Já jsem hodný.“

„Ale jak to poznám, když se s tebou nebudu bavit?“

„Nejsem si jistý, Šilko. Ale vím, že to není dobrý nápad.“

– Bulíci,

All-Kids Network,

19. března. 

kapitola 12

Na palubě Jenkinse.

na oběžná dráze kolem Lookoutu.

středa 19. března.

Bill přes noc provedl analýzu vzorků potravy a oznámil Diggerovi, že by mu z místní kuchyně pravděpodobně nic nechutnalo. Poslali výsledky na Broadside a al-Džaháního. 

Snídali ve společenské místnosti, když přišla Winnie se svým táckem. Přisedla ke stolu k ostatním třem. „Právě jsem zahlédla něco zvláštního,“ řekla. „Na cestě je nějaké procesí. Nedaleko místa, kde jsi byl včera ty.“

„Opravdu?“ Jack si vybalil sušenku, namočil ji do vaječného žloutku a snědl ji. „Jak to myslíš, procesí?“

„No, vyloženě procesí to není. Ale skupina místních vypadá, jako by mířila k místu, kde ses ukázal.“

„To myslíš vážně?“ zeptal se Digger.

„Přicházejí od severu. Asi dvacet. Ten vepředu má na sobě černý hábit.“

„Nejspíš jdou jenom do Athén,“ řekl Digger.

Na Jackovi bylo vidět, že ho to zaujalo. „Je to první černé oblečení, které jsme viděli. Tihle lidi si potrpí na pestré barvy.“

Kellie se snažila dojíst svou snídani, aniž by se do nejnovějšího záchvatu bulíkovské mánie nechala vtáhnout. Ale povzdechla si. „Ty myslíš, že se přišli podívat, kde se objevil ten tvor?“

„Možná. Na cestě kousek severněji stojí několik vozů. Dnes ráno jsme kvůli oblačnosti neměli obraz, ale podle mě na nich tihle lidičkové přijeli. Pořád jich tam několik je. U vozů. Vypadá to, jako by čekali.“

„Bille?“ promluvil Jack.

Obrazovka se rozzářila. Jeden Bulík měl na sobě skutečně černý hábit. Blížil se k místu, kde se objevil avatar. Blížil se v tom smyslu, že k němu přicházel s velkou opatrností, alespoň to tak Diggerovi připadalo. Dav se táhl za ním, ale poskytoval mu spoustu prostoru.

Nesl si hůl, a když došel k místu na cestě, které bylo nejblíž kopci, na kterém stál avatar, zastavil se, postavil hůl, opřel se o ni a jako by se rozhlížel po okolí. Po chvíli se otočil dozadu a jeden z přihlížejících postoupil vpřed. Došlo na hovor a nějaké ukazování.

„Vypadá to, že Digger možná něco uvedl do pohybu,“ řekl Jack.

Ano. Digger to dokázal.

Do záběru vplul mrak.

„Co myslíte?“

„Vypadá to obřadně.“

Winnie se zeptala, jestli někdo některého z Bulíků poznává.

Digger potlačil zasmání. „Vypadají všichni stejně. Ty je dovedeš odlišit?“

„Neviděla jsem je zblízka. Ne tak jako ty. Napadlo mě, že bys mohl poznat někoho z těch, se kterými jsi včera mluvil.“ Dala na to slovo lehký důraz a evidentně mluvila o tom, který cestoval sám, a který, jak si teď Digger všiml, tam skutečně byl. Nesl si kopí.

„Nemám ponětí,“ řekl Digger.

„Něco říká,“ upozornila Kellie. Myslela toho v hábitu.

„Já myslím, že zpívá,“ řekl Jack. „Měli jsme v oblasti nechat snímač.“

Účastníci procesí se rozestoupili po obou stranách tvora v černém a vytvořili oblouk, v jehož středu stál.

„Je to zpěv,“ konstatovala Winnie. „Podívejte se na ně!“ Všichni se začali jaksi koordinovaně pohybovat.

„Hledají mě,“ řekl Digger.

Jack se zaujatě naklonil dopředu. Digger, jehož mělo vzdělání pobídnout ke stejné zvědavosti, cítil pouze mrazení. „Je to náboženský obřad,“ prohlásil Jack.

„Možná se musíme vrátit dolů,“ řekla Winnie. „Vysvětlit jim, že je to v pořádku.“

Kellii zářily oči. „To mě podrž!“ řekla. „Oni si myslí, že viděli boha.“

„O tom pochybuju,“ namítl Jack.

Ten v černém si setřásl dlouhé rukávy a přetáhl si přes hlavu kápi. Bylo mu podáno kopí. Udělal nad ním nějaká znamení, zvedl je a ve výhružném postoji jím zamával směrem k vrcholku kopce. Zpěv skončil.

Ještě asi tak minutu všichni klidně stáli. Pak ten v černém vylezl na kopec, zatímco ostatní – připadalo Diggerovi – ho s nemalou úzkostí pozorovali, až konečně došel na místo, kde avatar stál. Ten, který šel po cestě a jenž přinesl zbraň, na něj zavolal a „kněz“ postoupil o několik kroků doprava. Zdálo se, že se shodli, že se jedná o správné místo. A tvor bez dalších prodlev zamával s nacvičenou lehkostí kopím a zarazil je do země.

Udělal několik dalších znamení, přitáhl ruce k sobě a vzhlédl k obloze. Všichni sklonili hlavy a zavřeli oči. Rty se jim pohybovaly současně. Jeden z nich vylezl na kopec a kopí znovu vytáhl. Pak odešli.

Z kopce dolů a cestou zpátky, až došli k čekajícím vozům. Nasedli a zamířili na sever.

„Já myslím,“ promluvil Digger, „že jsme právě viděli vyhlášení války.“

Jack pořád ještě vypadal jako u vytržení. „Já si to nemyslím,“ řekl. „Podle mě jsme právě byli svědky vymítání duchů.“

Velkou část několika dalších dní strávili sledováním a poslechem konverzace Bulíků. Winnie vyvěsila na stěnu tabuli, na níž stálo: Je to pro mě španělská vesnice. Zapojen byl každý z pěti kanálů přidělených snímačům, ale jeden přestal fungovat. Viděli, jak jej zakryla ruka Bulíka a pak nebylo nějakou dobu vidět nic než tráva. A nakonec se jednotka odmlčela. Někdo do ní pravděpodobně praštil klackem.

Ale stále měli čtyři spojení.

Poslouchali, zapisovali si fonetické dojmy a navzájem si nadhazovali výrazy, zatímco Bill všechno zaznamenával, zhutňoval signály do komprimovaných relací a každých šest hodin je odesílal přes Broadside na al-Džaháního. 

Jazyk se zdál poměrně srozumitelný. Některé zvuky byly zvláštní, spousta chrochtání a kloktání, četné přídechy a dvojhlásky. A nikdo neuměl tak zvučné „l“ jako tihle tvorové. Přednes byl celkově nelibozvučný, ale Digger neslyšel mnoho zvuků, které by lidský jazyk nedokázal reprodukovat. A dokonce rozluštili několik slov.

Zdálo se, že čalla kollanda je univerzální pozdrav. Dva Bulíci se potkali, ráno nebo večer, mužského nebo ženského pohlaví; zdálo se, že na tom nesejde. Řekli: „Čalla kollanda.“ 

Ahoj, příteli! Kellie tak začala zdravit své pasažéry a zanedlouho to používali všichni. Čalla, Jacku! 

Digger objevil v reprodukování některých zvuků, které slyšel, čirou radost. Dokázal mít stejně zvučné „l“ a chrochtat jako ti nejlepší z nich. Kromě toho začal zjišťovat něco, co o sobě nevěděl: měl jazykové vlohy. Až příště narazí na nějaké Bulíky, bude připravený. Uvažoval, jestli by to nedopadlo trochu jinak, kdyby dokázal zvednout ruku a co nejveseleji zahlaholit ten správný pozdrav: „Čalla kollanda!“ 

Jenže žádné příště nebude. Optické maskovače byly na cestě, takže až se vrátí dolů, aby zřídili další záznamová stanoviště, budou neviditelní.

S tím se teď nedalo nic dělat. Ale věděl, že by byl v pokušení přistoupit k některému Bulíkovi, ne víc než hlas ve větru, a pozdravit ho. Jen to zašeptat a dívat se, jak nadskočí.

Nikdy na sobě optický maskovač neměl. Jejich soukromé držení bylo zakázané. Několik jich uniklo a stalo se neocenitelnou pomůckou pro pachatele trestných činů. Ale Národní asociace optického maskování tvrdila, že lidé mají na přístroje z ústavy právo. Diggerovi připadalo, že ve chvíli, kdy se stanou všeobecně dostupnými, budou muset všichni nosit infračervené brýle, aby se chránili. Samotná představa neviditelnosti dodávala pocit moci a bezohlednosti.

Přibližně za týden po jejich cestě na povrch Jack oznámil, že dostali zprávu z Akademie. „Máme se porozhlédnout ještě po něčem,“ řekl.

Na obrazovce se objevil snímek Hutch.

„Jacku,“ řekla, „tohle je ježek.“ Obrazovka se rozdělila a ukázala objekt s trojúhelníkovými tmy trčícími do všech stran. Přiložené měřítko ukazovalo, že průměr činí šest a půl kilometru.

„Prozatím máme hlášené tři tyto objekty. Netušíme co jsou zač a jaký je jejich účel. Víme však, že jeden explodoval, když jej Quagmor obhlížel. Jestli se můžete porozhlédnout, aniž byste narušili své hlavní úkoly, udělejte to, prosím. Velice bychom chtěli vědět, jestli má váš mrak taky jednoho. Bude přímo před ním, pohybovat se ve stejném kurzu a stejnou rychlostí. Vzdálenost mezi objekty a mraky dosahovala až šedesát tisíc kilometrů. 

Prozatím jsou tyto věci jedna jako druhá. Mají 240 stran. Spousty pravých úhlů. Jestli nějaký uvidíte, držte se od něj v uctivé vzdálenosti. Nepřibližujte se k němu. Nechceme prohlídku, chceme jen vědět, jestli tam je.“ Hutch si dovolila úsměv, ale Digger viděl, že to myslí smrtelně vážně. „Děkuju,“ řekla. „Buďte opatrní. Nechceme ztratit nikoho dalšího.“ 

Ježek zůstal ještě několik sekund poté, co obraz Hutch zhasl, a pak zmizel i on, nahrazen logem Akademie.

Všechny ty trny… Jako stalagmity. Ale na koncích ploché. „Co to je?“ zeptala se Winnie. „Mají nějakou představu?“

„Slyšela jsi toho tolik jako já,“ řekl Jack.

Kellie vypadala zadumaně. „Řeknu vám, co by to mohlo být. Vypadá to, jako by to bylo určené k lákání mraků. Třeba je někdo používá, aby se těch bestií zbavil. Ukáže se mrak a ty pošleš tu věc, aby se za ní honil.“

Všichni se na ni podívali. „Možné to je,“ uznal Digger. „To by mohlo být ono.“

Kellii zářily oči. Bylo příjemné vyřešit hádanku jako první.

„Tak se pojďme podívat, jestli nějakého máme,“ řekl Jack.

Mrak se za těch několik týdnů od doby, kdy jej spatřili poprvé, změnil. Zdeformoval se a vysílal šikmo před sebe proudy hmoty strhávané setrvačností, jak samotný mrak pokračoval v brzdění a zatáčení. Při tempu, jakým mrak zpomaloval, Digger jen těžko chápal, jak vůbec dokáže držet pohromadě. Nebyl fyzik, ale věděl dost, aby došel k závěru, že stabilita plynu a prachu, navzdory takovým tlakům, ukazuje, že se nejedná o žádný přirozený jev. Existovala obecně rozšířená tvrzení mystiků a dokonce některých fyziků, kteří měli být informovaní, podle nichž byly omegy evoluční krok, prostředek, kterým se Galaxie chrání před nástupem supercivilizace, entity, která by mohla spustit katastrofu, mohla by se nakonec ujmout vlády a Galaxii vyšinout z jejího přirozeného vývoje.

Byla to představa, která byla v této době velice populární, neboť se dokonale doplňovala s názorem, že současný vesmír je jen jiskra na obrovské hvězdné obloze, jeden z nesčetných vesmírů vznášejících se v kosmu, který je možná sám nekonečně malou částí ještě větší struktury. Zrnka písku na pláži, která je zrnkem na mnohem větší pláži…

Kde to všechno končilo?

Ale ať to bylo jakkoli, mraky omega byly příliš rafinované, než aby se vyvinuly přirozenou cestou.

„Jak to víš?“ zeptala se Kellie, která mlčky seděla a dívala se ven na tu obludu, zatímco Digger dál mluvil o hvězdách a vesmírech.

Vysvětlil jí to. Jak drží pohromadě. Jak má mnohem lepší dálkové senzory než všechno, čím je vybaven Jenkins. Jak zahlédl Athény ze vzdálenosti 135 miliard kilometrů, když oni je nedokázali najít z oběžné dráhy.

Poslouchala a občas pokývala hlavou, viditelně souhlasila. Když však skončil, poznamenala, že někteří lidé by mohli namítnout, že ani Digger nemohl jednoduše vzniknout jako výsledek přirozené evoluce. „Já myslím,“ řekla, „že to, co děláš, je teologický argument.“

„Asi ano. Ale tohle je jiné.“

„Jak?“

„Je to ve větším měřítku.“

„Digu, to je rozdíl jenom ve stupni. Velikost se nepočítá.“

Nedokázal na to najít adekvátní odpověď. „Podle tebe jsou tyhle věci přirozená tělesa?“

„Já nevím.“ Mrak byl zdeformovaný, proudy z něj tryskaly šikmo dopředu. Byla to temná chobotnice plovoucí nocí. „Snažím se být nepředpojatá.“ Ani jeden z nich chvíli nepromluvil. Pak Kellie řekla: „Nejsem si jistá, co mě děsí víc.“

„Jak to myslíš?“

„Které vysvětlení. Buď jsou přirozené, což vede k závěru, že vesmír nebo Bůh, podle toho jak to pojmeš, neschvaluje inteligenci. Nebo je někdo staví a vypouští. To znamená, že někdo, kdo je velice chytrý, si dal hodně práce, aby zabil všechny cizí bytosti, které najde.“

Z jejich momentální vzdálenosti bylo slunce Lookoutu jenom jasná hvězda.

Jenkins zahájil pátrání, když se k oblaku přiblížil na kratší vzdálenost než 12 milionů kilometrů. Další tři dny se soustavně přibližovali, ale nezahlédli nic.

Čtvrtý den Kellie navrhla, aby štvanici ukončili.

„Víš jistě, že tady nic není?“ zeptal se Jack.

„Absolutně. Najde se pár balvanů, ale to je všechno. Nic, co by vzdáleně připomínalo tu věc.“ Čekala na instrukce.

„Fajn.“ Jackův postoj říkal: „Vykašleme se na to! Vraťme se raději k Lookoutu.“

Kellie jim dala pokyn, aby se připoutali, a začala Jenkinse navádět na nový kurz. Měl to být dlouhý obrat, takže je čekalo, že budou žít se silami zrychlení skoro celý den. Proto neměla zvláštní radost. „Kdybych používala hlavu, byla bych to zařídila jinak,“ řekla Diggerovi. „Mohli jsme mít na konci pátracího plánu efektivnější kurz. Ale předpokládala jsem, že něco najdeme.“

„Já taky,“ přiznal. „Ale jestli máš pravdu, že ježci jsou vábničky, nebudou všude. Pouze u mraků, které ohrožují něco, co jejich původce zajímá.“

Jack odeslal zprávu Hutch a informační kopie al-Džahánímu: „U Lookoutu žádný ježek. Vracíme se na oběžnou dráhu.“ 

Zatímco opisovali dlouhou obrátku, rozhodli se, že se spolu podívají na simulaci a Kellie na jejich přání vytáhla thriller ze strašidelného domu. Digger si na horory nijak zvlášť nepotrpěl, avšak přidal se. „Ale jde z toho na mě strach,“ řekl jim. Udělal si z toho legraci, jako by ta představa byla absurdní, ale ve skutečnosti to tak bylo. Nebylo mu příjemné sledovat řádění upíra, dokonce i tady, v útrobách kosmické lodi. Nebo možná obzvlášť tady – byly chvíle, kdy se po takovém zážitku vracel slabě osvětlenou chodbou do své kajuty a slyšel, jak za ním našlapují kroky.

Problém nadsvětelníků byl v tom, že sice byly ztělesněním moderní techniky, vyjádřením toho, že vesmír se řídí rozumem, zdánlivou zárukou, že démoni a upíři neexistují, ale zároveň byly dosti malé. Skoro klaustrofobické. Několik chodeb a hrstka místností, s tendencí ke stínům a ozvěnám. Bylo to místo, z něhož se nedalo uniknout. Pokud by člověka v úzkých lodních chodbách něco pronásledovalo, neměl by kam utéct.

Věděl, že jeho problém spočívá v tom, že trpí příliš bujnou fantazií. Bylo to tak odjakživa. Právě tato vlastnost ho přitáhla k práci mimo Zemi. Digger nebyl zbabělec. Měl pocit, že to dokázal, když slétl na Lookout a vystrčil hlavu. Pracoval na lokalitě uprostřed angolského konfliktu, zůstal tam, když už všichni ostatní utekli. Při jiné příležitosti zachránil několik misionářů před vzbouřenci v severoafrické Zampaře, kombinací troufalosti, zdravého rozumu a štěstí. Ale domy, ve kterých straší, neměl rád.

Zdálo se, že děj je pokaždé stejný: skupina puberťáků hledající neobvyklé místo pro uspořádání mejdanu se rozhodne využít opuštěné sídlo, o němž se říká, že v něm v uplynulém půlstoletí došlo k několika děsivým vraždám. (Nebylo to místo, kam by Digger šel.)

Vždycky přišla bouřka, déšť bubnoval do oken, dveře se samy od sebe otevíraly a zavíraly. A v pravidelných intervalech zahánělo oběti do kouta to, co čirou náhodou řádilo na půdě.

Snažil se myslet na jiné věci. Ale vrzající dveře, divoký hudební doprovod a tři větve otírající se o stěnu domu si neustále vynucovaly jeho pozornost. Jack se po většinu simulace smál a energicky varoval herce, aby si dali pozor – je to schované ve skříni!

V polovině se shora ozvou podivné zvuky. Vřískání. Sténání. Strašný křik. Je to neuvěřitelné, ale dva mladíci se rozhodnou, že to půjdou prověřit. Je to jenom simulace, říká si Digger. Ale chce, aby zůstali pohromadě. Mladík v čele je vysoký, pohledný, má v sobě určitou zasněnou nevinnost. Kluk ze sousedství. Navzdory hloupému ději Diggerovi buší srdce, když se svým společníkem stoupá po točitém schodišti, zatímco hudební tempo dostupuje vrcholu. Když dojdou nahoru, noc prořízne další zaječení. Ozývá se zpoza dveří na konci chodby.

Dveře se otevřou, zřejmě bez pomoci, a Digger spatří tmavou postavu usazenou v křesle otočeném k oknu, osvětlenou jen blikáním blesků. Druhý chlapec se prozíravě drží zpátky.

Zůstaňte pohromadě! Digger zavrtí hlavou, říká si, že je to celé nesmysl. Žádné rozumné děti by nic takového neudělaly. A pokud ano, určitě by se držely při sobě.

A pak se přistihne, že přemýšlí o ježkovi. Přehlédli, co bylo zjevné.

„Co by to tam dělalo?“ zeptal se Jack.

Digger použil kurzor, aby ukázal, kde se podle něj dá objekt najít. „Předpokládali jsme, že mrak a ježek jsou jeden celek. Tam, kam jde jeden, ho druhý následuje. Jenže tady máme mrak, který zahnul doprava.

Mrak zatáčí a zpomaluje dlouho. Možná víc než rok. Ale není důvod očekávat, že ježek nepoletí dál.“

„Původním směrem a rychlostí?“ otázal se Jack.

„Pravděpodobně ano.“

„Proč by to dělal?“ podivila se Winnie.

„Proč by dělal něco z toho? Já nevím. Ale vsadím se, že jestli to prověříme, najdeme ho tam, kde by byl mrak, pokud by se nerozhodl vyrazit si na výlet.“

Kelliiny tmavé oči se ho dotkly. Jdi do toho, chlape!

„Proč se nepodívat?“ zeptal se. „Přece zítra nemusíme nikde být.“

Našli ho přesně tam, kde ho Digger předpověděl. Pohyboval se o maličko pomaleji, než byla standardní rychlost omeg. Jako by se velké mračno dál táhlo za ním.

knihovní záznam

„Objev doprovodných objektů u omeg ukazuje, jak málo byla v uplynulých třiceti letech tato velice důležitá věc zkoumána. Jaká další překvapení nás čekají? A kolik dalších životů padne za oběť byrokratické zkostnatělosti?“

– Londýnské Times, 

23. března. 

kapitola 13

Na palubě Heffernana,

v blízkosti Alfy Pictoris,

devadesát devět světelných let od Země,

pátek 4. dubna.

Ježek v souhvězdí Malíře zvýšil skóre na šest ze šesti. Všechny omegy je měly.

Byl dvacet osm tisíc kilometrů před mrakem. V průměru měl standardních šest a půl kilometru. „Zpráva odeslána,“ prohlásila Emma.

Skyovi se nelíbila představa, že by se měl k té potvoře přiblížit. Ale požádali o dobrovolníky, řekli mu, že se nejspíš nic nestane, ale aby byli opatrní, zbytečně neriskovali a hlavy nechávali dole. Emma se vyjádřila, že kvůli ní nikdo váhat nemusí, a Heffernan byl jediná loď v blízkosti.

Za normálních okolností měl Sky svou práci rád. Bavilo ho prolétat kolem obrů s prstenci, posílat sondy do černých děr, dopravovat lidi a materiál na ta nejodlehlejší místa. Ale mraky rád neměl. A ježci se mu nelíbili. Bylo to něco, co tam nepatřilo.

Byly od Alfy Pictoris natolik daleko, že jediné slušné osvětlení tomu tělesu dodávala jejich sonda.

„Magnetické pole odpovídá charakteristice ostatních objektů,“ oznámil Bill.

„Ajax je připravený,“ řekla Emma.

Nikde nebyl žádný známý vstup, a tak by Drafts zvolil místo náhodně. Přesně to se Heffernan chystal udělat.

Emma a Sky se těšili, že další den oslaví své šestnácté výročí, přestože nebyli manželé přesně šestnáct let. Účast na experimentech s novými hyperrychlými podsvětelnými tlačnými motory je střídavě urychlovala nebo zpomalovala, nebo možná jen jedno z toho. Nikdy nedokázal relativitu pochopit. Věděl jen, že do sebe ta čísla nezapadají žádným způsobem, jemuž by dokázal porozumět. Ale to nebylo důležité. Měl s Emmou dost času a byl dost chytrý, aby to uměl ocenit. Jednou, když měli ještě několik měsíců před svatbou a večeřeli spolu v hotelu Grand v Arlingtonu, mu řekla, aby si ten okamžik vychutnal, protože přijde den, kdy by dali cokoli, aby se mohli vrátit do té hodiny a prožít tu večeři znovu.

Byla to samozřejmě pravda. Tenkrát bylo všechno nové a čerstvé. Ještě se nenaučili být si tím druhým jistí. Když teď byl v pokušení to udělat, připomněl si, že život, který má, nebude věčný, a jestli se nemohl vrátit do hotelu Grand, kdy byla jeho láska s Emmou ještě nová, kdy byl celý svět mladý a všechno se zdálo možné, byla stejná pravda, že si bude pamatovat ježka a to, jak spolu stáli na můstku a dívali se, jak se blíží: technický výtvor sestavený bůhvíkým, k účelu, který si nikdo neuměl představit. Bomba. Ale i tak to byla chvíle, kterou si vychutnával, protože věděl, že podobně jako s hotelem Grand by jednou dal hodně za to, aby se mohl vrátit.

Šestnácté výročí. Jak to mohlo všechno tak rychle utéct?

„Relativita.“ Zasmála se.

„Doporučuji vypustit Ajaxe,“ řekl Bill.

„Fajn, Bille. Nezapomínej na to, že chceme, aby se přitulil velice jemně. Jenom pusa, rozumíš?“

„Jenom líbanec,“ odvětil Bill. Objevil se vedle nich v radiačním oděvu a přilbě. Na ochranu před explozemi. Jeho představa žertu.

„Fajn,“ řekl Sky. „Vypusť Ajaxe!“

Kontrolka zablikala. Lodí proběhlo obvyklé lehké zachvění. „Ajax je venku. Čas do kontaktu třicet tři minuty.“ 

„Fajn, Bille! Zvedněme kotvy.“

Nabrali rychlost pryč. Sky nařídil UI udržovat skokovou pohotovost, což vyžadovalo zažehnout hlavní motory na dostatečně dlouho, aby se v hazeltinech vytvořil a udržel potřebný náboj.

Bylo to za celé ty roky poprvé, kdy se ocitl v takové situaci, že nevěděl dlouho dopředu, jestli bude muset skočit nebo ne.

„Jen tak ze zvědavosti…,“ řekla Emma.

„Ano?“

„Můžeš ve věci skoku přebít Billa? Pokud bys musel?“ Skokové motory se nedaly použít, dokud nebyly nabité. Obvykle to vyžadovalo osmadvacet minut činnosti hlavních motorů. Každý pokus učinit skok dříve znamenal riziko antihmotové exploze, v důsledku čehož by jej UI odmítla.

„Kdyby se Billovi něco stalo, mohli bychom přistoupit k manuálnímu startu.“

„Mám totiž podezření,“ řekla, „že ježek je toho plný taky.“

„Antihmoty?“

„Ano. To by vysvětlovalo to magnetické pole.“

„V jakém smyslu?“

„Ochranná obálka. To se nejspíš stalo Draftsovi. Udělal něco, čím narušil její celistvost.“

Sky zavrtěl hlavou. Kdo by v těchhle končinách něco takového čekal?

Emma byla astrofyzička. Když ji varoval, že vzít si někoho, kdo na celé měsíce odlétá s nadsvětelníky, od ní možná není ten nejchytřejší krok, řekla: „Príma, stejně jsem ve skutečnosti chtěla blonďáka, sbohem.“ A Sky se pokusil zachránit situaci. Prohlásil, že to nemyslel úplně vážně, nechtěl ji ztratit, jen chtěl mít jistotu, že ví, do čeho jde.

Trvalo dva roky zařídit společné umístění na Heffernanovi, ale povedlo se to, především proto, že Akademie měla takovou politiku, že se snažila, aby její kapitáni byli spokojení.

Byli na můstku oba, po všech těch letech spolu prožívali první okamžik nebezpečí. Nebezpečí to bylo naštěstí vzdálené, ale dodávalo to zážitku pikantní příchuť.

„Ajax se přiblížil na čtyři kilometry,“ oznámil Bill. „Kontakt za jedenáct minut.“ 

Viděli, jak se Ajax, který vypadal jako hmyz, s křídly a nohama roztaženýma, šikmo snáší k ježatému povrchu.

„Bude to fungovat?“ zeptal se Sky.

„Pokud se nemýlíme v tom, co to je, Ajax najde frekvenci a naruší magnetickou zónu. To by mělo stačit. Pokud ne, začne tu věc rozřezávat svými lasery. Ano, tak či tak by to mělo fungovat.“

Sky poslouchal nesčetné zvuky, které lodní systémy běžně vydávají, šelesty, vzdechy, klapání a v pozadí neutichající hukot motorů pohánějících je k čím dál vyšším rychlostem.

Čas od času spolu mluvili o odchodu, o tom, že by si našli práci doma, možná měli dítě, které si vždycky slibovali. Opravdu to nejde, když je člověk neustále zavřený v krabici. Dospělým virtuální pláže stačí, ale dítě potřebuje opravdový písek.

Emma, která mu četla myšlenky, přikývla. „Čas na něco nového?“ nadhodila.

„Nevím,“ řekl nejistě.

„Má to takový háček, Skyi. Kde jinde bychom mohli být takhle užiteční?“

Nemohl ji obejmout; dokud zrychlovali, tak ne. Takže se aspoň natáhl a vzal ji za ruku.

„Pět minut,“ oznámil Bill. „Na povel jsme připravení skočit.“ 

Jedna z obrazovek ukazovala mrak, jehož obraz zabíraly živě teleskopy. Sky si říkal, že omegy v sobě mají jistou nadpozemskou krásu. Tento ne, protože byl příliš tmavý, nedopadalo na něj dost světla. Když je však rozsvítila záře hvězdy, skutečně byly velice působivé.

Emma to tak neviděla. Považovala je za ztělesnění čisté zlomyslnosti. Ukázku toho, že ve vesmíru řádí démoni. Samozřejmě ne ti nadpřirození. Něco mnohem horšího, něco, co skutečně existuje, co zanechalo svůj otisk mezi hvězdami, co zkonstruovalo nastražené miny a poslalo je zabíjet cizí tvory.

Sky vyrostl s představou, že zlo se nutně rovná hlouposti. Symbol té myšlenky byl vyjádřen faktem, že nadsvětelníky nebyly ozbrojené, že nikoho (kromě autorů beletrie) nikdy nenapadlo namontovat na mezihvězdné plavidlo palubní dělo.

Byla to hezká mytologie. Ale nic víc než mytologie.

„Dvě minuty.“ Bill zbožňoval odpočítávání. Na vedlejším monitoru byl jeho obrázek, jak sedí v křesle, stále bezpečně schovaný ve skafandru, s hledím přilby spuštěným.

„Bille, buď připravený zmizet, jestli budeme muset.“ Neměli žádnou jistotu, že ježkovy energetické úrovně budou stejné.

„Jsme QBY.“ Připravení odletět. Bill měl v oblibě oficiální terminologii. Několikrát se Skyovi svěřil, že lituje, že život na kosmické lodi je tak poklidný. Občas zasněně hovořil o vedení výprav proti mimozemským hrůzám odhodlaným zničit civilizaci, ovládnout Berlín a všechno, co symbolizuje. (Sky nedovedl nikdy říct s jistotou, kdy Bill žertuje.) UI si přála potkat piráty a zlotřilé korporace, skrývat se v prachu obřích mračen. Mračen, která mají stovky světelných let v průměru, dodal, mračen, vedle nichž by omegy vypadaly jako chomáčky mlhy v letním vánku.

Bill, tento Bill, měl poetické sklony. Občas to trochu přehnal, ale zdálo se, že má skutečně vášeň pro květiny, západy slunce a vítr v korunách stromů. Všechno to samozřejmě byla jen fasáda. Bill nikdy nic z toho necítil, dokonce si ani neuvědomoval sám sebe, pokud se dalo věřit manuálu. Navíc, i když byly UI Akademie kompatibilní a většina lidí si dokonce myslela, že ve skutečnosti je to jen jedna akademická UI, která čas od času jednoduše ztratí kontakt se svými různými částmi, Sky věděl, že Bill je na různých lodích různý. Někdy se projevoval odměřeně a oficiálně, málokdy se ukazoval vizuálně, a když, tak zpravidla v bílé uniformě; na jiných plavidlech, například na Quagmirovi (kterého Sky při několika misích pilotoval) byl mladý, energický, vždy prezentoval svůj názor, zpravidla v kombinéze s lodním emblémem na rameni. Heffernanova UI byla filozofická, občas sentimentální, se sklonem citovat Homéra, Miltona a bibli. A evidentně měla ráda melodrama.

Sky byl jedním z mála kapitánů Akademie, který věřil, že ve vesmíru funguje božská síla. Slyšel, jak Hutch při jedné příležitosti řekla, že tady venku je vzhledem k rozměrům vesmíru obtížné přijmout představu Boha. Richard Feynman se v tom duchu vyjádřil: „Jeviště je prostě příliš velké.“ Proč tvořit něco tak obrovského? Proč budovat místa tak daleko, že jejich světlo nikdy nedoletí k Zemi?

Ale právě to byl důvod, proč Sky věřil. Jeviště je nepochopitelně ohromné. Chyba v logice Hutch byla podle něj v předpokladu, že lidstvo je středem dění. Že to všechno je kvůli nám. Ale Sky měl podezření, že Stvořitel udělal všechno tak velké proto, že jednoduše rád tvořil. Tak už to tvůrci dělají.

„Dvacet sekund,“ ozval se Bill.

Sledoval, jak se agregát přibližuje. Ježek se otáčel, pomalu, jednou za sedmatřicet minut. Jiné rotovaly odlišným tempem. Záleželo to na gravitačních polích, jimiž prošly.

„Deset.“ 

Ajax urazil poslední metry a přitiskl se k jedné ze stran tělesa.

„Kontakt.“ 

„Výborně, Bille!“

„Děkuji vám, pane.“ 

Sky se podíval na Emmu.

„Bille,“ řekla, „pokračuj s Ajaxem!“

„Pokračuji.“ A krátce nato: „Přichycen.“ Magnetické zámky zabraly. Existovala možnost, že to bude stačit, aby ta věc explodovala, ale Emma si to nemyslela. Pokud by nebyla stabilnější, vybuchla by už dávno. Tělesa pohybující se mezihvězdným prostorem jsou zasypávána částicemi, gravitony a vším možným.

„Člověče,“ řekla Emma, „myslím, že mi bude potěšením poslat tuhle bestii ke všem čertům.“

„Uvnitř nikdo není.“

„To nevadí.“ Podívala se na něj. Oči měla zelené a momentálně doutnaly. Nesdílela jeho víru v laskavého stvořitele, ale cítila, že vesmír by měl být místem ryzí krásy a úžasu. A především by měl být neutrální, ne zaujatý proti inteligenci. My jsme jediný důvod, proč má nějaký smysl, domnívala se. Pokud se nenajde někdo dost chytrý, aby se na něj podíval, ocenil jeho velkolepost a věnoval se vědě, vesmír nemá význam.

„Jsme nachystaní stisknout spoušť?“ zeptal se Sky.

„Jenom si vychutnávám ten okamžik,“ řekla.

„Zmáčkni to, až budeš připravená.“

Zalétla očima ke kontrolnímu panelu. Všechno svítilo zeleně. „Bille,“ řekla.

„Vše připraveno.“ 

„Zahaj odmagnetizaci.“

„Aktivuji.“ Jeho obraz zmizel. Byl teď velice věcný.

Sky se díval, jak odtikává čas. „Reakce bude okamžitá?“

„Těžko říct. Ale čekala bych, že ano.“

„Neregistruji v magnetické charakteristice objektu žádnou změnu.“ 

„Nefunguje to?“ zeptal se Sky.

„Nechme tomu trochu víc času.“

Ježek se zmenšoval, jak se Heffernan dál vzdaloval.

„Stále žádná změna,“ řekl Bill.

„Co když to není antihmota?“

„Může to být tím, že nemáme dost energie, abychom to odrušili. Nebo jsme to špatně zkalibrovali. Nebo kdoví, co jiného? Není to zrovna můj obor.“ Emma se zhluboka nadechla. „Jsi připravený přejít k fázi dvě, Skyi?“

„Ano. Udělej to.“

„Bille?“

„Ano, Emmo?“ 

„Aktivuj nůž.“ Laser.

„Aktivuji nůž.“ 

„Můžeš zlepšit obraz?“ zeptal se Sky.

„Ne. Jsme na maximálním rozlišení.“ 

Emma mu řekla, že to nejspíš nějakou dobu potrvá, ale Sky musel pořád myslet na Terryho Draftse, jak do pláště rýpl laserem. Záznam ukazoval, že jakmile se to stalo, věci dostaly rychlý spád. Ale některé části tělesa mohly být zranitelnější než jiné.

Sky se začínal bavit představami, jak Akademie možná řekne: fajn, očividně to nebude fungovat, vraťte se a naložte agregát zpátky, když to vybuchlo, explodovalo to v jasném záblesku.

ARCHIV

„Nikdo nepopírá, že snaha najít způsob, jak se zbavit mraků omega, je cenná. Ale mraky nepředstavují jasné a okamžité ohrožení. Ve skutečnosti jsou tak minimálním rizikem, že se těžko chápe, proč je tolik těch, které ta otázka zneklidňuje. V době, kdy miliony hladoví, kdy nápravy škod na životním prostředí polykají obrovské sumy peněz, kdy světová populace dál bobtná, si nemůžeme dovolit plýtvat prostředky na hrozbu, která zůstává tak daleko za obzorem, že si ani neumíme představit, jak bude planeta vypadat, až sem dorazí. Rada a ministerský předseda musejí stanovit priority a žít s nimi navzdory měnícím se politickým větrům.“

– Moscow International,

5. dubna. 

kapitola 14

Arlington,

pondělí 4. dubna.

Asquith nikdy nevypadal doopravdy šťastně, leda když byli přítomni hosté z kategorie VIP. Dnešní ráno, které bylo deštivé, šedivé a jaksi váhavé, zatím VIP postrádalo. Komisař dělal grimasy, které dávaly najevo, že ho nebaví poslouchat řeči o problémech, které nepominuly. „Takže víme, že ježci – nemohli bychom pro ně najít lepší jméno, Hutch? – jsou bomby. Řekni mi o tom, který proletí blízko nás. Odpoledne se zastaví Tony a já potřebuju nějaké odpovědi. Co se stane, když vybuchne?“

Tony byl VIP nejvyššího kalibru: zprostředkovatel finančních toků od SAU pro Akademii.

„Tím se nemusíš trápit, Michaeli. Je stejně daleko jako mrak. Nemůže nám ublížit.“

„Tak proč se tím tedy trápíme my?“

„My se tím netrápíme v tom smyslu, že to může nějak uškodit nám. V současné vzdálenosti ne. Možná za několik století.“

„Tak proč se tím zabýváme?“

„Protože neznáme účel, který to má.“

„Takže se bavíme o čistě akademické záležitosti? Nikdo není ohrožený?“

„Ne.“

Když vešla do místnosti, vstal. Teď klesl zpátky do křesla. „Díkybohu,“ řekl. Pokynul jí ke křeslu „Proč by ve vesmíru někdo rozmisťoval bomby?“

„Myslíme si, že to jsou spouštěče.“

„Spouštěče. Bomby. Dohadujeme se o terminologii.“ Obrátil oči v sloup. „Co spouštějí?“

„Mraky.“

„Co to je? Jak to myslíš? Ty mraky vybuchnou?“

„To zatím pořádně nevíme, Michaeli. Ale myslím si, že to tak nějak bude. Myslím, že výsledkem je speciální exploze.“

„Kolik druhů explozí je?“

Hutch si sedla a pokusila se dostat rozhovor na úroveň, kterou mohla zvládnout. „Jejich důležitost je v tom,“ řekla, „že jestli se ukáže, že tyhle věci jsou tím, čím se zdají být, můžou nám poskytnout způsob, jak se mračen zbavit.“

„Tím, že se přivedou k explozi.“

„Ano. Možná. Nevíme.“ Dnes ráno se cítila dobře. Vlastně se cítila docela dobře několik posledních dní. „Potřebujeme to zjistit.“

„Co přesně tedy navrhujete?“

„Potřebujeme provést test.“

Přikývl. „Tak ho proveďte!“

„Dobře.“

„Ale ne s tím mrakem.“ Místním.

„Vůbec se k němu nepřiblížíme.“

„Fajn.“ Zhluboka se nadechl. „Byl bych rád, kdyby to vyšlo.“

„Já taky, Michaeli.“

„Nejspíš sis všimla, že Bulíci začínají být populární.“ Jeho tón naznačoval, že je to problém.

Ovšem, že si toho všimla. Všude, kam se podívala, byly figurky Bulíků, hry s Bulíky, ložní prádlo s Bulíky. Lidé je zbožňovali. Obzvlášť děti je zbožňovaly. „Proč je to špatné?“ zeptala se bezelstně. Ale důvod znala.

„Roste množství názorů, že vláda neudělala dost, aby jim pomohla.“

„To mě mrzí.“

„Rádi by udrželi média stranou. Pro případ, že to nedopadne dobře.“

„Ti oni jsou prezident a Rada.“

Přikývl. Kdo jiný? „Mají strach, že se objeví živé záběry s Bulíky zabíjenými ve velkém.“

„Smůla, že to není hmyz.“

Nevšiml si jejího sarkasmu. „Cokoli jiného než tihle nanejvýš roztomilí tvorové; jen se pomazlit.“

„Média tvrdí, že tam budou.“

Z komisařova hrdla vyšel zvuk připomínající kloktání, které se zvrtlo. „Já vím. Jenže zastavit je nejde. Ale jestli náš malý experiment vyjde, problém bude vyřešen.“ Zatvářil se spokojeně. Jako by v kanceláři vyšlo slunce. „Ať se to podaří, Hutch!“

„Počkej chvilku,“ řekla. „Michaeli, myslím si, že někde došlo k chybě v komunikaci. I kdyby to fungovalo, pro pomoc Bulíkům tu metodu nebudeme schopní použít.“

Šok a zděšení. „Proč ne? Já myslel, že o to právě jde.“

„Jde o to získat nad mraky kontrolu. Vykovat zbraň.“ Snažila se, aby to znělo chlácholivě. „Mrzí mě, že jsem tě zmýlila. Ale mrak u Lookoutu je příliš blízko.“

„Jak to myslíš?“

„Jestli dojdeme k výsledku, který očekávám, zjistíme, jak ty neřády zničit. Ale očekáváme hodně velkou explozi. Kdyby se odpálil ten mrak u Lookoutu, všechny by je to usmažilo.“

„Jak to můžeš vědět ještě dřív, než uděláte ten test?“

„Protože jsem si poměrně jistá, že jsem viděla explodovat jiné mraky. Vím, jakou vydají energii.“

Najednou mu to došlo. „Tewky!“

„Ano.“ Napsala to všechno do hlášení, ale začínalo být čím dál zjevnější, že Asquith hlášení nečte.

„Dobrá,“ řekl. Stále byl zklamaný a nechával to před ní na sobě znát. „Dej mi vědět, jak to dopadlo.“

„Fajn.“ Začala se zvedat, ale on ji mávnutím znovu posadil. Ještě jsem s tebou neskončil. 

„Poslyš, Hutch! Přistoupil jsem na všechno, co jsi po mně chtěla. Poslali jsme Collingdalea a jeho lidi. Poslali jsme draka. A posíláme potraviny, proboha. Po tomhle budeme tři roky švorc. Teď mi něco dlužíš.

Získali jsme na to nějakou pomoc od Rady. Takže s nimi musíme hrát poctivou hru. Řeknu Tonymu, že uděláme všechno, co je v našich silách, abychom ty potvůrky zachránili. Tak to mimochodem chtějí. Zachránit je. Odklonit ten zatracený mrak. Jestli ho nebudete moci zničit explozí, zařiďte, aby fungovat ten drak. Postarejte se o to.

Jestli ne, jestli je ten mrak zmasakruje, budeme všichni v průšvihu.“

Hutch zachovala klidný hlas. „Michaeli,“ řekla, „měli jsme třicet let na to, abychom zjistili, jak s omegami něco provést. Rada se cítila ve vatě, protože to vypadalo, že nebezpečí je hrozně daleko. Nenapadlo je, že by politické důsledky mohly přijít odjinud. Mně osobně je úplně jedno, jestli je všechny příště nezvolí. Ale snažíme se zachránit Bulíky. Snažili jsme se o to dřív, než se z toho stala politicky populární záležitost.“

Byla už u dveří, na odchodu, když si ji zavolal zpátky. „Máš pravdu, Hutch,“ řekl. „Já to vím. Všichni to vědí. Proto bude Akademie vypadat tak dobře, jestli ty malé tlouštíky vytáhneme z ohně.“

„Jo,“ řekla a dál už to nekomentovala.

ARCHIV

„Pane senátore, všichni jsme viděli, co mrak udělal na Moonlightu. Můžeme pro Bulíky vůbec něco udělat?“

„Janet, dáváme do pohybu nebe a zemi, abychom jim pomohli. Bohužel se nám zatím nepodařilo zjistit, jak tyhle věci stočit stranou. První zásilka se zásobami odlétá pozítří. Děláme všechno, co můžeme.“

– Senátor Cass Barker,

tisková konference 4. dubna. 

kapitola 15

Na palubě al-Džaháního,

v letu hyperprostorem,

středa 23. dubna.

Výpravy se účastnilo příliš mnoho lidí. Collingdale slyšel, že chtěla letět celá vědecká komunita, navzdory vzdálenosti Lookoutu. A Hutch jich na palubu vzala tolik, kolik mohla. To byla chyba. Museli pracovat jako tým, takže měl před sebou nezáviděníhodný úkol pokusit se zorganizovat, uchlácholit, uřídit a zabavit pracovní skupinu, v níž byla některá z největších eg na planetě. Byli tam historici, xenologové, matematici a odborníci z jiných oblastí bádání, o kterých nikdy neslyšel. Každý z nich se považoval za vůdčí osobnost svého oboru. A měli být spolu zavření až do listopadu.

Dobrým příkladem problému byl Frank Bergen. Frank čekal, že pokud promluví, všichni si budou dělat poznámky. Melinda Parková se tvářila ohromeně, když někdo nesouhlasil s jejími názory, i s těmi, které nespadaly do její odbornosti. Walfred Glassner (za zády nazývaný „Wally“) si myslel, že všichni ostatní na světě jsou pitomci. Peggy Malachyová nikdy nedovolila nikomu jinému dokončit větu. S ostatními až na lingvisty Judy Sternbergové to nebylo o nic lepší. Byl přesvědčený, že než to skončí, stane se vražda.

Byly to horní vrstvy, vědecké těžké váhy.

Bergen byl z jeho pohledu jediný, kdo byl doopravdy důležitý. Až všichni ostatní přestoupí na Jenkinse, poletí s Kellii Collierovou pokusit se omegu odlákat. Malý, zavalitý, arogantní Bergen byl přesvědčen, že plán se podaří, i kdyby to mělo být jen proto, že všechno, na co kdy sáhl, se vždycky podařilo. Měli k dispozici vizuální projekce, a pokud by na úkol nestačily, měli draka. Tak či onak se té věci zbaví, ubezpečoval každého, kdo byl ochotný naslouchat. Říkal to, jako by si myslel, že mrak nebude mít odvahu postavit se mu na odpor.

Ve skutečnosti Collingdaleovi připadalo, že jediní kromě něj, kteří jsou pro výpravu důležití, jsou lingvisté. Kromě jejich šéfky Judy Sternbergové byli všichni mladí, čerství absolventi univerzity nebo postgraduálního studia.

Už pracovali s daty, která jim posílal Jenkins, snažili se proniknout do základů buličtiny a rozluštit ji. Byl by uvítal, kdyby jich byl dvojnásobek, čímž by se zbavil velikánů v oborech. Ale chápal politiku. A Hutch tvrdila, že za několik dní se nedá najít adekvátní sestava lidí ne vyšších než sto sedmdesát, kteří mají potřebné odbornosti a jsou ochotní na dva roky opustit domov. Udělala co bylo v jejích silách, a on si bude muset poradit.

Skutečně měli minimální postavy. Žádný z těch dvanácti, ať muž nebo žena, mu nesahal nad klíční kost.

Byla to ošklivá scéna, těch několik posledních dní před odletem. Ještě nikdy neviděl, aby Hutch ujely nervy, ale bylo jasné, že je pod velkým tlakem. Musíš pochopit realitu, řekl jí, a ona odsekla, že politika je realita.

Nicméně se jim dařilo tak dobře, jak se dalo očekávat. Příslušníci horních vrstev se usadili a zdálo se, že mezi sebou dosáhli přátelského smíru. A lingvisté pilně pracovali na každodenním přísunu nahrávek. Byli nadšení a talentovaní a Collingdale očekával, že v době, kdy dorazí na místo, bude mít lidi, kteří budou schopní se s místními obyvateli dorozumět.

Sám se snažil jejich jazyk naučit, ale za mladými puškami byl už hodně pozadu. Překvapilo ho, jak malé dělá pokroky. Mluvil plynule německy a rusky a přes svých šestapadesát let se domníval, že dokáže udržet krok. První dva týdny mu stačily, aby poznal, že to nepůjde. Ale možná to tak bylo dobře. To, že měli před šéfem náskok, je stimulovalo.

Příchozí data tvořily audiovizuální nahrávky. Obrázky nebyly moc kvalitní. Občas se rozhovor odehrával úplně mimo záběr kamery. Jindy zase Bulíci odešli z viditelného prostoru, když hovořili. I v případě, že osoby stály na místě, úhel zpravidla nebyl ideální. Aby měli lingvisté v tomto počátečním stadiu slušnou šanci porozumět, potřebovali být schopni vidět, co se děje. Ale získávali dost materiálu, aby mohli přiřadit činnosti k hovoru, a co bylo důležitější, ke gestům.

Většina příslušníků horních vrstev se těšila, jak si obléknou optické maskovače a budou se nepozorovaně procházet mezi obyvateli. Chtěli se pokusit o to, co udělali na Noku, proniknout do knihoven, odposlouchávat rozhovory, pozorovat politické a náboženské aktivity. Jenže na Noku byli už dávno. Tenkrát byli všichni mladí. A Collingdale si už mezi nimi všiml, že se jim nechce učit se jazyk. Věděl, co se stane: budou to odkládat, hledat si záminky, aby se té námaze vyhnuli. A až přiletí k Lookoutu, budou si chtít vypůjčit jednoho z lingvistů, někoho, kdo s nimi poletí dolů a bude jim překládat.

Bylo jasné, že to, čeho má tato mise dosáhnout, udělá Judyin tým.

Když se dozvěděl, za jakých podmínek poletí, téměř změnil své rozhodnutí jet. Ale sám o to místo Hutch požádal, proto měl pocit, že nemůže vycouvat. Navíc doufal, že Bergen má pravdu, že je možné mrak odklonit a oni nad tou věcí zvítězí. Zoufale u toho chtěl být, jestli se to stane.

Dělali jisté pokroky v chápání syntaxe a začali už sestavovat slovník. Znali slova pro ahoj a sbohem, blízko a daleko, země a obloha, přijít a odejít. Občas dokázali rozlišit časy. Věděli, jak požádat o stůček látky nebo si nechat ukázat cestu do Mandigolu. (Nikdo netušil, kde to je.)

Jistý zmatek panoval kolem forem množného čísla a zájmena byla záhadou. Ale Judy je ujišťovala, že čas a trpělivost přinesou řešení. Její plán vyžadoval do konce prvního měsíce na palubě sestavení funkčního slovníku přinejmenším stovky podstatných jmen a sloves, a do konce druhého základní pochopení syntaxe. Prvního cíle dosáhli, ale druhý se jim nedařil. Na konci druhého měsíce neměla být ve studovně dovolena žádná angličtina. Na konci třetího měsíce měli mluvit výhradně buličtinou všude na lodi, pokud zrovna nebudou komunikovat s domovem.

Několik jich proti tomu ustanovení vzneslo námitky. Jak se měli dorozumívat s ostatními pasažéry? Ke Colligdaleovu velkému uspokojení Judy odpověděla, že to je problém pasažérů. Řekla, že Bergenovi a ostatním prospěje, když začnou slýchat jazyk místních obyvatel. Stejně se ho mají naučit.

Když se o tom nápadu doslechly horní vrstvy, odmítly se jím zabývat. Úplný nesmysl! Měly důležitější věci na práci. Ne, že by na tom záleželo. Ale Collindale o další rozkol nestál a nakonec byl přinucen zasáhnout a v zájmu klidu požádat, aby Judy ustoupila. Kapitulace byla zamaskována jako kompromis: anglicky nebo jinými nebulickými jazyky měli lingvisté mluvit mimo pracovní dobu, v přítomnosti členů horních vrstev nebo kapitána, anebo kdykoli v případě nouze.

Collingdale udělal pro usmíření Judy maximum, když do prohlášení zahrnul to, že se od nynějška považuje za člena jazykového týmu a bude se řídit jejich pravidly, kromě případů, kdy by to s ohledem na jeho povinnosti nebylo praktické.

Jediná další fungující kultura, kterou se za desetiletí mezihvězdných letů podařilo objevit, byla na Noku. Bylo to pro tu planetu správné jméno. Obyvatelé žili v průmyslovém věku, jenže se tolikrát zvedli a upadli, že vypotřebovali většinu svých přírodních zdrojů. Neustále spolu válčili a nejevili absolutně žádný talent pro kompromis nebo toleranci.

Výzkumné týmy se tam v prvních letech dostávaly do obrovských problémů, protože každý, kdo chtěl optický maskovač, si prostě jeden zkontroloval a vypravil se na povrch. Věčně létali moduly nahoru a dolů a následně mrhali palivem. Lidé se rvali o e-pouzdra, snažili se přivlastnit si jazykové specialisty pro sebe a vedli neustálé spory kvůli nekontaktní politice. Značné množství jich tvrdilo, že je od Akademie nemorální stát stranou, zatímco ti pitomci spolu válčí a obrovské počty civilistů přicházejí o život. Dělo se to neustále, války fakticky nikdy neskončily, dokud nebyli všichni vyčerpaní, a začaly znovu, jen co opět popadli dech.

Úroveň animozity mezi vědci se zvyšovala, až se ukázalo, že týmy lidí se nedokáží příliš povznést nad úroveň Noků. Bylo to, jako by protokol měl fungovat naopak, chránit lidi před méně vyvinutou kulturou.

Na Lookoutu neexistoval žádný důkaz konfliktu, ale znovu museli řešit otázku intervence. Jenže tentokrát byli připravení před místní obyvatele předstoupit, pokud se to bude zdát moudré.

Ne všichni na palubě s takovou politikou souhlasili. Jason Holder, který se označoval za jediného exosociologa na světě, nevynechal jedinou příležitost, aby si vzal Collingdalea stranou a varoval ho, že z dlouhodobého hlediska přinese kontakt obrovské škody, že jestli jsou Bulíci schopní zvládnout tu událost sami, bylo by pro ně lepší, kdyby se lidé do toho nepletli. „Jestli tam strčíme nos, je prakticky jisté, že je to zmrzačí,“ prohlásil.

Když se Collingdale zeptal, jak je to možné, vysypal ze sebe obvyklé vysvětlení o střetu civilizací a o tom, jak ta slabší vždycky, vždycky, zkolabuje. „Následky se nemusejí projevit okamžitě,“ řekl, „ale až pochopí, že někde existuje vyspělejší kultura, zmalomyslní. Vzdají to, lehnou si na záda a počkají, až jim řekneme velkou pravdu, naservírujeme oběd a ukážeme, jak vyléčit nachlazení.“

„Ale my nedovolíme, aby získali závislost,“ namítl Collingdale. „Po té události tam nebudeme.“

„To už bude pozdě. Budou vědět, že existujeme. A to postačí.“

Možná měl pravdu. Kdo to mohl vědět? Jenže místní obyvatelé nebyli lidé, takže možná budou reagovat jinak. A možná Holder nevěděl, o čem mluví. Nebylo by to poprvé, co se nějaký znalec v něčem zmýlil.

Judith Sternbergová byla trochu panovačná a svou činnost spravovala jako svěřené léno. Podrobně rozvrhla úkoly na každý den, přidala projekty, pokud to čas dovoloval, a očekávala výsledky. Možná by se setkala s určitým odporem, jenže ona nešetřila ani sama sebe.

Jak vysvětlila, její specializací byl vzájemný vztah mezi jazykem a kulturou. „Povězte mi,“ prohlašovala s oblibou, „jak lidé říkají matka, a já vám řeknu, jak funguje jejich politika.“

Podobně jako Hutch to byla drobná žena, která Collingdaleovi sahala sotva po ramena. Ale vyzařovala z ní energie.

Byli na cestě víc než pět týdnů, když se ho zeptala, jestli by se nemohl na chvíli zastavit v Bulíkově, což byla část lodi vyhrazená lingvistům, kde měli pracovny a osobní ubytování. „Chtěla bych ti něco ukázat,“ dodala.

Sešli na palubu B a vydali se chodbou, když vtom se otevřely dveře, ze kterých se vybatolil Bulík a pozdravil. Udělal to v místním jazyce. „Čalla, profesore Collingdale!“

Collingdale cítil, jak mu poklesla brada. Tvor vypadal úplně realisticky.

„Dovol, abych ti představila Shelley,“ řekla Judy. Snažila se potlačit úsměv.

Shelley byla ještě menší než její šéfka. V šatech byla široká, zelená, komická. Její oči velké jako talíře se na něj upnuly. Upravila si blůzu ze surové kůže, zatahala za žlutý šátek na krku a natáhla šestiprstou ruku.

„Čalla, Shelley,“ odpověděl.

Uklonila se a předvedla mu piruetu. „Co tomu říkáte?“ zeptala se anglicky. Hlas měl australskou zpěvnost.

„S oblečením jsme toho zatím moc nedělali, protože si nejsme jistí texturou,“ řekla Judy. „Budeme potřebovat lepší informace. Pokud možno vzorky. Ale než tam doletíme, budeme mít vlastní tým Bulíků.“

„Mně to připadá dobré,“ odvětil. „Jenže já nejsem Bulík.“

Usmála se. „Měj k nám důvěru! Až přiletíme dolů, nikdo nás od domorodců nedokáže odlišit.“

Shelley si sundala masku a Collingdale zjistil, že se dívá na pobavenou mladou blondýnku. Její postava ani vzdáleně nepřipomínala bulickou anatomii. A on si rozpačitě uvědomil, že si ji prohlíží.

„Asi máš pravdu,“ řekl Judy.

Poslal Mary dvacetiminutovou zprávu, v níž popsal co dělají a řekl jí, jak moc rád by s ní dnes večer na al-Džaháním povečeřel. „Je to strašně romantické,“ usmál se na kameru. „Svíčky v jídelně, cikánský houslista a nejlepší jídlo široko daleko. A nikdy nevíš, koho potkáš.“

Nic z toho nedávalo příliš smysl, až na to, že ona pochopí to podstatné, co jí chce říct, že se mu po ní stýská a on doufá, že na něj počká. Že lituje toho, co se stalo, ale že to byla povinnost, které se opravdu nemohl zbavit.

Dostával od ní zprávy každých pár dní. Byly kratší, než by si představoval, ale Mary tvrdila, že nechce zneužívat laskavost, kterou jim Hutch umožněním té služby prokázala, a navyšovat Akademii účet. Ke spokojenosti mu to stačilo.

Bylo to poprvé v životě, kdy se doopravdy považoval za zamilovaného. Dokud nepřišla Mary, pokládal silné emoce za něco, co postihuje adolescenty, podobně jako nějaký virus. Měl své vzpomínky na June Cedrikovou, Maggii Solverovou a několik dalších. Pamatoval si, jak si u každé z nich myslel, že ji musí mít, nikdy na ni nezapomene, nedokáže bez ní žít. Ale nic z toho nevydrželo déle než tři čtyři měsíce. Došel k závěru, že tak to prostě chodí: krásná, kouzelná cizinka tě obloudí a než se naděješ, jsi uvázaný ve vztahu a divíš se, jak se to stalo. Dokonce měl podezření, že by to tak mohlo dopadnout i s Mary. Ale každý den, který uplynul, každá zpráva, která od ní přišla, pouze potvrzovaly to, co se teď zdálo být pravdivé. Kdyby ji ztratil, ztratil by všechno.

Zatímco tvořil odpověď Mary, Bill ho informoval, že došla zpráva od Hutch.

„Dave,“ řekla, „určitě jsi slyšel o ježcích.“ Seděla za svým stolem, na sobě halenku v námořnické modři a stříbrný řetízek. „Začíná to vypadat, že je mají všechny mraky. Víme od Jenkinse, že u Lookoutu je taky jeden. Mrak se od něj vzdálil, za dobu co pozměnil směr, aby šel po Bulících.“ Kamera najela blíž, až její obličej vyplnil obrazovku. V očích měla napětí. „Dává nám to druhý směr. Až Frank použije projektory, ať dá kostku, za kterou se může honit, nejenom mraku, ale ať ji ukáže taky ježkovi. Jestli nebude fungovat jedno, třeba bude druhé. 

Doufám, že všechno je v pořádku.“ 

Zděšeně zjistil, že někteří jeho kolegové se na blížící se katastrofu ve skutečnosti těší. Charlie Harding, statistik, mluvil otevřeně o sledování reakce primitivní kultury na útok, který jí určitě bude připadat jako „z nebe“.

„Zajímavý aspekt přijde potom,“ prohlásil. „Budeme moci pozorovat, jak se to budou snažit odůvodnit, najít pro to vysvětlení.“

„Pokud by to byla lidská kultura,“ poznamenala Elizabeth Maddenová, která strávila život psaním knih o kmenovém životě v Mikronésii, „hledali by něco, co udělali špatně, takže upadli v nemilost bohů.“

A tak to pokračovalo.

Bylo by nespravedlivé vyvolávat dojem, že takoví byli všichni. Někteří schvalovali snahu dostat místní obyvatele ven z velkých měst, dostat je někam mimo epicentra zkázy. Ale každý, kdo viděl záběry z Moonlightu a 4418 Delta (kde udeřila první omega), věděl, že přímý zásah mraku může vzít veškerým snahám o přestěhování populace smysl.

V noci, než ulehl ke spánku, většinou posílal Hutch rozezlené zprávy, ve kterých nadával na mraky a jejich stvořitele.

Hutch se mu zdála zvláštně pasivní. Ano, byla to rodící se katastrofa. Ano, pomohlo by, kdybychom mohli něco udělat. Ano, dostat je ven z měst možná nebude stačit. To všechno věděla, žila s tím každý den. Ale nikdy se nezmínila, že by Akademii kopla do zadku, aby zkusila něco nastartovat.

Měli kvalitní záběry několika měst na šíji, identifikovaných svou zeměpisnou šířkou. Jejich jménům lingvisté nepřikládali klíčovou důležitost, ale jelikož bylo pravděpodobné, že událost nepřežijí, zdálo se vhodné nezůstat jen u čísel. Collingdale byl zvědavý, ze kterého se vyklube Mandigol.

Města vypadala atraktivně. Byla prostorná a symetrická, ulice byly rozvrženy způsobem, který ukazoval na určité plánování smíšené s obvyklým chaotickým růstem, jenž tradičně začal v obchodní oblasti a nahodile se rozšířil všemi směry. Obrazce, které bulická města vytvářely, byly bohužel přesně tím, co mrak přiláká.

Markoverovi lidé poznamenali, že celkový architektonický styl se blíží antickému Řecku. Měli pravdu. Ať už si člověk o neohrabanosti těchto tvorů myslel cokoli, zakládat města a stavět uměli.

Centrum života ve městech se zpravidla nacházelo nedaleko nábřeží. Ale parky, široké třídy a seskupení působivých staveb bylo vidět všude. Mosty se klenuly přes potoky, rokle a v několika případech dokonce i přes široké řeky. Cesty a chodníky byly vytyčeny s geometrickou přesností.

Budovy, které zřejmě byly soukromé, zasahovaly do okolní krajiny, postupně řídly, až je vystřídal les. Strávil zkoumáním záběrů přicházejících z Jenkinse hodiny. Toto místo nebyl Moonlight, ale za záchranu stálo.

KNIHOVNÍ ZÁZNAM

„Představa, že primitivní rase nebo druhu nejlépe posloužíme, když se k nim ani nepřiblížíme, je absurditou. Copak nepomáháme odlehlým kmenům v Jižní Americe, Africe nebo Střední Asii, když jsou v nouzi? Argumentujeme, že je pro ně nejlepší nechat je, ať si sami hladoví, když my máme obilí a zeleniny nazbyt? Ať umírají po desetitisících na epidemie, když my máme k dispozici lék?

Zamyslete se nad naší vlastní smutnou minulostí. Kolika utrpením jsme mohli předejít, kdyby zasáhl nějaký dobrotivý cizinec zvenčí, třeba aby zabránil zániku antických řeckých států? Aby poskytl radu z oblasti zemědělství? Aby zabránil Caligulovu nástupu k moci? Aby řekl, že křížové výpravy možná nejsou nejlepší nápad, a ukázal nám, jak do Věku temna po rozpadu Říma vnést trochu světla. Možná by nám nestálo za to vytvářet inkvizici, nebo bychom vynechali pár válek. Anebo bychom si neponechali otroctví až do současnosti.

Klasická námitka zní, že kultura si musí najít cestu sama. Že nedokáže přežít setkání s technicky vyspělejší civilizací. A to ani tehdy, když ta vyspělejší civilizace chce jenom pomoci. Že slabší společnost si příliš snadno vytvoří závislost.

Kultury ukazované jako příklad tohoto principu jsou nutně kmenové. Jsou to primitivní společenstva, kterým byli, navzdory tvrzením jejich dobyvatelů, zpravidla vnuceni takoví či onací prosazovatelé dobrých úmyslů, anebo byla silou vyhnána ze svých území. Člověku se namanou například američtí indiáni. Nebo různé národy v Mikronésii.

Bez ohledu na to, jak se člověk rozhodne interpretovat pozemskou zkušenost, je všem jasné, že Bulíci jsou rozvinutou rasou. Je pravda, že technicky jsou přibližně na úrovni římského impéria, ale je obrovská chyba klást rovnítko mezi civilizaci a techniku. Celkově vzato jsou mírumilovní. Mají písmo, mají umění, zdá se, že mají etický kodex, který se přinejmenším vyrovná našemu. Dá se argumentovat, že jediné, v čem máme navrch, je výroba elektrické energie.

Ve skutečnosti neexistuje důvod se domnívat, že přímý zásah ve prospěch Bulíků pro ně nebude obrovským přínosem. Obzvlášť teď, když jim hrozí smrtelné nebezpečí, o kterém ani nevědí. Stát stranou a připouštět obrovskou tragédii těchto bytostí ve jménu nelegitimní a zvrácené politiky by bylo zavrženíhodné.

Rada má prostředky, aby mohla jednat. Udělejme to. Pokud bude váhání pokračovat, Severoamerická Unie by to měla vzít na sebe a něco udělat, dokud je ještě čas.“

– New York Times, 

středa 23. dubna 2234. 

kapitola 16

Na palubě Hawksbilla,

při hyperletu,

sobota 23. dubna.

Z Julie, Marge a Whitlocka se stali přátelé. Ženy mu říkaly Whit a společně vedli nekonečné rozhovory o omegách, kosmologii, slonech, fyzicích, Bulících a Bohu. Dny rychle ubíhaly a Julie si uvědomila, že na příjemnější cestě nikdy nebyla. Skoro to vypadalo, jako by celý její život tvořily přípravy na tento epochální let.

Whit neustále přicházel s neobvyklými pohledy. Tvrdil, že nejlepší formou vlády je aristokracie, republika je nejbezpečnější a demokracie nejzajímavější. Davy jsou nepředvídatelné, řekl. V jejich případě člověk nikdy neví. Poukázal na to, že v antickém Zlatém věku nebylo v Helladě horšího souseda nad Athény. V souvislosti s církevními obřady, okázalým klaněním vyžadovaným náboženstvími, vyslovil podiv nad tím, jestli by Boha tak důmyslného, že vymyslel kvantovou mechaniku, opravdu zajímalo, zda lidé odříkávají mechanické modlitby a mávají směrem k němu kadidelnicemi.

Marge byla zpočátku rezervovaná, zdálo se, že je věčně zabraná do práce. Ale postupně se uvolnila. Teď všichni tři plánovali, jak zachrání Bulíky a následně zařídí, aby Akademie měla dost financí, aby mohla přijít na to, jak s omegami rázně zatočit.

Julie se chtěla dočkat expedice sestavené za účelem vystopování těchto objektů k jejich zdroji. Plány na ni existovaly už roky. Například starý projekt Kosa. A pak Červené světlo. A nakonec, v počátečních fázích, Weatherman. Ale bylo to drahé. Předpokládalo se, že cíl se nachází v blízkosti jádra, třicet tisíc světelných let daleko, a prostředky jednoduše nebyly.

„Dostaneme jen jednu šanci se s těmi věcmi vypořádat,“ prohlásil Whit o omegách. „Ta časová rozpětí jsou tak velká, že si lidé zvykli, že tu jsou. Jako hurikány nebo zemětřesení. A nakonec se pokusíme naučit se s nimi žít. Takže když se nám to nepodaří napoprvé, okno se zavře a neudělá se nic.“

„Ale proč to musíme být my?“ zeptala se Julie. „Proč ne někdo za šest století?“

„Protože my jsme ti, kteří zažili šok z objevu. Pro všechny ostatní to bude stará věc. Což znamená, že v Londýně a Peorii budou dál sedět lidé, kteří si budou stěžovat, až se mrak objeví, proč vláda něco neudělala, aby je zlikvidovala.“

Whit sice žil ve společnosti obnovitelných manželství a v mnoha případech vícečetných partnerství, ale byl romantik. Přinejmenším to byl dojem, který si o něm Julie vytvořila po přečtení Lásky a černých děr, jeho nejznámější sbírky komentářů o lidství. Whit tvrdil, že pravá láska přijde jen jednou za život. Pokud ji ztratíš, je konec. Pak už je všechno jen repríza. Julie soudila, že Whit, který nebyl ženatý, právě takovou ztrátu utrpěl a nikdy se z toho nevzpamatoval. Dávala si záležet, aby se ho na to nezeptala, ale vrtalo jí hlavou, kdo to byl a co se stalo. A konečně jestli ta žena měla ponětí, co si nechala uniknout.

Whitlock byl vysoký a měl vrásčitý obličej, jeden z těch, které svědčily o opravdu prožitém životě. Měl bílé vlasy a vyzařoval důstojnost. Omlazovací kůry přišly příliš pozdě, než aby mu mohly nějak výrazněji pomoci, ale nezdálo se, že by mu to vadilo. Řekl jí, že žil život, jaký chtěl, a ničeho nelituje. (To byla evidentně lež, ale statečná.) Byl na palubě, protože ho Hutch měla ráda a měla ráda jeho práci. O jeho příchod se zřejmě svedla bitva. Whit nebyl z pohledu mnoha lidí seriózní vědec a v důsledku toho nebyl na stejné úrovni jako jiní, kteří by poslední místo v expedici rádi dostali. Julie slyšela, že se na Hutch snesla jistá kritika za to, že je dala jemu.

Zeptal se Julie, jestli dostane k dispozici optický maskovač, až přiletí na Lookout, protože chce letět na povrch a doopravdy si Bulíky prohlédnout. Dokonce pracoval s některými lidmi z al-Džaháního, snažil se obeznámit s jejich jazykem, ale přiznal, že se mu učení příliš nedaří. „Jsem moc starý,“ řekl.

Ukázalo se, že je milý. Neosoboval si nadřazený postoj, jak očekávala, když poprvé uviděla jeho jméno na seznamu pasažérů. Dělal si už poznámky, nikoli o tom, co se děje na Hawksbillovi, ale o svých reakcích na zjištění, že je ohrožen inteligentní druh. Na Juliinu prosbu jí něco ze své práce ukázal a dokonce si zvykl žádat ji, aby se k ní vyjádřila. Pochybovala, že její redaktorské připomínky ve skutečnosti k něčemu potřebuje, ale bylo to milé gesto a ona brzy zjistila, že Whitlock chce, aby mu řekla, co si doopravdy myslí. „Nemá žádnou cenu, abys mě jenom hladila po hlavě a říkala mi, jak je ta práce skvělá,“ řekl. „Potřebuji vědět, jak skutečně reaguješ, jestli to dává smysl. Jestli ze sebe dělám blázna, budu raději, když to zůstane mezi námi na lodi, než abych to vytroubil do světa.“

Měl ve zvyku mluvit o lidech jako o chytrých opicích. V podstatě jsou slušní, řekl jednou večer ve společenské místnosti, když hovořili o tom, jak byly lidské dějiny dlouhou krvavou lázní. „Ale jejich velký nedostatek je v tom, že se dají moc snadno naprogramovat. Vezměte je, když jsou přiměřeně mladí, řekněme pět nebo šest let, a přesvědčíte je, aby uvěřili téměř čemukoli. A nejenom to. Jakmile se to jednou stane, většina jich bude za zachování té iluze bojovat na smrt. Tak vznikají nacisti, rasisté, homofobové, fanatici všeho druhu.“

Úkolem Marge Conwayové bylo předpokládat, že mrak dorazí nad šíji přesně podle harmonogramu, a najít způsob, jak města ukrýt. Chtěla to udělat vytvořením dešťových mraků. Když mohla vánice ukrýt město na Moonlightu, nebyl důvod si myslet, že bouřkové mraky nebudou mít stejný účinek na Lookoutu.

Pokud by operace s odlákáním mraku měla úspěch, její práce by byla zbytečná. Marge byla jednou z těch vzácných osob, kterým šlo v první řadě o celkový úspěch, a příliš jim nezáleželo na tom, kdo za to sklidí uznání. V tomto případě ale nedokázala skrýt, že touží vidět své umělé mraky v akci.

Marge připustila, že místo získala ne proto, že by o ní v jejím oboru smýšleli nějak zvlášť dobře, ale díky svým kontaktům s Hutchinsovou. Pracovala pro Akademii na několika projektech, ale nikdy předtím neseděla v nadsvětelníku. Dokonce neměla ráda ani letadla. „Let nahoru na stanici byl nejděsivější zážitek mého života,“ řekla Julii. Julie si nebyla jistá, jestli jí má věřit nebo ne, protože Marge nevypadala, že by ji vůbec něco mohlo vyděsit.

„Máme jednu velkou výhodu,“ poznamenala Marge. „Nikdo od nás nečeká, že to dokážeme.“

„Hutch ano,“ namítla Julie.

Marge si to nemyslela. „Hutch to dobře předstírá. Ví, že Moonlight mohla být anomálie. Ona viděla mraky v akci a pochybuji, že by si myslela, že je něco může odvést stranou.“

„Proč nás potom někam posílají?“

„Chceš slyšet pravdu?“ zeptal se Whit.

„Buď tak laskavý.“

„Protože politici chtějí, aby mohli říct, že se o něco pokusili. Když to nezkusíme a hodně Bulíků zemře, což se téměř jistě stane, veřejnost se bude ptát, čí je to chyba.“

Whitovo prohlášení zkalilo náladu, protože zpravidla byl velký optimista.

Marge se ho zeptala, proč si myslí, že návnada nebude fungovat.

„Protože to vyzkoušel už někdo jiný. Ve skutečnosti nevíme kdo, i když máme podezření, že to byli Stavitelé monumentů. Někdo se někdy pokusil zachránit Quraquu tím, že vybudoval umělé, velice hranaté město na jejím měsíci. U Noku umístili na oběžnou dráhu čtyři satelity ve tvaru krychle, každý přibližně dva kilometry široký. Obě místa byla i tak zasažena.“

„Mně to zní jako jasná věc,“ řekla Marge.

„Třeba čekali příliš dlouho,“ ozvala se Julie.

„Jak to myslíš?“ zeptal se Whit.

„Na obou místech byly návnady příliš blízko cíle. V době, kdy je mrak zaregistroval, byl už upnutý na svůj terč. Na obou planetách byla spousta měst.“

Whit se nad tím zamyslel. „Věřím, že máš pravdu,“ prohlásil. „Jenže my se také ukážeme na poslední chvíli. Není to tak, že bychom se tam dostali s ročním předstihem.“

Mrtví a pohřbení, pomyslela si Julie. Musel si jejího zklamání všimnout, protože se usmál. „Ale nevzdávej to, July! Já myslím, že ty výrobny deště budou fungovat.“

Whit si chtěl zařízení na tvorbu mraků prohlédnout, a tak je Julie ráno vzala na nákladní palubu, což vyžadovalo, aby si všichni nasadili e-pouzdro, protože tam bylo vzduchoprázdno.

Na nákladní palubě to vypadalo jako v dlouhém skladišti. Marge a Whit do té doby neopustili palubu A, která byla jedinou částí lodě, kde se udržovala atmosféra. Bylo tak pro ně snadné zapomenout, jak je Hawhsbill velký, dokud se nedívali od přídě k zádi, přes celou délku uzavřeného prostoru, v němž byly čtyři přistávací moduly, těžký člun AV3 a starodávná helikoptéra. Vlastní výrobny deště byly připevněné k trupu. Julie je vzala do přechodové komory a otevřela ji ven, aby se na ně mohli podívat. Připomínaly velké spirály.

„Ve skutečnosti jsou to komíny,“ řekla Marge. „Až se roztáhnou, budou tři kilometry dlouhé. Každý.“

„To je celkem dost.“

„Větší už jsme udělat nedovedli.“

Poznámky Averyho Whitlocka

„Jedním z neblahých průvodních jevů organizovaného náboženství je to, jak se nás snaží přesvědčit, že jsme přirozeně špatní. Vadné zboží. 

Sledoval jsem dobrovolníky při práci s dětmi zraněnými při úrazech; viděl jsem syny a dcery, jak věnují čas péči o zestárlé rodiče. Dají se najít tisíce příběhů lidí, kteří zasvětili život svým dětem, svým přátelům a někdy úplně cizím lidem. Chodíme na pláže a snažíme se odtáhnout zpátky do oceánu zbloudilé velryby. 

Teď se snažíme pomoci inteligentnímu druhu, který si nedokáže pomoci sám. Nikdo neví, jestli to dokážeme. Ale jednou věcí jsem si jistý: jestli někdy začneme věřit tomu, že Bůh stvořil plemeno deformovaných dětí, pak se jimi staneme. 

A kdo by potom pomohl Bulíkům?“ 

kapitola 17

Na palubě Heffernana,

v blízkosti loty Pictoris,

120 světelných let od Země,

pondělí 28. dubna.

Sky si udržoval od ježka pořádný odstup. Od okamžiku, kdy viděl explodovat toho u Alfy Pictoris, získal k těm bestiím značný respekt.

Emma byla vedle něj a vychutnávala si hrníček hovězího vývaru. Můstek byl plný jeho vůně. „Bille,“ promluvil, „odešli balíčky!“

Start spíš vycítil, než uslyšel. „Balíčky odeslány,“ oznámil Bill.

Ježek byl čtyřiačtyřicet tisíc kilometrů před oblakem.

„Vzdal se na pět tisíc kilometrů.“

Bill otočil Heffernana a stáhl se do stanovené vzdálenosti.

„Motory nech běžet.“

UI se usmála. Byla na obrazovce, usazená v křesle. „Jsme připravení zrychlit, pokud by to bylo nutné.“ Podíval se doleva. „Skyi, přichází nám zpráva z Akademie. Od provozní ředitelky.“ 

Emma se usmála. „To bude další varování, abychom si dali pozor,“ poznamenala.

„Podívejme se, co nám chce říct doopravdy, Bille.“

Horní obrazovka se rozsvítila. Nejdříve se na ní objevil znak Akademie, svitek s lampou po stranách modré Země Spojeného světa, potom Hutch. Seděla na kraji svého pracovního stolu.

„Emmo,“ začala, „Skyi, napadlo mě, že by vás mohly zajímat první výsledky, které jsme získali. Vypadá to, že když tyhle věci vybuchnou, není to obyčejná exploze. Neumím to přesně vysvětlit, ale tuším, že Emma toho bude schopná. Uvolněná energie je modelovaná. To je termín, který vědci používají. Myslí si, že je určena ke zvláštnímu účelu. 

Doufáme, že až tam skončíte, budeme mít lepší představu, co tím účelem je. A vážím si toho, co děláte. Vím, že to není úkol, který by vzbuzoval nějaké velké nadšení.“ 

Zvedla ruku, aby se rozloučila, znak se objevil znovu a monitor zhasl. Sky pohlédl na svou ženu. „Modelovaná?“ 

„Přesně jak to paní říká,“ odvětila Emma. „Představ si to jako výbuch, při kterém se energie jednoduše nerozletí, ale místo toho vytvoří určitý kód.“

„Který má udělat co?“

Podívala se na obrázek omegy, která se poklidně vznášela na pomocné obrazovce. „Někdy vybudit nanotechnologie,“ řekla. „Pobídnout je k akci.“

Balíčky dorazily do blízkosti ježka a otevřely se. Dvanáct tryskových souprav se zkompletovalo, spojilo se s palivovými nádržemi a obkroužilo ježka. Na znamení každá z nich lokalizovala konkrétní místo, pro něž byla určena, a použila magnetický zámek, aby se přichytila k povrchu. Těch dvanáct míst bylo pečlivě vybráno, aby se na tomto velice nerovném tělese trysky uspořádaly tak, že byly navzájem téměř dokonale rovnoběžné. Měly fungovat jako brzdicí rakety.

„Všechno je na místě,“ řekl Bill. „Můžeme pokračovat.“ 

„Udělej to, Bille.“

Trysky se současně zažehly. A hořely dál.

Sky si spokojeně dal hrníček Emminy polévky.

„Odvádíš dobrou práci, miláčku,“ řekla.

„Ano.“ Sedl si zpátky na své místo a pomalu polévku odložil. Bill zobrazoval údaje o zpomalování, zásobách paliva, které v brzdicích motorech ještě zbývají, a řízení polohy.

Existovaly jisté obavy, že magnetické zámky tu věc přivedou k výbuchu, ale naštěstí se to nestalo.

Byli v tmavém prostoru, v propasti mezi hvězdami, kde oblohu nerozsvěcela žádná hvězda. Bylo to jako noční obloha při pohledu ze Země. Člověk poznal, že je daleko v prázdnotě. Nebyl v tom žádný půvab, žádný šťastný pocit ze vzdálených hvězd a souhvězdí. Jediné, co cítil, byla odlehlost.

„Brzdicím motorům dochází palivo,“ ohlásil Bill. „Dvě minuty.“ 

Důležité bylo vypnout je všechny současně a nedopustit, aby jednomu nebo více došlo předčasně palivo, což by způsobilo, že by ostatní tu věc vychýlily z kurzu.

„Jak na tom budeme, Bille, když je vypneme s třicetisekundovou rezervou?“

„Ježek zpomalí o 30 kilometrů v hodině.“ 

„Fajn. To znamená, že mrak ho dohoní kdy?“

„Za šedesát dní. 27. června.“ 

„Dobrá. Udělejme to tak.“

„Mně se tyhle věci nelíbí, Em.“ Sky se zvedl z křesla.

„Mně taky ne,“ řekla.

Zadíval se na navigační obrazovku, která nastavila šedesátidenní kalendář s hodinami a začala odměřovat sekundy.

„Půjdu spát.“

Přikývla. „Běž. Za chvilku přijdu taky.“ Prohlížela si mrak. Byl tmavý a klidný. Pokojný. V té obrovské prázdnotě by nebylo možné poznat, že se řítí oblohou. „Na co myslíš, Em?“

„Na svého tátu. Vzpomínám si, jak mi jednou v noci řekl, jak se všechno změnilo, když se lidé o omegách dozvěděli.“

„V jakém smyslu?“

„Do té doby si lidé vždycky mysleli, že jsou v centru dění. Vesmír byl stvořen pro nás. To jediné, co v něm myslí. Náš Bůh je univerzální Bůh a dokonce nás navštívil. My jsme ti pověření.

Já jsem tak nikdy neuvažovala. Víceméně jsem s mraky vyrostla.“ Dotkla se monitoru a obraz zhasl. „Kéž bychom to dokázali zabít,“ řekla.

knihovní záznam

„Omegy jsou šlápota, znamení pro nás, že se v Galaxii pohybuje něco mnohem většího než my. Kdysi jsme používali své chrámy k tomu, abychom demonstrovali, že jsme vrchol stvoření, účel toho všeho. Teď je používáme, abychom se ukryli.“

– Gregory MacAllister,

„Květinářka vždycky ovládne scénu,“

Padni komu padni, 2220. 

kapitola 18

Na palubě Jenkinse,

úterý 6. května.

„Nikdy jsem nic podobného neviděl,“ prohlásil Mark Stevens, kapitán Cumberlandu, když se spojil s Jenkinsem. Mluvil o omeze. „Ta mrcha má chapadla.“

Byla to iluze. Jack mu vysvětlil, že brzdný manévr mrakem zpravidla dosti zacloumá, při zpomalování vyvrhne obrovské chvosty dopředu. A další chvosty na levou stranu, jak mrak pokračuje v dlouhé pomalé zatáčce. „Mrazí mě z toho,“ řekl Stevens.

Jack Markover byl výplodem Kansas City. Jeho rodiče pocházeli ze střední třídy, vzdělání získal v normálních veřejných školách, měl dva sourozence. Zaměstnání si našel hned po střední škole, což bylo rozhodnutí, od nějž ho rodiče, kteří celou dobu předpokládali, že půjde na medicínu a uspěje tam, kde se to otci nepodařilo, velice odrazovali.

Jack a ta mladá žena, Myra Kolchevská, spolu nakonec utekli, čímž rozpoutali mezi rodinami válku, která nakonec vyústila v soudní při se vším všudy. Ti, kterých se spor týkal, zatím u oltáře ztratili nervy. Dejme tomu nějaký čas. Uvidíme, jak se to vyvine. Podle posledních zpráv, které o ní měl, byla provdaná za jednoho hudebního manažera.

Jack se s medicínou nikdy nesblížil. Jedním z důvodů bylo, že měl slabý žaludek. Dalším pak to, že jeho matka byla hypochondr a Jack odjakživa litoval lékaře, který musel poslouchat její stesky. Měl podezření, že ordinace jsou plné hypochondrů. Rychle došel k závěru, že to není nic pro něj.

Nastoupil na Kansaskou univerzitu s tím, že bude mít jako hlavní předmět účetnictví, ale začalo ho to nudit, objevil v sobě náklonnost k fyzice a zbytek už byl jasný.

Žádné velké životní mety a žádná velká ocenění. Byl však nadaný učitel, dobrý v tom, že dokázal dostat tajemné na stůl, kde to studenti mohli buď pochopit, nebo aspoň porozumět tomu, proč to nechápe nikdo na světě. A teď si zajistil místo v dějinách. Byl objevitel Bulíků. Mohl napsat paměti a do konce života do sebe obracet whisky se sodou, kdyby chtěl.

Cumberland přivezl palivo, jídlo, vodu, víno, nejrůznější elektronické snímače, nějaké náhradní díly pro loď a rozmanité cetky, o nichž někdo usoudil, že by se daly použít jako dárky k získání náklonnosti místních obyvatel. Tvořily je elektronické hračky, které blikaly, cinkaly a chodily dokola. Stevens se usmíval, když je Jackovi předváděl. „Není to zrovna v duchu protokolu,“ řekl.

Jack přikývl. „My je používat nebudeme.“

Důležitou součástí zásilky bylo kromě záznamových zařízení šest optických maskovačů. „Pro modul jsi přivezl taky jeden?“ zeptala se Kellie.

Stevens se zatvářil nechápavě. „Pro modul? Ne, myslím, že ne.“ Prošel si v notebooku seznam nákladu. „Určitě ne,“ potvrdil. „Měl jsem ho přivézt?“

„Ano,“ řekl Jack. „Tvrdili nám, že tady bude.“

„Někdo to podělal. Porozhlédnu se v nákladovém prostoru. Mohlo se stát, že ho naložili a nezapsali, ale pochybuju.“

Vrátil se přechodovou komorou na svou loď. Jack a Digger zatím bručivě spílali byrokratům. Netrvalo ani pět minut a z komunikátoru se ozval jeho hlas. „Tady nic není.“ 

„Fajn,“ řekl Jack.

„Nahlásím jim to. Řeknu, aby ho hned poslali.“ 

„Buď tak hodný.“

„Jasně. Osobní jednotky jsou k ničemu, když nemůžete zamaskovat přistávací modul.“ 

Stevens dokončil vykládku a oznámil, že ještě večer se vydá na zpáteční cestu na Broadside. Letový plán je napjatý, na lelkování není čas. A zasmál se, když prohlásil, že stejní byrokraté, kteří ho v šíleném spěchu ženou zpátky na Broadside, ho klidně nechají týden čekat.

Povečeřel s nimi a všechny proti sobě popudil, když o Bulících mluvil jako o Blbících. Myslel si, že je to neskutečná švanda. „Tak o nich mluví na Broadside,“ řekl. Potom se rozhlédl po ostatních. „Kdo se mnou letí zpátky?“

Dlouze o tom hovořili. Dva roky představovaly pro každého dlouhý kus života. Kellii očividně nikdy nenapadlo, aby požádala o uvolnění. Jenkins byl její loď, a pokud zůstával, zůstávala i ona. Jack se považoval za vedoucího mise a podobně jako Kellie cítil závazek zůstat. Také čekal, že se nakonec vrátí jako celebrita. O Lookoutu se budou psát knihy, o něm životopisy. „Když to zvládneme dobře,“ řekl Diggerovi, „můžeme pár těch tvorů zachránit a vrátit se jako hrdinové, kteří mají dveře ke kariéře otevřené.“

A Digger si nedovedl představit okolnosti, za kterých by opustil Kellii. Anebo Jacka, když na to přišlo, na jehož názoru na něj mu záleželo.

Takže odjížděla pouze Winnie. „Rodinné závazky,“ vysvětlila, nikoli bez provinilého pocitu.

Když večeře skončila, rozloučili se spolu, společníci po dobu posledních patnácti měsíců. „Ať vás ta bouře nechytí,“ řekla jim Winnie, než všechny ještě jednou objala a zmizela přechodovou komorou.

Stevens vyprávěl Kellii něco o hyperlinkových systémech. Také jim popřál štěstí a odporoučel se. Průchody se uzavřely a zaslechli tlumené zařinčení spojovacích mechanismů.

V další chvíli už Cumberland odplouval. A zůstali sami.

Zprávy od Davida Collingdalea („džahánígramy“) přicházely pravidelně. Polopatisticky vysvětlovaly, co lingvisté nevědí, čehož bylo hodně, a co od Jacka potřebují, když teď dorazily optické maskovače. Víc nahrávek a lepších. Víc záběrů, aby získali kontext k rozhovorům.

Nahrávky s místními obyvateli v různých situacích, při hře, při modlení, při smlouvání o cenách, a co bylo nejožehavější, při vzájemném dvoření. Džahánígramy se staly významným zdrojem zábavy.

Dostali také zprávu z Hawksbilla. Vysoká tmavovlasá žena, která právě začínala šedivět, se představila jako Marge Conwayová. „Přivážím s sebou nějakou techniku,“ řekla, „která má nad městy vytvořit oblačnost.“ Na hlavě měla basebalovou čepici, kterou si stáhla přes jedno oko. Digger tušil, že dělala nějaký sport, když byla mladší. „To zařízení bude maskované. Bulíci je neuvidí, pokud o ně přímo nezakopnou. 

Potřebuji malou laskavost. Byla bych ráda, kdybyste pro mě udělali průzkum oblasti. Vytipujte osm míst, kde bych mohla ta zařízení ukotvit. Na těch místech by mělo být aspoň trochu stromů. Fakticky čím víc, tím líp. Měla by být co nejdál od obydlených oblastí. A pokud možno po čtyřech na každé straně šíje, i když to není vyloženě nutné. Měla by být rozložená tak, aby to bylo praktické. Vážím si vaší pomoci. Mimochodem, byla bych také vděčná, kdyby Bill mohl udělat průzkum šíje a pobřežních vod z hlediska počasí. Získat mi co možná nejvíc klimatických informací. 

Díky! Těším se, jak na tom budu s vámi spolupracovat. S trochou štěstí bychom měli záchranu zvládnut.“ 

„A já se vsadím, že ona to dokáže,“ prohlásil Jack.

Dopoledne vyzkoušeli optické maskovače. Jack byl z jejich trojice jediný, kdo s nimi měl nějakou zkušenost. Otevřel balíky, vytál je a dal stranou několikery brýle. „Abychom se viděli navzájem,“ řekl, demonstrativně je zvedl a pak je položil na stůl.

Optický maskovač se skládal z průhledné kombinézy a širokého opasku. Přezka opasku fungovala jako ovladač a současně zdroj energie.

Jack si kombinézu oblékl, přidal safari klobouk se širokou střechou, usmál se na ně a dotkl se přezky.

Digger se s potěšením díval, jak Jack mizí. Trvalo to asi tři sekundy, během nichž se nejdříve stal průhledným a pak se ztratil úplně. Až na oči. Dívaly se na něj ze středu místnosti. Sytěji modré a větší, než si kdy všiml. A bez těla.

„Moje duhovky, abych byl přesný,“ řekl Jack. „Systém funguje selektivně. Pokud by vám zakryl oči, nic byste neviděli. Takže to není dokonalé.“

„To mě podrž!“ prohlásil Digger. „Samozřejmě jsem to viděl v simulacích, ale skutečně stát v místnosti, když se to stane…“ Začal přemýšlet o možnostech, které neviditelnost skýtá.

„Proto je neprodávají v hypermarketu,“ řekla Kellie, když si jeho výraz přečetla.

Spolu s Diggerem si výstroj navlékli. Poté, co se Kellie vytratila, se Digger podíval dolů na své tělo, našel patřičný výstupek na opasku, posunul ho do strany a díval se, jak sám mizí. Proběhla jím vlna závrati.

„Zpočátku to bude působit trochu zvláštně,“ řekl Jackův hlas.

Z Kelliiných tmavých očí čišelo uličnictví.

„Vezměte si brýle,“ řekl Jack, „abychom se viděli.“ Jedny se zvedly ze stolu, jako by samy od sebe, a doputovaly k modrým očím. Brýle zmizely a oči se objevily znovu. „Tak je to lepší,“ řekl Jack. Zbývající dvoje brýle začaly také levitovat a jedny byly nabídnuty Diggerovi. Vzal si je a nasadil si je.

Světla v místnosti trochu ubylo, ale objevily se dvě mihotavé postavy.

„Budete muset být při chůzi opatrní, než si na to zvyknete. Zem vidíte, ale nevidíte svoje nohy. Přinejmenším ne tak, jak jste zvyklí je vidět. Občas nejsou tam, kde si myslíte, že jsou. Stalo se, že si lidé zlomili kotník. I horší věci.“

Kellie se znovu objevila na světle. „Já jsem připravená vyrazit,“ řekla.

„Víš,“ Digger se usmál „s takovou věcí se můžeš dostat do velkého průšvihu.“

„Zkus štěstí, kovboji,“ odpověděla.

Cumberland přivezl také značné množství snímačů. Vypadaly jako velké mince. Na lícové straně bylo vyryto Wilcox Comm. Corp. a symbol orla, na druhé straně bylo vyobrazení jejich hlavní budovy. Podobně jako epouzdra byly napájeny energií vakua, v důsledku čehož se dalo čekat, že budou fungovat neomezeně dlouho. Podle pokynů se zadní stěna měla přichytit prakticky na jakýkoli pevný povrch.

Dali jich asi třicet do pouzdra, které uložili do přistávacího modulu. Na Jenkinsovi bylo pozdě večer, na šíji pozdě odpoledne. „Slétneme dolů zítra časně ráno.“

Když se všichni odebrali spát, Digger se zastavil na můstku, zjistil, že Kellie tam není a zlehka zaklepal na dveře její kajuty.

„Kdo je tam?“ zeptala se.

„Já.“

Dveře se maličko otevřely. Zavazovala si župan. „Ano, Digu?“

„Miluju tě, lásko,“ řekl.

„Já tebe taky.“ Neudělala nic, aby dveře otevřela víc.

„Víš,“ začal bezelstně, „jeden nikdy neví, co se při těch cestách na povrch může stát.“

„Můžou být docela nebezpečné,“ přisvědčila.

Vklouzl rukou dovnitř, dotkl se jejích vlasů, přitáhl si ji dopředu. Nechala se a jejich rty se letmo dotkly. Zbytek cesty už ušla sama, přitiskla svá ústa na jeho a pevně se ho chytila. Pronikavě vnímal tep jejího srdce, její ňadra, její jazyk, její vlasy. Pravou rukou jí zatlačil na šíji, sjel po zádech dolů a chytil ji za jednu hýždi.

A ona couvla. „To stačí,“ řekla.

„Kellie…“

„Ne!“ Položila mu ruku na rameno, zadržela ho. „Jak to jednou začne, už to nejde zastavit. Buď trpělivý.“

„To už jsme byli,“ namítl. „Právě jsme se zavázali – k čemu? Že tady budeme další rok nebo jak dlouho?“

Dlouze se na něj podívala, až ho napadlo, že připomene kapitána Bassetta, což dělala často, když došlo na toto téma. Kapitán Bassett začal spát s jednou ze svých pasažérek na cestě z Pinnaclu do nějakého zapadákova. Ostatní pasažéři na to přišli, Akademie se to dozvěděla a Bassett dostal padáka. Nevhodné chování. Porušení řádů. Jakmile se kapitán nebo kapitánka jednou dopustí takového jednání, nedá se čekat, že ho nebo ji budou pasažéři napříště brát vážně.

Tentokrát se však kapitán Bassett nevynořil. Místo toho Kellie couvla do své kajuty a počkala na něj. Vešel za ní a zavřel za sebou dveře. Postel byla ještě ustlaná, nad stolem svítila lampička. Ležela na něm otevřená kniha. Kellie se na něj dlouho dívala, jako by se ještě rozmýšlela. Potom se usmála, přivřela oči a udělala něco s županem.

Svezl se na podlahu.

Kellie je znovu zavezla na mýtinu, kterou použili pro první přistání. Sestoupila dešťovými mraky a na místo dorazila krátce před úsvitem. Sbalili si zásobu vody a jídla a připravili se vystoupit. Až budou z modulu venku, Kellie s ním měla odletět na bezpečné místo u pobřeží a počkat, dokud nezavolají. Jack a Digger aktivovali e-pouzdra, ale maskovače nechali na Jackův návrh vypnuté. „Počkejme, dokud nebudeme venku z lesa,“ řekl.

„Proč?“ zeptal se Digger. „Neriskujeme, že nás někdo uvidí?“

„Je ještě tma, Digu. Dosáhneš jedině toho, že se ti hůř půjde. Chodit v těch věcech je ošemetné, dokud si na to nezvykneš.“

„Když budete něco potřebovat, kluci,“ ozvala se Kellie, „prostě na mě zakřičte.“

Zamávali jí, zapnuli svítilny na zápěstí a vydali se do noci. Tráva byla mokrá a kluzká. Jack vyrazil jako první k okraji lesa a vnořil se mezi stromy. Digger zaváhal a ohlédl se. Přistávací modul trpělivě čekal uprostřed mýtiny. Světla byla samozřejmě zhasnutá a obloha byla tmavá. Schylovalo se k dalšímu dešti.

Věděl, že Kellie zůstane na místě, dokud nebudou pasažéři bezpečně pryč. Obloha na východě se začínala projasňovat. Jack se otočil a zamával na něj, aby šel. Svou roli vůdce a odborníka na optické maskovače si opravdu užíval. Modul se vznesl, nohy se zasunuly a stroj tiše vzlétl k nebi.

O třicet minut později byli u kraje cesty. Jack mu řekl, že je na čase se „potopit“, což byla, jak se ukázalo, standardní fráze pro zapnutí optického maskovače. Diggerovi to znělo neslučitelně.

Dotkl se přezky, ucítil mírné brnění doprovázející vznik pole kolem sebe, natáhl paži a díval se, jak mizí. Když vzhlédl. Jack už byl pryč. Použil brýle a jeho kolega se objevil znovu jako světélkující silueta.

Zatočili na jih. K Athénám.

Na cestě už byl pohyb. Objevili se dva Bulíci na tlustých koních. Byli šediví, svalnatí, měli velké čenichy a byli šerední jako buldoci. „Na téhle planetě se všechno zdá být ošklivější než doma,“ poznamenal Digger.

„Kulturní předsudky?“

„Ne, oni oškliví jsou.“

Jeden z Bulíků nesl svítilnu. Byli zabraní do živého rozhovoru, který zahrnoval mručení, plácání dlaněmi o sebe a bodání prsty k obloze. Minuli Jacka, přišli k Diggerovi a najednou zmlkli. K Diggerovu zděšení ten bližší z nich zvedl lucernu a podíval se směrem k němu. Hleděl na něj.

Zvířata větřila v ranním vánku, ale žádné neobvyklé pachy cítit nemohla, protože e-pouzdra ven nic nepropouštěla. Přesto to bylo lehce znepokojivé, obzvlášť když jedno ze zvířat otočilo hlavu a také se na Diggera podívalo.

„Tvoje oči, Digu,“ řekl Jack. „Zavři oči.“

Dal si před ně ruku a začal couvat. Jezdci si vyměnili několik poznámek a Digger zalitoval, že nemá zapnutý záznamník, protože význam dokázal uhodnout. Viděl jsi to, Harry? Myslíš ty malé modré oči tamhle? 

Harry dojel k místu, kde Digger předtím stál, a rozhlédl se všemi směry. Vyměnili si ještě několik poznámek a ten bez lucerny sundal ze sedla bičík. Pro případ, že by bylo třeba něco odehnat.

Digger musel při pohledu na zbraň potlačit smích. Ale fakticky zaslechl slovo, které druhý jezdec zopakoval: Telio. Jméno jeho společníka?

Digger byl v pokušení. Čalla, Telio! Ale dovedl si představit, jak by ti dva reagovali na hlas, který se ozval z prázdna. Spokojil se tím, že si zkusil zapamatovat podobu toho, který snad byl Telio. Bylo to obtížné, protože všichni vypadali skoro stejně. Ale uložil si do paměti tvorův nervózní úsměv, potlučené levé ucho a tvar nosu a čelistí. Třeba se nám naskytne příhodnější okamžik. 

V průběhu další hodiny narazili na několik skupinek a pár osamělých chodců. Na cestě byli tvorové mužského i ženského pohlaví a Digger si všiml, že jedna z žen se pohybuje sama po vlastních nohou. Oblast byla zřejmě bezpečná.

Začali vidět tu a tam nějaká obydlí. Les se postupně vytratil a byl nahrazen farmami a otevřenými poli. Zastavili se a pozorovali ženu, která pracovala hned vedle malé budovy na mechanickém zařízení, jež mohlo být kolovrátek. Nějaké zvíře, dvounohý tvor, který vypadal jako husa s abnormálně dlouhým zobákem a trčícíma ušima, kolébavě vyšlo ze dveří, zadívalo se směrem k nim, nechalo se pohladit po krku a uždiblo něco na zemi.

Digger o několik kroků couvl. „Víš jistě, že jsme pro zvířata neviditelní?“ zeptal se.

Zvíře nastražilo uši.

„Ano. Ale nejsou hluchá. Nehýbej se.“

Naučil se zakrývat si oči rukou a vykukovat mezi prsty. Minuli budovu, která možná sloužila jako škola. Uvnitř mláďata čmárala na pevné šedé tabule.

Místnost byla vyzdobená kresbami stromů a zvířat. Na stěnách visely silné tabule pokryté znaky, které nedokázali přečíst. Dovedl si představit, co sdělují. Odmocniny jsou zábava a Po návštěvě toalety si opláchněte ruce.

Okamžik, kdy by člověk mohl říct, že vstupuje do města, nikdy nenastal. Pole se smrskla v parky, budov přibylo a provoz na cestě zhoustl.

Blížili se k potoku. Křižoval cestu, která se zužovala a přecházela v most. Jack si prohlédl konstrukci a udělal několik snímků. Fošny, příčné rozpěry, nosníky, šrouby a zábradlí. Vypadal pevně. Směrem od města přejel s rachotem vůz a most se skoro ani nezachvěl.

Blížila se k nim osamocená žena. Jack a Digg se vždy zastavili, když byl v blízkosti jakýkoli pohyb, a udělali to i tentokrát. Ale žena se podívala do míst, kde stáli, a její rty vytvořily „o“, jak to dělají lidé, když jsou zmatení. Zvědavě se dívala dolů na Jackovy nohy.

A Digger uviděl, že se Jack natlačil na melounový keř. Melouny byly jasně žluté, velké jako balony a možná trochu zralé. Problém byl v tom, že Jack jeden nadzvedl, jak do nich nacouval, takže to vypadalo, jako by plod popíral gravitaci.

„Pozor na ten meloun,“ řekl Jackovi, který pomalu odstoupil.

Meloun zvolna klesl, větev znovu převzala svou tíhu a rostlina se nachýlila k zemi.

„Nezdá se, že by tahle neviditelnost byla tak úžasná, jak se o tom básní,“ řekl Digger.

Žena měla na sobě modré kalhoty, zelenou halenku a kulatý klobouk, z nějž trčelo na stranu pero. Vypadala zaraženě.

Za nimi se něco pohnulo. Křídla zapleskala, Digger se otočil a uviděl ptáka o velikosti krocana, jak se žene ven z nachového keře. Nemotorně běžel po zemi, jednou nebo dvakrát klopýtl a vznesl se do vzduchu.

Žena se za ním dívala a pohybovala rty. Nebyl to vyloženě úsměv, ale Jack poznal, že se o nic jiného jednat nemůže. Úsměvy se zdály být pro inteligentní tvory univerzální. Nokové se usmívali. Andělé na Ráji se usmívali. Někde slyšel, že to dělají i velryby.

Přistoupila blíž k melounu, prohlédla si ho, sáhla si na něj a nadzvedla ho. Po chvíli ho nechala houpavě klesnout zpátky. Čelistní svaly sebou zaškubaly. Potom se otočila a jako by nic pokračovala v chůzi.

„Měli bychom dávat větší pozor,“ řekl Digger.

„Bylo to moc špatné?“ zeptal se Jack.

„Vznášel se.“

Vepředu procházela cesta obdělávanou krajinou, zvlněnými poli plnými plodin a stromů v dlouhých řadách, zelených stvolů a něčeho, co vypadalo jako bambus. Jiná pole ležela ladem. V krajině byly tu a tam rozesety budovy zanedbaného vzhledu. Některé sloužily jako stodoly. Jiné byly obrovské, rozlehlé stavby, ve kterých žilo velké množství Bulíků. Objevovaly se někdy samostatně, někdy ve shlucích po třech a čtyřech.

Bylo jasné, že jsou domovem komunit, záhadou však zůstávalo, co je odděluje od ostatních skupin, nebo co váže jednotlivce k sobě. Jak šli dál, začal se tento typ staveb vyskytovat čím dál častěji, zaujímaly však menší plochu. A byly tam také jednotlivé domy. Začaly se objevovat parky. Na cestě zavládl ruch a nakonec se rozšířila do hlavní třídy. Obě strany lemovaly obchody.

Některé veřejné budovy měly eleganci, kterou mohly téměř konkurovat chrámu. Většinou však byly obyčejnější, strohé a praktické. Všechny byly plné tvorů, kteří se vykláněli z oken a vyměňovali si poznámky s davy venku. Mladí si hráli v průchodech, další dováděli na střechách. Vypadalo to, že se všichni dobře baví.

„Město pohody,“ řekl Jack.

Většina obchodů byly chatrné stavby, sádrové nebo dřevěné, shora kryté plátěnými střechami. Několik jich bylo z cihel. Regály byly dobře zásobené látkami, rybami, vínem, oblečením, šperky, polštáři, zvířecími kůžemi a veškerým jiným myslitelným zbožím.

„Mají peníze,“ zašeptal Jack. „Mince. Prostředek směny.“

Byl to chaotický výjev. Kupci nabízeli zboží, zákazníci se tlačili a strkali, aby se dostali k pultům. Před něčím, co vypadalo jako obchod se zbraněmi, se strhla hádka. Všude se Bulíci dohadovali o cenách a produktech.

Mince, o nichž mluvil Jack, byly rozložené na pultu obchodu s látkami. Neopatrný majitel si je ještě neposbíral. Za ním byly vystaveny tkané přehozy, košile, kalhoty a dokonce několik ozdobných goblénů.

Diggera napadlo, že taková mince by byla skvělý suvenýr.

Zaváhal. Všichni byli na sebe hrozně namačkaní. Ale právě v tom to bylo bezpečné, ne? Kdo by si v tomhle davu všiml, že do něj narazil neviditelný člověk?

„Jacku,“ řekl, „počkej tady!“

„Stůj, Digu! Kam jdeš?“

„Hned jsem zpátky.“

Bitka u obchodu se zbraněmi se neobešla bez spousty křiku a ječení. Ale uvolnila mu prostor, kterým mohl projít. Obchod se zbraněmi vystavoval luky, šípy, nože a oštěpy. Vypadaly spíš dekorativně, jako něco nevkusného, co si člověk může pověsit na stěnu a případně tvrdit, že to sebral poraženému nepříteli.

Cestou k mincím musel projít přímo kolem hádajících se Bulíků, kteří se zahrnovali výhrůžkami a gestikulovali na sebe. Jeden z účastníků sporu do Diggera strčil, překvapeně se otočil a očima hledal provinilce. „Kajlo,“ zabručel, nebo něco, co se tomu hodně podobalo.

Největší mince byla velká asi jako stříbrný desetidolar. Vypadala jako z bronzu. Byla na ní vyrytá nějaká rostlina nebo strom a několik znaků po okraji. Věříme v Boha. Byla vyrobená neuměle, produkt primitivního razidla, ale jako artefakt, který se dá odvézt domů, bude neocenitelná.

„Nedělej to, Diggere!“ Jackův hlas byl přísný.

„Ničemu to neublíží.“

„Ne!“ 

„Pomůže to překladatelům.“

Mlčení. Jack o tom přemýšlel.

Digger by byl rád, kdyby tu mohl nechat něco výměnou, nejlépe jinou minci, ale nic takového po ruce neměl. Později něco vymyslí. Vrátí se zítra. Účastníci hádky se za ním rozcházeli, vypustili několik posledních hrozeb a nechali toho.

Popadl jednu větší minci a rychle se otočil.

Kupec zavřískl. Zvuk Diggera zarazil, protože si myslel, že byl příliš rychlý, než aby ho někdo zpozoroval; myslel si, že kupcovu pozornost odvedla hádka.

Ale on se díval přímo na Diggera. A začínal něco blábolit. Ostatní se otáčeli směrem k němu a kvíleli.

„Diggere,“ řekl Jack. „Tvoje ruka.“

Bulíkům to muselo připadat, že se mince vznáší ve vzduchu. Její část. Ta část, kterou zakrývala ruka, určitě při pohledu chyběla úplně. Zkusil ji chytit jinak, ale byla příliš velká. Chystal se strčit si ji do vesty, ale v tom okamžiku se ji pokusila sevřít velká zelená tlapa. Ta věc se držela dál a on se nemohl pustit. Jeden z tvorů zavrčel, druhý do něj vrazil. Nějakým způsobem se zmocnil jeho opasku. Začali se prát a spadli na zem, pak se najednou ten s opaskem pustil, s vyděšeným výrazem couvl a zakvílel. Během strkanice vypadla mince Diggerovi z ruky.

Bulíci vřískali, kňučeli a zoufale se od něj drali pryč. Zděšeně si uvědomil, že je ho vidět. Znovu a znovu křičeli: „Žoka!“, čím dál pronikavěji. Digger nevěděl, co to znamená, ale evidentně nic dobrého.

Získal zpátky svůj opasek, zapnul optické maskovací pole a s úlevou zjistil, že stále funguje. Pokusil se procpat pryč z davu. Jenže Bulíci prchali jako o život. Jack křičel a nadával mu, že je idiot. Dav Diggera odhodil stranou a šlapal po něm. Jak upadl, chránil si hlavu rukama a myslel na to, že neviditelný nemá v bezhlavém útěku bezpečné útočiště. Utržil kopance do žeber a do hlavy a padlo na něj něco, co mu připadalo jako hromada dříví.

Když bylo po všem, vrávoravě se postavil. Ulice byla prázdná až na několik zraněných Bulíků, kteří se snažili odvléct se pryč. A Jackovo přízračné tělo, které leželo úplně bez hnutí.

Digger k němu přispěchal a vypnul e-pouzdro. Jackova hlava se bezvládně svezla na stranu. Zkusil dýchání z úst do úst. Stlačoval mu hruď.

Nic.

Poslední Bulík, který se někde zdržel, do nich vrazil, upadl, zakňučel, vstal a prchal dál.

KNIHOVNÍ ZÁZNAM

„Jiní lidé mají rodinu. Já mám jenom práci. Jediné, co po tomto životě doopravdy chci, je to, abych někdy udělal něco, co bude mým kolegům stát za zapamatování. Pokud si tím budu moci být přiměřeně jistý, přijmu svou smrt, ať už přijde jakkoli, s klidem.“

– Jack Markover,

deník, 4. března 2234.

(Zapsáno krátce po objevu Bulíků) 

kapitola 19

Na povrchu Lookoutu,

úterý 6. května.

Digger nevěděl co dělat, kromě toho, že by znovu zapnul optické maskovače. Řekl Kellii, že Jack je mrtvý, ale nemusela se ho ptát, jak se to stalo, protože to ze sebe všechno vysypal. Prokletá mince! Jenom jsem sebral minci a oni začali šílet. Moje chyba. Jack je mrtvý a je to moje vina.

„Neber si to tak, Diggere!“ řekla. „Někdy se prostě stane, že se něco pokazí.“ Dlouhá odmlka.

„Víš to jistě?“

„Ano, vím to jistě.“ 

„On mi řekl, abych to nedělal.“ Seděl uprostřed ulice. Byla prašná a pustá. Dav těch tvorů tam byl pořád, a pokaždé, když se Digger pohnul, pohnul se prach a Bulíci zanaříkaly ukázali a couvli.

„Kde je teď?“ 

„Přesně tam, kde upadl.“ V plném denním světle. Na ulici. Několik Bulíků utrpělo zranění a další se opatrně kradli blíž, snažili se pomáhat, pravděpodobně se vyptávali, co se stalo.

„Musíme ho odtamtud dostat.“ 

„Je trochu těžký.“ I v maličko slabší gravitaci by s ním Digger nedokázal dojít příliš daleko. Jackův obličej byl bledý. Ve tváři, která byla zkřivená bolestí, když se k němu Digger původně dostal, byl teď mír. Neměl tep a vypadalo to, že má zlomený vaz. „Zkusil jsem všechno co umím, Kellie.“

„Dobře, Diggere. Hlavně zůstaň klidný.“ 

„Kellie, nevyjížděj po mně!“

Dělala, že jeho poznámku neslyšela. „Chceš mě tam?“ 

„Ne. Zůstaň v modulu.“

„Myslela jsem s modulem.“ 

„Ne. Proboha, splašíš celé město!“

„Nesehnal bys někde vozík? Že bys ho odvezl někam, kde bych pro vás mohla přiletět?“ 

„Mluvíš o vozíku, který pojede po ulici, aniž by ho někdo řídil?“

„Máš pravdu, to by asi nešlo.“ 

„Těžko.“ Dav se znovu přibližoval. Digger si zvedl tělo na ramena a vrávoravě s ním vykročil k uličce.

„Diggere, připadám si bezmocná.“ 

„Já taky.“ Diggera drtil pocit viny. Vlastně ho zabili oni. Ti pitomí Bulíci. Koho by napadlo, že zareagují tak, jak zareagovali? Ty zatracené potvory byly pitomější než balvany.

Ulička probíhala z jedné strany mezi zadními trakty soukromých domů a z druhé něčím, co vypadalo jako obchody. Byla prázdná. Klopýtal dál a řekl Kellii, co dělá. „Zůstanu s ním tady, dokud se nesetmí,“ dodal. „Pak uděláme, co budeme moci.“

Položil Jacka na zem, ale okamžitě poznal, že tady bude příliš rušno. Z druhého konce přicházeli Bulíci a několik jich odbočilo z ulice, kterou právě opustil. Za obchody bylo několik oplocených prostranství. Jedno si vybral a dopravil Jacka tam.

„Jsem v pořádku,“ řekl Kellii.

Sedl si, aby počkal. Kellie by s ním zůstala ve spojení, ale Digger neměl náladu na malicherné řeči. Kellie to pochopila a nechala ho být. Digger seděl a přál si, aby se mohl vrátit a změnit, co udělal. Byla to strašná cena za chvilkovou hloupost.

Přes dveře s řetězem viděl do míst, kde bylo několik velkých nádob a police plné keramiky. Bulíci dusali po dílně, ale ven na dvůr nevyšel nikdo. Byl jim za to vděčný.

Slunce prošlo nejvyšším bodem své dráhy a vklouzlo na západní oblohu. Uličkou se nesly hlasy. Dveře se otevíraly a zavíraly, zvířata hýkala a srkala, a jednou slyšel, jak někdo zřejmě vyklepává rohož.

Jackovo tělo začínalo tuhnout.

V průběhu odpoledne na Jacka mluvil, ale rychle s tím přestal, když zjistil, že se omlouvá. To nemělo smysl. Místo toho slíbil, že udělá, co bude v jeho silách, aby mise byla úspěšná. To by Jack chtěl, a Digger to uskuteční. Jiný způsob, jak ulevit svému svědomí, ho nenapadal.

Dešťové mraky, které oblasti po celý den střídavě hrozily, ztmavly a získaly zlověstný vzhled, ale nakonec přinesly jen několik krátkých přeháněk a odtáhly pryč.

Jak se stmívalo, ulice začaly být hlučnější. Relativně klidné davy smlouvající o ceny vystřídali Bulíci, kteří si vyrazili užít večer. Ruch v uličce ustal. V dílně chvíli hořely olejové lampy, ale zhasly, když se objevily první hvězdy. Dveře se zavřely a západky se rachotivě zasunuly.

Kellie čas od času kontrolovala, jak na tom je. V průběhu dne se uklidnil, střídavě obviňoval Bulíky a sebe, nejraději by se odpovědnosti zbavil, ale neustále se vracel k Jackovu varování. Nedělej to… Jack věděl, co se stane.

Byla už skoro půlnoc, když došel k závěru, že je možné pokus relativně bezpečně uskutečnit. I tak ještě několik Bulíků vysedávalo v kavárničkách.

„Letím tam,“ řekla Kellie.

Podařilo se jim trefit se do mezery. Kellie přilétla od moře, a pokud to Digger mohl posoudit, modulu klesajícího nad střechy si nikdo nevšiml. Bulíci v kavárnách zpívali, smáli se, bavili se a drželi se uvnitř. Kellie zůstala viset vysoko, nad úrovní střech, a spustila mu lano. Digger si je omotal kolem vesty a uvázal je Jackovi v podpaží. Když byl připravený, zhluboka se nadechl. „Fajn,“ řekl. „Můžeme.“

Našla opuštěnou pláž a znovu s modulem klesla. Když byli všichni na zemi, vystoupila, objala ho, smutně se podívala na Jacka a objala ho ještě jednou. „Je mi to líto, Digu,“ řekla.

Odvezli ho zpátky do Jenkinse a udělali mu smuteční obřad. Jack nebyl v žádné církvi, ale čas od času se zmínil, že by rád věřil představě Boha, který má svět tolik rád – a tak mu přečetli několik příhodných pasáží z bible. A rozloučili se s ním.

Když obřad skončil, Kellie mu řekla, aby se něčeho napil, ona se zatím postará o uložení těla do chladicího boxu. Ve slabé palubní gravitaci to neměl být problém, proto nabídku vděčně přijal.

Zatímco byla dole, otevřel jednu z lahví, které den předtím přivezl Mark – teď mu to připadalo jako úplně jiná doba – nalil do dvou sklenek a jednu dal stranou.

Napadlo ho, že se mu splnilo jeho přání – že je s Kellii konečně sám.

Ráno podal hlášení, ve kterém přijal plnou odpovědnost. Zůstal však u obecného prohlášení, o minci se nezmínil. Pouze uvedl, že se dopustil chvilkové neopatrnosti, v důsledku čehož prozradil svou přítomnost a dav propadl panice. Dodal, že chápe, že ho pravděpodobně budou chtít odvolat. Rozhodnutí bylo na Akademii, on se mu podřídí. Požádal však, aby mohl zůstat a misi dokončit.

Mezitím bylo třeba rozmístit po šíji snímače. Vrátili se na mýtinu, ale když se Digger chystal k odchodu, Kellie prohlásila, že hodlá jít s ním.

„Je to příliš nebezpečné,“ namítl.

„Přesně proto potřebuješ, aby s tebou ještě někdo šel.“

Chvíli o tom vedli spor, ale Digger svůj pohled nehájil nijak vehementně, a když měl pocit, že ji přesvědčil o své základní ochotě jít sám, svolil, takže se na cestu vydali spolu.

Kolem poledne byli zpátky na místě, kde se to stalo. Ve čtvrti oblečení. Život se vrátil do normálních kolejí, a jestli Bulíci o událostech předchozího dne hovořili, nedalo se to poznat. Kupec, kterému se pokusil odcizit minci, byl ve svém stánku pořád a zdálo se, že je pohlcený vychvalováním svého zboží.

„Pořiďme nějaké záznamy,“ navrhla Kellie věcně, pravděpodobně odhodlaná nenechat ho o včerejšku moc přemýšlet.

Několik ulic na západ od obchodní čtvrti se rozkládala oblast, kde převládaly parky a veřejné budovy. Jedna ze staveb měla venku vývěsní tabule podobné těm, jaké ještě bývaly vidět u malých venkovských kostelů v jižní části SAU. Pořídili jejich záběry a vešli dovnitř.

K zadní části budovy se táhla široká chodba s vysokým klenutým stropem. Po obou stranách byly velké dveře. Uvnitř se potulovalo několik Bulíků, kteří se v tom prostoru úplně ztráceli. Z jedné boční místnosti se ozývaly bulické hlasy.

Digger nahlédl dovnitř a uviděl, že několik je jich nahrnutých kolem stolu. Možná o něčem diskutovali, ale dalo se to těžko poznat. Zdálo se, že Bulíci vkládají do mluvení víc energie než lidé. Smích byl hlasitější, názory byly prezentovány důrazněji, při jednání se víc projevovaly emoce. V této skupině se mluvilo zesílenými hlasy a nálada se zdála podrážděná.

„Tady bude rvačka,“ řekla Kellie.

Digger o tom pochyboval. „Já myslím, že se jenom rádi hádají.“

„Nedá se říct, že by svoje pocity zrovna skrývali, co?“

„Moc ne.“ Digger tiše vešel do místnosti, umístil snímač na polici, která byla plná rukopisů, a nasměroval ho tak, aby kamera slušně zabírala stůl. Potom se vrátili na chodbu.

„Bille,“ řekl Digger. „První kus je na místě. Jaký je signál?“

„Hlasitý a ostrý. Obraz je perfektní. Čeho se ten spor týká?“ 

„Jeden z nich podváděl při pokeru.“

„Skutečně? Oni tady hrají poker?“ 

Digger se vesele ušklíbl. „Bill vůbec nemá smysl pro humor.“

Kellie mu stiskla ruku. „Jasně, že má! Tu poslední větu řekl s kamenným výrazem.“

Navštívili i jiné budovy a rozmístili další snímače. Několik jich nainstalovali kolem obchodů, další ukryli v parcích.

Parky byly všude. Měly dlážděné chodníky a rostly v nich nádherné, nachově rozkvetlé stromy a květiny uspořádané do úchvatné palety barev. Byly v nich lavičky, nízké a široké, pro Diggera či Kellii nepoužitelné, ale pro místní obyvatele dokonalé. A sochy, zpravidla znázorňující Bulíky, někdy zvířata. Jedno sousoší, v němž bylo ztvárněno několik Bulíků s křídly, stálo na centrálním místě mezi skupinou chodníků. Postavy byly zachyceny v prostopášných pózách. Neměly žádné ošacení, i když genitálie byly diskrétně skryté. Nyní mohli Kellie a Dig potvrdit, že samice skutečně mají prsa srovnatelná s lidskými.

„Neuvěřitelné!“ řekl Digger těsně předtím, než do něj narazilo jedno mládě – jak nazvat mladého Bulíka? – a oba je poslalo na zem. Ale nikdo z dospělých si ničeho neobvyklého nevšiml. Mládě kňouralo, ukazovalo na místo, kde Digger stál, a tvářilo se zmateně. Jedna žena mu pomohla vstát a promluvila na ně. Dávej pozor, kam šlapeš, Jasone! 

Dva týmy po sedmi hráčích se věnovaly hře, která byla pozoruhodně podobná fotbalu. Po dalším hřišti se honili jezdci na tlustých koních, pronásledovali míč a evidentně se snažili vyhodit ostatní ze sedla, k čemuž používali pádla, jako by to byly plácačky na mouchy. U obou událostí se shromáždil malý dav diváků. U zápasu v plácané bylo obtížné poznat, jestli se jedná o individuální sport, nebo soupeří týmy. Pokud platilo to druhé, Digger neviděl nic, podle čeho by se hráči dali rozlišit. Ale davy se zapojovaly, poskakovaly, dupaly a hlasitě jásaly pokaždé, když někdo vypadl ze sedla.

Kellie se na něj pohybovala příliš rychle. Digger si na používání optického maskovače ještě úplně nezvykl. To, že neviděl své tělo, ale jen světélkující siluetu, ho stále vyvádělo z rovnováhy. Neuvědomoval si, že se při chůzi tolik dívá na nohy.

„Jsi v pořádku, Digu?“ zeptala se Kellie.

„Jasně,“ odpověděl. „Nic mi není.“

Procházeli nedaleko severního okraje parku, oblastí lemovanou ovocnými stromy. Skoro to vypadalo, jako by Athény byly postaveny v nějakém obrovském sadu. Vegetace byla všude a jedlé plody tam jednoduše visely a čekaly na někoho, kdo má chuť. Nebylo divu, že tito tvorové měli podle všeho tolik času na zábavu.

„Možná je to tady jako na některých ostrovech v Tichomoří,“ prohlásil Digger. „Všechno, co potřebuješ, roste na popínavých rostlinách, takže nikdo nemusí pracovat.“

Odpoledne strávili snahou přijít na to, jak město funguje. Toto vypadá jako veřejná budova, pravděpodobně sídlo vlády. A to by mohl být soud nebo policejní stanice. (Digger zahlédl, jak dovnitř vchází činovník v uniformě.) Řekl bych, že tamto je knihovna. A podívej na to, nějaké Hlavní náměstí, kde se obyvatelé pravděpodobně shromažďují, aby hlasovali o věcech navržených městskou radou.

„Myslíš si, že tady hlasují, Diggere?“

„Abych pravdu řekl, pochybuju o tom,“ odvětil Digger. „Nejspíš se ukáže, že místu, jako je tohle, vládne nějaký silák.“ Obchody kolem něj působily prosperujícím dojmem, Bulíci vypadali spokojeně. Kromě té jedné uniformy nebylo po ozbrojených strážích ani stopy. „Ale i tak nikdy nevíš.“

Nahlíželi okny do dvoupodlažní budovy a viděli řady Bulíků, jak sedí na stoličkách a opisují rukopisy.

Navštívili kováře, pozorovali řemeslníka, jak vyrábí náramek, a uvázli u lékaře, když někdo nečekaně zavřel dveře. Pokusili se řídit podle Jackova prohlášení, že by místní obyvatelé neměli vidět nevysvětlitelné události. Proto zůstali sedět v přítomnosti lékaře a jeho pacienta a čekali na příležitost odejít.

Pacient byl muž s jasně modrou košilí. Zřejmě měl nějaké zažívací potíže. Tehdy si Digger poprvé všiml, že místní obyvatelé dovedou své uši ohýbat dopředu. Když pacient odpovídal na otázky, jeho doktor to dělal. Nechali tam snímač.

Později se toulali tržnicemi v blízkosti nábřeží. Byla to stejná oblast, kterou Digger navštívil tu první noc, kdy rozmístil původní sadu snímačů. Obchody zdobily pestrobarevné tkaniny a čalouny. Ze střech vlály vlaječky. Byly tam hádky, žebrání, občas došlo k nějaké té strkanici a jednou zahlédli zloděje, jak unikl s něčím, co vypadalo jako hovězí bok. Takže možná Athény nakonec nějakou policii potřebovaly.

Fungoval výměnný obchod, stejně jako peněžní systém.

Digger o místní tvory několikrát zavadil. Bylo těžké tomu předejít. Pozoruhodné bylo, že když se Bulíci odrazili od prázdného prostoru, překvapeně se na to místo zadívali, pohnuli čelistmi nahoru a dolů a řekli stejné slovo. Bylo vždycky stejné. Kaj-lo. Totéž, co řekl ten Bulík, který se účastnil hádky. Digger si to slovo zařadil jako kletbu nebo výraz pro zvláštní. 

V obou budovách, které stály na opačné straně třídy, byl vyvýšený stupínek umístěný uprostřed stoupajících řad s lavicemi. Koncertní síně? Místa pro politickou debatu? Kruhová divadla? V té chvíli byly prázdné.

„Rád bych viděl, co se tam děje,“ řekl Kellii.

„Můžeme se sem večer vrátit,“ navrhla, „a podívat se.“

Bylo na čase jít se podívat na chrám.

Stál na vršku řady pahorků na jižním okraji města, teď v blížícím se západu slunce zlatý. Aby se k němu dostali, vystoupali nahoru po cestě a nakonec po širokých dřevěných schodech.

Zblízka byl větší, než Digger čekal, oblý a hladký, bez jakéhokoli dalšího zdobení než nápisu nad hlavním vchodem. Dórské sloupy. Okřídlená bohyně, která střeží přístupové cesty a hlídá zdobné a krásné sluneční hodiny, jako by byla strážkyní ročních dob.

Pěšiny budovu obcházely a obloukem se táhly k nejvyššímu bodu mysu, s výhledem na moře. Bulíků tam bylo slušné množství: někteří se jednoduše procházeli po cestičkách, další se potulovali mezi sloupy a samotným chrámem. Posvátná atmosféra toho místa byla nezaměnitelná. Hlasy byly tlumené, hlavy skloněné, oči zahleděné do dálky. Právě tam Digger poprvé pocítil s Bulíky opravdovou spřízněnost.

Jedno mládě rodiče napomínali za to, že běhá a je hlučné. Dva Bulíci, muž a žena, přistoupili k hlavnímu vchodu ruku v ruce a přitáhli se ještě blíž k sobě. Digger viděl, jak si jeden shrbený stářím pracně klekl na trávu, nadzvedl odklápěcí kámen (za kruh, který tam k tomu účelu byl) a něco pod něj strčil. Peníze, napadlo Diggera.

Oběť?

Dítě, které bylo s ním, si věc krátce poté vzalo zpátky. Anebo její část.

„Co myslíš?“ zeptal se Digger.

Kellie ho držela za ruku. „Nevím. Třeba to má být předávání pochodně. Pohřbít do posvátné půdy a vzít zpět. Předat dál pod zraky bohů. A část tam možná nechat pro náboženskou organizaci.“

Okřídlená bohyně měla asi trojnásobnou velikost a na rozdíl od těch v parku byla oblečená. Křídla byla větší, rozmáchlá, královská. Měla – nebylo pochyb o tom, že je to ona – pochodeň, kterou držela nataženou od těla. Až na křídla měla postava všechny tělesné znaky místních obyvatel, ale Diggera by nikdy nenapadlo mluvit o ní jako o Bulíkovi.

Vyšli po schodech nahoru. Digger jich napočítal dvanáct. A okamžitě pomyslel na dvanáct měsíců, dvanáct Olympanů, dvanáct apoštolů. Měly inteligentní bytosti všude ve vesmíru toto všechno nějakým způsobem instinktivně dané?

Sloupy byly široké, jejich obvod byl možná dvakrát delší než rozpětí jeho paží. Kámen působil jako mramor.

Interiér tvořil jediný prostor, rotundu. Strop byl vysoký, možná v úrovni třetího podlaží, a klenutý. Ve střední části stála kamenná plošina, možná oltář. Shora na ně shlížely další sochy. Žádná neměla křídla, ale všem byl společný důstojný majestát. Na sobě měly stejné kalhoty, svetry a sandály jako místní obyvatelé, ale v rukou sochařů se z nich staly božské svršky. Jeden bůh mužského pohlaví se s klidným úsměvem díval někam za Diggera, žena ho pozorovala se strojeným soucitem. Další, matrónovitější samice chovala dítě, velký bojovný typ tasil meč.

Nedalo se zrovna říct, že by neznali konflikty.

Starší bůh s vrásčitou tváři a unavenýma očima se shýbal nad svitkem. Dívka hrála na strunný nástroj. A muž, obézní i na bulické poměry, byl zvěčněn, jak se směje. Nějakým způsobem působil nejdominantněji ze všech a udával náladu celému místu.

„Myslíš na to, na co myslím já?“ zašeptala Kellie.

Že všechno toto bude zničeno? Že není pravděpodobné, aby se kruhový tvar chrámu zachránil, protože je příliš blízko města? „Víš,“ řekl, „začíná mě to štvát.“

Podlahu tvořily ozdobně tesané dlaždice. Byly na nich geometrické motivy, ale našel také znázornění slunečních paprsků a kresby větví a listů. Uvnitř stály další sloupy. Ty byly užší a byly zdobené nyní již známými symboly z bulického jazyka. Pohybovali se chrámem a všechno fotografovali.

Věřící chodili tiše. Nikdo nemluvil, jediné zvuky pocházely od větru, moře a občasného křiku mořských ptáků. Na západě se slunce sklánělo za obzor.

Chrámem prošel zřízenec a zapálil olejové lampičky. „Začíná být pozdě,“ řekla. „Jsi připravený se vrátit?“

Digger přikývl. Vytáhl z vesty snímač a opatrně jej nechal schovaný v dlaních, dokud jej nezasunul do stínů mezi jedním sloupem a stěnou. „Poslední,“ řekl.

„Myslíš, že to má velký smysl, Digu? Nemyslím, že by tady někdo něco říkal.“

„To nevadí. Atmosféru tohoto místa stojí za to zaznamenat a poslat zpátky.“

Ale Dig věděl, že se jim atmosféru na disk zaznamenat nepodaří. Hutchinsová nikdy nepochopí, jak toto místo působilo, když bude sedět ve své kanceláři tři tisíce světelných let daleko.

Chvíli stáli mezi dvěma sloupy a pozorovali loď proplouvající kolem. Digger se snažil vzpomenout si, jak vypadá oceán východním směrem. Jak daleko je další velká pevnina?

„Přeprava se určitě odehrává podél šíje,“ řekla Kellie. „Na sever a na jih.“

Ne východ a západ. Neexistoval žádný důkaz, že Bulíci někdy obepluli svět. Dálky byly zcela jasně terra incognito. 

Návštěvníci chrámu postupně odcházeli, Digger a Kellie tam byli skoro sami. Lampičky hořely vesele, ale zdálo se, že svou polohou jsou určeny především k tomu, aby zdůrazňovaly sochy.

Digger se podíval na mihotavá světla, na postavu ženy s dítětem. O jaký příběh tady šlo? Věděl, že ta vyobrazení jsou aspekty místní mytologie. Věcí, které Bulíci považují za důležité. To byla informace, která bude zajímat Collingdalea.

To místo se něčím nepopsatelným lišilo od svatostánků doma. Nebo dokonce od pohanských svatyní.

Před okřídlenou sochou u vstupu se ještě jednou zastavili. „Někdo tady studoval u Feidia,“ poznamenala Kellie.

Digger přikývl. Přestože pocházel z jiného světa, i tak dokázal z rysů sochy vyčíst důstojnost, moc a soucit. A pochodeň, kterou držela, na něj promlouvala.

Podíval se zpátky do rotundy. Na smějícího se boha.

Cesta po šíji se zdála při návratu nekonečně dlouhá, a když došli k přistávacímu modulu, byl Digger unavený. Přišla noc a Dig byl rád, že může vypnout optický maskovač a e-pouzdro a padnout do svého křesla.

Kellie zadala Billovi cíl, modul se vznesl a zamířil k moři. „Jak jsme na tom?“ zeptala se a připomněla mu tak, že jeho ponurá nálada je na něm pořád vidět.

„Dobře,“ řekl. „Dobře jsme na tom.“

Chvíli neslyšel nic jiného než proudění energie. „Zvládneš to?“ zeptala se.

Podíval se ven na plující mraky, jasné ve dvojím měsíčním světle. „Jasně.“ Nedělej to, Diggere! Byl v pořádku. Trochu vyčerpaný, ale v pořádku. „Kam letíme?“

„Nedaleko je ostrov. Bezpečné místo pro strávení noci.“

„Sám s Collierovou na ostrově,“ řekl. „To zní jako sen.“

„Neříkáš to, jako bys to myslel doopravdy.“

„Jsem v pohodě,“ trval na svém. „Ten ostrov. Má nějaké jméno?“

Na okamžik se zamyslela. „Utopie,“ řekla.

KNIHOVNÍ ZÁZNAM

„Obrovská tragédie, před níž tu stojíme, nespočívá v tom, že Bulíci, abych použil zažitou terminologii, čelí velké a těžké katastrofě, byť je to jistě dostatečný důvod k lítosti. Avšak já jsem smutný ze skutečnosti, že mohou opustit bytí, aniž by mohli pochopit nejvyšší radost, která doprovází duchovní život. Prožili své životy, ale to podstatné jim uniklo.“

– Reerend George Christopher,

Show Moniky Albrightové, 

středa 7. května.

TŘETÍ ČÁST

molly kalotuls 

kapitola 20

Na palubě al-Džaháního, v hyperletu,

úterý 10. června.

Zpráva o Markoverově smrti přinesla šok, který všem na palubě připomněl, že operace, do níž se pustili, má svá zvláštní rizika.

Znalo ho jen několik členů výzkumného týmu. Peggy Malachyová s ním pracovala před několika lety a Jason Holder si vzpomněl, že podepsal petici, kterou Markover rozeslal, i když si už nepamatoval, o co v ní šlo. Jean Dionneová si ho pamatovala ze společné mise před léty. „Dobrý chlap,“ řekla Collingdaleovi. „Trochu nabručený, ale bylo na něj spolehnutí.“

Collingdale se s ním jednou účastnil týdenního letu. Pamatoval si ho jako agresivního, arogantního, rozčilujícího. Třebaže by to nepřiznal ani sám před sebou, byl rád, že s ním u Lookoutu nebude muset jednat.

Lingvisté dostávali z Jenkinse proudy nezpracovaných dat. Podařilo se jim do jazyka proniknout a momentálně sestavovali slovník, který tou dobou čítal několik set podstatných jmen a sloves. Chápali syntaktickou stavbu, která připomínala latinu, nejdřív sloveso, podstatné jméno/podmět hlouběji ve větě. Měli číselnou soustavu, z níž většinu už rozluštili. (Dvanáctkovou, nepochybně odraz skutečnosti, že Bulíci měli dvanáct prstů.) Znali jména přibližně čtyřiceti jednotlivců.

Město, které Markover nazval Athény, se v jazyce obyvatel jmenovalo Brakel.

Brakel. 

Bez ohledu na to, co dalšího se o Bulících dalo říct, měli hudební hluch.

Obyvatel Brakelu byl Brakum. Co se dá dělat, pomyslel si Collingdale.

Další města, která znali jménem, byla Roka a Sakmarung. Planetě říkali Korbikkan, což (stejně jako doma) také znamenalo zemi. Žili v ní a ne na ní, což naznačovalo, že nechápou strukturu věcí. Slovo, které používali pro moře, bylo bakka, což také znamenalo to, co nemá okraj. 

Měli složitý systém manželství se společnými partnery, který se Collingdaleovi a jeho týmu specialistů zatím nepodařilo pochopit. Zdálo se, že Brakel je domovem přibližně osmadvaceti komunitních skupin. Partneři k sobě měli v rámci skupiny volný přístup, i když se zdálo, že se ustálili na jednom nebo dvou oblíbených a s ostatními udržovali vztahy jen proto, aby zachovali dekorum, morálku nebo něco takového. Nebyla to oblast, která by Collingdalea zajímala, ale někteří jeho odborníci už dělali neslušné žertíky.

Potomek z jedné skupiny se mohl po dosažení dospělosti sňatkem stát členem určitých dalších skupin. Ale výběr byl omezený, aby se zabránilo genetickým vadám. Byl to nešikovný systém, o němž si Collingdale myslel, že nakonec ustoupí monogamii. Holder si tak jistý nebyl a připomínal, že doma na odlehlých místech podobné systémy dosud fungují.

Nezjistili, jestli se stejný systém používá v jiných městech, i když předběžné důkazy tomu nasvědčovaly.

Vypadalo to, že život Bulíků je docela příjemný. Plodiny podle všeho rostly prakticky samy. Digger Dunn se spolehlivou analýzou podnebí ještě stále váhal, ale zdálo se, že se teploty pohybují mezi chladnými a mírnými.

Bulíci hodně hovořili o politice, což vedlo Holdera k závěru, že se široká veřejnost na vládě podílí. Zatím se nedalo říct, zda ve městě panuje aristokracie, demokracie nebo nějaká jejich varianta. Přestože někteří Collingdaleovi lidé to dychtili zjistit, nebyl to detail, kterým by se vedoucí nějak zvlášť zabýval.

A to ho mátlo. Myslel si, že kromě toho, aby organizoval záchranné akce, tam letí proto, aby se něco dozvěděl o Bulících. Jenže ztratil zájem. Dokonce začal mít podezření, že mu na nich nikdy zase tak moc nezáleželo. Postupně si začal uvědomovat, že do toho šel kvůli tomu mraku.

Jeho xenologové od začátku naléhali, aby lidi z Jenkinse upozornil, že nemají za žádných okolností navazovat kontakty s místními obyvateli. (Ještě pořád se nedohodli na vhodném způsobu, jak mimozemšťanům říkat. Bulíci mu trhali uši, Barkum bylo omezené na obyvatele Brakelu. Peggy Malachyová jim s oblibou říkala Kolíbáci. Collingdale začal usilovat o rozšíření termínu Korbové.)

Shelley Bakerová se vždy tvářila pobaveně, když se mluvilo o omezení nebo zakázání komunikace. Před ostatními neřekla nic, ale soukromě mu sdělila svůj názor, že tím, co všechno mění, je omega. „Budeme muset s nimi mluvit,“ řekla. „Když nic jiného, musíme jim umět říct, aby opustili města.“

Mary posílala Collingdaleovi zprávy každých několik dnů. Byly krátké, pokyny Akademie splňovaly s velkou rezervou. Vyprávěla mu o představení, které viděla, nebo o tom, jak náhodou ve městě narazila na nějaké staré přátele ze školy. Nebo jak pořád chodí k Boubelce, ale sendviče chutnaly líp, když tam byl on.

Odpovídal stejně. Měl hodně práce a občas ho nenapadalo, co chce říct. Ale byl rád, že může přehodit výhybku a představovat si, že Mary je s ním v místnosti. Vyprávěl jí o práci, kterou dělají, jak dolaďuje projekce, které chtějí použít, aby se mraku zbavili. A že se snaží naučit bulický jazyk. „Zvuky vydávat dokážeme,“ řekl. „Judy tvrdí, že máme štěstí. Teď jde jen o to dát si tu práci.“

Dívat se na ni a poslouchat její hlas, někdy šťastný, někdy zadumaný, přiživovalo jeho nenávist k omeze. Začal trávit čas ve VR boxu, kde si kouzlil pohled z Lookoutu, jak bude vypadat na konci listopadu, až bude mrak obloze dominovat. Obrovský a ošklivý, trhaný vlastními gravitačními silami, bude nalétávat přes západní oceán, viditelný jen v noci, objeví se krátce po západu slunce a s postupem času bude čím dál větší a děsivější.

Bylo zřejmé, že Judy si o něj dělá starosti. Občas přišla do boxu za ním, když měla pocit, že začíná být příliš trudnomyslný. „Ty mraky nejsou nic osobního,“ prohlašovala. „Ať to udělal kdokoli nebo cokoli, stalo se to dávno. Kdo ví, jaký to mělo mít smysl? Ale vsadím se, že až to zjistíme – jestli to někdy zjistíme –, dozvíme se, že je za tím spíš hloupost než zášť.“

„To si děláš legraci,“ řekl jí, když spolu stáli na pobřeží nedaleko Brakelu a dívali se nahoru na omegu. On to viděl jako evidentní zlomyslnost. A přestože neměl prudkou povahu, techniky, kteří tyhle věci sestrojili, by s chutí připravil o život.

Ale Judy to myslela vážně. „Ať to bylo cokoli, je to už dávno mrtvé. Mechanismus funguje dál, pořád je pumpuje ven, ale intelekt, který za tím byl, je mrtvý. A nás nenávidět nemohl. Neznal nás. Prostě…“ Zarazila se. „Nevím, jestli se vyjadřuju srozumitelně.“

Zadíval se vzhůru na mrak, který tiše obestíral pole hvězd. „Judy,“ promluvil, „já ty věci neumím vysvětlit jinak než jako projev čistého zla.“

„No,“ řekla, „možná ano.“ Pokrčila rameny, zadívala se na moře a Collingdale si uvědomil, jak je přitažlivá. Tam na pláži víc než v prostorách lodi. Uvažoval o schopnosti žen převzít na sebe část krásy svého okolí.

Ale nedokázal odtrhnout oči od mraku nadlouho. Toužil po tom, aby mohl natáhnout ruku a srazit tu věc z oblohy.

Judy ještě nebylo ani třicet. Měla titul Ph. D. v oboru antropologie se zaměřením na primitivní náboženství z Jeruzalémské univerzity. Pozornost Hutch upoutala pověst o jejích lingvistických schopnostech. Collingdale slyšel, že je také dost dobrá krasojezdkyně na koních.

Řekla mu, že její rodiče se vyděsili, když se na misi přihlásila. Nikdo jiný není tak velký blázen. Zabiješ se! Zřejmě z toho bylo pořádné haló.

Na svém pracovišti si rozvěsila fotografie několika Bulíků, které znali jménem. Bulíci používali řadu jmen, z nichž dvě definovaly manželskou skupinu a oblast narození. Zdálo se, že ostatní jsou jedinečná a nemají pevný řád.

Collingdaleovi připadali všichni stejní. Ale Judy se zasmála a řekla, že mezi nimi jsou jasné rozdíly. Tenhle má velkou bradu, ten drobná ústa. Dokonce tvrdila, že dokáže rozeznat charakterové vlastnosti a nálady: Kolgar byl mrzutý, zatímco Bruk přívětivý.

Ovládala jazyk natolik dobře, aby dokázala obstojně konverzovat, i když ne s Collingdalem, který zůstal daleko vzadu. Dokázal si některá slova uložit do paměti a uměl říct ahoj, ryba, chladno, noc, domov a zhruba tucet dalších pojmů. Kdyby někde zůstal trčet, možná by dokonce zvládl požádat o kávu, což byl vařený horký nápoj zvaný bašo. Znělo mu to japonsky.

Ale Judy ho povzbuzovala a říkala mu, že si vede dobře. A Collingdale si zakládal na tom, že je světelné roky před svými kolegy. Bergen, Wally Glassner a ostatní nedali dohromady ani části dne.

Stále měli problémy se syntaxí. Ale zbývala spousta času a Judy byla s dosaženým pokrokem více než spokojená, takže byl spokojený i Collingdale.

Byli ve fázi, kdy se většina dat přicházejících z Jenkinse opakovala, ale Judyin tým začínal být zběhlejší v tom, jak to odložit stranou a najít konstrukce, které jim pomáhaly řešit vnitřní fungování jazyka.

Místa, kde by rádi měli snímače, byla nejrůznější. Ale množství přístrojů bylo omezené. A všechny byly v Brakelu. Od ostatních měst měli jen slovní popisy.

Žádosti směřované Diggerovi nejen udávaly cílové lokality, ale také určovaly, která sledovací zařízení se mají přestěhovat jinam. Signálu stále trvalo několik dní, než na Jenkinse dorazil, a přemístění snímačů zabralo další čas. Bylo to těžkopádné, ale dělali pokroky.

O místních náboženstvích zatím neměli žádné informace. Collingdale netušil, jak je civilizace na šíji stará.

Předcházelo jí něco? Co Bulíci věděli o zbytku své planety?

Diggera zajímalo, jestli by mohl při rozmisťování snímačů používat vlastní úsudek. Raději je umístit, nějakou dobu je nechat být a pak je přestěhovat, než aby musel čekat na pokyny.

Ano, ty pitomče! Dělej, co je ve tvých silách, abys dosáhl maximálního pokrytí. 

Ale ani to nefungovalo. Vstup, který začal být zajímavý, se náhle odmlčel, a než stačili Diggera nasměrovat, aby jej vrátil na místo a zprovoznil, proud informací vyschl.

Zdálo se, že většina měst má knihovnu. Získávali záběry Bulíků, kteří si sedají, aby si četli, ale materiály jako takové Collingdale a Judy neviděli. „Pronikni do jednoho z těch míst,“ řekli Diggerovi. „Potřebujeme zjistit, co čtou. Pošlete záběry svitků.“ Občas přemýšlel, jestli má Digger vůbec nějakou fantazii.

Judy navrhovala, kam by se sledovací zařízení dala nasadit, aby to bylo nejúčelnější. Připomněla, že nezískali prakticky nic z vnitřku chrámu. Na hlavní plošině, oltáři, nebo co to bylo, se nikdy nic nedělo, až na to, že na ni některý věřící čas od času vylezl, zbožně se na ni postavil a rozhlédl se.

Nutně skončili zpátky na Collingdaleově pláži, kde hleděl na temné moře – vínově temné moře – a Judy stála opodál, aby nebyl sám.

Pár měst na pobřeží. Obecně rozšířená gramotnost. Plachetní lodě. Mírumilovná společnost. Pravděpodobně vláda s účastí všech. Patrně univerzální vzdělání. To nebylo tak špatné.

Napadlo ho, jestli lidstvo právě nenarazilo na svého prvního vážného konkurenta. Korbové by potřebovali průmyslovou revoluci a všechno, co s tím souvisí. Ale pokud by se jim podařilo přeskočit Temné období a další nejrůznější hlouposti, s kterými lidé přišli, mohli pokročit dopředu poměrně rychle.

A omega. Tu by také museli překonat.

„Mají šatlavu,“ oznámila bez varování Judy.

„Vězení? Jak to víš?“

„Někoho do ní hodili.“

„Víš proč?“

„Ne. Myslím, že se snažil ukrást nějaké ryby. Byl přistižen, kupec ho dohonil a někdo pro něj přišel a odvedl ho. Takže nějaká policie tady je.“

Zdálo se, že mají také několik termínů pro své politické představitele. Byla to slova kurda, krump a skvant. Ale lingvisté nedokázali najít jejich ekvivalent. Byli u moci, ale jestli je kurda král, poslanec, místní předák nebo soudce, se jednoduše nedalo zjistit.

S tolika mladými lidmi na palubě byl společenský život na al-Džaháním rušný. Zpravidla to nepřerostlo do výtržností, ale večírky a hry se zapojením VR byly poměrně časté. Starší členové výpravy si ve snaze uniknout před hlukem zvykli scházet se ve skladištní oblasti na palubě C, nedaleko člunového hangáru, kde spolu rozebírali misi, své kariéry a omegy. Strachovali se, jestli přiletí k Lookoutu včas, a vzpomínali na staré časy.

Collingdale s většinou z nich necestoval poprvé. A i když se z nich v průběhu desetiletí stali trochu mrzouti, byli to nicméně dobří lidé. Strávili měsíce a někdy i roky vykopávkami na Quraqui nebo na Pinnaclu a katalogizací hvězdných soustav v okruhu několika set světelných let od Země, abychom znali průměr, klimatické poměry a hmotnost každé planety v našem sousedství. Několik jich bylo na Deepsix, když spadla do plynového obra jménem Morgan. Měli za sebou výsledky. Například Melinda Parková sloužila čtyři roky na kosmické stanici Serenity, což byl úkol, z něhož by se Collingdale úplně zbláznil. Vedla však program, jehož cílem bylo zjistit zákonitosti vzniku planet, a za své úsilí dostala cenu Americus.

K dalším účastníkům patřila Ava McAvoyová, která s ním byla na Moonlightu. A Jean Dioneová, se kterou měl kdysi vztah připomínající meteor: spousta záblesků, pak výbuch a nezbylo nic. Kromě smutku. Přesto, nebo možná právě proto, zůstali přáteli. Jejich kapitánkou byla Alexandra Kuzněcovová, která byla také na Moonlightu a právě z této lodě shazovala atomovky. Styděla se za to, jak to dopadlo, a ihned po odletu Collingdalea ubezpečila, že tentokrát s sebou žádné bomby neveze.

Nebylo by pravdivé říct, že se z nich v průběhu měsíců stala těsně semknutá skupina. Ve skutečnosti se na mnoha věcech neshodli. Někteří se domnívali, že základním úkolem mise je zkoumat společnost na Lookoutu (než bude zničena?), zatímco podle jiných bylo záměrem mise připravit záchrannou operaci. I když nebylo jasné, jak by se to druhé mělo udělat.

Někteří argumentovali, že za daných okolností by měli na protokol zapomenout a Bulíky kontaktovat, zatímco další tvrdili, že by to napáchalo mnohem větší škody. Panovaly rozpory, jak by se měl základní výzkum provádět, komu by mělo být umožněno slétnout na povrch, jaké jsou priority a jak nejlépe s využitím zařízení na palubě připravit slušnou kávu.

„Bašo,“ řekl Collingdale.

„Co prosím?“ zeptala se Elizabeth Maddenová, která si před Alexandrou na kávu stěžovala, ale neměla ponětí, o čem Collingdale mluví.

„Bašo. Ta káva. Budeš muset zvládnout jazyk, jestli chceš mít na povrchu úspěch.“

Maddenová byla nejpřímočařejší z těch, kteří chtěli zachovat politiku izolace. Byla to drobná žena, která mluvila vždy vyrovnaným tónem, nikdy se nerozčílila a působila dojmem, že může jakýkoli postoj podpořit horou faktů. V jejím vystupování bylo něco, z čeho vyplývalo, aniž by to přímo řekla, že jejím oponentům stačí vyslechnout reálný stav věcí, aby pochopili pošetilost svého postoje. Seděla v křesle Arnolda Toynbeeho na King’s College v Londýně. Její manžel Jerry, rovněž uznávaný xenolog, ji doprovázel a obvykle vedl opozici.

Polekala se, když se dozvěděla, že Judy Sternbergová nechává snímače přemisťovat.

„Nepřiměřené riziko,“ tvrdila. „Poprvé jsme měli štěstí. Bylo by rozumné počkat, až dorazíme na scénu my.“

Judy pokrčila rameny. „Nechápu, jakou škodu by to mohlo způsobit.“

Elizabeth zavřela oči a povzdechla si. „Stačí, aby si Korbové uvědomili jen to, že existujeme,“ řekla, „a celý jejich světonázor se změní.“ Namítala, že celý jejich přirozený vývoj by šel stranou a Bulíci by si vyvinuli závislost, přinejmenším ve své filozofii a pravděpodobně v technickém rozvoji.

„To je absurdní,“ odvětila Judy.

„Skončí v rezervacích! To je všeobecně platný zákon, který neměl nikdy výjimku.“

Maddenová nevysvětlila, který zákon, ale nebylo to ani třeba. Někdo prostě stanovil, že civilizace nemůže přežít srážku s vyspělejší civilizací, integraci s ní a dokonce ani malý náraz z její strany.

„Pokud nezasáhneme přímo,“ namítla Judy, „nezbude jich pro rezervaci dost.“

„To je přehnané, Judy! Ty to víš a já to vím taky. Doma jsme tu věc přežili přinejmenším jednou a jiné světy ji přečkaly bůhvíkolikrát. Zabíjí to jednotlivce, a to je smutné. Ale nezabije to kulturu.“ Seděli v prostoru, jenž si zařídili ve skladišti, který někdo překřtil na Oxfordský kabinet. „Naším závazkem je zachránit kulturu. Ponechat jim šanci vyvíjet se.“

Možná měla Elizabeth nakonec pravdu. Ale na Lookoutu nebyla globální civilizace. Byla to hrstka měst rozmístěných na úzkém pruhu země mezi velkými oceány. Mrak se blížil, a až bude po zkáze, možná budou moci nastoupit archeologové a podívat se, co z jejich kultury zbylo. A xenolologové budou moci jet domů.

Příval nezpracovaných dat pokračoval. Collingdale posílal své analýzy Hutchinsové a informační kopie na Jenkinse. 

Soubory odcházely každodenně na závěr dne. Domníval se, že dělají znamenité pokroky.

Právě odeslal Mary zprávu, v níž se rozplýval nad tím, jak dobře se jim práce daří, když ho Judy požádala, aby se zastavil ve studovně.

Pospíšil si do zasedací místnosti na palubě B, kterou lingvisté obsadili. Judy tam byla s několika svými lidmi, Terrym MacAndrewem z oblasti Loch Ness a Ginko Amagawovou z Jokohamy.

Podala mu potištěný papír. „Právě jsme našli toto,“ řekla. „Napadlo mě, že by tě to mohlo zajímat. Je to z rozhovoru na lavičce v parku.“

Bylo to v buličtině, ale přepsané anglickými písmeny. Nikdo se mu to nepokusil přeložit, což Collindale přijal jako velký kompliment. Musel si to ale přeložit slovo od slova:

„ROME, VŠIML SIS, ŽE HARKA A KOLAJ JSOU PRYČ?“ 

„ANO. JSOU TO UŽ TŘI NOCI. CO SI O TOM MYSLÍŠ?“ 

„NEVÍM, CO SI MYSLET. NIKDY JSEM O NIČEM PODOBNÉM NESLYŠEL.“ 

„DĚSÍ MĚ TO.“ 

„MĚ TO TAKY DĚSÍ, ROME.“ 

První Collingdaleovou myšlenkou bylo, že někdo unesl dvě děti. Nebo spolu utekli dva milenci. Dělo se to i u Bulíků?

„Nejsme si jistí, co jsou Harka a Kolaj. Ale myslíme si, že by to mohly být hvězdy.“

„Hvězdy?“

Judy se podívala na Ginko. Její oči byly tmavé a ustarané. „Myslíme si, že si právě všimli mraku, doktore Collingdale.“

ARCHIV

„Nikdo tady nechápe, jak je možné, že se druhu, který je prakticky odkázaný na omezenou oblast souše, izolovaný ze severu i z jihu přirozenými překážkami, daří udržovat stav, jímž je evidentně mírumilovná existence. Žádné armády, žádné hradby, žádná bojiště. Žádný náznak toho, že by někdo třeba jen nosil jinou zbraň než takovou, která by se dala očekávat k loveckým účelům.

Zatím nemáme jistotu, ale podle prvních náznaků se zdá, že města jsou nezávislá, neexistuje žádný oficiální politický systém, ale nějakým způsobem se jim daří koexistovat v míru.

Tento systém je těžké pochopit ve světle skutečnosti, že Bulíci jsou evidentně masožravci. Lovci. Nezdá se, že by měli dostatečně obsáhlou historii, aby to vysvětlovalo přátelské styky, v nichž žijí. Také bychom rádi pochopili, proč jim Digger připadá jako tak strašný netvor.

I my cítíme nad Jackovým úmrtím zármutek. Ale byl bych málo dbalý, kdybych Diggera a Kellii nepochválil. Bez nich bychom totiž letěli naslepo.“

– David Collingdale,

hyperletová zpráva,

9. června. 

kapitola 21

Na povrchu Lookoutu,

pátek 13. června.

„Pronikněte do knihoven! Potřebujeme zjistit, co čtou. Získat přístup k listinám.“ 

Frances Moorheadová dorazila uprostřed noci a přivezla průmyslový optický maskovač schopný ukrýt přistávací modul. Kellie a Digger kapitánovi poděkovali a přestěhovali Jackovo tělo. Bylo to utrpení, které znovu otevřelo staré rány a způsobilo, že Digger po odletu Moorheadové bezcílně bloudil lodí.

Krátce po incidentu dostal zprávu od Hutchinsové, ve které mu vyjadřovala účast. Mrzelo ji, co se stalo, soucítila s jejich zármutkem. Nedávejte vinu sobě, špatné věci se stávají. Jenže Hutchinsová nevěděla všechno, nevěděla, že ho Jack upozornil, aby se nezastavoval, nevěděla, že Digger chtěl ukrást minci.

„Na podrobnosti se vlastně nikdy nezeptala,“ řekl Kellii. „Určitě ví, že jsem si něco nechal pro sebe.“

„Určitě ano. Jenže Akademie potřebuje hrdiny.“ Kellie se podívala na maskovač a pohlédla na něj. „Dává ti šanci, Digu.“

Kellie se postarala o to, aby neměl čas vysedávat a litovat se. Připojili maskovač k systémům přistávacího modulu, propojili pásy generující pole kolem trupu, absolvovali úspěšnou zkoušku a zamířili na povrch.

Kellie mu důvěřovala. Kdyby to byl někdo jiný, možná by měla strach. Představa být tady sám, týdny daleko od nejbližší základny, s člověkem, který se emocionálně rozkládá, by byla znervózňující pro každého. Ale ona znala Diggera už dlouho.

Nebyl to jejich první společný let, a i když si byla od začátku vědoma, že o ni jeví zájem, až do zahájení této mise ho nebrala vážně. Nebyla si jistá, co se změnilo. Možná ho líp poznala. Možná to bylo tím, že ji svou vytrvalostí nepřiváděl do trapných situací. Možná jednoduše zjistila, že je to správný chlap. Nakonec jí bylo příjemné už jen to, že je s ním.

Ale to, jakým způsobem zemřel Jack, byla noční můra. A ironické na té události bylo, že si nebyla jistá, jestli by po té minci sama nechňapla. Chyby se stávají. A když má člověk smůlu, musí za to zaplatit. Neznamená to, že si zasloužíš trest, říkala sobě, a občas, když jí to připadalo nutné, i Diggerovi.

Měla radost, když přišel ten požadavek na návštěvu knihovny. Stavěl před ně výzvu a umožňoval jim myslet na něco jiného.

Nejjednodušší cesta, jak se dostat do středu Brakelu, vedla přes přístav. Ale nemohla jednoduše přistát na vodě, dokonce ani když modul chránilo pole optického maskovače. Jeho nohy by ve vodě vytvořily tři prohlubně, což by každého svědka vylekalo. Počkali tedy, až zapadne slunce. Když byla přiměřená tma, Kellie nalétla do přístavu, kolem plavidla zakotveného těsně u břehu (v přední kajutě se svítilo, ale žádnou jinou známku života nebylo vidět) a přistála několik metrů od opuštěného mola.

Digger si začínal připadat jako starý mazák. Oblékl si výstroj, zapnul Flickingerovo pole, spustil konvertor, do kapsy strčil laserový kráječ a aktivoval optický maskovač. Kellie vklouzla do vlastní výstroje a přes přechodovou komoru za ním vyšla ven na molo.

Ohlédl se po přistávacím modulu. Jeho přízračná silueta se zvedala a klesala s přílivem. Kellie dala Billovi instrukce, aby jej odvezl daleko do přístavu. Dívali se, jak se vzdaluje, a pak se otočili k městu.

Byla jasná, průzračná noc. Velký měsíc stál v zenitu, menší stoupal na západě. Vypadal jako jasná hvězda.

Digger vyrazil přístavní čtvrtí jako první. Světla svítila, kavárny se zaplňovaly, ulicemi se potulovaly davy.

Sebrali čtyři snímače, dva do knihovny a dva „pro příležitostný cíl,“ jak řekl Digger.

Příležitostný cíl se naskytl, když míjeli dvě budovy, které považovali za kruhová divadla. V obou bylo rušno. Vepředu svítily olejové lampy, na viditelných místech byly tabule a místní se tlačili dovnitř.

„Nechtěla by ses zastavit v divadle, miláčku?“ zeptal se Digger.

„Rozhodně,“ odpověděla. „Do té knihovny můžeme zajít ráno.“

Jednu budovu si vybrali a pořídili snímky tabulí, na některých z nich byla bulická žena s nožem a pohledem obráceným nahoru. (Když Bulík obrátí ty své talířovité oči k nebi, je jasné, že jeho nebo její duší lomcují silné emoce.)

Počkali, až bude většina příznivců uvnitř, než se k davu připojili.

Kruhový sál byl zaplněný ze tří čtvrtin. Většina návštěvníků seděla, několik jich stálo v uličkách a konverzovalo. Většina bulických rozhovorů byla živá, a tyto nebyly výjimkou. To, že se stále dívali směrem k jevišti, naznačovalo, že hovoří o představení. Opozdilci se trousili dovnitř ještě několik minut. Kellie a Digger zůstali poblíž vchodu, kde měli manévrovací prostor.

Ve vstupech, na stěnách a u paty jeviště hořely olejové lampy.

Kellie přitiskla prst na snímače, které měl ve vestě. „Co myslíš?“ zeptala se.

„Myslím, že Collingdale by zabíjel, aby získal nahrávku toho, co se bude dít.“

„Já to cítím naprosto stejně.“

Počkali, až to bude vypadat, že se všichni usadili, pak si vybrali uličku, přistoupili blíž a sedli si na bobek. Hledištěm prošel zřízenec a některé lampičky zhasl. Neměli rozumné místo, kam snímač připevnit, a tak jej Digger prostě namířil ručně.

Představení bylo masakr.

Digger si zpočátku myslel, že uvidí zamilovaný příběh, a v jádru děje skutečně milostný vztah byl. Ale všechny postavy kromě představitelů hlavních rolí působily dojmem, že mají z důvodů, které nikdo z návštěvníků nechápal, na všechny ostatní vztek. Brzký souboj na nože skončil dvěma mrtvými. Později byly vytaseny meče a zahynulo několik dalších. Jedna postava dostala ránu do hlavy a byla za všeobecného souhlasu shozena z jeviště.

Děj doprovázela častá hudba. Hudebníci s dechovými a smyčcovými nástroji a dvěma bubny byli vpředu dole. Na pódiu spolu postavy tančily, zpívaly, hádaly se a milovaly. (K Diggerovu značnému ohromení došlo přibližně uprostřed děje na nepokryté pohlavní spojení. Obecenstvo, viditelně pohnuté, při něm povzbuzovalo.) Později se odehrálo něco, co vypadalo jako znásilnění. U Bulíků si člověk nemohl být jistý.

Hudba Diggerovi drásala uši. Všechno to znělo falešně. Byl v ní třesk, hlasité chrastění a duté rány, a on si uvědomil, že nástroje, kterých si všiml, nejsou všechno. Někde tam znělo něco jako kravský zvon, a ti, kteří hluk vytvářeli, řinčeli a chřestili.

Přibližně po čtyřiceti minutách představení podlehla láska hlavního hrdiny podruhé pokušení, buď s jinou postavou nebo se stejnou v jiném kostýmu. Digger na to přišel až na konci, kdy trojice viditelně šťastných milenců odešla ruku v ruce. Téměř nikdo nezůstal stát. Diváci nadšeně bušili do každého plochého povrchu, který se jim naskytl.

„Romeo a Julie se šťastným koncem,“ prohlásila Kellie.

Romeo, Frank a Julie, pomyslel si Digger. Nicméně z jeho pohledu to bylo nesporné vylepšení. Měl rád šťastné konce.

Dav se postupně rozešel. Někteří zamířili do kaváren, jiní vykročili do sousedních ulic. Všichni šli pěšky. Nepřijely žádné kočáry, žádní koně. Před divadlem byly sluneční hodiny, ale bylo jasné, že v noci fungovat nebudou. Digger uvažoval, podle čeho se začátek představení řídí. Když se měsíc dotkne mořské hladiny? Západ slunce plus čas na večeři a dobu potřebnou pro dojití ze vzdálenosti půl kilometru? V každém případě to měl všechno nahrané. Vrátili se do modulu a odeslali to na al-Džaháního. Přemýšleli, jak to asi bude přijato.

Na noc zůstali v přistávacím modulu, v přístavu. Bylo obtížné usnout, protože podle jejich času bylo teprve pár hodin po poledni.

Přes všechno, co se stalo, přes svou vinu na Jackově smrti a soucit s Bulíky, si Digger nikdy nepřipadal víc živý. Kellie mu spadla do náruče jako zralý plod a on mimo veškerou pochybnost věděl, že všechno, co se tady stane, si s sebou odveze domů.

Kellie dřímala pod přikrývkou, zatímco Dig uvažoval, jak dobře se věci vyvíjejí a bojoval s návaly viny za to, že je mu tak dobře. Bylo možné, že má po kariéře; mohlo se stát, že Jackova rodina ho zažaluje a že bude z dalších misí Akademie vyloučen. Ale ať se stane cokoli, on z toho vyjde se ziskem.

Po chvíli se přestal pokoušet usnout a otevřel čtečku. Prošel si některá poslední čísla Archeologie dnes. Pak je vyměnil za politický thriller. Šílený génius se snaží zorganizovat převrat s cílem ovládnout SAU. Ale Digger u toho nevydržel a nakonec si přehrál část představení, které večer shlédli. Bulíci mu už nepřipadali tolik jako děti.

„Diváci z toho byli nadšení,“ ozval se odnikud Kelliin hlas.

„Myslel jsem, že spíš.“

„Tak nějak.“

„Bylo to všechno dosti nepokryté,“ řekl. „Nikdo se netvářil šokovaně.“

Pokrčila rameny. „Mají tady jiná pravidla.“

„Asi jo.“

Změnila polohu, pokusila se najít nějakou pohodlnější. „Ale jestli jsem pochopila děj správně – člověk si těžko může být něčím jistý zdálo se mi, že reagovali do značné míry stejně, jak bychom reagovali my. Bylo poznat, kdo je padouch, a oni ho nemají rádi. Mladým milencům fandili. Přestože byli tři. Při zabíjení byli zticha. Měla jsem pocit, že zadržují dech.“

Digger reagoval stejně.

„Co jsi říkal hudebnímu doprovodu?“

Zasmál se. „Ještě jsem něco takového neslyšel.“

Další den se vypravili do knihovny. Byla to otlučená budova z šedého kamene, postavená ve tvaru písmene L podél dvou stran jednoho z menších parků pouhou jednu ulici od divadla. Za těžkými předními dveřmi našli informační tabuli. Bylo na ní upevněno několik kusů pergamenu, na nichž někdo vypočítával asi dvě stovky položek. „Třeba je to soupis zdejší sbírky,“ nadhodila Kellie.

Vyfotografovali si tabuli a přesunuli se do velké místnosti vyhrazené pro čtení. U stolů sedělo a nad svitky hloubalo devět nebo deset Bulíků. Pár dalších stálo před panely, na kterých byly připevněny lístky. (Hledali, jak se dostanou domů?) Další si prohlížel mapu v zadní části místnosti. Několik čtenářů si dělalo poznámky. K tomu, aby to mohli dělat, museli jít za knihovníkem, opatřit si nádobku s inkoustem a pero a udělat to přímo tam u jeho stanoviště, kde na to mohl dohlížet, pravděpodobně jako ochrana před případnými lajdáckými návyky. Používali při tom vlastní pergamen, který byl někdy připevněný ke kusu dřeva a připomínal psací desku s klipsem, jindy byl stočený v tubusu.

Digger s všiml, že okna jsou přehrazena kovovými příčníky a mají těžké okenice. Na rozdíl od mnoha veřejných budov, které viděl, se daly na noc zamknout a zajistit západkou.

Knihovníci byli dva, oba mužského pohlaví. Oba měli na sobě černé haleny a nachové kalhoty. Jinak si nebyli vůbec podobní. Jeden byl starší, evidentně vedoucí. Pohyboval se rozvážně, ale svou práci měl viditelně rád. Neustále byl zabraný do polohlasného rozhovoru s klienty, kterým pomáhal při hledání, nebo nahlížel do dřevěné krabice, ve které měl svazky lístků. Nezdálo se, že by byly nějak uspořádané, ale on se do materiálů neustále nořil, přehraboval se v nich a podle všeho nacházel požadovaný kousek, kterým nejdřív s uspokojením zamával ve vzduchu, než jej ukázal těm, jimž pomáhal.

Jeho jméno, nebo možná jeho funkce, bylo Parsy.

Jeho asistent byl stejně energický. Neustále se pohyboval po místnosti a urovnával židle, přestavoval nábytek, narovnával mapu, hovořil s návštěvníky. Každému, kdo přišel nebo odcházel, měl co říct.

Společně čtenáře bedlivě sledovali. Digger tušil, že jejich hlavním úkolem je zajistit, že si nikdo žádný svitek neodnese.

Kellie se chtěla podívat na mapu. „Za minutku jsem zpátky,“ řekla. „Nechoď pryč!“ Následoval ji. Mapa znázorňovala šíji a vypadala poměrně přesně. Města byla vyznačená a popsaná a on si všiml symbolů, které představovaly Brakel. Za nejsevernějším a nejjižnějším městem mapa končila. Terra Incognita. Bylo tam i několik ostrovů. Digger si jeden pamatoval, velký na západě. Utopie, kterou používají jako základnu pro přistávací modul, na mapě nebyla, i když tam být měla. Za velkým západním ostrovem začíná kraj světa, pomyslel si.

Pořídil další snímky a pak se vrátil k potulování po místnosti a nakukování přes oblá ramena čtenářů. Texty byly samozřejmě psané ručně.

Svitky nebyly uloženy v policích, jak by nejspíš byly tištěné knihy. Uchovávaly se v zadní místnosti, v bezpečí před případnými zloději. Návštěvník se podíval na seznam u vstupu, vyplnil kartičku a odevzdal ji jednomu ze dvou knihovníků, který se následně odebral do nejsvatější svatyně. Za několik okamžiků se vynořil s požadovaným dílem. Soudě podle popisků, mnohá díla vyžadovala více svitků, ale zdálo se, že je možné mít vždy pouze jeden. A pochopitelně si nikdo žádný nepůjčoval a neodnášel domů.

Vnitřní sklad byl uzavřený. Byla to malá místnost, která se nacházela hned za Parsyho stolem a byla oddělená nábytkem, takže se k ní nikdo nemohl přiblížit, aniž by ho Parsy viděl. Neměla žádná okna a žádný druhý východ, kromě soukromé toalety. Její stěny lemovaly skříňky, ve kterých ležely svitky. Skříňky byly označené několika znaky. Životopisy, napadlo Diggera. Cestování po Severní šíji. Beletrie. Detektivky. Bylo tam dohromady kolem dvou set popsaných svazků, které se skládaly z přibližně trojnásobku svitků.

Digger se možná poprvé od dětství pozastavil nad čistým, prostým kouzlem sbírky knih. Po celý život měl kdykoli okamžitý přístup ke každé knize, na kterou se chtěl podívat, ke každému poznání, do nějž chtěl proniknout. Všechno, co lidé o světě věděli, bylo na dosah ruky.

Dvě stovky knih.

Zdálo se, že gramotnost je obecně rozšířená. Nebyl schopný žádným způsobem určit, jestli čtenáři patří do vyšší vrstvy než Bulíci, kteří chodí po ulicích, ale nevypadalo to tak. Vzpomněl si na školu, na kterou s Jackem narazili na okraji Brakelu. Na okraji Athén. 

Chystali se počkat, dokud knihovnu nezavřou, a pustit se do dokumentování. Bylo pozdě odpoledne, přistávací modul opustili před deseti hodinami a Digger zjistil, že si potřebuje ulevit. Bylo by to celkem jednoduché, kdyby byla tma. Stačilo by najít odlehlý uliční kout, vypnout systémy a vyřídit to. Jenže stále byl den. Nepoužívali pytlíky, které člověku umožňovaly, aby se vyprázdnil uvnitř pouzdra, protože pak bylo nutné nosit je s sebou, a o to ani jeden z nich nestál. Stačí, když se všechno dobře zorganizuje, a člověk to nebude potřebovat.

Správně!

Digger uvažoval, že by nejraději některé svitky popadl a utekl. Bavil se představou, jak skupina svitků zdánlivě vyskočí do vzduchu a sama od sebe vyrazí k východu.

„Není ti nic?“ zeptala se Kellie.

„Potřeboval bych na záchod.“

„Hodně štěstí!“

Našel jej v zadní části budovy. Pro širokou veřejnost byl pouze jeden, evidentně určený pro obě pohlaví. Protlačil se dveřmi a vstoupil do malé místnosti vybavené kanálkem v podlaze a nějakými širokými lavicemi. Žádná nočníková stolice. Člověk si sedl na lavici, pokud potřeboval. Místnost nebyla prázdná, ale Bulík v ní byl jen jeden. Digger počkal, až odejde, vypnul e-pouzdro, vykonal potřebu (nervózně poslouchal, jestli se venku neozvou kroky, a snažil se vymyslet, co by udělal, kdyby byl přistižen – věděl, že jednotku nemůže jen tak jednoduše znovu zapnout, aniž by se ušpinil).

Nakonec to dopadlo dobře. Ale jen o fous. Když stiskl aktivační tlačítko, dveře se už otevíraly. Flickingerovo pole zapnuto. Optický maskovač zapnutý. Bulík, který vešel, stál nejistě ve dveřích, jako by právě koutkem oka něco zahlédl.

Nejrůznější věci se tady děly poprvé. Poprvé někdo viděl mimozemské divadelní představení. Poprvé byl někdo v knihovně. Poprvé použil toaletu.

Usmál se a vyšel na chodbu. Zapomněl, že pro někoho, kdo se dívá, to vypadalo, jako by se dveře otevřely samy od sebe. Uvědomil si, co udělal, až když je za sebou začal zavírat. Blížili se dva další Bulíci, každý jiného pohlaví. Dveře upoutaly jejich pozornost. Ustoupil od nich, nechal je pootevřené. Podívali se na ně, podívali se na sebe, udělali to, co Bulíci používali místo pokrčení rameny, a vešli dovnitř.

Digger se vrátil do čítárny, našel si židli v zadní části místnosti a sedl si, aby počkal.

Zavírací hodina. Poslední čtenářka se kolébala ke dveřím. Když byla pryč, knihovníci se rychle rozhlédli, srovnali židle, posbírali několik kousků tvrdého šustivého materiálu, který sloužil jako papír, a dali do pořádku svá stanoviště. Parsy zašel do zadní místnosti, přepočítal svitky, otevřel knihu záznamů a podepsal se. Jeho kolega, který se zřejmě jmenoval Tupelo, zhasl olejové lampy, zavřel a zajistil okenice a vytáhl ze svého stolu dřevěný visací zámek.

Na Kellii to viditelně udělalo dojem. „Nedá se říct, že by neměli žádnou techniku,“ poznamenala.

„Nic převratného to není,“ řekl Digger. „Egypťané to měli před čtyřmi tisíci lety.“

Tupelo zavřel dveře do skladu a zajistil je závorou. Digger se obával, že místnost zamkne visacím zámkem, a byl připravený pokusit se ukrást klíč. Ale nestalo se. Užuž měl pocit, že zůstal sám doma, když někdo zaklepal na hlavní dveře. Knihovníci je otevřeli a dovnitř bylo na vodítku vpuštěno zlověstně vyhlížející zvíře. Vypadalo jako přerostlé prase, ale mělo to tesáky, srstnaté čelisti, lebku a na zádech řadu ostnů. Frkalo a všem ukazovalo dvě řady zdravých řezáků. Jeho paní, protože to byla žena s barevnými pentlemi, s ním vešla dovnitř, zatímco dvojice knihovníků dokončila kontrolu, aby se ujistila, že o všechno je postaráno.

„Je to, co si myslím, že to je?“ zeptala se Kellie.

Zvíře spočinulo rudýma očima přímo na Diggerovi a začalo tahat za vodítko. Když na ně jeho paní promluvila, nakrátko odvrátilo zrak a zavrčelo. Pak se jeho hlava otočila zpátky.

„Jakmile ho vypustí, začne tady být husto,“ řekla Kellie.

Knihovníci vyšli hlavními dveřmi ven. Žena se rozhlédla po setmělé místnosti, očividně zmatená chováním zvířete. Digger se díval, jak si k němu klekla a pohladila je po krku.

„Naše příležitost,“ řekl Kellii. Pomalu se přiblížil ke skladišti, nadzvedl závoru a dal Kellii znamení, aby vešla dovnitř. Jakmile byla za dveřmi, následoval ji a dveře za sebou zavřel.

Současně uslyšel výkřik. V dalším okamžiku zvíře neomylně uhánělo přes čítárnu. Slyšeli, jak vrazilo do dveří skladu, které Digger držel zavřené.

Další hlasy venku. Vytí a škrábání.

Pak někdo zatahal za dveře. Digger od nich couvl, rozhlédl se, kde by našel nějakou zbraň, ale nebylo tam nic než svitky. Rozruch venku pokračoval, až nakonec uslyšel hlas té ženy. Kellie vytáhla kráječ a chystala se jej použít, když se dveře otevřely. Ale zvíře bylo znovu na vodítku.

Parsy zvedl lampu a vešel do místnosti. Tupelo něco mluvil, pravděpodobně se snažil vysvětlit, jak se stalo, že závora je zvednutá.

Zvíře bylo naštěstí drženo zpátky.

Bulíci se rozhlédli na všechny strany. Viditelně se tam nikdo neukrýval. Když zvíře dál vrčelo a cenilo zuby, jeho paní do něj kopla. Zvíře zakňučelo, ale zmlklo. Vytáhli je ven, dveře se zavřely a závora s tupou ránou spadla dolů.

„Jak to vypadá, budeme tady muset zůstat,“ konstatoval Digger.

„Můžeme se ven prořezat, jestli to bude nutné,“ odvětila Kellie.

Poslouchali vzdalující se hlasy. Pak přišel známý útok prasátka přes místnost a spousta čenichání před jejich dveřmi. Ale tentokrát se ten tvor nesnažil je vyrazit.

Digger uslyšel, jak se hlavní dveře otevřely a zavřely.

„Jaký že byl plán?“ zeptala se Kellie.

Zvíře zakňučelo.

„Žádný problém,“ odvětil. „Až si zítra ráno toho pejska přijdou uvázat a otevřou, jednoduše vyjdeme ven.“

Pole optického maskovače se vytratilo a Kellie stála před ním. „Uvažoval jsi o možnosti, že by zítra mohla být neděle?“ zeptala se.

Svitků bylo ve skutečnosti 587. Byly označené visačkami a rozdělené do čtrnácti skříněk. Digger nastavil lampu a zpracoval jednu skříňku po druhé, svitky postupně vytahoval a zaznamenával značky na skříňce a na visačce každého svitku. Když byli připravení začít, jeden zvedl záznamové zařízení a druhý manipuloval se svitkem. Tak začali kopírovat Kompletní dostupná díla Bulíků.

Digger znovu litoval, že neovládá jazyk, a slíbil si, že se ho naučí, předsevzal si, že přinejmenším jeden z textů si přečte v jeho původní podobě, než odjede domů.

S překvapením našli také nějaké obrázky: zvířata, rostliny, budovy, Bulíci, mapy. Jiné části mohly být matematika, ale jelikož nevěděli, jak vypadá místní číslicový systém ani matematická znaménka, nemohli si být jistí (až na to, že některé pasáže se věnovaly geometrii).

Papír používaný pro svitky měl texturu, byl příjemný na omak, ale byl dost silný, aby to omezovalo délku díla, jež se mohlo vejít na jednu výztuhu.

Výztuhy byly ze dřeva nebo z mědi. Několik svitků bylo uloženo v ochranných tubusech, z nichž se musely vyjmout, než bylo možné pergamen rozvinout. Digger si všiml, že vlastní písmo je jednoduché a nezdobené, jako architektura.

Pracovali přes noc. Kolem půlnoci se strhla krátká bouřka. Tvor u dveří jednou za čas zakňučel, tu a tam zaškrábal, ale nikdy neodešel.

Sledovali čas, a když věděli, že slunce je už nějaké půl hodiny venku a zvenčí slyšeli nezaměnitelné zvuky pouličního ruchu, usoudili, že si zahrávají se štěstím, nechali toho a všechno vrátili zpátky.

Za nějaký čas uslyšeli zepředu zvuky a otevírání dveří. Někdo odvedl zvíře pryč. Vzdorovalo, hlídačka také protestovala, takže se to neobešlo bez spousty hrabání a škrabání o dřevěnou podlahu. A pak všechno na čas ztichlo. Nakonec se dveře skladu otevřely, zásluhou mladšího Bulíka, a oni vyšli do zatuchlé, sluncem prozářené čítárny.

„Mám pocit, že tomu chlapíkovi dlužíme protislužbu,“ řekl Digger.

Kellii viděl svými brýlemi jako světélkující přízrak, který proplouvá mezi židlemi a stoly. „Jestli přijdeme na to, jak ten mrak odklonit, tak to uděláš,“ řekla. „A víc než to.“ Knihovna byla až na asistenta prázdná. „Jak jsi to myslel?“

„Až bude po všem…“

„Ano?“

„A my budeme vědět, jaká je situace, rád bych mu něco nechal. Nikdy by se nedozvěděl, odkud se to vzalo. Dar od bohů.“

„Co bys mu chtěl nechat, Digu?“

„Nevím. Zatím o tom přemýšlím. Tihle lidé mají rádi drama.“

„Cože?“

„Třeba něco od Sofokla. Přeložené do buličtiny.“

KNIHOVNÍ ZÁZNAM

„Jsou knihy důležité, Bumbáci?“

„Jejich čtení je důležité.“

„Proč?“

„Protože nás zavádějí na místa, kam bychom se jinak nedostali.“

„Jako například kam?“

„Třeba do Číny, když se stavěla Velká zeď. Nebo do Itálie, když zjišťovali, že se svět dá vysvětlit racionálně. Nebo na Mars, když McCovey a Epstein poprvé vyšli ven.“

„To zní, že by to mohlo být docela vzrušující, Bumbáci.“

„A taky na jiné místo, které je obzvlášť důležité.“

„To je kam? Do Ohia?“

„Do Ohia taky. Ale myslel jsem to tak, že je to jediný způsob, jak se můžeš někomu dostat pod víčka. Tak jsme zjistili, že jsme doopravdy všichni stejni.“

– Bulíci,

All-Kids Network,

21. května. 

kapitola 22

Na palubě al-Džaháního,

v hyperprostoru,

pondělí 23. června.

Byl to první den, kdy se mělo mluvit jednoduchou buličtinou celý den. Ta změna byla snazší, než by se kdo odvážil snít. Zdálo se, že z celé skupiny frekventantů bojují s mluveným jazykem pouze dva, a dokonce i oni si uměli objednat jídlo, zeptat se na cestu a pochopit většinu odpovědí, poznamenat, že bude pršet, a zeptat se, jestli Gormir přijde domů včas na večeři.

Ve studovně mluvili buličtinou téměř výhradně už od poloviny května. A teď byli Judy a její Široni kulp, Elegantní jedenáctka, připravení odstranit ze svého slovníku veškerou angličtinu po zbytek cesty, s výjimkou situací, kdy bylo třeba něco přetlumočit pro makly. To slovo znamenalo nezasvěcenec, svěřila se Collingdaleovi. Bylo to nejvíc, jak se mohli v buličtině přiblížit k barbarovi. 

Měli povolenou jednu simulaci denně. Ale byly určeny týmy pro překlad, takže i zábava se podávala v cílovém jazyce. Platil zákon cti, a od těch, kteří ho porušili, se očekávalo, že se sami přihlásí.

Collingdale byl u toho, když se Juan Gomez v první hodině po přechodu na nový systém přiznal k porušení dohody. Vysvětlil to v buličtině a Collingdale mu nerozuměl. Nějak to souviselo se Shelley. Trest byl mírný, požadavek, aby přeložil jeden text z brakelské knihovny navíc. Heroickou báseň, vysvětlila Judy.

Collingdale se v přítomnosti Kulpu snažil omezovat na buličtinu. Zlepšoval se a bavilo ho dělat na své mladší svěřence dojem. Nepřestávali se tvářit překvapeně, až z toho pojal podezření, že nemají valné mínění o jeho intelektuálních schopnostech, anebo, když na to přijde, o intelektuálních schopnostech horních vrstev jako takových. „Jsou příliš uzamčení ve svých duševních zvycích, než aby se dali brát vážně,“ řekla Judy s naprosto vážnou tváří. „Pochopitelně s výjimkou tebe.“

„Pochopitelně.“

„Je to problém,“ řekla. „Lidé se dožívají čím dál vyššího věku, ale pořád ustrnují ve vývoji poměrně brzy. Ve třiceti je flexibilita pryč.“

„To si doopravdy myslíš?“

„Já jsem o ni přišla minulý měsíc.“

Ať to bylo jakkoli, v ten první den nonstop buličtiny ho pozvali a udělili mu cenu Kordikai pojmenovanou po starém bulickém filozofu slavnému tím, že vytvořil něco, co by lidé nazvali vědeckou metodou.

I kdyby je podporoval jenom váhavě, už jen tím by si ho získali. Byli to nejlepší lidé, s jakými kdy pracoval, mladí a nadšení, rychle se učili, a co bylo možná nejdůležitější, věřili tomu, co dělají; viděli sebe jako kavalérii, která jede na pomoc lidem jinak odsouzeným k záhubě. Až přijde ta chvíle, až mrak zahalí oblohu a vyděsí Bulíky k smrti, dorazí Kulp, po jednom do každého velkého města (tou dobou už věděli, že dvě nejjižnější tvoří jeden politický útvar), a svou cizost zamaskují dokonalými kostýmy Judy Sternbergové. Přijdou, předvedou několik technických kouzel, řeknou, že je poslali bohové, aby varovali před blížící se katastrofou, a naléhavě vyzvou obyvatele, aby opustili města a zamířili do kopců.

Co se mohlo pokazit?

„Čalla, doktore Collingdale.“ Potřásli si s ním rukou a řekli mu, že chtějí, aby se Kordikai stalo každoročně udělovaným oceněním.

Ale něco jiného bylo o víceméně výhradní konverzaci v buličtině mluvit a něco jiného ji praktikovat. Snídaně je dobrá. Na stole je mísa s ovocem. Čtu zajímavou knihu. Naučené to měli. A všichni poměrně dobře, jenže ve skutečnosti se samozřejmě potřebovali dostat do styku s rodilými mluvčími. Za daného stavu zůstávaly rozhovory beznadějně plytké. Venku je hezky. Máš rozvázané boty. Jsem malé červené pouzdro. 

„Pay-los, doktore Collingdale.“ Sbohem. Ještě se uvidíme. Zase příště.

A v tom mohl nastat problém. Najdou se nejrůznější nuance, které nepodchytí, protože nemají nikoho, kdo by jim řekl, kde dělají chybu.

V čase večeře se vypravil do jídelny. Pět členů Kulpu sedělo u rohového stolu. Došel k nim a svou omezenou buličtinou se jich zeptal, jak to jde.

Šlo to dobře.

Narazili na nějaké problémy?

Boka, Ska Collingdale. Příteli Collingdale. Pane Collingdale. Známý Collingdale. Kdo to doopravdy věděl?

Ale od doby, kdy se Diggerovi a Kellii podařilo vniknout do knihovny, se dozvěděli hodně.

Města byla o hodně starší, než kdo předpokládal. Jejich kořeny sahaly přinejmenším pět tisíc let do minulosti. Pokud to tak skutečně bylo, jak vysvětlit, že Bulíci pořád seděli na té šíji? Proč se nikdy nerozšířili do zbytku svého světa? Co se jim stalo?

Před založením prvního města, za něž Bulíci považovali Sakmarung, svět patřil bohům. Bohové se však vrátili na oblohu a přenechali šíji, Intigo, což bylo také jejich slovo pro svět, smrtelným bytostem, vzniklým ze spojení mezi sluncem a dvojicí měsíců; mezi Tarisem, který zahřívá den, Zoniou, která prosvětluje noc, a těžce polapitelným Holenem, který prchá a směje se mezi hvězdami.

Bulíci odvozovali svůj původ z trojčlenného svazku a několik odborníků vyslovilo domněnku, že to souvisí s tradicí více partnerů a partnerek v každé manželské skupině. Collingdale věděl, že mytologie nevyhnutelně odráží touhy a ideály každé společnosti.

Získali vyobrazení jedenácti bohů a bohyň, která následně nebylo těžké přiřadit k sochám v brakelském chrámu. Jednotliví bohové měli na starosti zajišťování potravy a vína, smích a hudbu, roční doby a úrodu. Starali se o moře, hlídali příliv a odliv, usměrňovali vítr, udržovali střídání ročních dob. Požehnávali zrození nově příchozích a ulevovali od posledních bolestí umírajícím.

Jason Holder ho upozornil na to, že jejich povinnosti se sice podobají těm, jaké mají božstva pozemského původu, ale je tu nenápadný rozdíl. Domácí bohové otevírali svou štědrou náruč jako dar a mohli svou podporu zrušit, pokud se rozzlobili, opustili město nebo pojali žárlivost na jinou božskou bytost. Bohové v Intigu jako by měli povinnost zaopatřovat. Nebyla to donkichotská záležitost, ale spíš závazek. Skoro to vypadalo, jako by těmi, co poroučejí, byli Bulíci.

Důležité bylo také to, pokračoval Holder, že nemají žádného boha války. A také moru. „Všechna božstva reprezentují pozitivní síly,“ prohlásil Jason. Ale přiznal, že neví, jak si tu skutečnost vyložit, kromě toho, že se Bulíci zdají být pozoruhodně vyrovnaní.

Kresby na textech z knihovny odhalily mnoho o tom, jak Bulíci své bohy vidí. Skutečně ztělesňovali majestát a moc; ale silně se projevoval také soucit. Jedna z bohyň, Lykonda, dcera božské trojice, měla křídla. A vždycky nesla pochodeň. Takže už věděli, kdo vítá smrtelníky u vstupu do chrámu. Zatím nebyly žádné náznaky toho, že by místní obyvatelé věřili v posmrtný život, ale Jason tvrdil, že pokud ano, Lykonda u toho bude, aby je přivítala v tom, co si zasloužili.

Města tvořila svaz, jehož politické kontury byly mlhavé. Měla však společnou měnu. A Judyini lidé ani analytikové Hutchinsové daleko na Zemi nenašli žádný náznak obranných potřeb. Stejně tak dostupné dějiny Bulíků, jakkoli byly útržkovité, nenaznačovaly žádný konflikt, který by lidé označili jako válku. Nikdy. 

Jistě, stalo se, že nějaký meziměstský spor poslal davy z jednoho města na okraj druhého, kde po sobě házeli kameny nebo – jako při jednom slavném incidentu – zvířecí měchýře s obarvenou vodou. Občas došlo i k úmrtí, ale nikde nebyl ani náznak masově organizovaného násilí, které tak pošramocovalo lidské dějiny.

Dokonce se vyskytlo několik ozbrojených konfliktů. Byly však vzácné a počty osob do nich zapojených byly nízké. Collingdale nemohl v žádném případě tvrdit, že zná úplnou historii Intiga. Přesto se toto plemeno zdálo pozoruhodně mírumilovné. A četba jejich filozofických děl odkrývala propracovaný a pozoruhodný etický kodex, jehož porovnání s napomenutími obsaženými v Novém zákoně vyznívalo příznivě.

Vše nasvědčovalo tomu, že svět Bulíků se omezuje na šíji a nejbližší oblasti na sever a na jih od ní. Jejich plavidla se držela na dohled pevniny. Nikde nebyla žádná známka toho, jestli objevili kompas. Zřejmě nepronikli žádným směrem hlouběji než několik tisíc kilometrů od domova. Nevybudovali kolonie. Neprojevovali vůbec žádné expanzionistické sklony.

Bulíci měli jisté vědecké a technické vlohy. Judyin tým našel knihu věnovanou klimatologii. Ve většině svých tvrzení se mýlila, ale ukazovala základní předpoklad, že klimatické fluktuace mají přirozené příčiny, a pokud by se podařilo sestavit správné rovnice a uskutečnit správná pozorování, počasí by se dalo předpovídat.

Někteří z nich měli podezření, že žijí na kouli. Nikdo nevěděl, jak na to přišli, ale celá řada odkazů popisovala Intigo jako kouli. K oceánu byl občas připojen přívlastek obtáčející svět. 

Tým získal z brakelské knihovny a částečně přeložil šestatřicet knih. Třináct z tohoto množství se dalo popsat jako poezie nebo drama. Nebylo tam nic, co by se dalo nazvat románem nebo dokonce beletrií. Zbytek tvořila historie, politologie – jejich vlády byly různé druhy republiky – a filozofie, která byla oddělená od přírodních věd, což byl sám o sobě nemalý úspěch.

Příslušnici horních vrstev se snažili zapojit do všeobecné atmosféry. Připravili si fráze a naučili se je zpaměti, takže společenskou místností se neslo klábosení v buličtině.

Čalla tohle a čalla tamto.

Frank Bergen přál všem mokar kappa. Hodně štěstí. Doslovně šťastné hvězdy. Nedokázali najít žádné bulické slovo pro štěstí nebo šťastnou náhodu, a tak improvizovali. Nebezpečné, ale nevyhnutelné.

Když Wally nabídl Avě čokoládovou sušenku, dostala příležitost odříkat svou repliku: „Očo baranara Si-ki.“ Jsem tvým dlužníkem.

Ava se usmála a Wally, zápolící s výslovností, odpověděl, že její halenka vypadá skvěle.

Jerry Maden řekl Judy, že doufá, že bude ve všem svém snažení úspěšná. Odříkal to zpaměti a zvládl to správně.

Odpověděla, že se jí daří docela dobře, poděkovala a dodala, že má výbornou výslovnost, přičemž to poslední slovo vyjádřila nejenom bulicky, ale i anglicky.

Jerry se rozzářil.

Jindy navrhl Harry Chin Peggy: „Když někde uvázneš, můžeš se uchýlit ke karamoka tola kappa.“

Peggy to vyzkoušela, trochu to pokazila, ale nakonec to zvládla dobře.

„Výborně, Peg!“ řekl. „Možná tě přibereme do týmu.“

„Samozřejmě. A co to znamená?“

„Kéž na tebe vždycky září hvězdy.“

Večeře se podávala s bulickým jídelním lístkem, přestože jídlo bylo vyloženě pozemské. Zatímco jedli, Alexandra ve snaze použít jazyk řekla něco Collingdaleovi. Ale pokazila to, zkusila to znovu a nakonec rozhodila rukama. „Máš u nás zprávu od provozní ředitelky,“ řekla nakonec.

Byla to obyčejná situační zpráva. Hutchinsová se obrátila s žádostí o pomoc na několik dalších expertů z půltuctu oborů, kterým ukázala nahrávky a texty z Lookoutu, a teď posílala jejich komentáře. Vysvětlující poznámky přímo od ní byly krátké a věcné. „Možná byste měli věnovat zvláštní pozornost Childovým poznatkům o uspořádání soch v chrámu. Billings má zajímavé postřehy k opakování čísla jedenáct, i když to nejspíš nic neznamená. Pierce se domnívá, že objevil nový indikátor dativu. Doufám, že je všechno v pořádku.“

Překvapilo ho, že to všechno řekla v buličtině. A většina toho byla správně. Na byrokrata to nebylo špatné. „Alexandro,“ řekl kapitánce, „ta ženská má něco do sebe.“

Hodně podobné to bylo, když dorazila každodenní zásilka z Jenkinse. 

„Davide, včera večer jsme ti pořídili další představení.“ Digger to řekl bulicky. Collingdale nevěděl, že si někdo na Jenkinsovi dává tu práci.

Nato Digger vysvětlil, že zaznamenali drama, jehož text už na al-Džaháním měli. Usmál se z obrazovky a dal najevo, že poměrně dobře chápe, jak je to důležité. Bezprecedentní šance dát dohromady psanou a mluvenou podobu jazyka.

Skvělé, Diggere! pomyslel si.

„Také jsme přemístili několik snímačů do Saniusaru. Jsou všechny označené, takže nebudete mít problém se v tom vyznat. Surová data jsou připojená v tomto paketu. 

A ještě jedna věc. Snažím se přeložit do buličtiny Antigonu. Ale vypadá to, že nám chybí slovní zásoba. Nevím, jak vyjádřit nádherný, zakázaný, osud, melancholický a spoustu dalších věcí. Ta slova přikládám. Kdyby měl někdo z vašich lidí čas, pomoc bych ocenil.“ 

Antigonu?

Alexandra se na něj podívala, s čelem svraštěným. „Proč?“ zeptala se.

Zavrtěl hlavou. „Netuším, ale zní to jako slušné cvičení.“

Collingdale byl ve sprše a chystal se jít spát, když se ozval Alexandřin hlas se všeobecným hlášením. „Pozor, prosím! Hovoří k vám kapitán. Na několik hodin skočím zpátky do podsvětelného letu. Nenastal žádný problém a není žádný důvod ke znepokojení. Ale ten manévr uděláme za dvě minuty. Prosím, odeberte se na místa, kde se můžete připoutat.“ 

Dvě minuty? Co se kruci dělo? Říkala to klidně a chlácholivě, ale to polekalo Collingdalea nejvíc. Byla to neplánovaná přestávka, takže evidentně se něco stalo. „Prosím, najděte si všichni pásy a nasaďte si je.“ 

Napadlo ho, že jsou to nejspíš první souvislé anglické věty, které za celý den slyšel.

„Není to nic vážného,“ řekla, když jí zavolal.

„Je to neplánovaný skok, Alex. To mi vážné připadá.“

„Děláme to jen jako preventivní opatření. Bill zaznamenal anomálii v motorech.“ 

„Kterých motorech?“

„Hazeltinech. Proto děláme skok. Je to běžný postup. Stačí, aby si jenom říhly, a vracíme se do nadsvětelného letu.“ 

„Pro případ…“

„Pro případ, že by nastal problém. Nechceme uvíznout někde, kde nás nikdo nebude moci najít.“ 

„Jaká anomálie?“

„Nárůst teploty. Energetická rovnováha.“ 

Neměl ponětí, co to znamená. „Myslel jsem, že motory jsou vypnuté, když jsme v hyperprostoru.“

„Ne tak docela. Přejdou do neaktivního režimu. A děláme periodické systémové kontroly.“ Odmlčela se. „Ve skutečnosti je to už týden, co dostáváme čísla, která se nám nelíbí.“ 

„To nezní dobře.“

„Nemusí to být problém. Na druhé straně, spěchali jsme, aby byl al-Džahání znovu nasazen do služby. Možná dřív, než byl hotový.“ 

„Zvládneme to?“

„Jasně. Nikomu nic nehrozí.“ 

„Víš to jistě?“

„Dave, kdyby bylo nějaké riziko pro pasažéry, jakékoli riziko, vypnula bych motory a zavolala pro pomoc. A teď běž na kutě, já mám práci.“ 

Hyperlet je zneklidňující zážitek. Působí to jako pomalá jízda, nějakými deseti uzly, nekonečnou mlhou. Z důvodů, kterým Collingdale úplně nerozuměl, začal o svém vztahu s Mary uvažovat hodně podobně.

Jeho komunikace s ní poněkud upadla. Byla to ve skutečnosti jeho vina. Na al-Džaháním se nedělo nic nového kromě pokroku, jehož dosahovali v porozumění Bulíkům. Ze začátku jí o tom vyprávěl, ale z jejích odpovědí vysvítalo, že historky o žokách, chrámech a bulických radovánkách nejsou zrovna středem jejího zájmu.

A tak teď měl aspoň nějakou pořádnou novinu, kterou mohl ohlásit. „Jsme zpátky pod hvězdami,“ řekl jí, „a vypadají hezky. Člověk to neocení, když je vidí každou noc.“

Byl zavřený v lodi víc než tři měsíce. Už teď to byl nejdelší nepřetržitý let, jaký kdy absolvoval, a to mělo trvat dalšího půl roku, než k Lookoutu dorazí. „Ale jakýkoli pocit pohybu je pryč,“ řekl. „Jsme skoro na jednom procentu rychlosti světla, ale jako bychom stáli uprostřed vesmíru.“

Ztroskotaní v nekonečném oceánu.

Ve třetině cesty na Lookout. Pokusil se říct to nahlas bulicky, ale nevěděl, jak vyjádřit zlomky. Nebo procenta. Měli Bulíci desetinná místa?

Určitě ano, když navrhli a postavili ten chrám.

A jeho myšlenky běžely dál: jak by se bulicky řeklo skokové motory. Skok byl molly. Nic nebránilo tomu, aby to použil jako přídavné jméno. A stroj, mechanismus, jako ta manuální pumpa s klikovou hřídelí, kterou používali k tomu, aby dostali vodu do jejich vodovodní soustavy, byl kalotul. Takže molly kalotuls. Doslova skokové mechanismy. Jak dlouho by jim bez molly kalotuls trvalo dostat se do Brakelu?

Uvědomil si, že to všechno píše do zprávy. Vyděsilo by ji to, i když ji ujistil, že žádné nebezpečí nehrozí. Přesto se vrátil a vymazal to. Skončil tím, že jí řekl, že brzy budou znovu na cestě. A že se mu po ní stýská.

Nesvěřil se jí s tím, že si myslí, že ji ztrácí. Že cítí každou míli prázdnoty mezi nimi. Ne prázdnoty, která se měřila na světelné roky. Ale prázdnoty jako ve slovech vzdálený, nedostupný, skrytý. 

Smích byl pryč.

Když zprávu dokončil a odeslal, vrátil se k problému, který před sebe postavil. Jak dlouho by trvala cesta na Lookout momentální rychlostí?

Byli stále osmnáct set světelných let daleko. Rychlostí jednoho světelného roku za století.

Tak to aby si připravil dobrou knihu!

Alexandra se mu ozvala znovu: „Můžeš říct svým lidem, že jsme v pořádku, Dave. Děláme jen nějaké testy. Do hodiny znovu poletíme.“ 

„Jsme v pořádku?“

„No,“ přiznala, „máme nějaké opotřebené ventily, napájecí vedení a narušenou synchronizaci hodin. Zkontrolovali jsme servisní hlášení a zjistili jsme, že se k tomu nedostali, když byla loď na kosmodromu.“ 

Jeho první reakcí bylo, že za to budou padat hlavy. A zřejmě to na něm bylo vidět, když jí řekl, že doufá, že se na Lookout dostanou bez dalších potíží.

„Nemůžeš to vyloženě hodit na techniky, Dave! Se vším se hrozně spěchalo, abychom odtamtud mohli odletět. Skutečnost je taková, že by to mělo vydržet ještě pár dalších letů. Jenže jistotu nemáš nikdy. Teď mluvím o těch ventilech a napájení. O hodiny jsme se už postarali. A přívod vyměňuji. Ventily, to je ovšem něco jiného. Těžká práce, na kosmodromu. Moc s nimi dělat nemůžeme, nanejvýš být na ně po zbytek cesty hodní.“ 

„Jak se to dělá, být hodný na skokový motor?“ zeptal se.

„Říkáš mu hezké věci.“ 

„Alex, když dovolíš, zeptám se ještě jednou…“

„Loď nijak ohrožená není, Davide. Tyhle věci jsou zkonstruované tak, že při prvním náznaku vážných potíží skočí zpátky do podsvětelného letu a vypnou se. Tak jako se to stalo dnes ráno.“ Její hlas se změnil, zněl tlumeněji. „Jestli se dostaneme na Lookout nebo ne, to je jiná záležitost.“ 

KNIHOVNÍ ZÁZNAM

„Jak daleko je obloha, Bumbáci?“

„Tak blízko, že si na ni můžeš sáhnout, Šilko.“

„Vážně? Marigold říkal, že je moc daleko.“

„Jenom když otevřeš oči.“

– Bulíci, 

Letní speciál, All-Kids Network,

21. června. 

kapitola 23

Na palubě Heffernana.

pátek 27. června.

„Elektrická aktivita uvnitř omegy sílí,“ řekl Sky. Mrak se blížil k ježkovi.

„Odhadovaná doba padesát minut,“ řekl Bill. Rychlost přibližování činila něco přes 30 kilometrů za hodinu.

Heffernan se vzdálil na 80 milionů kilometrů, což bylo minimum stanovené Hutchinsovou. Dění sledovali prostřednictvím půltuctu sond, které doprovázely omegu, a sami udržovali skokový stav, aby mohli rychle zmizet, pokud by taková potřeba vyvstala. Stálo je to značné množství paliva a vyžádá si to nejrůznější úpravy, až se vrátí na Serenity. Ale o to šlo: zajistit, aby se vrátili.

„Nevím, jak to bude velké,“ řekl Sky Emmě, „ale mají mou pozornost.“

Horní monitor ukazoval omegu při pohledu ze sledovacích satelitů jako stěnu zvířené mlhy, kterou prozařují ostré bílé záblesky. Mrak byl zpravidla tmavý a klidný, ale teď to skoro vypadalo, jako by reagoval na pronásledování. Sky byl rád, že je od něj v uctivé vzdálenosti.

Ostatní displeje ukazovaly pohledy na ježka a přední část omegy. Sledoval, jak se vzdálenost mezi nimi zkracuje. Díval se, jak se přes čelo mraku valí černá mlha, jak jeho útrobami probíhají elektrické vlny.

Emma se odmítla vsadit, co se stane. „Pořádně to bouchne,“ prohlásila. Víc data nedovolovala. Všechno to bylo jen hádání. Proto byli tady a dělali co dělali, aby to zjistili.

Skoro to vypadalo, jako by mrak měl vymezený povrch. Spíš jako vodní masa než mlha. Sky si prohlédl záběry pořízené výzkumníky, kteří se dostali až těsně k omegám a v několika případech do nich dokonce pronikli. Mraky se zdály dost husté, aby se po nich dalo chodit.

Můstek ozářil blesk, který se odrazil od monitorů. Obrazy se přerušily a pak naskočily znovu. „Ten byl silný,“ poznamenal.

Ježek vypadal obrovský, když ho před dvěma měsíci obklíčily tryskové agregáty. Široký šest a půl kilometru. Ostny velké jako mrakodrapy. Proti obrovskému rozsahu omegy jako by to nebylo víc než vznášející se spora.

Další silný blesk.

„Bille,“ promluvil Sky, „měli bychom se připoutat.“

UI to uznala a spustila kolem nich bezpečnostní pásy.

„Před nějakými dvaceti lety,“ začala Emma, „přitáhli k jedné z těchto potvor starou nákladní loď a strčili ji dovnitř. Byl to jeden z Babcockových modelů. Vypadal jako obrovská krabice.“

„A co se stalo?“

„Přiblížil se na nějakých dvacet kilometrů, než ho zničil blesk. Prakticky se rozletěl na kusy.“

„Dvacet kilometrů daleko.“

„Jo.“

„V tom případě našemu drobečkovi moc dlouho nezbývá.“ Zkusil se uvolnit. Měli úkol, který by někoho těžko nechal v klidu. Nejspíš byli dost daleko, aby byli dostatečně varováni a mohli se nebezpečí vyhnout skokem. Ale Hutch jim vysvětlila, že jisté riziko v tom je, že prostě nevědí, co se stane, a ona by pochopila, kdyby ten úkol raději nechali někomu jinému. Pro případ, že by došlo na nejhorší, vysílali v reálném čase přímo na Serenity.

Vzdálenost se zkrátila na dvacet kilometrů, tedy dálku, v níž byla ta nákladní loď, potom na patnáct. V mraku se zablesklo a Sky by přísahal, že slyšel zahřmění, ale samozřejmě to nebylo možné, proto nic neříkal, jen se díval, jak se mezera dál zkracuje.

Ve dvanácti kilometrech Bill ohlásil, že elektrická aktivita uvnitř mraku se zdvojnásobila oproti normálnímu stavu.

V deseti vyskočil z převalující se mlhy blesk a dotkl se ježka. Objal ho.

Jedna z kamer zhasla. „Myslím, že to zasáhlo i sondu,“ řekla Emma.

Ježek byl tou dobou už tak blízko, že z žádného úhlu nebylo vidět mezeru. Byl skoro v mraku.

Druhý blesk vyšlehl kolem ježka, olízl ho, jako by ho popotáhl dopředu. Mlha se rozvířila. A ježek vklouzl dovnitř.

Záběry přicházející ze sond neukazovaly nic než mrak. Sky zkontroloval čas. Šestnáct čtyřicet osm. Když se zohlednilo zpoždění signálu, bylo to 16.44.

Čekali.

Mrakem křižovaly rozsochaté blesky. Rozjasnil se. A pak začal blednout.

„Musím říct, Em, že to zůstalo za očekáváním,“ prohlásil Sky. „Nezaletíme se podívat na druhou stranu, jestli tam ježek vyjde ven?“

Emma dál sledovala obrazovky. „Ne tak rychle,“ řekla.

Omega několik minut střídavě zjasňovala a tmavla. Blesky se po jejím povrchu roztékaly jako láva. Pak začala zářit.

A jas přešel do bílého žáru.

Signály z doprovodných sond jeden po druhém odumřely.

Emminy oči vypadaly velice modře.

„Bille, buď připravený zmizet!“

„Stačí říct, Skyi.“ Motory změnily tón.

Z mraku se stávalo slunce.

„Co se to s ním děje, Em?“

„Nemám ponětí,“ odpověděla.

„Explodoval, Bille?“

„Myslím, že ne. Senzory jsou pryč, ale dálkově řízené sondy nezaznamenaly tlakovou vlnu.“ 

„To je dobře.“

„Hodnoty jsou mimo stupnici,“ řekla Emma.

Vypnul monitory. „Chceš opustit oblast, Skyi?“ 

„To je divné,“ řekla Em. „Jak je možné, že neregistrujeme tlakovou vlnu?“

„Netuším.“

„Nemělo by to tak být. Jistě to nevím, protože všechno, co máme, shořelo. Ale podle toho, jak se to vyvíjí, bych řekla, že vydává světelný ekvivalent malé novy. Bez exploze. Bez výbuchu.“

„Je to možné?“

„Uvidíme, jak budou vypadat měření. Zatím bych řekla, že ano, že jsme toho svědky.“

„Myslím, že to nechápu.“

„Představ si bleskovou žárovku. A řekni Billovi, že bychom měli vypadnout.“

KNIHOVNÍ ZÁZNAM

„A pak jsou takoví, kteří tvrdí, že důkazy o existenci Boha nejsou.

Představte si vesmír. Aby člověk pochopil, jak funguje, musí porozumět významu světla. Je to rychlostní limit, hranice, měřítko fyzické reality. Používáme je jako metaforu pro poznání, inteligenci, rozum. Mluvíme o silách světla. V našich duších je to tak provázané, že světlo bereme jako samotnou podstatu existence. A přitom neexistuje žádná definovatelná nutnost fyzické síly, kterou by mohly pozorovat smyslové orgány. Oči. Jestli je někde důkaz zainteresovaného Boha, je jím existence světla.“

– Conan Magruder,

Čas a příliv. 

kapitolka 24

Woodbridge. Virginie,

neděle 29. června.

Hutch seděla v houpacím křesle na terase před domem a dívala se, jak si Maureen a Tor házejí plážovým míčem. Taktika Maureen, když měla míč, byla s divokým hihňáním zaútočit na otce, který prchal do úkrytu. Nevyhnutelně to ale dopadlo tak, že nad míčem ztratila kontrolu, když ho pinkla do vzduchu, odrazila do boku nebo kopla do růžových keřů.

Byl den na začátku léta, prostoupený zvuky míčové hry, která se odehrávala o několik ulic dál, a štěkotem Maxe, zlatého retrívra od sousedů, který chtěl ven, aby si s Maureen mohl hrát, ale sousedé nebyli doma a nebyl tam nikdo, kdo by otevřel síťové dveře. A tak Max kňučel, štěkal a čenichal.

Jen před několika okamžiky dorazila výstraha od Alex z al-Džaháního. „Jestli máš záložní plán, možná bys ho měla použít.“ 

Ano, jistě. Poslat druhý tým.

Alex uváděla padesátiprocentní pravděpodobnost, že k Lookoutu doletí. Ale Hutch věděla, že tomu ve skutečnosti nevěří. Předpokládalo se, že kapitáni budou pečliví a optimističtí. Byla to tradice, která měla původ možná až u Odyssea. Ale nebylo třeba nijak hlubokého náhledu, aby člověk pochopil, jak jí doopravdy je.

Problém byl, že kromě Hawksbilla žádný záložní plán neexistoval. Kdyby se al-Džahání porouchal, nezbylo by jí nic než drak.

Maureen znovu honila svého otce a snažila se zvednout míč nad hlavu. Max štěkal. Na hřišti se někomu musel podařit dlouhý únik, protože dav burácel. Maureen zakopla o vlastní nohy a přepadla zadkem přes plážový míč. S křikem se zvedla a začala si mnout oči. Tor k ní přispěchal, vzal ji do náruče a vrátil ji na terasu, kde ji Hutch utišila a zkontrolovala, jestli se neodřela. A podala jí sklenici s limonádou.

„Nestalo se ti nic?“ zeptal se Tor.

Chvíli jí trvalo, než jí došlo, že mluví na ni a ne na Maureen. „Jasně že ne. Proč se ptáš?“

Sedl si vedle ní a podíval se na ni způsobem, který říkal, že nosí všechny své emoce vepsané do tváře.

Pokrčila rameny. „Třeba tam doletí. Občas mám tendenci počítat s nejhorší variantou.“

Tor přikývl. „Tak jsem to o tobě vždycky slyšel.“

Maureen se snažila lokat limonádu. „Nikdo tě nehoní, broučku,“ řekla Hutch.

Cathie Blaylocková vyšla z domu přes ulici, zamávala, sebrala něco ze své terasy a znovu zašla dovnitř. Maureen odložila limonádu. „Znovu, tati,“ zaprosila a začala otce tahat za koleno. Byla připravená na další kolo.

„Ty nemáš nikoho, koho bys za nimi mohla poslat?“ zeptal se. „Naložit je, kdyby se dostali do potíží?“

„Ne,“ odpověděla tiše, „nikoho, kdo by to zvládl a dolétl na Lookout včas.“

„Co tedy uděláme?“

„To jediné, co dělat můžeme.“

„A to je co?“

„Doufat, že štěstěna bude při nás. A upozornit Diggera na nebezpečí, že možná bude muset uplatnit svou vynalézavost.“

Zatímco byla na lince, služba jí oznámila, že právě dorazily výsledky z Heffernana. 

Hutch zatajila dech. „Co se stalo?“

„Rozsvítil se,“ odpověděl muž. „Mrak se změnil v pochodeň.“ 

„Je to tewk?“

„Zatím je příliš brzy, než aby se to dalo poznat. Právě to dostali do laboratoře. Ale jsou z toho celí vedle.“ 

O dvě hodiny později dostala od Charlieho potvrzení. „Bez debaty,“ prohlásil. „Je to stejný spektrogram.“ 

ARCHIV

KOSMICKÝ MAJÁK

Vypadá to, že mraky omega, které třicet let představovaly pro vědce záhadu a daly vzniknout úplně novému vědeckému oboru, jsou možná samy jen experimentálním nástrojem. Jejich účel sice zůstává nejasný, ale podle doktora Leeho MacElroye z Mezinárodního výzkumného centra v Edinburghu je možné, že se jedná jen o nepodařený experiment.

– Novinky z vědy, 

30. června.

KNIHOVNÍ ZÁZNAM

Deník Priscilly Hutchinsové

(Reakce na výše řečené)

„Mac Elroy nikdy v životě nic nepochopil.“

3. července. 

kapitola 25

Lookout, na povrchu v Brakelu,

středa 13. srpna.

Digger Bulíkům úplně propadl. Naučil se užívat si jejich představení a nejraději by byl každý den dole, aby se mísil do davů, navštěvoval chrám a postával před kavárnami. Litoval, že si nemůže přisednout k některému stolu a zapojit se do hovoru.

Kellie mu řekla, že má klaustrofobickou reakci. Ale bylo to něco víc. Ještě nikdy nebyl někde, kde by to vypadalo, že se obyvatelé umějí tak dobře bavit. Noci byly plné smíchu a hudby a centrum města každý večer hostilo spokojené davy.

A tak létali s modulem dolů pravidelně a do jisté míry se jim dařilo se mezi místní obyvatele mísit. Občas se v noci procházeli po plážích. Jindy chodili na koncerty, navštěvovali sportovní události a někdy si jenom tak sedli do některého parku.

Pokud by se mohli zbavit blížící se bouře a strašidelné vzpomínky na Jackovu smrt, byly by to zlaté časy. Kellie byla veselá a pozitivně naladěná. Byla okouzlená stejně jako on a pochytila dost z jazyka, aby chápala většinu toho, co se kolem ní děje. A Dig věděl, že se jednou bude za těmito večery ohlížet s pocitem nostalgie a ztráty.

Omega se mezitím stala viditelnou v tom smyslu, že z oblohy zmizela malá část hvězd. Digger čas od času zaslechl, jak o tom někdo mluví, a s tím, jak plynuly týdny a zhasínalo víc hvězd, byly rozhovory na toto téma čím dál častější. Bulíci se navzájem svěřovali, že něco takového nikdy neviděli. V dějinách neexistoval záznam, že by se něco takového dělo, a Digger pozoroval, že začínají být nervózní. Uvažoval, co budou dělat, až mrak vyplní oblohu.

Vycházel v noci několik hodin po západu slunce a zapadal do moře těsně před úsvitem. A Bulíci se dívali.

Kde je Melakar? 

Kde je Hažurpol? 

Byl v pokušení jim říct, že za mrakem. Jsou tam, a jestli vy lidičkové víte, co je pro vás dobré, začnete přemýšlet o tom, že se sbalíte a vyrazíte do kopců.

Možná za tím byl právě ten pocit, že se Athény, Brakel, se svými divadly, parky a svitky blíží k zániku. Možná ho právě toto vědomí štvalo ulicemi jako ducha, který si vychutnává jejich život a křehkou krásu.

Kellie se ho snažila brzdit. Řekla mu, že začíná být posedlý. Řekla, že by měl uvažovat o návratu. Domů. Uniknout odtamtud.

Jenže to by Dig neudělal. Nebyl ochotný o tom ani uvažovat.

Kellie se domnívala, že by drak mohl fungovat. Znala Hutch dobře a měla k ní velkou důvěru. Digger nepřipomněl, že Hutchinsová neskrývala své pocity, že mise al-Džahání/Hawksbill je riskantní podnik.

Teď, když mohli přistávací modul obalit maskovacím polem, byly cesty do Brakelu a návraty odtamtud mnohem jednodušší. Kellie je obvykle dovezla mezi sady a volná prostranství na severní straně města. Jednou místo toho vybrala mýtinu kousek od šíjové cesty. „Ať to není jednotvárné,“ řekla, když neviditelné plavidlo klesalo.

Digger se rozhlédl po lesích. Hledal Bulíky, ale Kellie ho ubezpečila: „Bill tady dole nikoho nevidí,“ řekla. „Je to v pohodě.“

Nikoho. 

Bylo to, pokud si dobře vzpomínal, poprvé.

Očekával, že to bude zajímavý večer. Mezi Bulíky byly ještě populárnější než divadlo akce, které byly zčásti přednáškou, zčásti besedou, na níž mohli promluvit všichni. Přednášející, zpravidla nějaká hostující osobnost, se snažil prezentovat názor na dané téma, zatímco platící posluchači se s ním utkávali v otevřené debatě. (Nebo mu dávali za pravdu, když na to přišlo, ale Digger měl zkušenost, že tento případ nastává vzácně.) Host mohl rozebírat prospěšnost slunečních paprsků pro zdraví, nějaký abstraktní etický problém, klady dramatu, které bylo z města nedávno vypískáno, nebo nadpřirozená zjevení, která ho navštěvovala, a která ho přivedla k duchovnímu probuzení a jistému poznání, že členové obecenstva tápají v morální tmě a potřebují si ve svém životě udělat pořádek. Bylo to nesmírně zábavné a Digger často odcházel s pochybnostmi, jestli to některý z Bulíků na obou stranách sporu myslel vážně. Návštěvníci za toto privilegium platili, přednášející hledali témata, která vyprovokují bouřlivou reakci, a všichni si to skvěle užívali.

Říkalo se tomu sloš a úplně přesný pozemský překlad pro to neexistoval. Dalo se tomu říkat příjemná hádka, rozjařený spor, oslava rozdílnosti názorů.

Podle tabulí, které byly rozvěšené už několik dní, měla být ten večer hostující řečnicí Makao Karista, která byla popsána jako kartografka. Makao byla z Kulnaru, města, jež bylo Brakelu nejblíž ze severu. Podle vývěsek byla všeobecně známá po celém Intigu.

Když se Digger několik dní předtím zdržoval ve vestibulu budovy, kde se měla prezentace konat, zaslechl, jak nadšení stálí návštěvníci mluví o tom, že s sebou vždycky vozí mapy míst, do kterých se nikdo nikdy nevypravil, a někdy i takových, o kterých nikdo ani neslyšel.

Zřejmě využívala večery k tomu, aby hovořila o svých cestách, popisovala různé fantastické tvory, které viděla, pancéřované terpy vysoké jako ona, bandary plivající jed na vzdálenost přesahující průměr síně (který byl značný), létající solwegy nebo mluvící bolikluby. Při posledním vystoupení údajně popisovala dvouhlavé Bulíky, které zahlédla na ostrově ve východním oceánu. Jedna hlava prý vždycky mluvila pravdu a druhá vždycky lhala. Jenže se nikdy nedalo poznat, která je která.

A pak tu bylo Jara-di, město ze zlata.

A most přes bezednou propast Karridan, postavený neznámýma rukama při použití technických postupů přesahujících chápání každého, kdo dnes žil, a když ho na hřbetě berby přejížděla, trvalo jí to tři dny.

Mluvila o Boravaj, masožravém lese, z nějž se žádný poutník kromě Makao nikdy nevrátil.

„To vypadá na pěkně divokou ženskou,“ prohlásila Kellie.

Buličku, pomyslel si Digger. Je to Bulička. Ne žena. 

Při sloši se dodržovala pevně daná a důstojná etiketa. Žádné houkání, žádné zvýšené hlasy. „Pokud by ctěný řečník byl tak laskav a posečkal,“ mohl někdo říct, „než zabředneme hlouběji do zmatku…“

Byla chladná noc. Od moře foukal čerstvý vítr a zřízenci potřebovali několik ohňů, aby síň vytopili na příjemnou teplotu. Makao byla zřejmě populární, protože Bulíci zaplnili budovu, seděli, a při čekání, až se objeví, spolu tiše hovořili.

Obecenstvo, které mělo asi dvě stě hlav, sedělo nad podiem jako v amfiteátru, ale omezeném jen na tři strany. Kellie a Digger, kteří už dávno umístili v blízkosti pódia snímač, se skrývali v části oddělené provazy, kde nemohli nikomu překážet. Ve stanovený čas přitáhli dva zřízenci velké křeslo, dlouho s ním složitě manipulovali, než je natočili tím správným směrem, a vrátili se pro rám, na který bude Makao zřejmě rozvěšovat mapy, soudil Digger. Pak přinesli roli zvířecích kůží a opřeli ji o křeslo z boku. Doplnili ještě stůl, zapálili olejovou lampu, a když všechno připravili tak, že byli spokojení, odcupitali pryč. Zazvonil zvonek, obecenstvo se ztišilo a z boku vyšel Bulík v červenozlatém oděvu. Spojil dlaně, což byla obdoba úklony k obecenstvu. Digger části jeho poznámek nerozuměl, ale význam byl jasný: „Vítejte, dámy a pánové, a přivítejte našeho zcestovalého hosta, Makao Karistu!“

Obecenstvo zdvořile zaklepalo na každou dostupnou rovnou plochu a Makao vstoupila. Z Diggerova pohledu byla prakticky nerozeznatelná od ostatních Buliček. Na sobě měla jasně žlutou halenku s načechranými rukávy. Zelené kalhoty. Vysoké boty ze zvířecí kůže. Zlatý medailonek zavěšený na nachové stuze kolem krku.

„Tedy,“ spustila, „vypadá to tu na všeho schopnou bandu.“ A už to jelo. Makao se podle všeho právě vrátila z dlouhé suchozemské výpravy na sever. Přes poušť a džungli do míst, kde bylo opět chladněji, jak tvrdila. Oblažila své publikum historkami o mýtické Lyndaii, kam bohové umístili první Bulíky; o útoků bobbů, létajících groppů a obřích falúnů, kteří mají půl tuctu plazivých chapadel a „jenom vloni, jak všichni víme, stáhli ke dnu loď plující pod plnými plachtami.“ A nakonec promluvila o Brisie, městu na okraji věčnosti. „Z jeho věží je vidět minulost a budoucnost,“ prohlásila. Všimla si ruky v obecenstvu. „Prosím, řekni nám, jak se jmenuješ.“

„Telio. A co jsi viděla ty, Makao?“

„Opravdu to chceš vědět, Telio?“

Tázající měl rozbité ucho. Byl to tentýž Telio, jehož Digger zahlédl na šíjové cestě. Zdálo se, že už je to dávno.

„Ano,“ řekl. „Pověz nám to!“

„Nejdřív si uvědomte, že jsem se podívala na západ, do minulosti. To, co je minulost, je hotové, Telio. Nemá smysl se tím směrem dívat.“

„Co jsi tedy viděla?“

„Totiž,“ předstírala Makao zdráhavost. „Viděla jsem svět plný blyštivých měst, kde se naše lodě plavily přes moře a žádná část Intiga pro nás nebyla tajemství. Kde poutníci mohli najít (něco) všude, kam se vydali.“

Digger a Kellie stáli stranou, ale u okraje podia. Viděli všechno – Makao, Telia i reakci publika. Lidé Davida Collingdalea by z toho byli nadšení.

„Orky,“ představil se někdo z obecenstva. Žena. „Plavili se přes moře kam?“

„Jistě,“ řekla Makao. „To je ta otázka, že?“ Zatím se do křesla neposadila. Používala je, aby se měla o co opřít. Teď je obešla, podívala se na své publikum zpoza něj, opřela se o jeho boční opěrku. Čekala na netrpělivé ticho. „Co je podle tebe na druhé straně moře?“

„Žádná druhá strana není,“ odpověděla tazatelka. „Moře se táhne do nekonečna. Možná tam někde jsou jiné ostrovy, ale moře jako takové nemá konec.“

„Kolik z vás tomu věří?“

Zvedla se přibližně polovina rukou. Možná o něco víc než polovina.

Makao upřela na tazatelku pohled. „Moře je (něco),“ prohlásila. „Nikdy nekončí. To zní jako pořádná spousta vody.“

Orky vydala šumivý zvuk, který u Bulíků představoval smích. Několik jich zaklepalo na opěrky židlí. „Jestli moře nemá konec, jaký je to konec? Ta voda jednoduše přestane? Je místo, kde se dá spadnout, jak tvrdí Tajgla?“ Makao se viditelně bavila, podium jí bylo plné. „Je to skutečně zajímavá otázka, že? Skoro se zdá, že se na tyto věci nedá uspokojivě odpovědět.“ Zvedla se, rozevřela svitek zvířecích kůží a vytáhla mapu, kterou připevnila na rám. Byl to pokus o mapu v mnohem větším měřítku než všechno, co viděli v knihovně a co se omezovalo na oblast šíje a jejího nejbližšího okolí. Její mapa ukazovala zamrzlé oblasti na jihu a pouště na severu, obojí správně. Ale západní kontinent znázorňovala mnohem blíž, než ve skutečnosti byl, a velký kontinent od pólu k pólu, který byl několik tisíc kilometrů na východ, chyběl úplně.

Ale mapa obsahovala překvapení. „Počkej tady,“ řekl Dig Kellii.

„Cože?“ zašeptala. „Kam jdeš?“

Ale on už byl na podiu a mířil k Makao, až stál přímo před mapou. Připomínala mu mapy z šestnáctého století, na kterých byly personifikované mraky dující z různých směrů, nebo velryby chrlící vodu. Na této mapě žádné velryby ani oživené větry nebyly. Zato tam bylo něco, co vypadalo jako kresba člověka. Muže.

Byl na spodku mapy a jel na nosorožci.

Provedení nebylo dostatečně podrobné, aby se dalo s jistotou poznat, že je to člověk. Ale vypadalo to věrně. Oči, ústa a uši byly menší než bulické. Měl světle hnědou kůži a vypadal o mnoho lépe než místní obyvatelé. Oděv měl standardní, volnou košili a kalhoty. A držel něco, co vypadalo jako harpuna.

„Smutné je,“ hovořila Makao, „že ve skutečnosti nevíme, jestli má Orky pravdu nebo ne. Nevíme, jestli je tato mapa správná, nebo se mýlí.“ Bez varování se pohnula směrem k Diggerovi a on musel rychle uhnout. Ty potvůrky byly hbitější, než se mohlo na první pohled zdát.

„Je to jeden z nás,“ řekl Digger Kellii.

„Co?“ nechápala.

„Na té mapě.“

Makao se před mapou zastavila a dělala, že si ji pozorně prohlíží, ale viděli, že se její oči dívají jinam, zatímco přemýšlí o tom, co přijde dál. „Ve skutečnosti nevíme ani to, co leží za Skatbrony.“ Digger ten termín zaslechl už dřív a domníval se, že se týká pohoří, které od Intiga odděluje severní kontinent.

„Přicházíme sem a hovoříme o nejrůznějších podivuhodných zvířatech, z nichž některá jsem ve skutečnosti viděla a některá ne. Ale nikdo z vás neví, které je pravdou a které je fantazií. A já vám říkám, že to není udržitelný stav věcí.“

„Podoba není dokonalá,“ pokračoval Digger. „Ruce jsou příliš dlouhé. Nohy se příliš podobají jejich. Ale je to blízko.“

Na stole vedle Makao stál hrnek s vodou a olejová lampa. Digger zjistil, že v záři lampy vypadá dobře. Velké tvárné oči. Ohebné paže. Byla kouzelná způsobem, jakým mohla být kouzelná třeba žirafa. Její tvář možná nebyla úplně klasická, nicméně byla sympatická a vřelá. Její oči po něm přejely a na děsivý okamžik to vypadalo, že se zastavily. Jako by o něm věděla. 

Zvedaly se další paže. Jednoho posluchače vybídla.

„Já jsem Koler. Je pravda, že nevidíme daleko, Makao, ale je hříšné mluvit tak, jak mluvíš. Bohové (něco, něco) k tomu měli důvod.“

„A jaký důvod, Kolere?“

„Nevím. Ale vůli bohů bychom měli (něco). Přijdeš sem a vymýšlíš si ty divoké historky, a já si říkám, jestli se bohové smějí, když tě poslouchají. Nejsem si jistý, jestli od tebe chci sedět tak blízko, když všichni víme, že v kteroukoli chvíli může střechou sjet blesk.“

Usmála se na něj. „Já myslím, že jsme v bezpečí, Kolere.“

„Opravdu? Podívala ses poslední dobou na oblohu?“ A s těmi slovy Koler vstal, prošel do uličky a opustil budovu.

„No,“ řekla Makao, „doufám, že to nikoho (něco, ale pravděpodobně ‚nespálí‘), až se to stane.“

Obecenstvo mlčelo, jen několik se jich nervózně zasmálo.

„Zajímavé je,“ promluvil znovu Digger, „že to vypadá jako my, ale ne úplně. A sedí to na jednom z těch nosorožců. Jenže ten nosorožec má křídla.“

Kellie se šla podívat sama. Když se vrátila, vzala ho za ruku. „Toho se nedočkáme, že by se jedno z těch zvířat dokázalo odlepit od země.“

„A právě to mi vrtá hlavou.“

„Jak to myslíš?“

„Evidentně je to mytologický tvor.“

„A ty si myslíš…“

„Ten človíček, který vypadá jako my, je taky mytologický tvor.“

„Hej,“ ohradila se, „vypadá jako ty, ne já.“

Další otázka tedy zněla: jaký mytologický tvor? S ohledem na to, jak všichni propadli panice, kdykoli Diggera zahlédli, si myslel, že to dokáže odhadnout.

„Skutečně jsem toho zcestovala hodně,“ řekla Makao. „V těch dálkách je mnoho zvláštních věcí. Některé zvláštní věci jsou i tady.“ Řekla to lehce a obecenstvo to ocenilo tlučením. „Když opustíte tuto budovu hlavními dveřmi, zabočíte doleva a ujdete několik set kroků, je tam park. Jmenuje se Binlo nebo Boplo…“

„Barlo,“ řekl někdo ze třetí řady.

Digger tušil, že to celou dobu věděla. „Barlo.“ Ochutnala to slovo na jazyku, převalila je v ústech, usmála se a vytáhla z rukávu minci. „Později večer, až tady skončíme, zastavte se na chvilku, jestli vaše cesta povede přes park Barlo, a zamyslete se nad tím, že toto je svět, který známe.“ Podržela minci tak, že se zaleskla ve světle lampy. „Tento malý kousek kovu obsahuje celý známý svět. To, kde žijeme. Je to šíje a pevnina až ke Skatbronám, ostrovům Vycházejícího slunce, Úmoří, Větrné hoře a pobřeží, kam až dohlédneme. A na jih až k Rozrážečům oblohy. Každé místo, kudy jsme prošli.“ Zvědavě se na minci podívala. „A park je svět za tím. Obrovská tma, do které jsme nevrhli žádné světlo.

Jsme pyšní na své mapy a říkáme si (něco). Předstíráme, že toho hodně víme. Ale pravda je taková, že jsme nahrnutí kolem ohně“ – zvedla lampu a dívala se, jak se po místnosti pohybují stíny – „v obrovském a velice temném lese.“ Otočila stopkou a světlo bliklo a zhaslo. „Nechce se mi věřit, že ve světě je nekonečné množství vody. Ale třeba se mýlím.“

Někdo se snažil upoutat její pozornost. „Ne!“ řekla. „Nechte mě dokončit myšlenku. Žijeme na ostrově světla. To, co se táhne všemi směry mimo nás, není moře, ale naše nevědomost.“ Lampa se znovu rozsvítila, jako by nějakým kouzlem. „Osoby jako já před vás mohou předstoupit s těmi nejnesmyslnějšími báchorkami, a nikdo nebude skutečně vědět, co je pravda a co ne. Skutečnost je taková, že i když tomu všichni (něco), falún doopravdy existuje. Ve skutečnosti nepolyká lodě.“ Postoupila k okraji podia a zadívala se do publika. „Pokud je mi známo.“

Digger a Kellie podium opatrně obešli, aby měli lepší výhled.

„Viděla jsem ho na vlastní oči,“ pokračovala. „Přesto si myslíte, že si vymýšlím, když vám o něm vyprávím.

Proč? Je to tím, že máte důkazy, které svědčí o opaku? Nebo tím, že ode mě čekáte, že si budu takové historky vymýšlet?

Každý rok na jaře občané Brakelu slaví založení svého města. Kulnar, který je samozřejmě o několik set let starší, je slaví o zimním slunovratu.“

Několik osob v obecenstvu vstalo, aby její poznámku odmítlo. Kdosi hodil do vzduchu šátek. Otázka, které město je starší, byla evidentně sporná, a přítomni byli zastánci obou tvrzení.

Makao nechala vřavu chvíli pokračovat a pak si mávnutím zjednala pořádek. „Pravda je taková, že ve skutečnosti nikdo neví, které město je starší. Ale to není důležité.“ Její obecenstvo se ztišilo. „Jenomže…,“ natáhla to slovo, „to, že tu jsme tak dlouho, a víme tak málo, dokonce i o vlastní historii, je naše ostuda.“ Digger uslyšel, jak venku projel vůz.

Makao zvedla svitek. „Toto je Bidžiův Atlas známého světa. Je přesný, pokud je nám známo. Ale opravdu to není víc než několik úvodních poznámek a spousta spekulací.“ Odmlčela se a napila se vody. „Všichni známe vyprávění o Morovi, který vyplul na východ a vrátil se ze západu.“

Vzadu se zvedla paže. „Mé jméno je Grofel.“ Řečník se nadmul významem toho, co se chystal říct. „Doufám, že nám nechceš říct, že svět je kulatý.“

„Groffele,“ odpověděla, „je na čase, abychom to zjistili. Abychom zjistili, jestli za obzorem skutečně jsou země. Jestli skutečně jsou dvouhlaví Bulíci. Ale potřebujeme podporu. Potřebujeme, abyste pomohli. Vy.“ Ozvaly se výkřiky. „Krollejova výprava,“ řekl někdo. „Jsou to šílenci!“ A: „Můj ctěný přítel by měl otevřít svou mysl.“

Hlas z druhé strany, od zdi: „Předpokládám, že mluvíme o příspěvcích, Makao.“

Počkala, až se obecenstvo trochu utiší. „Mluvíme o investici,“ řekla. „Mluvíme o budoucnosti, o tom, jestli o těchto otázkách budeme stále přemýšlet za sto nebo šest set let od dnešního dne.“ Vypadalo to, jako by vyrostla do výšky. „Já neříkám, kdo má pravdu a kdo se mýlí. Ale říkám, že bychom tu záležitost měli vyřešit. Měli bychom to zjistit.

Tři lodě mohou tu cestu uskutečnit. Podobně jako Moro vyplují na východ, do východu slunce. Zaznamenají veškeré ostrovy, na které narazí, a nakonec se vrátí tam.“ Ukázala na druhý konec posluchárny. Západ. Publikem proběhlo mumlání.

„Ale proč teď? Když se ukazují špatná znamení?“

Kellie se zavrtěla. „Znamení?“ řekla. „Tím myslí mrak?“

Další hlas: „Jak dlouho to bude trvat?“

„Odhadujeme to na tři roky,“ odpověděla Makao.

„A z čeho ten odhad vychází?“

„Z velikosti světa.“

„Ty znáš velikost světa?“

Další úsměv. „Ale ovšem!“

„A jak je tedy velký?“

„Je to koule, která dokola měří 90 652 grudenů.“

„Skutečně?“ To byl znovu Orky. „Ne 653?“

„Můžeš to trochu zaokrouhlit, jestli chceš.“

Vzadu se někdo vztyčil. „Ty jsi ji měřila?“

„Svým způsobem ano. Viděla jsem, jak se měří.“ Počkala na smích, dočkala se ho, nechala jej umlknout a dodala: „Myslím to docela vážně.“

„A dělalo se to měřicí tyčí?“

„Ano,“ řekla. „Dokonce se to dělalo dvěma měřicími tyčemi.“ Měla obecenstvo zcela v rukou. „Učenci vzali tyče stejné délky v Brakelu a T’Mingletepu. Kdo ví, jak je odsud daleko T’Mingletep?“

„Dlouhý kus pěšky,“ řekl někdo vzadu. Ale smíchu, který čekal, se mu nedostalo a vtipálek se posadil.

„Je to tak. Leží sice u západního moře, ale je téměř přímo na jih od Brakelu. A ta vzdálenost byla změřena. Od severu na jih to dělá přesně 346 grudenů.“ Digger už slovo gruden slyšel, ale až do této chvíle neměl ponětí, jestli je to délka něčí paže nebo půl tuctu kilometrů.

„Stíny vržené tyčemi byly v průběhu dne měřeny. V T’Mingletepu jsou stíny delší. A rozdíl v délkách mezi T’Mingletepem a tímto místem umožňuje vypočítat velikost světa.“

„To je na mě moc,“ přiznal Orky.

Digger nedovedl říct, jestli 90 000 grudenů připadá publiku neskutečně mnoho nebo příliš málo. Ale ten pokus samozřejmě znal. Podobal se tomu, jenž vykonal Eratosthenés, jenž se v roce 240 př. n. l. hodně přiblížil k velikosti Země.

Chvíli bylo ticho a Makao vyzvala mohutného Bulíka v první řadě. „Klabit,“ představil se. „Makao, nevím, jestli je svět kulatý nebo ne. Ale kdyby kulatý doopravdy byl, nestekla by voda? Nespadly by lodě, až by obepluly dost velký kus dokola?“

Makao jim dopřála pohled, že ji ta otázka zarazila. „Na to odpovědět neumím, Klabite. Ale země mezi tímto místem a T’Mingletepem je zakřivená. To je nezvratně potvrzeno.“ Zadívala se do publika. „Pravda je tedy taková, že nikdo doopravdy neví, proč voda nesteče. Očividně k tomu nedochází, jinak by dnes v noci nebyl příliv.“ (Smích.) „Přiznávám, že nechápu, jak může být svět kulatý, ale zdá se, že je. Já říkám: zjistěme to! Jednou a navždycky. Pošleme lodě na východ přes oceán a dívejme se, ze kterého směru se vrátí.“

Její posluchači zneklidněli. Makao opustila jeviště a vešla mezi ně. „Výprava bude stát mnoho peněz. Prostředky z tohoto večera, po odečtení mých nákladů…“

„Samozřejmě…,“ řekl hlas z druhé strany.

„Samozřejmě. Zbylý výtěžek na to poskytnu. Je to vaše šance podílet se na nejvýznamnější (něco) expedici, o jakou se naše dvě města kdy pokusila.

Jenže oni potřebují něco víc než peníze. Potřebují dobrovolníky. Plavce.“ Odmlčela se a podívala se dolů na Telia. „Bude to nebezpečná plavba. Nic pro bázlivé. Nic pro nezkušené.“

„Já se živím jako rybář,“ řekl Telio.

„Přesně to, co potřebujeme. Předám tvé jméno.“

Publikum se zasmálo. Někdo poznamenal, že Telio má štěstí, když dostal takovou šanci.

Makao se vrátila na pódium. Zvedla ruce. „Velaskus mluví o chybě, kterou má každý z nás. Dal nám ji Taris, abychom nebyli dokonalí. U tebe,“ podívala se na jednoho z Bulíků nalevo, „je to možná příliš velká láska k penězům. A tamhle u Telia to může být (něco) k žárlivosti. U mě možná to, že nemám smysl pro humor.“ (Smích.) „Ale každý z nás to má. Individuální chybu. Jenže existuje jiná chyba, která je nám všem společná, chyba, kterou máme jako komunita.

Vzpomínáte si na Haster?“

Ano. Všichni si vzpomínali.

„Co je to Haster?“ zeptala se Kellie.

„Nemám tušení.“

„Kolonie během tří let zanikla. Stejně jako několik pokusů, které ji předcházely. Proč to podle vás je? Proč bylo od všech snah usídlit se jinde upuštěno?“

Vzadu sedělo několik starších dětí. Jedna dívka vstala, aby dostala slovo. „Je to divoký kraj mimo známá území,“ řekla. „Kdo by tam chtěl žít?“

„No právě, kdo?“ zopakovala Makao. „A já vám říkám, že v tom spočívá naše osudová chyba. Nás společný nedostatek. Vlastnost, která nás odstrašuje. Příliš milujeme svou domovinu.“

Když zhasla poslední světla a kavárny se vyprázdnily, Kellie a Digger se potulovali osamělými uličkami, které lemovaly moře na jižním okraji města. Byly mokré a vědělo se, že Flickingerovo pole vytvářené e-pouzdry pod nohama klouže, obzvlášť v takových podmínkách. Zdálo se, že je jedno, jaké boty si člověk vezme. Digger pole vypnul a zajíkl se prudkým vpádem chladného slaného vzduchu.

Kellie jeho reakci zaslechla a vytušila, co udělal. Následovala jeho příklad. „Je tady krásně,“ řekla.

Moře bylo rozbouřené. S burácením se rozbíjelo o skály a vyvrhovalo do vzduchu tříšť. Na moři kotvila plachetnice, nízká a těžká. Z kabiny na zádi se linula světla a Digger viděl, že se uvnitř pohybuje nějaká postava.

„Znají Bulíci kompas?“ zeptal se Digger.

„Nevím.“

„Má Lookout magnetický sever?“

„Má, Digu. Přibližně dvanáct stupňů od pólu. Proč? Je to důležitě?“

„Jestli nemají kompas, čím se budou řídit při té výpravě kolem světa, o kterém mluví?“

„Ve dne sluncem, v noci podle hvězd. Nemělo by to být zase tak složité. Až na to, že nevím, jak se dostanou za ten východní kontinent. Budou mít stejný problém jako Kolumbus.“

Byla příliš velká tma, než aby se dalo poznat, kde se obzor stýká s oblohou. Digger si zkusil představit pobřeží na východ od Athén. Pamatoval si, že je tam několik velkých ostrovů a za nimi pár menších kousků země. Pak bylo několik tisíc kilometrů širého oceánu.

Chápal, proč Bulíci své oceány nikdy nepřepluli. Jak dlouho to trvalo, než Leif Eriksson a vikingské veslice překonaly Atlantik? Ale bylo zvláštní, že neučinili žádný vážný pokus o prozkoumání kontinentu, na němž žijí. Jistě, byly tam přirozené překážky, ale znali plachty a měli jednoduchý přístup po vodě. Nebyli v situaci antických Řeků uzavřených ve vnitrozemském moři.

Vyšli si na dřevěné molo a Kellie mu zlehka položila ruku na bok. Bylo to plovoucí molo a některá prkna byla volná nebo chyběla. Šli pořád dál, až dorazili na druhý konec, kde zůstali stát a poslouchali oceán. Ve vzduchu bylo několik racků. Univerzální tvorové. Na každé planetě, která měla oceány a živé tvory, časem vznikli racci. Bažiny měly krokodýly. V lesích vždycky žili vlci. Živé planety byly nesmírně vzácné, ale jejich tvorové byli pozoruhodně podobní. Což koneckonců dávalo smysl. Kolik existuje způsobů, jak vytvořit rybu? Rozdíly se téměř vždy omezovaly na detaily.

Lampa se pohybovala po palubě lodi.

Diggerovi se tady líbilo. Bylo to trochu jako ostrov ztracený v čase. „Byl bych rád, Kellie,“ řekl, „kdybychom si s ní mohli nějak promluvit.“

„S kým?“

„S Makao.“

„Zapomeň na to!“ prohlásila. „Vyděsil bys ji k smrti.“

KNIHOVNÍ ZÁZNAM

„Nejpodivnější na celém večeru byla ta kresba na mapě. Až na to, že měl trochu světlou barvu pleti, vypadal ten chlapík na okřídleném nosorožci jako můj strýc Frank.“

– Jenkins, lodní deník,

zápis kapitána. 

kapitola 26

Lookout, na povrchu u Saniusaru,

sobota 6. záři.

Dorazila další sledovací technika. Kellie a Jack ji tentokrát rozmístili po celé šíji, místo aby se omezili na Brakel. Posledním z měst, která dostala svůj díl, byl Saniusar, nejsevernější bulická výspa.

Rozprostíral se na břehu zátoky a byl obklopen prstencem malebných kopců, které narůstaly čím dál víc, až se nakonec proměnily ve vysoko čnící hory.

Za horami bujela hustá džungle a za džunglí ležela široká poušť táhnoucí se čtyři tisíce kilometrů, kus na sever od rovníku. Digger začínal chápat, proč bulický svět končí na severu Saniusarem.

„Ale mají přece lodě,“ protestovala Kellie. „Chápu, proč nepřepluli oceán. Ale plavit se nahoru a dolů kolem pobřeží by neměl být problém.“

„Nebuď si tak jistá. Jak daleko se dostali Řekové?“

„Jenže ti byli zavření. Nemohli se dostat mimo Středozemní moře.“

Potulovali se ulicemi bulických měst jako vítr, nepozorovaní, nedůležití. Digovi se stýskalo po Jackovi, postrádal možnost sednout si s přáteli a chybělo mu, že nemůže chodit na večírky.

Nebylo to poprvé, co byl relativně izolovaný. Ale předtím to vždycky bylo nějaké odlehlé místo, odkud bylo všechno daleko, možná s několika techniky, kteří celou dobu mluvili o místním odstínu pískovce nebo o úrovni vzdušné vlhkosti v dané zeměpisné šířce. Jenže tady, s Kellii, byl obklopen kypící komunitou, jejíž energie každý den plnila město rámusem a rozsvěcovala noc, a on byl od toho všeho odříznutý.

Dotkl se světélkujícího těla, její paže, jejího ramene. Lehká vibrace šířená vnějším povrchem e-pouzdra byla uklidňující. Pohnula se pod jeho prsty a přitiskla se k němu. Přes pole se dalo dosáhnout na všechno kromě jejích rtů, schovaných za pevnou bublinou, která jí kryla obličej.

Stáli na okraji města před budovou zaklenutou dvěma kupolemi a dívali se na sever k propletenci řeky, údolí a žuly. Venku se pohybovalo několik místních obyvatel, někteří pracovali, někteří si hráli s dětmi, někteří jen tak chodili. Moře na západě, za několika pahorky, bylo zářivé a chladivé.

„Miluju tě, Kellie,“ řekl.

Její tělo přitisknuté k němu se dalo do pohybu. Smála se.

„Co je na tom legračního?“

„V tuto chvíli máš omezený výběr,“ řekla.

„Já nevím.“ Vypnul své e-pouzdro. Dovnitř vtrhla vůně slaného vzduchu. Nádhera. „Včera jsem v parku viděl několik dobře vypadajících bulických žen.“

Chvění zmizelo spolu s jejím pouzdrem. „Já tě taky miluju, Digby,“ řekla.

„Rád bych tě viděl.“

„Možná dnes večer, jestli se budeš slušně chovat.“

Našel její rty. Několik okamžiků stáli mlčky a vychutnávali si jeden druhého. „Kellie,“ řekl, „moc bych chtěl, aby ses stala mou ženou.“

Ztuhla, jak ho současně táhla dopředu a odstrkovala od sebe.

Uvažoval, jestli už někdo někdy požádal o ruku neviditelnou ženu.

„Diggere,“ promluvila, „je to pro mě čest.“

To neznělo dobře.

„Ale nejsem si jistá, jestli by to fungovalo.“

Vypnul brýle a přízračná silueta zmizela. Zůstaly jen ty tmavé oči. „Nemusela bys odejít,“ řekl. „Neznamenalo by to konec tvé kariéry. Něco bychom vymysleli.“

Vítr od moře byl studený. „O to nejde.“

„Tak v čem je problém?“ zeptal se.

Přimhouřila oči. Už dávno si na oči bez těla zvykl a zjistil, že se v nich skutečně zrcadlí nálada a emoce. Vždycky si myslel, že se to děje jen v kontextu úplného obličejového výrazu. „Diggere, moc ráda bych si tě vzala…“

„Ale?“

„Nemám zájem o žádné krátkodobé ujednání. Nechci se ti zavázat a za několik let zjistit, že se všechno změnilo a my jdeme každý svou cestou.“

Stáhl ji zpátky do náruče. Veškerý odpor byl pryč a Dig si s překvapením uvědomil, že Kellie má zvlhlé tváře. „Chceš, abych podepsal, že smlouvu obnovím?“

Zamyslela se nad tím. „Ne,“ odpověděla. „To bych nežádala. Stejně by to k ničemu nebylo. Prostě…“ Zachvěla se. Zdálo se, že se to k ní nehodí. „V naší rodině nevěříme na polovičatá řešení. Buď se zavážeš, nebo ne. Když se zavážeš, nečekej, že jestli si to za pět let rozmyslíš, potřesu si s tebou rukou a řeknu: budeme přátelé.“

V té chvíli ji už držel pevně. A hrozně moc ji chtěl vidět, ale kolem se pohybovalo příliš mnoho Bulíků. „To by se nikdy nestalo, Kellie. Já tě miluju. Chci, abys byla mou ženou. Navěky. Žádné volno. Žádné vyprchání smlouvy.“

„Víš to jistě?“

„Vím.“

„A budeš to cítit stejně, až přijedeme domů?“

„Samozřejmě.“ Přitiskl své rty na její. „Máš tvrdou slupku.“

„Ano, mám. A jestli cokoli z toho nemyslíš vážně, cena bude vysoká.“

Kromě toho, že rozmisťovali snímače, se také toulali po městech a zaznamenávali vyryté symboly, sochy a architekturu, všechno, co jim připadalo zajímavé. V Mandigolu našli muzeum plné artefaktů vykopaných zpod existujících měst. Takže existovali buličtí archeologové.

Našli několik akademií nebo univerzit, z nichž ta největší se nacházela v Kulnaru, domově Makao. Mirkap, ostrovní město, které bylo fakticky součástí T’Mingletepu, hostilo koncerty téměř každou noc. Několik jich nahráli, některé čistě instrumentální, při některých vystupovali zpěváci. Bulíci mimochodem rozpětím svých hlasů nijak nezaostávali za lidmi. Zdálo se, že Collingdale a jeho lidé na al-Džaháním hodnotí hudbu místních obyvatel příznivěji než Digger a Kellie.

Sledovali závody plachetnic v Hopgopu na severovýchodním pobřeží a dráhové závody v Sakmarungu. Na všech těchto místech vládly kavárny. Všichni se na konci dne uchýlili do různých bister a hospůdek a večery ubíhaly ve smíchu a hovorech.

Život na šíji byl příjemný. Země byla plodná, moře plné ryb, a nevypadalo to, že by někdo musel příliš těžce pracovat.

„Existují přibližně stejně dlouho jako my,“ poznamenal Digger v jednom z hlášení pro al-Džaháního. „Ale z hlediska techniky nedošli nikam. Má někdo vůbec nějaké vysvětlení?“

Neměli. U Collingdalea bylo několik lidí, Elitzabeth Maddenová a Jason Holder, kteří se domnívali, že Bulíci jednoduše nejsou moc chytří. Argumentovali, že když dovedou používat nástroje a stavět města, neznamená to, že jsou schopní průmyslové revoluce.

Ale i když nedosáhli technického pokroku, politicky si vedli dobře. Všechna města měla zastupitelskou vládu, třebaže mechanismus se místo od místa lišil. Sakmarung měl jediného vrchního správce, jehož vybíralo ze svých řad parlamentní těleso. Sloužil (nebo sloužila) dva místní roky a za žádných okolností nemohl úřad zastávat znovu. Parlamentní těleso se volilo svobodnou volbou občanů. Collingdale se domníval, že volební právo mají všichni, ale tato otázka zůstala zatím otevřená.

Mandigol zaujal klasický spartský přístup: měl dva správce se stejnou mocí, kteří se zřejmě navzájem hlídali. Brakel volil parlament a výkonnou radu, ne nepodobnou světové vládě doma. Neprojevovaly se žádné náznaky politických nepokojů, žádné sklony k válčení, na ulicích nebyli žádní nuzní Bulíci.

Celkově vzato si vedou poměrně dobře, pomyslel si Digger. Samozřejmě se hodí, když si člověk může cestou domů natrhat jídlo ze stromů. 

„Možná to odpovídá té Toynbeeho myšlence,“ řekl Digger.

„Kdo je Toynbee?“

„Historik z dvacátého století. Myslel si, že aby se civilizace vyvíjela, musí být ve správném prostředí. To prostředí musí být náročné, ale ne tolik náročné, aby každého zdrtilo. Proto najdeš pokrok v Číně a Evropě, ale ne v Mikronésii nebo na Sibiři.“

Jenže Bulíci nebyli lidé. A kdo mohl vědět, jaká pravidla platí tady? Ale představení, parky, chrámy, večery ve městě – Bulíci působili v tolika ohledech jako lidé! Jsou tím, čím bychom se možná rozhodli být my, napadlo ho, kdybychom mohli. 

Ale v čem bylo to tajemství?

Uměli se hádat a rvát. Několik potyček viděl. Měli zloděje. Zamčené dveře v knihovnách a na jiných místech, kde se přechovávaly cenné předměty, to dokazovaly. Ale jejich ženy nepřemýšlely o tom, jestli mohou v noci chodit po ulicích. A neměli žádné armády.

„Jejich společnost není dokonalá,“ prohlásila Kellie. „Jenže mnoho věcí dělají správně.“

„Mohla by to způsobit DNA?“ zeptal se.

„Myslíš mírový gen?“ Pokrčila rameny. „Netuším.“

„Myslím gen inteligence. Technika netechnika, začínám přemýšlet, jestli nejsou chytřejší než my.“

Na vršcích kupolí stály dvě sochy. Vypadaly jako zpodobení dvou božských bytostí, které viděli v chrámu v Brakelu: postarší bůh, ten, který držel svitek, a mladá žena s hudebním nástrojem. „Mysl a cit,“ navrhla Kellie.

Všechny chrámy, které viděli – zdálo se, že každé město má jeden a několik jich stálo na venkově –, byly zastřešené, ale jinak nebyly chráněné před živly. Do chrámu bylo možné vstoupit v kteroukoli denní nebo noční dobu.

Mezi sloupy, které dvě kupole podpíraly, přecházelo jen několik návštěvníků. Zdálo se, že bohové tady mají přiděleno samostatné bydlení. Seděli, stáli, nebo v několika případech spočívali na lavicích. Výsledný dojem byl méně odtažitý a majestátní, než s jakým se setkali jinde. Toto byli bohové doma, všední a ležérní, jako by říkali: pojď dál a napij se.

Na stěnách byli vyobrazeni, jak pomáhají dětem přebrodit řeku, uklidňují rozbouřené moře, zvednutou pochodní ukazují cestu poutníkům ztraceným v lese. To byla Lykonda s rozprostřenými křídly, aby své svěřence chránila před nočním chladem. Ze svitků se o ní mnoho nedozvěděli. Byla popisována jako ochránkyně nebeské říše, ale nevěděli, proč ten vznešený titul zastává. Byla opatrovnicí poznání, zastánkyní slabých, ochránkyní poutníků. Zachovej se k cizinci špatně a budeš se zodpovídat Lykondě. Jinde našli smějícího se boha, který byl očividně zachycen při tom, jak vypráví anekdotu skupině smíchem zkroucených Bulíků.

„Když bůh vypráví vtip, kdo by se nesmál?“ zašeptala Kellie.

Další bůh, jehož jméno neznali, třímal meč.

„Podívej!“ Kellie se před vlysem zastavila. Bůh měl válečnou přilbici, v jedné ruce držel žerď s vlající korouhví a ve druhé zdviženou zbraň. Vypadal vztekle, obklopený démonickými stvořeními, která se k němu stahovala. Útočníci byli vyzbrojení oštěpy a palicemi. Hrubé zbraně.

Digger zatajil dech.

Ta démonická stvoření… vypadala dostatečně lidsky. Jako ta postava na okřídleném nosorožci.

„Nosy mají trochu dlouhé,“ promluvila Kellie do nenadálého ticha.

Stejně jako končetiny. A spíš než nehty měli drápy. Rozcuchané vlasy jim splývaly na záda. Z jejich výrazů čišela zlomyslnost a zrada. Byli to muži i ženy a velice se podobali démonům, jaké bylo možné najít na obrazech z patnáctého století.

„My už jsme tady byli?“ zeptal se Digger.

Skupina ptáků se rozlétla ze stromu do všech stran, znovu se seskupila a s třepetáním křídel zmizela západním směrem.

„Podívejme,“ řekla Kellie. „Asi už víme, proč s křikem utekli do noci, když ses ukázal.“

Terén se za chrámem zvedal členitou krajinou ke Skatbronám, to bylo bulické jméno nikoli pro jedno pohoří, ale pro celý hornatý sever. Na dolních svazích stál občas nějaký dům a bylo tam několik sadů. Modul nechali na odlehlém skalisku.

Kellie jej přivolala a nastoupili přímo v chrámovém okrsku, riskovali. Pravou stranu však nechala obrácenou k moři, aby nikdo neviděl, jak se otevírá přechodová komora.

Vlezli si dovnitř a zavřeli průlez. Kellie s nimi vzlétla a zamířila zpátky ke skalisku. Digger vypnul své systémy a po přistání si nadšeně dal horkou sprchu, převlékl se a padl do svého křesla. Poté, co se v koupelně vystřídala Kellie, Bill naservíroval večeři. K jejímu potěšení Digger vytáhl ze zásob na Jenkinsovi svíčky a láhev červeného vína. „Proč jsem si myslela, že si nepotrpíš na romantiku?“ řekla.

„Romantika byla moje studijní specializace,“ řekl. „Proto mě celá ta léta ženy tak vytrvale nahánějí.“

„Naprosto chápu. Nalij to víno!“

Byl by dal přednost šampaňskému, ale jejich malá zásoba byla už skoro pryč. A pro tu příležitost by se hodilo něco elegantnějšího než sekaná, ale modul měl svá omezení. Naplnil jim skleničky, zapálil svíčky a přednesl přípitek na svou krásnou snoubenku. Zakryli průzory, aby se žádné světlo nedostalo ven, a užili si večer, o němž Digger věděl, že mu zůstane v paměti navždy.

Další noc přelétli nad město.

Digger miloval lety v neviditelném stroji. Světla uvnitř nechávali ztlumená, a když vyhlédl ven, nebyla tam žádná křídla a žádný trup. Připomínalo mu to dobu, kdy byl malý kluk a jezdil magnetickými vlaky z Philadelphie do Wildwoodu v New Jersey. Cestou překonávali řeku Delaware po mostě, jehož oblouky, nosníky a podpěry nebyly z vnitřku vlaku vidět. Digger (tenkrát ještě Digby, a žádné nesmysly kolem toho), který seděl naproti svým rodičům, se rád díval ven na oblohu a řeku a představoval si, že vagon tam není, představoval si, že je orel. Bylo to už dávno a on o těch jízdách, o těch letech, nepřemýšlel třicet let.

Světla města byla na lidské poměry slabá. Tu a tam olejové lampy. Svíčky. Několik otevřených ohňů. Přesto byla hřejivá a vábivá, osvětlovala kouzelné místo. Místo, kam by se chtěl jednou vrátit, až bude krize překonána.

Tu noc hráli Romea a Julii a měli je dávat ještě tři další večery. Ve skutečnosti zněl titul Baranka a byl to opravdu příběh milenců ze znepřátelených rodin. Baranka byl dívčin otec, vykreslený jako v podstatě slušná, neústupná postava, jež se nedokáže přenést přes svou zášť vůči těm, které vnímá jako nepřátele.

Jelikož hru četl v jazyce, který ještě zdaleka neovládal, nedokázal Digger její kvalitu posoudit, ale ohromilo ho, do jaké míry se zabývá známými otázkami. Když se o tom zmínil před Kellii, připomněla mu, jak mluvili o tom, že smysl pro humor je pro inteligentní tvory univerzální, a vyslovila teorii, že i z těch nejcharakterističtějších univerzálností se může vyklubat naprogramovaná hloupost.

Digger uvažoval, jestli je možné, že se překlad jednou bude hrát v New Yorku a Berlíně.

„Jak se cítíš?“ zeptala se po dlouhém mlčení.

„Dobře.“ Myslel si, že mluví o jejich čerstvém stavu.

„Vážně?“ řekla, jako by ji to překvapilo.

„O čem to vlastně mluvíme, Kel?“

Zahrnula ho širokým úsměvem. „Jaké to je být nepřítelem bohů?“

„Aha!“ Vytáhl snímek reliéfu. Podobnost s lidmi byla zlověstná. „Vlastně ne tak dobře.“ Maličko zvýšil hlas.

„Jestli tam někde posloucháte, ať jsem udělal cokoli, nemyslel jsem to zle.“

Kellii se rozzářily oči. „Ty si myslíš, že tady někde jsou tvorové podobní lidem?“ zeptala se.

Zamyslel se nad tím. „Nevím.“

„Tak mě napadá, že jestli jsou, ten mrak by pro ně mohl být darem z nebes.“

„V jakém smyslu?“

„Pokud by vyhladil Bulíky, mohl by smazat tabuli pro druhou vlnu.“

„Opice.“

„Ano. Možná.“

„Podle toho, jak to vypadá, si nemyslím, že by to bylo vylepšení,“ prohlásil.

Přistáli a procházeli se mezi davy. Dokonce zašli do bulické kavárny, vypnuli e-pouzdra a zpívali s hosty. Byla to skvělá zábava a Digger toužil, aby mohl vypnout také optický maskovač a říci jim, že tam s Kellii jsou a rádi se pobaví jako všichni. Navzdory své izolaci si z toho udělali zvláštní večer. Nakonec, když na oblohu znovu vyšla omega a světla zhasínala, se vrátili do modulu a odletěli zpátky na skalisko. Stálo nad chrámem, rozeklaná skála se strmými stěnami spadajícími na všechny strany. A ve světle velkého měsíce bylo nádherné. Dál na severu střídal kopce a hřebeny temný les. Město bylo tiché, o málo víc než několik skomírajících světélek uprostřed noci.

Vystoupili z modulu. Od západu vanul ostrý vítr a Bill předpovídal, že někdy v časných ranních hodinách bude pršet. Jenže když je člověk bezpečně schovaný uvnitř Flickingerova pole, nijak zvlášť na tom nezáleží. Když se přihnala bouřka, byli ještě venku. Byl to vzrušující pocit nechat se zastihnout větrem a deštěm, pod sebou mít chrám a po boku Kellii, která se pevně drží. Ale když oblohu prořízl první blesk, usoudili, že situace si žádá opatrnost. Ještě chvilku zůstali v objetí a Digger jí vypnul pole. Než stačila zareagovat, byla celá mokrá.

Odstrčila ho a rozběhla se k modulu.

Šťastně vyrazil za ní a dálkovým ovladačem rozsvítil navigační světla. Její šaty zprůsvitněly.

Byla ještě tma, když se úplně probudil. Zaposlouchal se a zaslechl zvuk přicházející z dálky.

Hlasy.

Zpěv.

Kellie spala vedle něj. Opatrně ze sebe sundal přikrývku a vstal, ale zevnitř nic neviděl. Navlékl si e-pouzdro a vyšel ven do noci. Přicházelo to z chrámového okrsku.

Došel k okraji skaliska a podíval se dolů. Byly tam pochodně a pohyb. A zpěv.

Ale nedalo se poznat, co se děje.

Zkušenosti, které s Bulíky měl, mu říkaly, že to nejsou zrovna ranní ptáčata.

Vrátil se dovnitř a probudil Kellii.

Byli to dva Bulíci v černých kápích a hábitech, vedení dalším v bílém. Okamžitě to zapůsobilo jako déjá vu – už jsou tady zase, kde je oštěp? A skutečně tam byl, mořil se s ním nosič.

Dav se rozrostl. Někdo hrál na píšťaly a pochodující zpívali, i když Digger dokázal zachytit jen tu a tam nějaké slovo. „Temnota. Spravedlivost. Tvoje velebnost. Pomoz!“ 

Pomoz?

Pomoz nám postavit chrámu novou střechu?

Pomoz nám v těžké hodině?

Byli natlačení k sobě. Digger a Kellie si zachovávali obezřetný odstup.

Tři postavy v hábitech vykročily po jedné z cestiček. Držely jednotný krok, ne sice s vojenskou přesností, nicméně secvičeně. Dav se zařadil za ně. Odhadoval počet přítomných na několik set. Přidávali se ke zpěvu a projevovali větší nadšení.

Déšť ustal, obloha se vyjasnila a hvězdy byly zářivé a ostré.

Procesí překonalo kousek lesa a nakonec vyšlo na pláž. Když tam dorazil Digger, který se držel s odstupem vzadu, tři první už shodili z nohou sandály a postoupili několik kroků do příboje. Vytvořili půlkruh. Ten v bílém vypadal starší než ostatní a na hlavě měl bílý klobouk s širokou střechou.

„Stvoření…“ 

Přihlížející ztichli. Všichni se drželi mimo vodu.

„…noci…“ 

Diggerovi najednou došlo, že si nevzal snímač. Neměl to jak zaznamenat.

„… odejdi…“ 

Přiblížili se co možná nejvíc, přičemž sestoupili na mokrý písek, ve kterém zanechávali stopy. Ale byla příliš tma, než aby si toho někdo všiml.

Pochodující hleděli na moře.

Ne, vlastně hleděli nahoru. Na černou skvrnu, která klesala k severozápadnímu obzoru.

„…v těžkém čase…“ 

Přivalila se dlouhá vlna a ten v bílém se přes její hřeben nadnesl.

Zvedl paže a noc ztichla. Několik okamžiků stál a Diggerovi se zdálo, že váhá. Pak postoupil ještě o jeden, dva kroky dál. Nosič se objevil vedle něj a podal mu oštěp. Uchopil jej a zvedl do výšky. Rty se mu pohybovaly. Chvěly se.

Každou chvíli přicházeli další Bulíci, někteří z chrámového okrsku, další z druhého konce pláže. Ale všichni mlčeli.

Namířil oštěp směrem k omeze, několikrát jím bodl a předal zbraň jednomu z ostatních. Pak, jak Digger s narůstajícím zděšením sledoval, vykročil proti vlnám. Hábit mu začala nadnášet voda, až nakonec nadnášela i jeho. A najednou plaval, zápasil s příbojem, aby se dostal dál. Moře se ho snažilo odtlačit dozadu, ale on postupoval dál, až se konečně dostal za převalující se vlny.

Pokračoval v plavání ještě několik minut.

A pak zmizel.

Ten, který převzal oštěp, si sundal svrchní oděv a odkryl tak bílou kápi a hábit. Zvedl zbraň nad hlavu a zavolal na Tarise, ochránce světa.

„Prosíme tě, abys přijal naše (něco). A ochraň nás před T’Klot. Dírou. Omegou. Malio odnáší naši prosbu do tvé božské přítomnosti. Prosíme tě, vyslyš ho a natáhni ruku v tomto těžkém čase.“

KNIHOVNÍ ZÁZNAM

„Věřit v Boha je jako mít děti, brát léky, jíst nebo provozovat kteroukoli z tisíce jiných naprosto racionálních lidských činností. Při aplikaci v malých dávkách je mnoho důvodů, proč to doporučit. Člověk si jen musí dávat pozor, aby to nepřehnal.“

– Gregory MacAllister,

„Kluzký svah“,

Padni komu padni, 2227. 

kapitola 27

Na palubě al-Džaháního,

v hyperprostoru,

středa 17. září.

Na cestě šest měsíců a tři dny. Collingdale čekal, že v té době už jeho lidé budou lézt po zdech. Ale zvládali to dobře. Byla pravda, že z původního nadšení trochu ubylo, ale možná to bylo tím, že z proudu dat přicházejících z Jenkinse se toho už nedalo vyrýžovat tolik. V podstatě získali rozsáhlý slovník a pochopili syntax. Odtud už bude zvládnutí jazyka otázkou především výslovnosti a nuancí.

Jakmile měli jazyk v malíčku, Judy omezila požadavek na výhradní používání buličtiny. To omezení jim přineslo jisté významné výhody, ale rychle ztratilo své kouzlo a přes počáteční kompromisy začalo napínat vztahy mezi Široni kulp a ostatními pasažéry. Při rekordně dlouhém nepřetržitém letu to prostě nebyl dobrý nápad. A tak se lingvisté nadále omezovali na buličtinu ve studovně, ale už dávno mohli používat jazyk, jaký chtěli, za předpokladu, že budou buličtinu považovat za svou mateřštinu a uchylovat se k ní jako ke zvolenému jazyku.

Fungovalo to dobře.

Krátké napětí, které se objevilo, znovu opadlo, bulické vtipy ztratily pichlavost a Collingdale si všiml, že zášť, kterou si vůči němu a Judy všichni na palubě vypěstovali, zeslábla.

Tak! A máš to… Jak ale vysvětlil Alex a několika dalším, Judy měla svůj úkol, a jazyková politika byla nejlepší cestou, jak zajistit jeho splnění.

Z materiálů v knihovně získali několik bulických aforismů, které byly vylepené ve studovně na stěně. Se svým sousedem jednej spravedlivě. 

Pomáhej slabým. 

Buď laskavý na všechny. 

Všichni byli vyzváni, aby ke sbírce přispěli, a Collingdale se zastavil, aby připsal jeden, na který narazil ve stati o učení Omara Kúma. (To první jméno vyvolalo úsměv. Byl mezi Bulíky také nějaký Frank? Nebo Harriet?)

Poučka, kterou ke sbírce přidal, zněla: „Nepřijímejte žádné tvrzení bez důkazu.“

Líbilo se mu to. Kde je důkaz? Já jsem z Missouri. 

Jak poklidná by byla historie jeho planety, kdyby ta myšlenka byla všeobecně přijímána? Přesto titíž tvorové vyháněli démony a připustili, aby jeden z nich vstoupil do moře ve snaze zapudit mrak. Nebylo třeba velké analýzy, aby se potvrdilo, že o to šlo při tom hloupém obřadu, kterému Digger přihlížel.

Ale lidé taky nebyli příliš logičtí.

Několik okamžiků tam stál a seznam si prohlížel. Užívej si života, protože není věčný. Vše, co dává rozkoš, aniž by to zraňovalo jiné, se má vyhledávat, ale ať žádná rozkoš nezakoření natolik, aby přemohla rozum. Vyvarujte se závislostí: podstatou dobrého života je svobodné uplatňování vůle, řízené rozumem. 

Vyvarujte se závislostí…

Judy mluvila o případném publikování. Důvtip a moudrost Bulíků. Jednou by z toho mohl být bestseller.

Obdivoval jejich utilitářský přístup k životu. Krása se rovnala určité jednoduchosti. Forma se přizpůsobovala účelu. Žádné ozdůbky. Nikdy by nesouhlasili s renesančními katedrálami nebo se zámečky v Main Line. Dobře si všímej, co je důležité, a nezapleť se do nicotností. 

Připadalo mu to prozaické. Ale bylo to zvonivě průzračné a chyběl tomu puritánský pocit viny, který by měl takový kodex na Zemi. Když něco pokazíš, sprav to a běž dál. Neplač kvůli tomu, co není ve tvé moci. 

Přijmi odpovědnost. Nepřiváděj na svět nikoho, koho nejsi připraven milovat a živit. 

Uvažoval, jak se to společnosti, která sex nijak neomezuje, daří.

Jedna z lingvistek se zamilovala do Eda Paxtona, matematika, a kapitán je oddal. Collingdaleovi připadali matematici odjakživa nudní, systematičtí, bez fantazie. Nedokázal pochopit, proč by si někdo chtěl někoho takového vzít. Uvažoval, proč evoluční síly to plemeno nenechaly vymřít.

Paxton se zdál být typickým příslušníkem toho kmene, přesto dobyl srdce Marilyn McGeeové, atraktivní blondýnky, která měla zálibu ve vyhrávání lodních turnajů v šachu.

Další svatba byla na cestě, tentokrát mezi dvěma lingvisty. Mluvilo se o bulickém obřadu. Digger několik svateb, k nimž na šíji došlo, nahrál, takže vzory měli. A Judy už kapitánovi navrhovala kostým. Všichni zúčastnění budou potřebovat patřičně stylizovaný klobouk a jedinou plánovanou změnou bude náhrada židovsko-křesťanského boha za Tarise, Zoniu a Holena.

Několikrát také vyzkoušeli bulické skupinové zpěvy. Všichni si je velice oblíbili. A zinscenovali dvě dramata místních obyvatel.

Judy získala osm bulických dramat ze svitků a dvě další z Diggerových záznamů. Dvě byly tragédie v antickém smyslu, ostatní byly jako něco od bratrů Bainesových, se spoustou gagů, při kterých postavy narážely do zdí, byly přistihovány in flagranti a neustále padaly.

Do představení se často zapojovalo obecenstvo. Při jednom přeskočila rvačka na jevišti do předních řad, kde se příznivci pustili do bitky. Postavy se honily uličkami. Jedna komedie byla jakoby přerušená, když hlavní uličkou proběhli lupiči prchající před úřady s pytli mincí. Jeden z banditů hodil svou kořist divákovi, na kterého se pak úřední vykonavatelé vrhli a odtáhli ho. Diváci to milovali a lidským pozorovatelům nějakou dobu trvalo, než poznali, že je to všechno nacvičené.

Jiné představení mělo v zadní části divadla ošetřovnu. Občas, když někdo na jevišti upadl, nebo narazil do křesla, herci zavolali: „Gwala timbo!“ což se dalo přibližně přeložit jako zdravotníci. Nato gwala timbo přiklusali dopředu s nosítky a dlahami, sebrali zraněného, bez velkých cavyků ho hodili na nosítka a zase odběhli, přičemž pacienta zpravidla vyklopili. Bylo to k popukání.

Rád by strávil večer v bulickém divadle spolu s Mary.

Viděli také tři pohřby. Zemřelí byli zabalení do pláten a v přítomnosti rodiny a přátel pohřbení do země. Truchlící nepropukali v pláč ani nejevili jiné známky hysterie, i když několika bylo třeba na odchodu pomoci a dva zkolabovali úplně.

Collingdale a lingvisté obřady pozorně poslouchali. Ve dvou došlo na prosby o požehnání od bohů, a ve třetím se náboženské odkazy neobjevily vůbec. Při žádném z nich ani po něm se nemluvilo o tom, že se zesnulý odebral do lepšího světa, což přivedlo lidi k podezření, že Bulíci na posmrtný život nevěří. Dal pokyn Judy, aby doporučila svým lidem nezmiňovat se o této skutečnosti v osobních zprávách zasílaných domů. „Nemá smysl dráždit misionářskou společnost,“ řekl.

Podařilo se jim také interpretovat nápisy, které Jack a Digger při své první návštěvě zahlédli na stěně učebny. Bylo to poměrně obtížné, protože znaky byly stylizované. Ale říkaly: UVAŽUJ SAMOSTATNĚ a UKAŽ MI DŮKAZ.

Měli záznam jedné hodiny, při ní se žáci učili základy aritmetiky. Pracovali s dvanáctkovou soustavou. Což znamenalo, že 14 + 15 = 29, ale ve výsledku je ve skutečnosti 33 položek. Ed mu to vysvětlil, ale Collingdalea z toho rozbolela hlava a jednoduše to odkýval, když se ho Ed zeptal, jestli tomu rozumí. Ve skutečnosti to stejně nebylo nijak zvlášť důležité.

Udělalo na něj dojem, že gramotnost je zřejmě všeobecně rozšířená. To nebyl malý úspěch, když člověk vzal v úvahu nedostatek materiálů ke čtení.

Existovala třída kněží, jejíž aktivity Digger při několika příležitostech zaznamenal.

Uvažuj samostatně. 

O oběti učiněné v Samiusaru nebyl žádný obrazový záznam. Digger řekl, že se jí účastnilo několik stovek místních obyvatel. Docela malá návštěva, když se nad tím člověk zamyslel, ve městě, jehož počet obyvatel odhadovali kolem třiceti tisíc.

To bylo jedno procento při obřadu, jehož smyslem bylo vyprosit si záchranu města. „Vychází mi z toho,“ prohlásil Frank Bergen, „že tihle tvorové neberou náboženské závazky moc vážně.“

Jedním z aspektů života na Lookoutu, který Collingdalea znepokojoval, byla otevřená sexualita. To mu připadalo ještě podivnější než duchovní, který odešel do oceánu. Ve většině měst se daly téměř každou noc najít naplánované orgie. S tabulemi, které zvaly účastníky, aby se zastavili. Bulíci už nevypadali jako ta blažená neviňátka z prvních dnů.

Hutch to také překvapilo a řekla mu, že by to prozatím nejraději pohřbila, ale zpráva se mezitím dostala ven. Řada politiků a náboženských vůdců vyjádřila, že jsou v šoku. Co je to za společnost, když se mohou na radnici organizovat orgie? Nebylo divu, že neměli čas válčit.

Hutch měla za to, že široká veřejnost to bere jako normální záležitost.

Ještě stále si ve studovně prohlížel bulické aforismy, když se ozval Bill. „Máš zprávu, Davide,“ řekl. „Z Hawksbilla.“ 

Julie Carsonová byla hyperletovou komunikací přibližně půldruhé hodiny daleko.

Na jedné z obrazovek se rozsvítil znak Hawhsbilla, vzápětí se tam objevila Julie. „Dave,“ řekla, „chtěla jsem poděkovat za ten materiál o Bulících. Vzděláváme se. Mimochodem, Whit se snaží naučit se jazyk, ale myslím, že mu to moc nejde.“

Collingdale ucítil nenadále otřes a uslyšel, že vytrvalý hukot energie v přepážkách změnil tón. Zesílil. A ztratil pravidelnost.

„On si myslí, že jsou vyspělejší než my.“ Julie se usmála. Alespoň si to myslel. Její obraz se rozpadl, znovu se poskládal a začal rolovat. „Tvrdí, že mají menší sklony k násilí a nejsou tak posedlí sexem. Dívala jsem se, jak do sebe strkají na ulici a nepřišlo mi to, že by měli menší sklony k násilí. Jenom to vypadá legračněji, když upadnou.“ 

Obrazovka pohasla. Ozval se hlas kapitánky. „Prosím, nasaďte si všichni bezpečnostní pásy. Za necelou minutu uskutečníme skok. Opakuji…“ 

Na Collingdalea padla úzkost. K Lookoutu jim zbývalo ještě deset týdnů.

ARCHIV

„Nyní už víme, že tvorové, o nichž média tak vesele mluvila jako o Bulících, s veškerou nevinností a čistotou, kterou to slovo naznačuje, ve skutečnosti uctívají pohanské bohy, provozují obdoby lidských obětí a oddávají se nevázanému sexu. Margaret, takové chování je šokující, naprosto neuvěřitelné. Ukazuje absolutní zvrácenost protokolu o nezasahování. Mají tito nešťastní tvorové duši? Samozřejmě, že ano. Jinak by nehledali svého Stvořitele. Jsou však vedeni na scestí a je třeba jim ukázat pravdu. Vyzývám všechny, kteří se dnes dívají, aby se spojili se svým zástupcem v Kongresu, napsali Radě, požádali, aby byl protokol prohlášen za neplatný a nulitní.

Když se nad tím zamyslíte, Margaret, pro mnoho z nich je už příliš pozdě. Postihne je katastrofa obrovských rozměrů a velké množství z nich předstoupí před svůj soud zcela nepřipravených. Máme povinnost jednat a já mám pocit, že jestli to neuděláme, staneme se podílníky na jejich vině.“

– Reverend George Christopher,

Hodina ve svatostánku. 

kapitola 28

Na palubě al-Džaháního,

středa 17. září.

Znovu byli pod hvězdami.

„Bez šance?“ zeptal se Collingdale Alexandry. Prosil ji, požadoval po ní, aby něco vymyslela.

„Je mi to líto, Davide,“ řekla. „Je kaput.“

Pohybovali se rychlostí 20 000 kilometrů za hodinu. Plazili se. „Co kdybychom to prostě zkusili? Jednoduše skočili zpátky. Uvidíme, co se stane.“

Alexandra byla přibližně průměrného vzrůstu, sahala Collingdaleovi možná po ramena. Neměla vystupování některých jiných kapitánek, které znal, neuměla to, aby z jejího hlasu zazněla ocel, když bylo třeba, a neměla ani přísný pohled Priscilly Hutchinsové, který člověka varoval, přibrzdil. Nicméně řekla ne a on pochopil, že nehodlá loď ohrozit.

Byla plavovlasá, měla hezkou tvář – krásná nebyla, ale byl to typ ženy, u níž člověk věděl, že jí může důvěřovat, pokud se ocitne v potížích. Za normálních okolností byla příjemná, pohodová, přizpůsobivá. „Obejít pojistku by znamenalo vážně ohrozit loď a pasažéry, a my to neuděláme,“ řekla.

Neviděl mnoho prostoru k manévrování. Několik minut snášel argumenty, než zdráhavě ustoupil. „Měl bych to oznámit Julii.“

„Na Hawksbilla jsem už zprávu poslala. Měli by ji dostat zhruba…,“ ověřila si čas, „za hodinu.“

„Co Hutch?“

„Říkala jsem si, že to budeš chtít udělat ty.“

Jistě. Katastrofální novina.

Nejdřív musel informovat pasažéry. Udělal to z můstku. Řekl jim, co nepochybně už vytušili: že uvázli ve vesmíru, pomoc přijde, ale veškeré šance, že by dolétli k Lookoutu, jsou pryč. „Je mi to líto,“ řekl. „Riskli jsme to a zdá se, že to nevyšlo.“ Odmlčel se a bezradně pokrčil rameny. „Zatím nevím jistě, jak tady budeme dlouho. Broadside byla vyrozuměna. Pošlou záchrannou výpravu, ale kapitánka mi řekla, že potrvá v nejlepším případě několik týdnů, než se k nám dostanou. Takže si všichni udělejte pohodlí.

Mimochodem, měl bych dodat, že žádné nebezpečí nehrozí.“

Hutch poslal tu špatnou zprávu ze své kajuty, nijak to nerozváděl, omezil se na fakta. Havárie motoru. Nikam neletíme. Ohlásili jsme to na Broadside. Všichni jsou v bezpečí. Vzduchu a jídla máme dost. Snažil se říkat to pozitivně, protože věděl, že ji ta zpráva těžce zasáhne. Samozřejmě nemohla nic dělat. Byla příliš daleko. Tentokrát nebudou žádní králíci z klobouku jako na Deepsix a na čindim. 

Další zpráva byla pro Jenkinse. „Diggere, nepřiletíme. Bouchly skokové motory. Pokusím se zařídit, abych se dostal na Hawksbilla. Ale raději počítejte s tím, že všechno je na vás. Musíte najít způsob, jak Bulíky přesvědčit, aby opustili města, než mrak udeří.“

Pak se zamyslel nad tím, co chce říct Julii. Začal tím, že zavolal Alexandru, která byla na můstku. „Jestli je požádáme, aby sem přiletěli, ztratí tolik času, aby to ohrozilo misi?“

Alex vypadala unaveně. „Těžko říct, Dave. Pokud budou mít štěstí a najdou nás hned, neměl by to být problém. Jenže skoky jsou nepřesné. Víš to stejně dobře jako já. A obzvlášť za těchto okolností.“ 

„Jaké okolnosti máš na mysli?“

„Jsou už v hyperprostoru. Budou muset vyskočit, zjistit, kde jsou, nastavit nový kurz a přiletět k nám.“ 

Kruci! Vyhlédl ze svého okénka na hvězdy. Viděl Tyrolský mrak, který měl podle Melindy Parkové sto světelných let v průměru a byl plný hořícího plynu a mladých hvězd. Při současné rychlosti by al-Džahání potřeboval pět milionů let jen na to, aby přeletěl z jednoho konce mraku na druhý. „Díky, Alex,“ řekl.

Přepnul na UI. „Bille, zpráva pro Hawksbilla.“

„Jsem připravený zaznamenat ji, Davide.“ 

Hawksbill byl nákladní loď s celkovou kapacitou dvou cestujících. Dva už tam byli. Marge budou potřebovat, takže Whitlock bude muset přestoupit na al-Džaháního, vyměnit se s Collingdalem.

Jak to u všech všudy měl říct? Julie, vypadá to, že al-Džahání je mimo hru. Potřebuji, abys mě naložila. Vím, že s místem je problém, ale básníka ve skutečnosti nepotřebujeme. 

Ne, nejlepší bude Whitlocka neurážet. Vypadalo to, že Julii je sympatický.

Sepsal si své myšlenky, udělal několik úprav, aktivoval systém a přečetl jí to. Snažil se, aby to působilo spontánně. Pak řekl Billovi, aby zprávu odeslal.

Potom vypátral Judy. „Měli bychom všechny shromáždit,“ řekl. „Potřebujeme si promluvit.“

Nálada na lodi byla pochmurná. Pocit zklamání přiživovala nejen vnímaná důležitost mise, ale také hloubka osobní angažovanosti. Tito lidé investovali rok a půl svého života. Jeho skupina lingvistů, jeho Bulíci, pracovala sedm měsíců na tom, aby si osvojila jazyk. Dokázala to, skutečně věřila, že přiletí na Intigo a zachrání desetitisíce místních obyvatel. Ostatní, starší členové výpravy, horní vrstvy, před sebou měli jedinečnou příležitost, šanci pozorovat zánik fungující mimozemské civilizace.

„Co jim řekneš?“

Než mohl odpovědět, komunikátor na zápěstí se mu rozvibroval. „Collingdale,“ řekl.

„Dave?“ Alexandřin hlas. „Mám tady nahoře delegaci tvých lidí.“ 

Pohlédl na Judy. „Ty o tom něco víš?“

Zavrtěla hlavou. „Ne.“

Na můstku platil zákaz vstupu, s výjimkou několika určených osob nebo pozvaných. Byl považován za jediné místo na lodi, kam se kapitán může schovat před společenskými povinnostmi. Když tam přišli Collingdale a Judy, všech jedenáct jejich lingvistů se už mačkalo uvnitř nebo postávalo u otevřených dveří.

Harry Chin se pokusil vzít si Judy stranou.

„Až vyklidíme můstek,“ řekla ostře.

Ale Harry nejevil známky, že by se chtěl nechat odbýt. „Poslyš, investovali jsme do toho příliš mnoho, než abychom tady teď jenom seděli.“

Collingdale nebyl nikdy dobrý autoritář. Ve skutečnosti měl s obtížnými případy poměrně málo zkušeností. Lidé, které vedl při předchozích misích, byli vždycky zralí profesionálové. Člověk jim řekl, co potřebuje, a oni to udělali. Občas možná zpochybnili jeho autoritu, ale odehrávalo se to v mírném tónu. Tohle působilo jako vzpoura.

Ale Judy nezaváhala ani na okamžik. „Poslouchejte,“ zvýšila hlas, aby ji všichni slyšeli. „Rozhodnutí už padlo. Vraťte se všichni do studovny. Tam si promluvíme.“

Mike Metzger stál vedle Harryho a poskytoval mu podporu. Byl vysoký a hubený, obvykle ztělesnění zdvořilosti. Sval na jeho krku sebou škubal a jeho výraz byl směsí hněvu, lítosti a nervozity. Otočil se a pohlédl na Davida. „Nemůžete něco udělat?“ zeptal se.

Nebylo jasné, jestli mluví o uvíznutí uprostřed prázdnoty nebo o návratu do studovny. Ale neměl daleko k slzám.

Terry Mac Andrew ho vzal kolem ramen, aby ho uklidnil. „Judy,“ řekl Terry. Sklouzl přitom ke skotskému přízvuku, který David do té doby slyšel jen tehdy, když se Terry moc napil, „už jsme to spolu probrali. Všichni jsme ochotní jít do toho rizika. A víme, že ty taky.“

„Na tom jste se všichni shodli?“

„Ano. Říkáme, že bychom měli zkusit letět. Risknout to.“

„Skutečně?“

„Hraje se o příliš mnoho, než abychom zůstali trčet tady.“

„Hraje se o příliš mnoho? Četl jsi moc románů.“

Terry se ohlédl po Alex, která vstala ze svého křesla a stála teď u jednoho z navigačních panelů. Tvářila se znuděně a roztrpčeně. „Jsme už moc blízko, než abychom to vzdali. Bill si myslí, že to zvládneme, když to zkusíme.“ Otočil se k Alex. „Není to tak, paní kapitánko?“

Ignorovala ho a promluvila na Collingdalea. „Jak jsem ti řekla už dřív, Davide, jestli se tam vrátíme a systém se porouchá, což hrozí, zůstaneme tam.“ Rozhlédla se po ostatních. „Trvale. To se s mou lodí nestane. Nebo s mými pasažéry. Bill do toho nemá co mluvit.“ Vrátila se očima k Collingdaleovi. „Prosím, odveď své lidi z můstku!“

Odpověď z Hawksbilla dorazila krátce po půlnoci. Juliina zpráva byla jednoduchá a přímočará. „Jsme na cestě. Jeden další se nám sem vejde.“ 

ARCHIV

„Alex, ten problém nás mrzí. Posílám Vignona. Dočasně to opraví, abyste byli znovu provozuschopní. Ale všichni, včetně tebe, se před pokusem o přechod přemístíte na Vignona. Ať s lodí přiletí Bill.

Hodně štěstí. Frank.“

– Zpráva z Broadside,

18, záři.

ČTVRTÁ ČÁST

komíny 

kapitolka 29

Lookout, na povrchu v Kulnaru,

pátek 19. září.

Seděli v docích a dívali se, jak se Bulíci chystají vypravit na první cestu kolem světa. V přístavu kotvily tři lodě. Vlajky vlály, stěžně byly ověšené praporky. Hlučně hrála kapela. Vypadalo to, že se plavci loučí s celým obyvatelstvem Intiga. U mol čekaly malé čluny, aby je převezly na lodě. Vzduchem létaly kytice a přinejmenším dvakrát se stalo, že oslavující spadli z mola a museli být zachráněni. Různí hodnostáři včetně Makao přednesli své proslovy. A do toho všeho dorazila zpráva od Davida Collingdalea.

„Raději počítejte s tím, že je všechno na vás. Musíte najít způsob, jak Bulíky přesvědčit, aby opustili města, než mrak udeří.“ 

Na mně? Digger si poslechl podrobnější zprávu, kterou poslala Alex Kellii a popisovala v ní, jak al-Džahání zůstal uprostřed prázdnoty, že jsou sice v bezpečí, ale v nejbližší době nikam nepoletí.

„Aspoň že se jim nic nestalo,“ prohlásil Digger.

„Digu,“ řekla Kellie, „co budeme dělat?“

Digger tak či onak napůl čekal, že se něco takového přihodí. Hutch ho varovala a on si vzpomněl na staré rčení, že když se něco může pokazit, tak se to pokazí. Nosil to v hlavě týdny, tu temnou eventualitu, kterou se snažil zapudit. Smutnou realitou však bylo, že jeho možnosti byly omezené.

„Nedokážeme dělat zázraky,“ řekla. „A až se nad tím budou moci chvíli zamyslet, dojde jim to.“

Digger pozoroval něco, co v přístavu rozstřikovalo vodu.

„Měli bychom požádat o konkrétní instrukce, Digu. Nedovol mu, aby ti to naložil na hřbet.“

„Hawksbill letí pořád,“ připomněl.

„Ano.“

„Třeba se jim podaří mrak odlákat. Pokud to dokážou, nebude problém.“ Poslouchal šumění moře. Kapela znovu začínala hrát a do vzduchu vylétly další květy.

Kelliina silueta seděla na travnatém svahu o několik metrů výš. Byli daleko od davů. „Je mi to líto, Diggere,“ řekla.

Noc předtím poslouchali, jak Bulíci hovoří o T’Klotu. Díře na obloze.

„Dá se to vysvětlit racionálně,“ říkali někteří. A jiní, že je to dílo žoků. Démonů.

„Mně se to nelíbí.“ 

„Dokud to zůstane na obloze, tak je mi to jedno.“ 

„U Korvy mluvili o tom, že podle kněží se to blíží sem. Že se bohové hněvají.“ 

„Je to možné?“ 

„Nevím. Není to tak dávno, co bych si myslel, že díra na obloze nemůže být.“ 

„Zajímalo by mě, jestli za to nemůže všechna ta nemorálnost.“ 

„Jaká nemorálnost?“ 

„Vždyť víš, děti už dnes nemají moc úcty ke starším. A mnoho lidí říká, že bohové nejsou.“ 

„Jsou bohové?“ 

„Začínám si myslet, že ne.“ 

Omega se nacházela v souhvězdí, kterému Bulíci říkali T’Goyla, Plenitel. Tvořil je oblouk šesti hvězd, o němž si mysleli, že vypadá jako kosa.

Několik odjíždějících plavců se oddělilo od davu, kolébavě došlo na molo a nastoupilo do člunů, které je měly odvézt k čekajícím lodím. Mávalo se barevnými stuhami, házela se semena, podobně jako se hází rýže na novomanžele. Kapela o stupeň zrychlila.

Diggerovi jich bylo líto. Jako Kolumbus se snažili o nemožnou cestu. Kolumbus si planetu představoval značně menší, než ve skutečnosti byla. Isabelini sloužící věděli své, a to byl důvod, proč se zdráhali schválit pro plavbu finance. Kdyby tam nebyla Severní Amerika, slavný plavec by pravděpodobně zmizel někde na moři a stal se jinou legendou.

Bulíci znali rozměry správně, i když mnozí jejich příznivci odmítali uvěřit, že svět je kulatý. Ale cestu opět přehrazoval velký kontinent. Vlastně dva. Přes oba vedla cesta východozápadním směrem, dlouhými řetězci řek a jezer, ale najít ji by byl pro plavce nemožný úkol.

Digger se díval a měl podezření, že žádný z plavců už nespatří domov. Byl mezi nimi i jeho starý přítel Telio s rozbitým levým uchem a nakloněným úsměvem. Zvedal pytel ze zvířecích kůží, připravený vyrazit na své velké dobrodružství.

Uprostřed odpoledne byli už všichni plavci na palubě. Lodě se jmenovaly Hasker, Regunto a Benventa. Oř, Verva a Odvážný. Zvedly kotvu, vytáhly plachty a za doprovodu jásotu a bubnů zamířily k ústí přístavu. Několik set metrů na sever od mol byl výstupek, na kterém se shromáždil další dav. Diváci odtamtud mohli získat lepší výhled na to, jak lodě obstojí na moři.

„Neměli bychom to dělat,“ řekl Digger.

„Nechat je odplout?“

Přikývl. „Zemřou tam.“

Kellie se na něj dlouze zadívala. „To je smysl nezasahování.“

„Máme přece povolení zasáhnout.“

„Do něčeho takového ne! Poslouchej, Digu, ty tam chceš skočit a najít způsob, jak je obrátit, já ti rozumím. Ale myslím, si, že bychom je měli nechat, ať si poradí sami. Vytvoří si vlastní legendy. Jednou to bude součást jejich historie. Něco, na co můžou být hrdí. Nepotřebují, abychom se do toho pletli.“

Smutně se za nimi díval. „Přijde den, kdy se posádky na těch lodích budou modlit, aby někdo zasáhl.“

Přesunula se blíž k němu a začala mu rukou mnout rameno. „Proto tě mám ráda, Digu. Ale naše povinnost to není. I kdyby byla, co bys chtěl dělat? Dát jim mapu jejich světa? A třeba přihodit kompas? Kde bys přestal?“ Digger nevěděl. Uvažoval, jak by vypadaly lidské dějiny, kdyby někdo přiletěl a ukončil třeba perské války. Odevzdal nám tiskařský lis a nějaké čočky a přihodil střelný prach. Byli bychom na tom opravdu hůř? Jednoznačná odpověď neexistovala, ale Dig věděl, že v této době, v tuto chvíli chce podat ruku námořníkům tří lodí, právě obeplouvajících výběžek pevniny na severním konci přístavu.

Chvíli mlčeli. Kolem se proháněl vítr. Dav se začal rozcházet. „Podívej se na to takhle,“ řekla Kellie. „Za současné situace mají ty lodě možná lepší šanci na přežití než ti, kteří zůstali. Až se sem mrak dostane, budou už daleko.“

„Tomu říkám útěcha!“

„A co bys chtěl ode mě slyšet?“

„Pořád si myslím, že bychom je měli varovat,“ řekl Digger.

„Postavení boha.“

„Jak to myslíš?“

„Můžeš zasáhnout, abys získal krátkodobou výhodu. Ale v dlouhodobé perspektivě to výhodné být nemusí.“

„Doufám, že nezabředneme do metafyziky.“

Lehla si na hlínu a obrátila své duhovky vzhůru k obloze.

Digger vstal a zahleděl se k městu rozloženému na kopcích za nimi. A na hory ještě dál. „Myslím, že musíme udělat další pokus promluvit si s nimi.“

Slyšel, jak si povzdechla. „Místo abychom si na někoho počíhali na cestě, co kdybychom tentokrát vybrali pravděpodobného kandidáta?“ navrhla.

„Makao,“ řekl.

Přikývla.

Ztratila se jim v davu. Jak někoho hledat v netechnickém městě? Do telefonního seznamu nahlédnout nešlo a neexistoval způsob, jak se zeptat obyvatel a nevyděsit je při tom málem k smrti.

Snažili se propátrat přednáškový okruh. Ale nenašli žádné poutače, žádné vývěsky, nic, co by naznačovalo, že Makao je na programu.

„Nevíme jistě ani to, že bydlí tady,“ zabručel Digger. „Třeba se tady zastavila jen na oběd.“

„Ne,“ řekla Kellie. „V Brakelu byla uvedená jako Makao z Kulnaru. Její domov je tady.“

„Nebo se tady možná narodila. Ale dobrá. Předpokládejme, že máš pravdu. Jak ji najdeme?“

„S místními se určitě dá nějak komunikovat. Pustit do oběhu zprávu.“

Digger se nad tím zamyslel. Jak poslat vzkaz Cicerovi? Napsat jej na kus pergamenu a poslat po poslovi, ne? Jenže kde měli vzít toho posla?

Pro ten večer toho nechali a odletěli s modulem do Utopie, kde měli jistotu, že jsou sami.

Když se ráno připravovali na návrat do Kulnaru, zeptal se Kellie, jestli by mu mohla dát stříbrný řetízek, který nosí jako náhrdelník.

„Můžu se zeptat k čemu?“

„Chci ho dát jiné ženě.“

Naklonila hlavu na stranu a podívala se na něj se směsicí pobavení a podezíravosti. „Nejbližší jiná žena je daleko, Diggere.“

„Já to myslím vážně,“ řekl. „Je to důležité. A až se dostaneme domů, vynahradím ti to.“

„Má pro mě sentimentální hodnotu.“

„Kellie, opravdu by to pomohlo. A možná najdeme způsob, jak ho dostat zpátky.“

„To věřím,“ řekla.

Cestou do města vyzvedl jeden ze snímačů a připevnil jej k řetízku. „Jak to vypadá?“

„Jako snímač na řetízku.“

Ve skutečnosti si myslel, že to vypadá dost dobře. Když se člověk nedíval moc zblízka, snímač mohl být leštěný tmavý šperk ve tvaru kotoučku. Tak se na něj budou dívat Bulíci.

Našli místní obdobu papírnictví. Měli v něm inkoust, psací potřeby na úrovni brku, pergameny různé tloušťky a tubusy na dokumenty. Jelikož počasí se ochladilo, v malé kovové mřížce uprostřed podlahy hořel oheň. Jeho kouř unikal otvorem ve střeše. Nebyl to zrovna velkoobchod, ale jejich potřebám to stačilo.

„A kde seženeme posla?“ zeptala se Kellie.

„Makao je bavička,“ odpověděl. „Ve veřejných budovách by ji měli znát.“ Krást zboží mu bylo proti mysli, ale v duchu si obchod přidal na seznam k brakelské knihovně, aby mu to v budoucnu vynahradil. Zcizil dva tubusy, pero, lahvičku inkoustu a nějaký papír, který se dal stočit a vložit dovnitř. Pak zašli vedle do obchodu, kde se prodávaly koberce, a odnesli si několik mincí.

Ve veřejných budovách, ve kterých se konaly sloše, představení a další veřejné akce, nebyl v tuto denní dobu skoro nikdo. Jednu si vybrali a nakoukli dovnitř. Až na několik dělníků, kteří natírali zdi, se zdála být prázdná.

Našli místnost, v níž byl stůl, zavřeli dveře a posadili se, aby Makao napsali.

Tubusy, které byly vyrobené z bronzu, byly dlouhé něco přes třicet centimetrů. Byly natřené černě a na obou koncích měly bílá víčka. Jeden zdobila stromová větev s listy, druhý letící ptáci. Jakou cenu by měly doma?

„Co chceš napsat?“ zeptal se Digger. „Nezapomínej na to, že tím jazykem neumím psát moc dobře.“

„Nechápu, proč bychom měli něco psát,“ namítla Kellie. „Chceme jen zjistit, kde bydlí.“

Znělo mu to rozumně. Otočil víčky a oba tubusy otevřel, ale pak se zarazil nad tím, jestli poslové smějí nahlédnout dovnitř. „Bude lepší něco tam dát,“ řekl. Sedl si ke stolu, přitáhl si k sobě jeden z papírů a otevřel nádobku s inkoustem. Čalla, Makao, napsal. A bulicky pokračoval: Tvoje práce nás těší. Podepsal to Kellie a Digger. 

Kellie se usmála a zavrtěla hlavou. „Ukáže se, že prvním psaným mezihvězdným sdělením byl fanouškovský dopis.“

Digger vložil zprávu dovnitř, uzavřel tubus, nasadil koncové víčko a sáhl pro druhý list papíru. Prosím, doručit Makao Karista, napsal.

Uvnitř našli kancelář s Bulíkem, který působil dojmem, že má určitou pravomoc. Seděl za stolem a naléhavě hovořil se svým pomocníkem, kterému popisoval, jak chce mít nachystanou posluchárnu pro večerní představení. Dávali něco, co se jmenovalo Wamba, což Diggerovi nic neříkalo.

Okenice byly zavřené, aby dovnitř nemohl chladný vítr. K jedné stěně byla nahrnutá hromádka houní a v kamnech vesele plápolal oheň. Roura odváděla kouř ven z budovy.

Zatímco Bulíci byli zabraní do rozhovoru, Digger přistoupil k boku stolu. Válec nechával pod vestou, kde zůstával neviditelný.

„Nahoře, Grogane,“ řekl Bulík za stolem.

Grogan? Další nezvyklé jméno pro místního obyvatele. Kellie se zahihňala. Zvuk byl dost hlasitý, aby překonal tlumící efekt pouzdra a přilákal pozornost Bulíků. Zmateně se rozhlédli kolem. Kellie si zatím držela ruku před ústy a snažila se potlačit další vlnu smíchu. Grogan! Digger při pohledu na ni ucítil, že i na něj přichází záchvat smíchu. Přemohl jej a využil rozruch k tomu, aby tubus propašoval na stůl spolu se třemi mincemi, které předtím vzal. S trochou štěstí to bude vypadat jako pošta k doručení.

„Nejspíš to byl oheň,“ řekl Grogan.

Ten za stolem se poškrábal na pravém uchu. „Znělo to spíš jako čakul,“ prohlásil.

To spustilo druhou vlnu frkání a hihňání z chodby, kam se mezitím Kellie uchýlila. Digger měl co dělat, aby se sám dostal z kanceláře ven, než vybuchl smíchy. Pospíšili si nejbližšími dveřmi na ulici a tam se tomu přestali bránit. Několik kolemjdoucích se zvědavě podívalo směrem k nim.

„S touhle neviditelností,“ poznamenal Digger, když se dokázal uklidnit, „to není tak jednoduché, jak by si někdo mohl představovat.“

Po Jackově smrti přestali dodržovat zásadu nerozdělovat se. To, že znali města Intiga čím dál lépe, mohlo vést ke ztrátě opatrnosti, ale Kellie připomněla, že mají komunikátory, a kdyby se jeden z nich dostal do potíží, pomoc je vždycky nablízku.

A tak tedy rozdělili své síly. Digger zůstal v blízkosti kanceláře a dával pozor, co se bude dít se vzkazem, který tam zanechali. Kellie zatím měla umístit druhý na jiné pravděpodobné místo. Doufali, že jeden nebo druhý nakonec bude doručen.

Ale vyhlídka na celodenní postávání u téměř prázdné budovy Diggerovu rozpoložení nepomáhala.

Když Kellie odešla a on se vrátil dovnitř, zjistil, že mince zmizely a vzkaz byl přemístěn na okraj stolu. To vypadalo nadějně. Jenže po zbytek dopoledne zůstal tubus nedotčen a Dig začal uvažovat, jestli na něj neměl napsat NALÉHAVÉ.

Do kanceláře zavítalo ještě několik návštěv, včetně ženy, která si s mužem uvnitř chvíli vyměňovala sexuální signály, načež k Diggerovu zděšení zavřela dveře a zlákala ho k pohlavnímu styku. To všechno se dělo navzdory skutečnosti, že hned vedle byli další Bulíci, kteří si mohli správně vyložit, co se tam děje.

Nešťastný Digger se na to musel dívat.

Neobešlo se to bez spousty lapání po dechu, chňapání a slintání. Šaty létaly na všechny strany a bojující strany sténaly, smály se a vzdychaly. Bylo slyšel láskyplná ujišťování, a když v polovině aktu někdo zaklepal, vedoucí mu zdvořile řekl, aby se vrátil později.

Když bylo po všem a žena odešla, zpráva na místě zůstala. Muž v kanceláři, který se jmenoval Kali, jak teď Digger věděl – pokud Kali nebyla nějaká odvozenina od milovaného nebo miláčka – přihodil na oheň trochu dřeva a vrátil se k papírování.

Digger se komunikátorem spojil s Kellii a vylíčil jí, co se stalo. „Mimořádná srdnatost,“ ocenila ho.

Řekla mu, že svůj vzkaz umístila, ale dočkala se jen toho, že viděla, jak byl odhozen stranou. Vzala si jej zpátky i s mincemi a odešla na třetí místo.

Kali několikrát opustil místnost a toulal se po budově. Digger zůstal u tubusu a znuděně se opíral o stěnu, když mu Kellie zavolala, že její zpráva je v pohybu.

„Podám ti hlášení, co se bude dít,“ oznámila. „Myslím, že ty bys zatím měl zůstat na místě.“ 

Kali se vrátil a znovu vyšel ven. Kellie mezitím sledovala posla, který dostal jednu ze tří mincí. „Asi jsme to s tím spropitným přehnali,“ řekla.

„Jdu přes park. Mířím k severu. 

Posel je žena. Je vážně rychlá. Mám co dělat, abych s ní držela krok. 

Hrozí déšť. 

A kruci!“ 

Digger sledoval, jak se Kali snaží zůstat vzhůru. „Co myslíš tím ‚A kruci‘?“

„Zašla do stáje. S někým hovoří.“ 

Dovnitř přišel jeden z dělníků a začal kancelář uklízet, přičemž se pohyboval kolem Kaliho. Digger čekal na chodbě, ale tubus udržoval na očích.

„Diggere, vyvádějí berbu. Jednoho z těch tlustých koní. Nasedá.“ 

„Posel?“

„Ano. A ujíždí, cválá do parku. Sbohem.“ 

„Co kdyby ses jednoho z těch zvířat zmocnila?“

„Myslíš, že by si toho nikdo nevšiml?“ 

Digger si představil berbu bez jezdce, jak cválá parkem. „Nevím.“

„Věř mi, nebylo by to hezké.“ 

„Jestli dokážeš to zvíře chvíli udržet na dohled, Kellie, pokusím se dát za úkol Billovi, aby posla sledoval.“

„Je to ten park na západ od místa, kde jsi. Ona zamířila na sever.“ 

„Fajn. Vydrž! Mám na drátě Billa.“

Bill potvrdil převzetí jeho instrukcí. Uklízeč zatím dokončil svou práci a odešel. Byl to ledabylý výkon. Kali se ani nepohnul.

Bill se spojil s Kellii. „Můžeš mi to zvíře popsat?“ 

„Má velkou tlamu. Když běží, tak se kolébá. A vypadá jako všechna ostatní.“ 

„Barvu. Jakou má barvu? Projíždí se tam spousta Bulíků.“ 

„Zelenou. S velkou bílou skvrnou na zadku.“ 

„Počkej!“ 

Kali sebou škubl, probudil se, vyšel se ven podívat na sluneční hodiny, které vévodily prostoru před hlavním vstupem, a vrátil se dovnitř.

„Nemůžu to zvíře najít,“ řekl Bill.

„Sakra!“ 

„Potřebuji víc informací. Podobně tomu, které jsi popsala, jich vypadá několik. Nějaké rozlišovací znaky?“ 

„Ten posel je bulická žena.“ 

„Dobrá. Něco dalšího? Jakou barvu má její kabát? Její kalhoty?“ 

„Bílou. Bílý kabát. Ne, počkej. Žlutý. Myslím, že byl žlutý.“ 

„Kalhoty?“ 

„Bílé.“ 

„Určitě?“ 

„Ano.“ Ale zaváhala.

Bill trval na tom, že na zvířeti odpovídajícím Kelliině popisu se žádný jezdec ve žlutobílém neveze. Ale to nevadilo. Ke konci odpoledne Kali zabalil tubus s několika dalšími papíry, zvědavě si ho prohlédl, pokrčil rameny, vzal zvonek, aby přivolal asistenta, a všechno mu to předal. Asistent se postaral o další rozvoz. Tubus a několik dalších věcí skončily v rukou mladého Bulíka s jasně červenou čapkou.

Digger se poučil z Kelliiny chyby a oblečení si dobře všiml. Také mu neušlo, že Kali si tři mince nechal a vyprovodil tvora z budovy.

„Můj je na cestě,“ ohlásil. Důležitými částmi popisu byly červená čapka a prudce vlající nachový šál, kombinace, která měla být z oběžné dráhy snadno viditelná prostým okem.

Posel se zastavil na šálek ohřátého vývaru, který se v místních podmínkách podával jako čaj. Zapojil se do živého rozhovoru s několika dalšími. Řekl jim, že domů nijak nespěchá. Jeho partnerka, manželka, zilfa, se ještě zlobila. Smáli se a střídavě mu radili, jak by si s tím měl poradit. Jedna z poznámek by se dala přibližně přeložit jako: „Ukaž jí, kdo je šéf!“ Když Bulík skončil, dohodli se, že se potkají další den, vzal věci, které měl doručit, a zamířil přes ulici do stáje. O několik minut později nasedl do sedla a zamířil na sever.

„Mám ho,“ oznámil Bill.

Makao žila v cihlovém domku na severní straně města. Bylo to daleko, většinou do kopce, a oni byli vyčerpaní, když tam došli. Bill ohlásil, že tou dobou už byly doručeny oba tubusy.

Domek byl jedním z několika, které stály u kraje hustého lesa. Vzadu byla malá stodola a skromná zahrádka, na které se možná pěstovala zelenina. Slunce zapadlo a na obloze se objevily první hvězdy. Za zavřenými, ale nedokonale těsnícími okenicemi se zamihotala olejová lampa. Z komína se vznesl černý dým.

Něco zamňoukalo, když přišli blíž, ale nic na ně nevyběhlo. Do stromů se opíral mírný vítr. Dál na vyvýšenině zaslechli občas nějaké hlasy, které se někdy smály, někdy křičely. Digger z toho rozeznal jen část. „Děti,“ řekl.

Bulické děti.

Pod stromem naproti domku se zastavili. Na pozadí světla se něco pohybovalo.

„Myslím, že by to měl být jenom jeden z nás,“ řekl Digger.

Kellie souhlasila. „Musíš to být ty,“ dodala.

„Já osobně?“

„Tak. Také kvůli tvým jazykovým dovednostem.“ Ucítil na zápěstí její ruku, jak ho zadržuje. „Možná bys měl vypnout optický maskovač.“

Digger se zhluboka nadechl a pomyslel na démonická, zlá stvoření, která bůh sprovozuje ze světa mečem. Všechna vypadala jako on a Kellie. Jak ji nejlépe oslovit? Jako démon nebo jako hlas bez těla?

Vypnul zařízení. „Nevypadám zase tak hrozně, že ne?“

„Vypadáš kouzelně, lásko.“

„Fajn. Zkusme to takhle. Je koneckonců osvícená.“

„Ano. Přesně tak.“

„Nemůže to dopadnout špatně.“ Došel ke vstupním dveřím, které pro něj byly trochu nízké. Byly sestavené z desek položených vedle sebe, natřených na bílo a opatřených lesklou vrstvou nějaké klovatiny. „První kontakt,“ řekl Kellii. A zaklepal.

„Kdo je tam?“ Poznal hlas Makao.

Kroky blížící se ke dveřím.

„Digger Dunn,“ řekl.

„Kdo?“

„Byl jsem na tvém sloši v Brakelu a poslouchal jsem, jak jsi mluvila při vyplutí. Mohl bych se na něco zeptat, prosím?“

Západka se odsunula a dveře se otevřely ven. Upřela na něj oči. Očekával v tom prvním okamžiku zavřísknutí, křik a po něm zmatek, přibíhající sousedy, vyjící zvířata, pochodně v noci a bůhvíco dalšího. Byl připravený při prvním náznaku paniky stisknout tlačítko a znovu se obalit optickým maskovačem.

Ale Makao se rozesmála. A když zůstal, kde byl, napůl schovaný ve tmě, sáhla dozadu a vytáhla olejovou lampičku. Zvedla ji, aby si prohlédla jeho obličej. A smích utichl.

„To je opravdové?“ zeptala se, vytřeštila oči a začala dýchat nepravidelně. Pevně svírala dveře, visela na nich, aby ji nohy nezradily.

„Roblaj kulasta.“ Jsem přítel. Ani se nepohnul. Neudělal nic, co by si mohla vyložit jako hrozbu. „Makao,“ řekl. „Vím, že vypadám podivně. Děsivě. Mrzí mě to. Přišel jsem z velké dálky.“

Civěla. Ústa se jí pohybovala, ale nevycházelo z nich nic.

„Zpoza moře,“ řekl. „Je důležité, abychom si promluvili.“

Povzdechla si a vrávoravě vešla zpátky do místnosti. Na sobě měla jasně žlutou halenu s vyhrnutými rukávy a červené šortky, které jí sahaly ke kolenům. Digger zaváhal, postoupil dopředu, uviděl, že nechybí mnoho, aby se zhroutila, a natáhl ruku k její paži.

Nezareagovala. Chytil ji za ni a pomalu ji usadil na židli.

„Pořád máš to staré kouzlo,“ poznamenala Kellie. Makao potřebovala pár minut. Otevřela oči, podívala se na Diggera a instinktivně odvrátila tvář stranou, jako by byl příliš strašný, než aby se na něj dokázala dívat. Vyzkoušel svůj nejúspěšnější úsměv. „Já ti neublížím, Makao,“ řekl tiše. „A nejsem žoka, i když tak vypadám.“

Zachvěla se v jeho přítomnosti. „Neubližuj mi,“ řekla tenkým hlasem.

„To bych nikdy neudělal.“ Pomalu zavřel dveře, na stole našel pohárky a karafu s vínem a trochu jí nalil. Zavrtěla hlavou, že nechce. Byl v pokušení zkusit to sám. „Ne,“ řekla. Její hlas byl sotva slyšitelný. „Lykondo, ochraň mě!“

„Já mám taky Lykondu ve velké lásce,“ řekl.

Jednoduše tam seděla, bezvládná jako zplihlý ručník, a civěla na něj, jako kdyby se stáhla do nějakého vzdáleného koutku své mysli.

„Makao, mrzí mě, že tě děsím. Ale je důležité, abychom si promluvili. O T’Klotu.“

Její čelistní svaly se zatnuly a Digger se znovu polekal, že Makao omdlí.

„Přišel jsem, abych vám zkusil pomoci.“

Bylo to příjemné obydlí. Krb, několik židlí, prkenná podlaha, zrcadlo, stůl a polička s několika svitky. Po stranách okenic byly silné modré závěsy. Druhá místnost, do níž se vcházelo zezadu, byla tmavá. „Za několik okamžiků odejdu, Makao. Protože vím, že si to přeješ. Ale nejdřív potřebuji, abys mě poslouchala.“

Pokusila se promluvit, ale slova z ní ne a ne vyjít.

„V pořádku,“ řekl. „Jsem přítel.“

Dostala své dýchání pod kontrolu. A konečně se podívala přímo na něj. „Neviděla jsem tě,“ řekla, „na sloši.“ A zasmála se. Ten zvuk se dotkl několika tónů, které zněly hystericky, ale udržela se. „Proč jsi přišel?“

„Ta díra na obloze,“ zapomněl se a použil angličtinu. „T’Klot.“ 

„Ano.“ Podívala se přes něj ke dveřím. Usoudil, že to mělo být nenápadné, ale Bulíci v takových věcech nebyli dobří. „Je to dílo Šola?“

„Kdo je Šol?“

„Ty jsi Šol.“

„Ne. Ne, Makao. Já jsem Digger a Šol tu díru nestvořil. Ale je velice nebezpečná.“

„Když nejsi Šol, nejsi žoka, co tedy jsi?“

„Jsem někdo, kdo urazil dlouhou cestu, aby vám pomohl, Makao. Dovol, abych ti nejdřív řekl, že v Brakelu jsi měla pravdu. Svět je kulatý.“

„To je pravda?“ V očích se jí objevilo světlo. A vypadalo to, jako by se trochu vzpamatovala. „Je to skutečně pravda?“

„Ano,“ řekl. „Skutečně to tak je. Ale proto tady nejsem.“

Začala pokládat otázku, která se nabízela, ale zarazila se, pravděpodobně proto, že se bála odpovědi.

Židle byly vyrobené z propletených proužků kůže na dřevěné konstrukci. Pro Diggera byly trochu nízké, ale široké byly víc než dost. „Můžu?“ zeptal se a podíval se na židli proti ní.

Neudělala nic, aby řekla ne, a tak se na ni posadil. „Díra představuje vážné nebezpečí. Pro všechny na Intigu.“

Zabloudila zrakem k pohárku s vínem a on jí ho podal. Vzala si ho, podívala se do něj, jako by se ujišťovala, že jí nesebere duši, a přiložila si ho ke rtům. „Dej si trochu,“ řekla, „jestli chceš.“

Univerzální záležitost. Vypít si s někým a vytvořit tak pouto. Ukáže se, že to platí ve všech kulturách? Nalil si do druhého pohárku pár kapek a pozvedl ho směrem k ní. „Na tvou odvahu, Makao,“ řekl.

Dokázala se usmát.

Podržel si pohárek u rtů a ochutnal. Bylo to hořké. „Ve skutečnosti je to mrak,“ řekl, „obrovská bouře. Dorazí za devadesát tři dny a zničí jedenáct měst.“

Devadesát tři kratší dny Intiga. Osmdesát šest standardních dní na palubě Jenkinse. Cílovým datem byl 13. prosinec.

Byl to ten nejbolestivější rozhovor Diggerova života. Makao byla vyděšená a ta zpráva jí nepřidala. „Vyvolá to tornáda, blesky, zátopy, kameny padající z nebe a nevíme co dalšího.“

Makao se přes to všechno pousmála. Když to nevíte vy, tak kdo? 

Sváděla boj o ovládnutí svých emocí. A Digger zjistil, že si jí váží čím dál víc. Kolik žen ze Země by dokázalo sedět více či méně klidně při rozhovoru s démonem?

„Kameny nemohou padat z nebe,“ prohlásila.

„Věř mi, mohou.“

„Tak proč je nevidím?“

„Nerozumím otázce.“

„Na obloze žádné kameny nejsou. Kdyby byly, určitě bych je viděla.“

„Ty kameny jsou velice daleko. A schované v mraku.“

„Jak daleko?“

Jak převést nějakých 30 milionů kilometrů na číslo, které by pochopila? „Velice daleko,“ řekl.

„Obloha je jenom skořápka. To, co mi říkáš, je nesrozumitelné.“

„Makao,“ řekl, „co jsou hvězdy?“

„Někteří říkají, že je to světlo z nebeské říše, které vidíme otvory v té skořápce.“

„Ale ty tomu nevěříš, ne?“

„Ne.“

„Proč?“

„Zdá se mi, že to nedává smysl.“

„Dobře děláš. Co jsou hvězdy podle tebe?“

„Nevím.“

„Dobrá,“ řekl. „Chci, abys mi věřila, že ta díra na obloze je nebezpečná. Že přiletí sem a způsobí velké utrpení. Tvoji lidé, lidé z Intiga, musí odejít z měst, dostat se na výše položená místa. Jestli to nedokážou, zemřou.“

Její oči se do něj zabodly. „Navzdory tomu, co říkáš, jsi stejně ztělesnění zla.“

„Nejsem.“

„Jestli nejsi, tak zastav tu věc, která se podle tebe blíží. Určitě dokážeš zkrotit nějakou díru. Nebo mrak. Nebo co to je.“

„Je to mrak.“

„Jenom mrak? A ty, s celou svou mocí, ho nedokážeš smést stranou?“

„Kdybych to dokázal, myslíš, že bych tady byl a žádal o pomoc?“

Podívala se na něj a zachvěla se. „Ničemu z toho nerozumím. Kdo doopravdy jsi?“

„Makao,“ řekl, „v Brakelu jsi mluvila o zemích za mořem. A o obřích falúnech, útočících groppech a létajících bobbech…“

„Bobba, která útočí, a groppy, které létají…“

„Prosím?“

„Řekl jsi to opačně.“

„Promiň. Paměť dělá chyby.“

„Ale bobba opravdu létají.“

„Och!“

„Obyčejná bobba létají pořád. I teď jsou venku na stromech.“ Za obyčejná vložila přídavné jméno, kterému nerozuměl. Pravděpodobně něco jako normální. „Jak je možné, že to nevíš?“

„Že bobba létají? Protože nejsem odsud.“ Pozorně se na ni podíval. „Nepoznal bych bobbo od mořské ulity.“ Položil pohárek. „V Brakelu jsi mluvila o městě, z nějž lidé vidí minulost a budoucnost.“

„Brissie,“ řekla.

„Ano, Brissie.“ Naklonil se dopředu, uviděl, jak se na židli odtáhla a okamžitě se vrátil zpátky. „Makao, teď před sebou máme dvě možné budoucnosti. Jestli jsi ochotná mi věřit, můžeš své lidi zachránit. Anebo, jestli zůstaneš u pověr, které mi dávají cejch něčeho z temnoty, budete ty a všechno, co Korbikkané vybudovali, zničeni.“

„Za devadesát tři dny, říkáš?“ Hlas se jí chvěl.

„Ano.“

Další víno. „A co mám dělat?“

„Varovat je.“

„Nebudou mi věřit.“

„Kdo ti nebude věřit?“

„Nikdo. Lidé mají z T’Klotu strach, ale neuvěří, že mi tu zprávu přinesl nadpřirozený posel.“ Pozorně se na něj podívala. „Mně obzvlášť, ze všech zdejších.“

„A proč?“

„Protože jsem profesionální vypravěčka. A ví se o mně, že přeháním.“ Do jejího hlasu se vkradlo trochu hrdosti.

„Půjdu s tebou.“

„Ne!“ Bylo to skoro zavřísknutí. „To by bylo nejhorší, co bys mohl udělat.“

Čas pro další obrat. „Znáš starostu?“ Bogalika.

„Jednou jsem se s ním setkala.“

„Mohl bych ho navštívit?“

„Možná.“

„Zařiď to. Řekni mu, co jsem řekl tobě. Řekni mu, že až se ta chvíle přiblíží, bude muset dostat své lidi z Kulnaru pryč. Ať si vezmou zásobu jídla a oblečení na několik dní. A přikrývky. Ať jdou někam výš. Kdo to neudělá, bude téměř jistě ztracen.“

Sepnula ruce, jako by se modlila. „Není to k ničemu,“ řekla. „On mě poslouchat nebude. Je to absurdní.“ Po tváři jí stekla slza. Překvapilo ho, když si uvědomil, že má slzné kanálky.

„Digger Dunn,“ řekla. „To je doopravdy tvé jméno?“

„Ano.“

„Je to zvláštní jméno.“

Zašmátral v kapse a našel Kelliin náhrdelník. „Něco pro tebe mám.“ Podal jí to. „Přinese ti to štěstí.“

Nejistě se na to podívala, jako by to mohlo kousat. Dar od žoky. Ale nakonec si to vzala, a když si náhrdelník přetahovala přes hlavu, Digger se pokusil o ten nejbezelstnější úsměv, jakého byl schopen. „Vypadá to krásně,“ řekl. „Jako ty.“

„Děkuji.“ Přitiskla na snímač konečky prstů. „Nikdy jsem nic takového neviděla. Co to je?“

„Na světě je jenom jedna taková věc.“ Svým způsobem to byla pravda. „Bylo to vyrobeno zvlášť pro tebe.“

Makao se na sebe podívala do zrcadla. Otočila se zpátky k němu, potěšená, ustrašená, nejistá. „Děkuji,“ zopakovala, „Digger Dunne.“

Pokýval hlavou.

„Za všechno,“ dodala.

KNIHOVNÍ ZÁZNAM

„Široká veřejnost se zdá překvapená, že se nám Bulíci tolik podobají. Očekávala, že mimozemšťané budou prostě… mimozemští. Jako by jejich matematika měla být nesrozumitelná, jako by se měli vyvinout z něčeho jiného než ze společnosti lovců a sběračů, jako by nepotřebovali úkryt před bouří, jako by nemilovali své děti.

Oni všechny tyto věci skutečně mají, a mnohem víc. Mají sobecké politiky, mají hádky, dokonce rádi hrají míčové hry.

Samozřejmě existují jisté rozdíly. Na pohled nám připadají zvláštní. Zdá se, že je nezajímá cestování daleko od domova, dokonce do té míry, že prakticky nevědí, co se nachází několik set kilometrů od pobřeží a jejich hranic. Mají primitivní náboženské představy. A zdá se, že mají určité názory na sex, nad nimiž by se většina z nás zamračila. Přinejmenším kdyby se někdo díval.

Možná je na čase uznat, co doopravdy jsou – duchovní sourozenci. Pokud by se někomu podařilo zahladit rozdíly ve vzhledu a technice, kdo by pochyboval, že mnozí z nás by se v Brakelu, městě, které někteří naši vědci dál tvrdošíjně nazývají Athény, cítili docela příjemně? A je pravděpodobné, že těmto tvorům ze vzdáleného světa by se velice líbilo v Georgetownu nebo v parku na Mailu.

Bulíci, Korbikkané, jak si říkají, se přidávají k nám a Nokům jako jediné známé žijící civilizace. Nokové spolu neustále bojují. Zdá se, že Korbikkané našli způsob, jak žít v míru. Jak se můžeme dívat na jedny nebo druhé a nevidět sami sebe?“

– C. W. Chrissinger,

Udržet kurz. 

kapitola 30

Lookout, na povrchu v Kulnaru,

pátek 19. září.

Kamera na náhrdelníku Makao byla zřejmě otočená k její kůži, takže neměli žádný obraz. Zdálo se pravděpodobné, že žije sama. V průběhu večera neslyšeli žádný hovor, pouze zvuky, jak někdo přechází, nalévá vodu, hraje na jeden ze strunných nástrojů. Do stěny domku se opíral vítr a lesní tvorové cvrlikali. Dveře se otevíraly a zavíraly, západka rachotila a občas si někdo povzdechl.

Právě ta zarachocení Diggera zaujala. Kolikrát mohla kontrolovat zámek? A ty povzdechy. Vlastně to chápal. Právě ji navštívil žoka, a jestli Bulíci znali standardní pozemskou tradici, že démon umí být velice přívětivý, ani veškeré Diggerovo kouzlo nemuselo pomoci.

Oba se domnívali, že nejpřekvapivější bylo to, že když odešel, nevyběhla s křikem do noci. Ani neodešla za přítelem nebo sousedem, aby vylíčila, co se stalo.

Poslouchali zvuky z Utopie. Digger byl emocionálně vyčerpaný. Skoro jako by to byl on, kdo právě absolvoval nečekané setkání s démonem. Jakmile dorazili do lodi, dal si sprchu, sedl si zabalený do županu a poslouchal, jak Makao přechází po domku.

„Kdybych to byla já,“ řekla Kellie, „vypadla bych odtamtud a zamířila k matce. Nebo něco na ten způsob. Cokoli, abych se dostala do společnosti jiných lidí.“

Omega vycházela. Blížila se příliš pomalu, než aby se z noci na noc projevila nějaká výrazná změna v jejím vzhledu. Ale když porovnal snímky z doby před několika týdny, poznal rozdíl. A Bulíci, kteří byli zvyklí pozorovat noční oblohu víc než on, poznali, že se zvětšuje.

Odstrčil své křeslo šel spát. Digger se obvykle dvakrát nebo třikrát za noc vzbudil, ale tentokrát spal bez přerušení až do chvíle, kdy ho Bill krátce po svítání probudil. „Makao je vzhůru,“ řekl.

Kamera teď byla otočená ven, takže se dívali, jak rozhrábla ohniště, přihodila jedno nebo dvě polínka, umyla se a oblékla se. Potom se náhrdelník ocitl pod její halenou, takže zase nic neviděli. Ale slyšeli, a to mělo stačit. Na několik minut vyšla z domku a prohodila pár zdvořilostí se sousedem: vypadá to na déšť, jak se daří vašemu chlapci?

Pak se vrátila a znovu začala téct voda. Slyšeli cákavé zvuky, které nedokázali identifikovat. Nádobí se stěhovalo z místa na místo. Dveře skříněk se zavíraly. Náčiní cinkalo.

„Odkdy máme vidličky a nože?“ zeptala se Kellie.

„Ve středověku je bohatí měli.“

Kellie se začala nudit a zamířila do koupelny. Poslouchal, jak se cáká ve sprše. Než se vrátila, v kombinéze Jenkinse, nic se nezměnilo. Slyšeli rytmický zvuk dechu Makao. A její tep.

Kellie se zadívala na šedý oceán. „Co myslíš?“ zeptala se. „Přesvědčil jsi ji?“

Ano, myslel si, že ano. Byl si tím jistý. 

Kellie mu přinesla talíř s toasty. Namazal si na ně jahodový džem.

Slyšeli vrzání prken. A další zvuky od krbu. Video, které jednoduše ukazovalo žlutou plochu, barvu její haleny, se změnilo. Ukazovalo vnitřek místnosti, kterou předtím neviděl. Té zadní místnosti. Pak se dívali do stropu a žádný pohyb nebyl patrný. „Sundala si to a odložila,“ řekl Digger.

Západka se odsunula, dveře se otevřely a zavřely. „Přední dveře,“ řekla Kellie.

„Tak to se moc nepovedlo.“

„Třeba jde jenom do stodoly. Odskočila si nakrmit zvířata.“

Makao byla pryč několik hodin. Když se konečně vrátila, přišla s ní nějaká další žena.

„Kde?“ zeptala se ta druhá žena.

„Tady.“ Zahlédli pohyb mezi objektivem a stropem. Že by paže?

„Přímo tam.“ 

„A ty jsi tady zůstala celou noc?“ 

„Oro, já mu věřím.“ 

„Proto jsou tak nebezpeční, Mak.“ Mak? „Šol je král lhářů.“ 

„Podívej,“ řekla Makao. „Dal mi tohle.“ 

Obraz se rozmazal a oni se dívali na Oru. Měla na sobě červenou halenku a fialový šátek. Jedno zelené oko se velmi zvětšilo a vykouklo z obrazovky na ně. „Je to docela pěkné,“ řekla. „Krásné.“ A pak: „Co se děje?“ 

Dlouhá odmlka. „Napadlo mě, jestli tady není i teď.“ 

„Je denní světlo. Oni na denním světle nevydrží.“ 

„Víš to jistě? Minulé jaro se mluvilo o žokovi na silnici. Uprostřed bílého dne.“ Oko se odtáhlo. Viděli stěny, potom se dívali znovu do stropu.

„Mak, běhá mi z tebe mráz po zádech.“ Tak přesně to neřekla. Bylo to spíš, že ji nutí víc namáhat plíce. Ale Digger význam chápal.

„Proč to přišlo za mnou? Oro, vždyť já na žoky ani nevěřím. Nebo jsem alespoň do minulé noci nevěřila.“ 

„Já jsem tě varovala, že se něco takového stane. Za to, že chodíš a vysmíváš se bohům. Co jsi čekala?“ 

„Já jsem se bohům nikdy nevysmívala.“ 

„Tys dělala horší věci. Popírala jsi je.“ 

„Oro,“ řekla Makao. „Já nevím, co mám dělat.“ 

Rozhovor pokračoval. Makao popírala obvinění, hájila se, že tvrdila jenom to, že bohové neřídí každodenní dění. Neuvádějí do pohybu slunce. Ani nezvedají příliv.

Ora se zdála nervózní, že je v domku, pořád mluvila o zjeveních a navrhla, jestli by Makao nechtěla zůstat nějakou dobu u ní. Bez ohledu na to, jaké temné čáry mohl mít Digger na svědomí, oběma ženám nic nezabránilo, aby se najedly. A pak odešly, aniž by cokoli naznačilo, jaký krok podnikne Makao dál.

Snímač stále ukazoval jasný obraz stropu.

Nevěděli, co jiného zkusit, a tak jednoduše čekali. Kolem snímače bzučel nějaký velký hmyz. Okenice byly zřejmě otevřené, protože denního světla bylo uvnitř dost. Po nějakém čase začalo světlo slábnout a uslyšeli déšť na střeše.

„Odešla kvůli tomu za někým,“ řekla Kellie.

Bylo možné, že se vypravila do správní budovy, T’Kally. Nejvyšší správce Kulnaru byl booglik. Jdu do T’Kally promluvit si s booglikem. Znělo to skoro normálně.

Digger tam ještě pořád seděl a hleděl Makao do stropu, když uslyšel otevírání dveří. Zdálo se, že déšť mezitím ustal.

„Máš to?“ řekl Ořin hlas.

„Tady.“ 

Po prknech přešly kroky. „Není tam někde?“ 

„Ne. Jsme samy.“ 

„Dobře. Poslyš, nech mi trochu toho kesselu, Mak.“ 

Uslyšel zvuk, jako by nůž krájel cibule.

„Myslela jsem, že nevěříš, že to bude účinkovat.“ 

„Ne. Řekla jsem, že tomu nevěřím. Ale tím, že to vyzkouším, nemám co ztratit.“ 

Krájení pokračovalo. Potom: „Tak, to by mělo stačit.“ 

„Kam to chceš dát?“ 

„Do dveří. Prostě s tím přehraď práh.“ 

„Dobře. Dáváš to i do oken, nemám pravdu?“ 

„A do krbu. Pro všechny případy.“ 

Hovor přerušil Bill: „Našel jsem odkaz ke slovu kessel.“ 

„Tak si to poslechneme,“ řekla Kellie.

„Je to běžná bylina, která se vyskytuje po celém Intigu. Občas se mele do obilí a používá se jako koření. Má se také za to, že poskytuje ochranu před démony a jinými nočními duchy.“ 

„Ochranu?“ zeptala se Kellie.

„Proto ji dávají do všech otvorů. Aby se démon nedostal dovnitř.“

„Jak může nakrájená zelenina pomoci?“

Digger už byl z toho unavený. Byl v pokušení vrátit se na Jenkinse a jednoduše sedět na místě, dokud nepřiletí pomoc. Ať se těmihle blázny zabývá někdo jiný.

„Vzpomeň si na česnek!“ řekl.

„Co teď uděláme?“

Digger byl připravený to odtroubit. „Jediné, co mě napadá, kromě uznání toho, že těmhle polidštěným zvířatům nic nevysvětlíme, je zajít přímo za nejvyšším. V tomhle městě musí být někdo, kdo se strašidel nebojí.“

„Jsem si jistá, že je. Ale pochybuju, že je to gloobik.“

„Booglik,“ opravil ji. „Koho tedy doporučuješ?“

„Já nevím. Možná kapitána té plavby kolem světa. Jak se jmenoval?“

„Krolley.“

„Třeba by nás pochopil. Musí mít nějaký rozum.“

„Musel by být ochotný otočit loď.“

„Ty myslíš, že by to neudělal?“

„Neznám ho. Ale něco mi říká, že větší šanci budeme mít u někoho místního.“

Kellie se zatvářila malomyslně. Diggerovi začínalo docházet, že si myslela, stejně jako on, že se jim Makao podaří přesvědčit. „I kdybychom u Makao uspěli,“ řekla, „stejně by to měla těžké s přesvědčováním úřadů. Makao si myslela, že to nedokáže. A navzdory tomu, jak to dopadlo, nevěřím, že hrála divadlo.“ Zavřela oči. „Myslím, že potřebujeme jiný přístup.“

„Co myslíš, že se s ní stane?“

Kellie se nad tím zamyslela a smutně se usmála. „Až se mrak přiblíží, myslím, že si nachystá pár sendvičů, popadne stan a zamíří do kopců.“

„Nebude riskovat.“

„Tak. Možná s sebou vezme pár přátel.“

Digger neviděl žádnou cestu z problému. Kromě jediné: zajít za booglikem a pokusit se ho přesvědčit. „Potřebujeme nějaké Collingdaleovy kostýmy. Kdybychom mohli alespoň zařídit, abychom vypadali jako místní, třeba bychom měli šanci.“

Kellie se zatvářila nevěřícně. „Smiř se s tím, Digu,“ řekla. „To, co potřebujeme, je nějaký božský zásah.“

Vrátili se do Jenkinse a byli nad noční stranou Lookoutu. Mraky dole byly husté, takže nepoznali, jestli jsou nad pevninou nebo nad mořem. Digger si začínal zvykat na souhvězdí a dokonce se pokusil naučit jejich bulická jména. Tow Bokol Kar, Kočárník, se vznášel těsně nad okrajem planety. A taky tam byl T’Kleppa, Džbán. A hned vedle něj T’Monga, pták, který pravděpodobně nikdy neexistoval. Jeho nejbližším příbuzným v pozemské mytologii byl pravděpodobně moa. Říkalo se o něm, že dokáže unášet Bulíky.

„Co třeba nechat si optický maskovač, když s nimi budeme hovořit?“ navrhla Kellie.

„Myslíš, že je to vyděsí míň než žoka?“

„Může je to vyděsit víc?“

Zavrtěl hlavou. Nefungovalo by to. Hlasy bez těl nikdy nezapůsobí. Je to pravidlo.

„Třeba máme jinou možnost,“ řekla Kellie.

„Poslouchám!“

„Co kdybychom znovu zkusili avatara?“

Zavrtěl hlavou. „Nedokážeme synchronizovat jejich rty, aby to při rozhovoru sedělo. Jde to, když na to avatar jde s předem připravenou řečí, odříká ji a zmizí. Ale jakmile mu někdo předhodí první otázku, třeba: ‚Odkud jsi říkal, že jsi?‘ jsme nahraní.“

„Je to pokus,“ nedala se odbýt.

„Nepůjde to.“ Představil si, jak přijde k booglikovi do kanceláře a pustí nahrávku, aby byla synchronizovaná s předem připraveným pohybem rtů bulického avatara. A booglik mu do toho vpadne: hej, počkej chvilku, načež avatar buď pojede dál, nebo se zadrhne a naváže tam, kde skončil, bez ohledu na to, jakou dostane otázku.

Doháněli slunce. Dlouhý oblouk planety se zjasňoval. Diggerovy denní rytmy byly narušené. Díky tomu, jak neustále přecházeli mezi kratšími dny a nocemi Intiga a standardním čtyřiadvacetihodinovým světovým časem na lodi, si oba nebyli jistí, která denní nebo roční doba je. Ale i když se blížilo svítání, měl hlad. „Co kdybychom povečeřeli?“ navrhla Kellie.

O dvě hodiny později seděli v Jenkinsovi a dlouho mlčeli. Digger měl chvílemi pocit, že kdyby si nasadil infračervené brýle, uviděl by, jak chodbami proplouvá Jackův duch. Slyšel ozvěny, které tam předtím nebyly, a šelest v přepážkách. Když se o tom zmínil Kellii, poznamenala, že teď možná trochu chápe, co cítila Makao.

„Ty zvuky dělá Bill,“ dodala. „Občas mluví sám se sebou.“

„To si děláš legraci!“

„Ne. Vážně. Povídá si.“

„O čem?“

„Nevím.“

„Ty ses ho nikdy nezeptala?“

„Zeptala.“

„A co ti řekl?“

„Zeptej se ho sám.“

Digger se zdráhal. Připadalo mu to dotěrné. Ale to byla hloupost. Člověk přece nemůže urazit UI. „Bille,“ řekl. „Máš chvilku?“

Objevila se Billova sečtělá verze, unavená životem, s vysokými lícními kostmi a bílými vousy. Bill seděl v křesle, které měl v oblibě Jack. „Ano, Diggere. Jak bych ti mohl pomoci?“ 

„Bille, občas slyším hlasy. V systémech.“

„Ano. Já taky.“ 

„Co to je?“

„Systémy spolu neustále komunikují.“ 

„Komunikují tak, že mluví?“

„Někdy ano.“ 

„Copak ty systémy neřídíš ty?“

„Ach, ovšem! Ale jsou ode mne oddělené. Mají vlastní priority.“ 

„Fajn,“ řekl Digger. „Nech to plavat.“

Bill zmizel.

„Myslím, že mi neřekl nic.“

„Ty hlasy jsou jeho.“ Procházela lodní systémy. Nebo možná hrála nějakou hru. Nepoznal to.

„Chtěl bych se tě na něco zeptat.“

„Zase…“

„Ano.“ Narovnal se. „Ještě jsme nestanovili datum.“

„Ach tak! Ne, nestanovili.“ Přimhouřila oči, prohlédla si ho. „Ještě dlouho nepoletíme domů.“

„Nemusíme čekat, až se vrátíme domů.“

„Jsi milý, Digby.“

„Já to myslím vážně.“

Obklopoval ji měkký svit počítačové obrazovky. „Co bys navrhoval?“

„Oddávat může kapitán lodi.“

Zatvářila se ohromeně. „Určitě ne sám sebe.“

„Myslel jsem na Julii Carsonovou. Až sem přiletí Hawksbill.“

Zamyslela se nad tím. „Dobrá,“ řekla nakonec. „Jestli jsi pevně rozhodnutý, jak bych mohla stát v cestě? Budeme muset poslat pro licenci.“

„Máme spoustu času.“

„Dobře, Diggere.“ Zářivě se usmála. „Ale když vidím, jak působíš na ostatní ženy tady kolem, možná bych si to ještě měla rozmyslet.“

Nápad s avatarem nebyl úplně bezcenný. Pokud by bylo možné vytvořit takového, který by vyřídil vzkaz a zmizel. Tak a tak se věci mají, otázky žádné.

„Ale jak bys to chtěl udělat?“

„Dokážeš to zařídit?“

„Mám nápad, Watsone,“ řekl s nejlepším oxfordským přízvukem. „Ale potřebovali bychom nějaké projektory. Spoustu projektorů.“

„Řekni mi, co máš na mysli.“

„Bille, ukaž nám nějaké Bulíky!“

„Nějaké konkrétní?“ 

„Ano. Ženy. Makao by se hodila. Ukaž nám Makao.“

Naskočila v prostoru. Byla to Makao, jak vypadala při sloši v Brakelu. Zářivě žlutá halenka s načechranými rukávy. Zelené kalhoty a boty ze zvířecí kůže. A medailonek na nachové stuze.

„Fajn. Bille, ať něco řekne.“

Makao se na něj usmála. „Čalla, Diggere,“ řekla dokonalou imitací Kelliina hlasu. „Ty jsi ten malý žoka, co?“ 

Usmála se. „Synchronizace rtů je v pořádku. Dokonalá ne, ale stačí.“

„Nikoho by to neoklamalo. Leda že bys jí dala vějíř a nechala ji, aby si ho držela před ústy. Abych to udělal dobře, potřeboval bych chvilku předem upozornit, co řekne.“ 

„Já tomu nerozumím,“ přiznala Kellie. „Jestli jsme se shodli, že reálná Makao by nejspíš nic nesvedla, co dokáže její avatar?“

„Potřebujeme udělat pár úprav. Ale spíš poměrně dost.“

ARCHIV

„Dějí se podivné věci. Objevily se zprávy o žokách u cest a hlasech hovořících neznámým jazykem na prázdných místech. A na naší obloze se otevřela obří díra, která se každou noc zvětšuje. Ti z vás, kteří mě znají, vědí, že jsem vždycky věřil, že všechno má racionální vysvětlení. Že svět se řídí podle neměnného zákona a ne podle rozmarů duchů a démonů.

Někteří tvrdí, že to všechno jsou znamení blížící se katastrofy. Dovolte mi, abych hned na úvod řekl, že pro tyto jevy nemám vysvětlení. Ale zatím nejsem natolik zoufalý, abych začal věřit, že existuje něco jako zlé znamení. Je možné, že démoni na cestách jsou výtvory rozbujelé obrazotvornosti. Že hlasy z noci ve skutečnosti nejsou nic víc než vítr. A že se z díry na obloze, která začala vypadat jako mrak, vyklube nějaká nová bouře. Ale že bude chvíli řádit, jako každá jiná bouře, a potom se vyčerpá. A ráno znovu vyjde slunce.

Prozatím vám připomenu, že katastrofa doposud neznámé povahy se skutečně blíží a že se s tím nedá nic dělat. Nanejvýš užívat čas, který nám zbyl, s rodinou a přáteli. Je to však vysoce nepravděpodobné. Máme sklon představovat si to nejhorší a poddávat se strachu, jakmile se objeví něco, čemu nerozumíme.

Jelikož se proti démonům, hlasům bez těla nebo něčemu na obloze nedá nic rozumného podniknout, doporučuji, abychom to všechno odhodili stranou, abychom odmítli nechat si těmito jevy narušovat náš každodenní život. Abychom v žádném případě nepodlehli panice.

Teď, když všichni vezmeme na vědomí, že nevím, co se děje, o nic víc než vy, dáme prostor poznámkám či otázkám.“

– Z bulických záznamů,

(Tyré z Roky při sloši v Brakelu),

(Přeložila Ginko Amagawová),

19. září. 

kapitola 31

Na palubě Hawksbilla,

sobota 20. září.

Měli štěstí. Mohlo se stát, že pátrání po al-Džaháním bude trvat až týden. Určování polohy, když něco pluje mezihvězdným prostorem, má k přesné vědě daleko. Hyperletové signály se navíc nedají zaměřit. Pátrající je tak odkázán na rádiové signály, které jsou zoufale pomalé. Julie mohla zaručit jenom to, že přivede Hawksbilla do rozumné vzdálenosti od poškozené lodi. A když se Marge zeptala, jak by definovala rozumnou, připustila, že mluví o nějakých 80 miliardách kilometrů.

Julie čekala, že stráví jalovým pátráním přinejmenším dva dny, načež dostane pokyn, aby to pustila z hlavy a pokračovala bez Collingdalea. Ale dopadlo to tak, že vyšli z hyperprostoru v dosahu rádiových signálů al-Džaháního. Julie loď zaměřila a skočila podruhé. Vynořili se několik hodin od nešťastné lodi.

Ve skutečnosti nechápala smysl celého toho povyku. Hawksbill lingvisty nabrat nemohl; nemohl vzít dokonce ani Franka Bergena, který měl dohlížet na klamné cíle. Zbytek letu měl absolvovat pouze Collingdale, a Julie nechápala, proč je to třeba.

Collingdale si nenašel čas na to, aby jí to vysvětlil, a šéfem byl on, takže nic neříkala. Dokonce ani Marge a Whitovi. Přestože jim nic nebránilo podivovat se nad tím, proč si dávají takovou práci kvůli někomu, kdo se jede na Lookout jenom podívat.

„Tedy,“ řekla Marge, „nevykládejte si to nikdo špatně, ale bude příjemné vidět na palubě nový obličej.“

Julie vytáhla ze svých zásob deky a polštáře a pokusila se proměnit skladiště v místnost, kde se dá spát. Postel tam nebyla; Collingdaleovi musela stačit podlaha.

V 19.42 zachytili al-Džaháního svými dalekohledy a o tři hodiny později vklouzli vedle něj. Marge a Whit se zeptali, jestli by na chvíli mohli přejít na druhou loď, jenom je pozdravit. Porozhlédnout se v nějakém jiném prostředí. Marge měla na palubě al-Džaháního starou kamarádku. Julie by se taky ráda dostala na pár hodin pryč ze stísněného obytného prostoru Hawksbilla, takže to Collingdaleovi navrhla.

„Nemáme čas,“ vzkázal vysílačkou. „Musíme bezodkladně pokračovat.“ Bezodkladně… Neznala nikoho jiného, kdo by tak mluvil.

„Moji pasažéři by si rádi udělali pauzu,“ řekla. „Jsou tady namačkaní půl roku.“

„Kéž by to bylo možné. Ale ta věc je Lookoutu každou hodinou blíž. Prostě to nejde.“ 

„Dobrá,“ řekla.

„Je mi to líto,“ dodal.

Marge se spokojila s tím, že svou kamarádku, planetoložku Melindu Parkovou, pozdravila komunikátorem. Ale radost neměla a Julii blesklo hlavou, že Collingdalea možná čeká dlouhá cesta.

Ani ne třicet sekund poté, co se kontrolky rozsvítily zeleně, už procházel přechodovou komorou. „Díky Bohu!“ řekl Julii. „Byla to hrůza.“ A přidal několik dalších omluv. „Ale v sázce je prostě příliš mnoho.“

„To nic,“ řekla. „Ale necháváte tady Bergena. Kdo poletí s těmi klamnými cíli?“

„Já,“ řekl.

Následoval krátký rozhovor s kapitánkou al-Džaháního. Je někdo zraněný? Mají dost zásob, aby vydrželi, než dorazí záchranné plavidlo? Mohla by Julie s něčím pomoci?

„Jsme v pohodě,“ odpověděla Alexandra. Možná se to Julii jenom zdálo, ale cítila z té věty nevyslovené zatím.

Collingdale stál za ní a sledoval čas, navrhoval, aby se opravdu vydali na cestu a ubezpečoval, že na druhé lodi je skutečně všechno v pořádku.

Osm minut po příletu se Hawksbill opatrně vzdálil, zažehl hlavní motory a začal nabírat rychlost potřebnou pro skok.

Julie očekávala, že bude mít tendenci omlouvat se za ubytování ve skladišti, které poskytuje, ale nakonec při tom cítila jisté uspokojení, když mu ukazovala deky na podlaze a dvě stísněné toalety.

Collingdale měl z přestupu na fungující loď takovou radost, že mu spartánské podmínky ve skutečnosti nevadily. Během zrychlování se připoutal na křeslo v technické místnosti, jediné, které bylo k dispozici.

Díval se, jak se al-Džahání s narůstající vzdáleností zmenšuje a pocítil jistou lítost vůči Judy, Nickovi, Ginko a ostatním, kteří tak usilovně pracovali a tolik toho dosáhli. Napadlo ho, že by zavolal Judy, naposledy se s ní rozloučil, ale to udělal už před svým odchodem. Cokoli dalšího v tomto duchu by bylo ufňukané.

Teď se musel postarat o odvedení mraku stranou, aby to, co postihlo Judyin tým, z dlouhodobého pohledu nehrálo roli.

Čekal ve svých popruzích, rozhlížel se po holé místnosti a byl rád, že je znovu na cestě. Zavřel oči a zkusil se uvolnit, ale pořád viděl omegu, jak se řítí na Moonlight. A litoval, že nemá dost velkou bombu, aby tu zatracenou věc poslal ke všem čertům.

To byl problém Hutchina nápadu s klamným cílem. Byl dobrý a bylo možné, že bude fungovat. Ale pouze mrak odkloní stranou. Nezničí ho. To Collingdale chtěl. Udělat další krok a zničit ho.

Uplynulo čtyřicet minut zrychlování a pořád ještě neskočili. Na každém letu, jehož se účastnil, to byli schopní udělat po nějakých třiceti minutách. Zavolal na můstek, aby se zeptal.

„Velká loď, Davide,“ řekla Julia. „Chvíli to trvá.“ Tón jejího hlasu byl lehce nepřátelský. Zkusil si vzpomenout, jestli řekl nebo udělal něco, čím by ji mohl urazit. Nejspíš ji rozčílilo, že nedostala možnost jít na návštěvu.

Ale čas byl příliš cenný. Hodina, kterou by teď promarnili, mohla být klíčová. „Dobře,“ řekl. „To jsem nevěděl.“

Zato věděl, že kdyby se o skok pokusila dřív, než budou hazeltiny připravené, Hawksbill by vybuchl. „Nespěchej,“ řekl.

Byl rád, že je na lodi převážející klamné cíle, které budou skutečně nasazeny, aby omeze zkřížily plány. Trávil hodiny na můstku, vysvětloval Julii, že na začátku své kariéry velel jednomu nadsvětelníku, a o všechno se zajímal. Dlouze hovořil s Billem a sedával si do kapitánského křesla, kdykoli mohl. Bavilo ho vyvolávat si stavové zprávy, pouštět servisní programy, procházet s UI své kroky.

Julie ho provedla po lodi, potěšená tím, že projevuje takový zájem. Tady jsou komunikační okruhy; tam je recyklace vzduchu, tady je energetický komplex. Obešli spolu strojovnu, člunový hangár v dolním nákladovém prostoru a hlavní sklad, kde se nacházel generátor antigravitace.

Nebyl si jistý, proč ho loď tolik zajímá. O al-Džaháního se nijak zvlášť nestaral. Muselo se do toho promítat jeho vědomí, že toto bude plavidlo, na kterém bude záležet. Bergen byl teď mimo hru, Collingdale povede Hawksbill do bitvy.

Dodávalo mu to pocit, že je znovu mladý. Jako by celý svět čekal, až se objeví a dá všechno do pořádku. „Julie,“ vybídl ji, „řekni mi něco o skokových motorech. Zlepšila se ta technologie?“

„Pochybuji,“ odpověděla. „Myslím, že za třicet let se nic zásadního nezměnilo.“

Od Mary nedostal dva týdny žádnou zprávu kromě krátkého vyjádření lítosti, že expedice ztroskotala. Ono zas tak krátké nebylo. Mluvila deset minut. Doma je všechno v pořádku. Někteří její noví studenti mají jen chabý rozum a žádnou etiku. „Studují právo ze samých špatných důvodů.“ 

Začal přemýšlet, jestli by jí neměl dát volnost. Nikdo netušil, kdy se vrátí domů, a zdálo se nerozumné nechat ji tak dlouho čekat. Ještě víc než její ztráty se bál toho, že k němu začne cítit odpor.

Na druhé straně, kde by našla někoho jiného, jako byl David Collingdale? Byl to soukromý vtip, který si říkal. Ale bylo na něm něco pravdy.

Poznámky Averyho Whitlocka

„Nálada na lodi se změnila. Možná je to chvilková záležitost, ale pochybuji. 

David Collingdale se zdá docela příjemný. Se všemi mluví vlídně a omluvil se nám za zpoždění způsobené jeho záchranou z al-Džaháního. Ale i tak jsme dnes večer byli zamlklejší, než jsme bývali kdykoli během letu. Chemie se nějak nepatrně, nebo možná ne zas tak nepatrně, změnila. Pohodové kamarádství minulých měsíců je rázem pryč, jako by nikdy neexistovalo. Chováme se teď oficiálně a opatrně, dáváme si pozor, co říkáme. A i když by se logicky dalo dojít k závěru, že časem se dřívější atmosféra vrátí, já si nemyslím, že se to stane.“

18. září. 

kapitola 32

Arlington, Virginie, úterý 23. září.

Nenáviděla zvonění, které se ozve uprostřed noci. Priscilla Hutchinsová nebyla praktický manažer. Její metodou bylo vytyčit cíle, zajistit prostředky, najít pro práci správné lidi a nepřekážet v realizaci. To znamenalo, že když někdo zavolal ve tři hodiny v noci, ať to byl osobní hovor nebo pracovní, nutně to byla špatná zpráva.

Vzala komunikátor a přidržela si ho u ucha. Tor se obrátil a podíval se, kolik je hodin.

„Hutch!“ Byla to Debbie Willisová, služba z Akademie. „Motory al-Džaháního odešly.“ 

Zatraceně! Po tom prvním incidentu v červnu to napůl čekala. Ale nemohla nic dělat. Všechno bylo prostě příliš daleko. „Stalo se někomu něco?“ zeptala se.

„Ne. Všichni jsou v pořádku.“ Zdálo se jí, že z pokoje Maureen zaslechla výkřik, ale když se soustředila, slyšela jen ticho.

„Dobrá,“ řekla. „Julie a Digger byli informováni?“

„Ano. Máme zprávu od Alexandry. Chcete ji přehrát?“ 

„Je v ní, jestli může provést opravy a dostat se k Lookoutu dřív než ten mrak?“

„Nedívala jsem se na ni. Ale Broadside hlásí, že nejsou schopní v expedici pokračovat.“ 

„Pomoc je na cestě?“

„Ano.“ 

„Fajn. Díky, Debbie. Přepošli mi tu zprávu od Alex.“

Tor se na ni díval. „Al-Džahání?“

„Jo.“

„To mě mrzí, lásko.“

„Mě taky.“

Znovu zaslechla ten zvuk. Maureem možná měla nějaký špatný sen.

„Zajdu tam,“ nabídl se Tor.

„Ne.“ Zamířila ke dveřím. „To je dobré.“

Když pak seděla u Maureen, slyšela, jak Tor opustil ložnici a sešel do přízemí. O takových nocích, kdy věděl, že Hutch má problémy, propadal nervozitě. Když se dcerka upokojila, odešla za ním a našla ho, jak podřimuje ve svém křesle, v klíně mu leží kniha a lampička za ním svítí. Odložila knihu na konferenční stolek, zhasla lampičku a sedla si na pohovku. „Nemůžeš nic dělat,“ řekl, aniž otevřel oči.

„Mohla jsem je zdržet ještě o týden. Dokončit základní údržbu. Zjistili by ten problém, kdybych to udělala.“

„Tak proč jsi to neudělala?“

„Protože jsem ten týden navíc neměla. Ale aspoň by tam doletěli.“

Vydal zvuk z hloubi hrdla. „Děláš generála po bitvě,“ řekl. „Pokud bys to tak udělala a oni tam přiletěli příliš pozdě, než aby mohli zasáhnout, obviňovala by ses z toho. Že jsi měla riskovat a nechat je odletět o týden dřív.“

„Je to tak,“ uznala. „Třeba ten drak bude fungovat.“

Ráno odeslala zprávy Collingdaleovi, Vadimovi na Broadside a Diggerovi. Collingdale ji informoval o svém úmyslu pokračovat v cestě na palubě Hawksbilla. Popřála mu hodně štěstí a řekla mu, že ví, že udělá, co je v jeho moci. Vadimovi dala pokyn, aby se prioritně zabýval veškerými požadavky, které mohou od těch dvou přijít. Pokud by Digger našel způsob, jak Bulíky dostat do výše položených míst, měl ho zrealizovat a neohlížet se na následky.

Když se ráno dostala do Akademie, čekala ji tam zpráva z Broadside, která ji informovala, že Jackovo tělo přiveze zpátky Winckelmann. Akademie měla připravený dopis, který se měl při takové příležitosti odeslat příbuzným, ale působil chladně, proto se Hutch rozhodla napsat vlastní.

Nechala vzkaz u Asquithova tajemníka, že se chce s komisařem setkat, až přijde. Když se neobjevil do desáté, zavolala mu na jeho komunikátor. Asquith od takového jednání odrazoval. Pouze v mimořádných situacích. Nerad si připadal s Akademií svázaný, s oblibou říkal jiným, že vede firmu, ve které nezáleží na tom, jestli s ním podřízení mohou mluvit nebo ne. Patří k poznávacím znamením dobrého manažera, že rozhodnutí se dělají a kroky podnikají i tehdy, když není dostupný.

Na druhé straně, pokud by se do něj nečekaně pustil někdo z Capitol Hillu, celé dny by si stěžoval, že ho jeho podřízení dostatečně neinformují.

„Ano?“ zeptal se podrážděně.

„Nevím, jestli se to k tobě doneslo nebo ne. Al-Džahánímu klekly motory. Pluje bez vlastního pohonu.“

Dlouho bylo ticho, pak uslyšela jeho povzdech. „Nějaké ztráty na životech?“ 

„Ne.“

„Díky Bohu aspoň za to. Čí je to chyba?“ 

„Nevím. Pravděpodobně moje.“

„Jak k tomu došlo?“ 

„Prostě odešly. Šli jsme do rizika a ono to nevyšlo.“

„Fajn. Víš co? Uklidni se, to zvládneme.“ 

O hodinu později měla u dveří Erika. „Máme vážné problémy,“ prohlásil. „Jak to mám vysvětlit?“

Eric Samuels byl impozantní muž, vysoký, dobře oblečený, s jasným hlasem, který instinktivně budil důvěru. Dokud se neukázalo, že žije ve světě obrazů a zrcadel. S oblibou říkal, že vjem je všechno. O několik týdnů dřív se mu povedl znamenitý kousek, když řekl skupině atomových fyziků, že základní poučení z kvantové teorie je takové, že realita a obraz jsou totožné. „Když to nevidíme,“ řekl, „tak to tam není.“

„Co vysvětlit?“

„Al-Džaháního. O čem jiném mám sakra mluvit?“

Vypadal zoufale.

„Sedni si, Eriku,“ vybídla ho.

Zůstal stát. „Co jim mám říct?“

„Ty máš dnes tiskovou konferenci?“

„Mám ji teď.“ Eric to s médii uměl, když všechno běželo jako na drátkách. A v Akademii to tak zpravidla bylo. Většinu problémů a nezdarů bylo možné pohřbít, protože široká veřejnost se o práci, kterou Akademie dělá, zase tak nezajímala. Nedávná studie provedená UNN ukázala, že 50 procent Američanů netuší, jestli Alfa Centauri je planeta, hvězda, souhvězdí nebo stát v západní Asii.

Ale veřejnost zbožňovala Bulíky.

Hutch odzátkovala karafu. Eric byl velice zásadový člověk, kterého nikdy neviděla, že by se v práci dotkl alkoholu. Ale tentokrát to byla výjimka. Ano, prosím. „Komisař chce, abychom vydali prohlášení,“ řekl. „Zachovali si předstih. Byli k dispozici.“

„Co jim chceš říct?“

„Že jedna polovina záchranné mise selhala. Co jiného můžu říct?“

„Doufám, že tak to formulovat nebudeš.“

„Ne. Samozřejmě, že ne.“ Zatvářil se nechápavě. Jak jinak by se to dalo formulovat?

„Prostě řekni, že za to můžou nedostatečné prostředky pro řešení mimořádných situací takového rozsahu.“

„Samozřejmě.“

„Je to pravda,“ řekla. „S tím, co jsme měli, jsme udělali to nejlepší.“

„Ty si myslíš, že to zbaští?“

„Je to pravda, Eriku.“

„To není vždycky záruka, že nám to projde.“ Zkusil se napít a zkřivil obličej. „Pokud se vydáme tou cestou, mohlo by se to dotknout senátního výboru, nebo dokonce Rady. Pochop, to je ten problém. Zní to, jako bychom se snažili hodit na někoho vinu.“

„A ty bys raději hodil vinu na…“

„Technika. Někoho, kdo si vždycky najde jinou práci u někoho jiného.“ Chabě se usmál. „Na tebe ne, Hutch. Nikdy by mě nenapadlo hodit to na tebe.“

„Výborně!“ Přemýšlela o tom celý den, jestli nakonec, až bude třeba na někoho ukázat prstem, Asquith nezjistí, že vhodným terčem je ona. Připustí před médii, že si měl věci pohlídat sám. Hutchinsová se snažila udělat to dobře, ale hlavní slovo jsem si měl ponechat já. Ale její chyba to fakticky není. Smůla. Uvažovala, co dělá touhle dobou Sylvie.

„Prostě řekni pravdu,“ vybídla ho. „Nakonec stejně vyjde najevo.“ Tu větu ze sebe musela dostat silou, neboť věděla, že pravda, která vyjde najevo, bude záviset na tom, jak se média postaví k tomu, co řekne Eric, a co budou chtít vypíchnout. Obecně měla tendenci jít po lidech na vysokých místech. Což znamenalo, že si pravděpodobně vezmou na mušku senátní komisi a komisaře.

Stával se z ní cynik. Před několika lety by svou současnou práci považovala za něco víc, než v co mohla doufat. Teď ji ale měla, byla výkonnou ředitelkou, podle všech rozumných kritérií byla ve své kariéře neobyčejně úspěšná. Teď však přemýšlela, proč to dělá.

Ukázalo se, že ta práce nesplňuje očekávání, která do ní vkládala. Myslela si, že to bude řešení provozních záležitostí s malou příměsí politiky. Ve skutečnosti byly všechny její důležité funkce politické. Zbytek mohl klidně zvládnout každý, kdo uměl počítat. Objevila pro politiku talent a nevadilo jí veselit se s lidmi, pokud se nemusela zkompromitovat. Asquith s ní úplně spokojený nebyl. Považoval ji tak trochu za blázna. Ale svou práci dělala dobře a myslela si, že by se zdráhal nechat ji odejít. Ale nezdráhal by se zase tolik, aby byl ochotný čelit ostré kritice z Capitolu.

„Nenávidím takové dny,“ řekl Eric.

Přikývla. „Netrap se tím. Není to konec světa.“ Alespoň ne pro nás. 

Krátce po poledni jí zavolal Charlie, který dočasně zastával funkci vedoucího astrofyzikální laboratoře. „Přemýšlel jsem, jestli tě s tím mám obtěžovat, Hutch,“ řekl. Zbystřila pozornost na sto procent. „Mohla by ses buď dnes nebo zítra zastavit v laboratoři?“ 

Neznělo to jako průlom. „Zhruba tak za hodinku jsem tam, Charlie.“

Nakonec to byly spíš tři. Mezitím se přihnala bouře a přešla v prudký liják. V suchém počasí by jednoduše vyšla ven, vzala to kolem jezírka a hodila kachnám trochu popcornu. Místo toho však sešla do tunelu, kterým byly budovy komplexu Akademie propojené.

Stěny byly z betonu, natřené odpornou okrovou barvou. Dlouhou jednotvárnost narušovaly pouze fotografie lodí a stanic Akademie a několik astronomických snímků s galaxiemi, mlhovinami a planetárními prstenci. Někdo k nim přidal snímek omegy. Byla tmavá a hrozivá, některé její části prozařovaly vnitřní energetické výboje. Mrak natahoval dopředu dlouhá chapadla a hrozil jimi pozorovateli. Doprovodný asteroid byl vpředu uprostřed.

Napadlo ji, co si asi pomyslí Bulíci, až uvidí oblak takto zblízka.

Existovaly tři další známé civilizace, které pronikly do mezihvězdného prostoru: neznámí stavitelé čindiho, kteří se zřejmě soustředili na zachování všeho hodnotného a našli vlastní jedinečnou cestu, jak zvítězit nad časem. Pak Stavitelé monumentů, kteří evidentně věnovali značné úsilí tomu, aby zachránili civilizace na Quraui a Noku. A konečně Jestřábi, kteří zrealizovali záchranu, když se Deepsix před několika tisíci lety pohroužila do dlouhé doby ledové.

A teď její druh, snažící se pomáhat, kde to jen jde. Byli v dobré společnosti. A Hutch pocítila trochu hrdosti. Na povrchu planet možná platil Darwinův zákon, ale zdálo se, že na vyšších úrovních funguje princip starosti o sousedy.

Samozřejmě pokud se do toho nepočítala síla, která stála za omegami.

Ráda by si se zástupci těchto tří druhů pohovořila, ale původ čindiho nikdo neznal, Jestřábi se ztratili v čase a několik zbývajících příslušníků druhu, z nějž vzešli Stavitelé monumentů, byli divoši na zapadlé planetě, kteří neměli o své minulé slávě nejmenší tušení.

Charlieho Wilsona muselo na její příchod něco upozornit. Přivítal ji na chodbě a doprovodil ji do laboratoře. „Ber to tak,“ řekl, „že ve skutečnosti nevím, co to znamená.“

„Co znamená co?“

Charlie pořád ještě zaskakoval jako zastupující ředitel laboratoře. Odváděl dobrou práci, ale nakonec sem bude muset přivést někoho s nezpochybnitelnou reputací.

Odvedl ji do tanku, což byl vlastně malý amfiteátr. Po obvodu bylo dvaatřicet sedadel. Jako mnoho jiných věcí v Akademii byl navržen s ohledem na kontakt s veřejností. Jenže se ukázalo, že široká veřejnost zase takový zájem nemá. Obvykle se používal jen pro jednu nebo dvě osoby, ale občas sloužil skupinám školáků, kteří přišli na exkurzi.

Posadili se a Charlie vytáhl dálkové ovládání. Světla pozvolna vystřídala tma, pak vyšly hvězdy, rozzářila se obrovská plynová mračna a oba se vznášeli někde uprostřed noci. Pocit, že skutečně plují mezi hvězdami, jen oni dva a jejich křesla, narušovala pouze přítomnost gravitace a proudění chladivého vzduchu.

„Máme teď v databází čtyřicet sedm tewků. To víš.“

„Jistě.“

„Všech čtyřicet sedm je jich na místech, kde bychom čekali, že najdeme omegy. Můžeme tedy předpokládat, že se jedná o stejný jev.“

Poposedl v křesle tak, aby se mohl otočit přímo k ní. „Některé weathermany byly dost blízko, aby nám to umožnilo porozhlédnout se po smyslu. Tedy po tom, co mají ty exploze dokázat. Všechny se staly v mezihvězdném prostoru. Nablízku nebyly žádné planety. Takže se nejedná o pokus rozpoutat všeobecnou zkázu. Nejde o to, že by někdo byl nevraživý.“

„Zkus to vyprávět na Quraqui!“

Přikývl a uznal tak, že má pravdu. Civilizace na Quraqui byla zničena. „Všechny mraky, které jsme kontrolovali, jsou naprogramované tak, aby maličko vyšší rychlostí následovaly ježka. Když je doženou, zaútočí na ježka, který následně vybuchne a iniciuje explozi mraku, čímž vznikne tewk.“

„Fajn. Ale proč?“

„Kdo ví? V každém případě při tom vznikne tolik světla, jako z malé novy. Proč, na to bude muset přijít někdo jiný. My víme jen to, že se to děje.“

„A o co tedy jde? Proč si někdo dal tolik práce?“

„Ani na tu otázku neumím odpovědět. Ale můžu ti říct, že k těmto jevům dochází ve skupinách. Harold to poznal od začátku. Už když jich bylo jen pár, na které jsme se mohli podívat. Je tam spojitost. Existuje šest různých oblastí, kde jsme zaznamenali výskyty.“ To ovšem neznamená, že nenajdeme další, jak bude projekt Weatherman pokračovat. 

„Ta žlutá hvězda napravo od tebe je subeprobr R Coronae Borealis. Sedm tisíc světelných let odsud.“ Dotkl se dálkového ovládání. Na šířku ruky od superobra se zatřpytila nová hvězda. „Coronae 14,“ řekl. Čtrnáctý zaznamenaný případ.

A druhá nová hvězda, několik stupňů daleko. „Coronae 15.“ A pár stupňů dál třetí. Šestnáct.

Pokud by mělo dojít na čtvrtou, dokázala by uhodnout, kde to bude. Jenže čtvrtá nebyla.

„Všechny jsou takové,“ řekl. „Máme jich na jednom místě pět, na druhém šest. Všechny v relativně krátkém časovém rozmezí. Možná nějakých tisíc let. A každá řada se omezuje na danou oblast.“

„To znamená co?“

Zatvářil se bezmocně. „Hutch, je to nějaký vědecký projekt. Určitě.“

„A co zkoumají?“

„Nevím. Musí to nějak souviset se světlem. Někteří naši lidé vyslovili několik hypotéz, ale zatím nemáme nic, co by dávalo smysl. Ale jistě chápeš, že by to tak muselo být, pokud by byli hodně před námi.“

„Jako kdyby se Kepler snažil pochopit gravitační fluktuace.“

„Ano. Přesně tak.“

KNIHOVNÍ ZÁZNAM

ZPRAVODAJSKÝ KALEIDOSKOP

(Výňatek z tiskové konference Erika Samuelse)

New York On-tine: „Eriku, můžete nám říct, co přesně se al-Džahánímu stalo?“

Samuels: „Došlo k problému s motory. Skokovými motory. Bille?“

Cosmo: „U mise takového významu, na které tolik záleží. Copak je před odletem nikdo neprohlédl?“

Samuels: „Kontrolu provádíme vždy, než loď odletí z Kola. Tato měla ve skutečnosti naplánovanou běžnou údržbu, ale na dokončení nebyl čas. Jennifer?“

Cosmo: „Počkejte! Rozveďte to, prosím. Chcete říct, že byla vypravena ve vadném stavu?“

Samuels: „Ne. Nic takového neříkám. Pokud bychom o problému věděli, tak bychom ho opravili bez ohledu na čas, který to zabere. V tomto případě nám o problému nebylo nic známo, tlačil nás čas, takže jsme pokračovali. Prostě jsme měli smůlu. Jennifer, chcete to zkusit ještě jednou?“

Víkendový souhrn: „Ano. Pokud nad touto lodí visel otazník, proč jste neposlali jinou?“

Samuels: „Jinou loď jsme neměli. Aspoň ne takovou, která by měla potřebnou nosnost. Harvey, měl jste něco?“

London Times: „Říkáte, že Akademie neměla jinou loď?“

Samuels: „Správně.“

London Times „Jak je to možné? Rada i Bílý dům tvrdí, že dělají všechno co mohou, aby tento program podpořili.“

Samuels: „V krátkém čase se nedá udělat všechno. Lookout je mimořádně daleko. Janet?“

UNN: „Eriku, jaká je prognóza pro Bulíky?“

Samuels: „Nadále doufáme.“

Dopoledne vytáhla Charlieho z laboratoře na procházku kolem Ranního jezírka.

Řekl, že těch čtyřicet sedm případů se soustředí v půltuctu hodně vzdálených oblastí. Žádná z oblastí nebyla ani trochu blízko bublině vesmíru, ve které se lidstvo za uplynulé půlstoletí pohybovalo. „To je důvod,“ řekl jí, „proč jsme je na naší obloze neviděli. Ale za pár tisíc let, až světlo bude mít čas dolétnout sem, se nějakých ohňostrojů dočkáme.“

Dvě oblasti byly daleko na okraji, jedna v blízkosti jádra a tři byly rozmístěné nahodile. „A nikde jinde žádný?“ zeptala se.

„Zatím ne. Ale na spoustu míst weathermany teprve dorážejí. Je pravděpodobné, že jich najdeme víc.“

Charlie měl v sobě cosi pevného. Nehodlal se zaplétat do divokých spekulací a Hutch měla v jeho přítomnosti vždycky pocit, že věci jsou pod kontrolou. U tak mladého muže to byla cenná vlastnost. Charlie postrádal genialitu svého předchozího šéfa, ale to platilo pro všechny. A člověk nemusí být génius, aby měl zářivou budoucnost. Potřeboval zdravý rozum, vytrvalost a schopnost inspirovat ostatní. A ona si ho za žádných okolností nedovedla představit, jak jí řekne, že chápe co jsou omegy, a pak ji nechá čekat, dokud neshromáždí další důkazy. Dokonce by to ani nepojal jako nějaké významné oznámení. Jednoduše by jí řekl, co ví. Nebo co tuší.

Zadívala se na oblohu a napadlo ji, kdo tam asi bude, až to světelné divadlo začne.

Harold říkal, byl v Georgetownské galerii, když se dostavilo to zjevení. Když zjistil, že ví, co se děje. Ale jestli měl Charlie pravdu, jestli někdo prováděl pokročilý výzkum, výzkum v oblastech, které momentálně přesahují lidské chápání, jak se to mohlo stát?

Bylo možné, že něco zahlédl v té galerii?

Zavolala jim. Měla to udělat už dávno.

Hlas automatu se jí zeptal, jak jí může Georgetownská galerie posloužit.

„Vystavujete v současné době, nebo jste v uplynulých šesti měsících prodali něco s motivem mraků omega?“

„Okamžik, prosím!“ 

Rozhovor převzal lidský hlas. „Tady Eugene Hamilton. Jestli tomu dobře rozumím, zajímáte se o omegu.“ 

„Zajímá mě všechno, co máte, nebo jste v uplynulých šesti měsících měli, a jako motiv to využívá omegy.“

„To by byl Střed bouře od Reného Guilberta. Určitě ho znáte.“ 

„Jistě.“ Tor se o něm skutečně zmínil, ale na kontext si už nevzpomínala. „Mohla bych si ho prohlédnout, prosím vás?“

„Jak si přejete. Jistě chápete, že síla a elegance tohoto díla se elektronicky nedá ani náhodou zprostředkovat, dokonce víc než ve většině jiných případů.“ 

„Ano, chápu to.“

„Nechtěla byste se raději zastavit v galerii? Paní…“ Zaváhal a vybídl ji tak, aby se představila.

„Hutchinsová,“ řekla. „Prozatím bych byla raději, kdybych se na něj mohla podívat tady.“

„Jistě. Okamžik, prosím.“ 

O chvilku později se dílo zhmotnilo na obrazovce. Guilbertovi se podařilo zachytit veškerou beznaděj a zlověstnost těchto těles, vystihnout jejich obrovitost a nesmírnou sílu. Ale zlomyslnost tam nebyla. To nebylo těleso, které přišlo zabíjet, jednoduše se o následky nestaralo. Nepleťte se mu do cesty a nic se vám nestane. Do značné míry jako Bílá velryba. 

Pořídila si kopii, poděkovala Hamiltonovi a ujistila ho, že se zastaví, aby si obraz prohlédla.

Viděl ho Harold?

Když ukázala kopii Charliemu, pokrčil rameny. „Ano, je to omega.“ Podal jí disk. „Říkal jsem si, že bys to možná chtěla mít.“

„Co to je?“

„Historie toho, co jsme se snažili s tewky dělat. Jestli tě něco napadne, rád si to poslechnu.“

Víc než hodinu seděla v tanku a sledovala výsledky Charlieho bádání, aby našla pro tewky nějaké racionální vysvětlení. Pokusil se spolu se svým týmem vytvořit sekvenci v reálném čase, která by ukazovala, jak by se události jevily, pokud by světlo přenášely okamžitě. Nikam je to nedovedlo. Porovnávali množství vydané energie, elektromagnetické variace, vzdálenosti k blízkým objektům, kterých se jevy mohly dotknout.

Byl to chaos.

Jenže nemohla vědět, jestli to třeba není nějaký kód.

Usmála se té myšlence, když se na druhé straně místnosti, u nouzového východu, rozsvítil mrak. A zhasl. O minutu později, za padesát let v reálném čase, se rozhořel a vyhasl další, na šířku dlaně od toho prvního. Byly jako světlušky.

Zrychlila tempo, plynutí času, a uviděla sedm po sobě jdoucích případů v horní části místnosti nalevo od ní, potom šest za ní. Musela Charliemu věřit, že k nim nedochází v přesných intervalech. Jen podle hodinek to poznat nedovedla. Ale rozdíl nebyl velký. Jedna série tady, jedna série tam.

Věděli už, že případy trvají v rozmezí od sedmadvaceti do jednašedesáti dnů. A lišily se spektrem, což znamenalo, že světlo mělo různou barvu.

A to byla další zvláštní věc: jedna série měla vždycky stejnou barvu. Nahoře modrou, vzadu v místnosti bílou a nalevo červenou. Co se to k sakru dělo?

Odpoledne měla konferenci, zúčastnila se plánovacího jednání s komisařovými lidmi a odešla pozdě po sedmé. Mezi schůzkami vyřešila spor mezi vedoucími oddělení, zařídila jednomu senátorovi návštěvu na Serenity a podepsala udělení zvláštní ceny Emmě, Skyovi a Heffernanovi, která jim měla být předána, až se vrátí na svou domovskou základnu.

Po západu slunce se značně ochladilo, takže když přišla do střešního dopravního komplexu, napadlo ji, že se měla obléknout tepleji.

„Kam to bude, prosím, paní Hutchinsová?“ zeptal se jí taxík, když projela svou kartou čtečku.

Z náhlého popudu řekla: „Do Georgetownu,“ a udala adresu umělecké galerie na Wisconsin Avenue.

„Skvěle,“ řekl taxík a vzlétl.

Zatočili k severu nad Potomac, jehož hladina se od dob Rooseveltů hodně zvedla. Do postupující noci zářil Constitution Island se shlukem veřejných budov. Lincolnův, Jeffersonův, Rooseveltův a Brockmanův památník poklidně shlížely ze svých násypů. A za příkopy stál Starý Bílý dům s nasvícenou americkou vlajkou s dvaapadesáti hvězdami. Proti proudu pomalu plula jasně osvětlená vyhlídková loď.

Noční provoz byl hustý. Z Reaganova letiště odstartoval raketoplán a zamířil ke Kolu. Všude klouzaly magnetické vlaky. Zavolala Torovi, aby ho upozornila, že přijde pozdě.

„Co v Georgetownu?“ zeptal se.

„Jedu do galerie.“ Tor to místo samozřejmě znal. Před lety přes ně šla většina jeho děl.

„Proč?“

„Sama pořádně nevím. Chci se podívat na Guilbertův Střed bouře.“

Zatvářil se spokojeně. Skoro jí připadalo, že něco takového čekal.

Let trval jen několik minut. Přistála ve Wisconsin Parku a taxík se jí zeptal, jestli má počkat.

„Ne,“ řekla. „To nebude nutné, díky.“

„Skvěle, paní Hutchinsová.“ 

Usmála se. UI měla britský přízvuk.

Galerie se nacházela na východní straně Wisconsin Avenue, která byla původně postavena pro dopravu kočáry a koňmo, později ji ovládla motorová pozemní vozidla a nyní byla vyhrazena chodcům a opět kočárům taženým koňmi. Dotkla se komunikátorem čtečky a vstoupila.

V Georgetownu se každá noc hodila ke schůzkám. Restaurace byly plné. Nakupující a turisté chodili ulicemi, z desítky kaváren se linula hudba a smích, a v parku bavil mim skupinu dětí.

Georgetownská umělecká galerie stála mezi obchodem s nábytkem a starožitnictvím. Celý blok vypadal zanedbaně, zchátrale. Architektura naznačovala, že jsou to obchody, ve kterých se dá pořídit kvalitní zboží, které sice má už setřený lesk, ale zato je za výhodné ceny. Hlavní dveře do galerie byly otevřené a Hutch uviděla dva hovořící muže. Rozhovor se vzápětí přesunul dovnitř a dveře se zavřely.

Galerie byla umístěna ve dvou podlažích propojených rozvrzaným schodištěm. Uvnitř to bylo cítit leštidlem na nábytek a cedrovým dřevem. Osvětlení bylo tlumené. Okna zakrývaly silné závěsy a na podlahách byly husté koberce. Výzdoba byla pompézní, škrobená a nepřístupná. Vrátila se v čase do dvaadvacátého století.

Přestože byla vdaná za malíře, o různých školách ani o významných mistrech toho mnoho nevěděla. Bloudila tedy mezi krajinami a portréty lidí oblečených podle módy jiné doby. Několik obrazů bylo esoteričtějších, v podstatě šlo o geometrické obrazce, jejichž účelem bylo rozproudit krev způsoby, kterým nerozuměla. Tor se jí pokusil některé techniky vysvětlit, ale dala mu najevo, že tyto záležitosti jsou pro ni španělská vesnice, takže to nechal plavat.

Kromě těch dvou mužů nikoho jiného neviděla. Ukončili rozhovor, jeden odešel a druhý zamířil k ní. Zdvořile se usmál. „Dobrý večer,“ řekl a Hutch poznala hlas Eugene Hamiltona. „Mohu vám nějak pomoci?“

„Pane Hamiltone,“ řekla, „já jsem Hutchinsová. Volala jsem vám.“

Rozzářil se. „Ach, jistě! Ten Deshaies.“

„Ne,“ zarazila ho. „Mluvili jsme spolu o nějakém Guilbertovi.“

„Střed bouře.“ 

„Ano.“

„Je hned tady.“ Zamířil s ní dozadu a zahnul do boční místnosti. Střed bouře měla přímo po levici. A měl pravdu: na monitoru nemohl dostatečně vyniknout.

Mrak byl živý, kypěl, byl prosvícený vnitřní energií a hnal se směrem k ní. Ne na ni, pochopila. Nebylo v tom nic osobního. Byla příliš bezvýznamná, než aby stála za pozornost. Ale udělá dobře, když zůstane stranou.

„Pane Hamiltone,“ promluvila, „neznal jste náhodou Harolda Tewksburyho?“

Zkrabatil čelo vráskami a zopakoval si to jméno pro sebe. „Něco mi to říká,“ přiznal nejistě.

Ale ne, nevěděl. Nebyl schopný jí říct, jestli ho v galerii někdy viděl. Doufal, že to není problém.

Zajímalo ji, jestli tady koupil nějaký obraz. „Nedávno zemřel,“ řekla.

„To je mi líto.“

„Nám všem také, pane Hamiltone. Chtěla bych na jeho památku sehnat něco vhodného. Něco, co by se mu mohlo líbit.“

„Jistě, rozumím.“

„Občas o galerii hovořil. Nadšeně, měla bych říct.“

Hamilton se skromně uklonil.

„Říkala jsem si, že kdybych si udělala představu o tom, jaké obrazy kupoval v minulosti, možná by mi to ulehčilo výběr.“

„Ano. Ovšem.“ Hamilton odešel za pult a nahlédl do svých záznamů. „Jak přesně jste říkala, že se jmenoval?“

Koupil si Chapdelaina. Skotačení. Hamilton jí obraz ukázal. Mladá žena si četla na lavičce v parku mezi veverkami, kardinály a sojkami. Blížila se bouřka.

Datum nákupu 10. března. To by znamenalo stejný týden, kdy zemřel. Jenže Hutch neviděla žádnou spojitost mezi veverkami, dokonce ani blížící se bouřkou, a omegami.

Vrátila se a znovu si prohlédla toho Guilberta.

„Vidím, že Střed bouře vás zaujal,“ poznamenal Hamilton. „Je skutečně krásný. Myslím, že by to byl znamenitý doplněk vašeho domova.“

Ano, byl. Pochopitelně byl trochu drahý. Jako všechno tady. „Souhlasím,“ řekla. „Ale vkus mého manžela se velice těžko odhaduje. Rozumíte, ne?“ Povzdechla si. „Nechte mi čas na rozmyšlenou. A jestli vám to nevadí, ráda bych se tady trochu víc porozhlédla.“

Vydala se na obhlídku. Hamilton se omluvil, aby se mohl jít věnovat dalšímu zákazníkovi.

Soudila, že v abstraktnějších obrazech, cvičeních vnímavosti od Van Hokkena nebo přehnaných krajinách od Entwistla by snad mohlo něco být. Ale nakonec dospěla k přesvědčení, že jestli Harold k nějakému pochopení dospěl, v Georgetownu je nenajde.

„Nechápu to,“ přiznala Torovi nad lososem a bramborami. Maureen byla už po jídle a hrála si v obýváku.

„Přinesla jsi ten Charlieho disk domů?“ zeptal se Tor.

Sáhla za sebe, vzala jej ze servírovacího tácku a položila mu jej vedle talíře. Strčil do něj vidličkou, jako by mohl kousat. „Nedokážou z toho vůbec nic dostat?“

„Jenom to, co jsem ti řekla.“

„Nevadí, když se podívám?“

„Posluž si!“ Tor byl inteligentní, ale byl to čistě umělecký typ. Žádné matematické schopnosti, žádná věda, která by stála za řeč. Podívá se, několikrát zavrtí hlavou a nakonec jí řekne, že je z toho úplně vedle.

Dojedli a víno si vzali s sebou do pracovny. Maureen se podívala na disk. „Simulace, mami?“

„Ne tak docela, miláčku,“ řekla Hutch. „Obrázky hvězd.“

„Bezva.“ Dcera si vzala jednu svou panenku, usadila ji do křesla, sedla si na podlahu vedle ní a popřála jí, aby se jí to líbilo.

Tor vložil disk do čtečky a spolu se posadili na pohovku.

Byl to stejný program, jaký Hutch už ten den viděla. Tor dával dobrý pozor a občas vydal hluboko z hrdla nějaký zvuk, jak se světélka krátce rozsvěcela a zhasínala. Hutch popíjela víno a nechávala své myšlenky bloudit. A Maureen si většinou povídala s panenkou. „Rovně nahoře, Lizabeth.“ A: „Dortík, mami?“

Když disk skončil, Tor seděl několik minut mlčky. Nakonec se k ní otočil. „Říkáš, že Harold mohl pracovat jenom s osmi těmito věcmi?“

„Tak nějak. Teprve je začínali objevovat.“

„A přitom na to přišel?“

„To vlastně ne. Tak to nikdy neřekl.“ Zkusila si vzpomenout, co přesně jí Harold řekl. Že si myslí, že ví, co se děje. Že potřebuje víc informací. Že se jí ozve.

„Já vidím jenom spoustu světel.“

„Tak dík, Tore. To nám moc pomůže.“

„Nemyslím si, že věděl něco víc než my.“

„Jsou hezké,“ řekla Maureen.

NOVINKY

ASTEROID TĚSNĚ MINUL ZEMI

Proletěl méně než 80 000 kilometrů daleko.

Nikdo si ho nevšiml, dokud nebylo po nebezpečí.

Tříkilometrový balvan by zabil miliony.

Přislíbeno vyšetřování.

MATKA OBVINĚNA Z VRAŽDY MANŽELA, A ČTYŘ DĚTÍ

Jediná přežila zřícení aerovozu.

Policie: Oběti byly mrtvé už před nehodou.

PODLE CÍRKVE ZJEVENÍ JSOU OMEGY DŮKAZ BOŽÍHO HNĚVU

„Moderní svět žije své poslední dny.“

Christopher tvrdí, že čas se krátí.

BOLTER ZÍSKAL CENU ZA HISTORII

Národní knižní cenu dostala Poslední křížová výprava.

DOKONČEN VÝBĚR POROTY V PŘÍPADU „PEKELNÉHO OHNĚ“

Patterson tvrdí, že mu církevní dogma pokřivilo osobnost.

„Programování začalo u svatého Michala.“

Případ může spustit lavinu.

SVĚTOVÁ POPULACE MENŠÍ NEŽ DVANÁCT MILIARD

Pokles šedesátý třetí rok v řadě.

„Stále příliš mnoho.“

HURIKÁN EMMA SROVNAL SE ZEMÍ POBŘEŽÍ GEORGIE

Šest set mrtvých; miliardové škody.

„Lidé nechtěli odejít.“

BRITÁNIE MOŽNÁ OBNOVÍ MONARCHII

Turistický ruch počítá ztráty.

ČINDIMU V PATÁCH MÍŘÍ DO NEW YORKU

Alyx Ballingerová přiváží londýnský hit na Broadway.

V AFGHÁNISTÁNU EVAKUACE PŘED ZEMĚTŘESENÍM

Během několika dnů se čeká 7,1.

Epicentrum má být 50 km západně od Kábulu.

RADA UJIŠŤUJE VE VĚCI BULÍKŮ

„Děláme všechno, co jde.“

RAKETY POTVRZUJÍ TITUL

Arky utrhl devadesátku.

RÁDOBY ZLODĚJ ŽALUJE OBCHOD S ALKOHOLEM

„Pád do světlíku způsobil trvalé následky.“

„Měl být označený jako nebezpečný.“

NFL ODHLASOVALA ROZŠÍŘENÍ RÁDNÉ SEZÓNY PRO ’35

Týmy budou hrát dvacet šest zápasů. 

kapitola 33

Na palubě al-Džaháního.

Bezmotorový let,

středa 29. října.

Mluvit bulicky nepřestali. Dvě lodi byly na cestě k nim, vlastně už měly každou chvíli dorazit, aby pasažéry odvezly a připravily al-Džaháního k letu na Broadside, kde měl být opraven. Nebo vyhozen do šrotu.

Ale i když si stále stěžovali na molly kalotuls, které je zradily, i když ji pořád ráno zdravili: Čalla, Judy, ta jiskra už byla pryč.

Na Lookout jich pokračovalo šest. Měli se tam dostat několik týdnů po mraku, obléknout se do své bulické výstroje a pomoci rozdávat deky a svačiny těm, kteří přežijí.

Z pasažérů, kteří se vyloženě jeli podívat na jev jako takový, se všichni kromě Franka Bergena vraceli.

Letěli bez motorů šest týdnů a hladina zklamání dostoupila poměrně vysoko. Všichni se těšili, až budou z al-Džaháního pryč. Prokletá loď. Dávali vinu jí, dávali vinu Collingdaleovi, Hutchinsové a prezidentovi SAU. Samozřejmě nepomohlo, že Collingdale odletěl a byl teď jenom několik týdnů od cíle, zatímco ostatní trčeli tady. Situace se vyhrotila natolik, že Alexandra svolala schůzi a řekla jim, aby se uklidnili, aby se smířili s faktem, že podobný let v sobě vždycky má určitý stupeň nejistoty, že riskovali a ono to nevyšlo, proto by se měli spokojit s vědomím, že to zkusili. I když nadsvětelníky měly slušnou spolehlivost, bylo třeba si uvědomit, že obsahují spoustu pohyblivých částí a všechno se prostě zálohovat nedá. Věci se kazí. Obzvlášť když se z přístavu uteče ve spěchu, bez provedení běžné údržby. „Chtěli jste tam být na začátku prosince, a to znamenalo, že musíme odstartovat dřív, než bychom chtěli. Riskovali jsme a prohráli jsme. Smiřte se s tím.“

Nelíbilo se jim, že jim kapitánka dělá kázání, ale jejich nespokojenosti to poskytlo nové ohnisko, a o to možná hlavně šlo.

Judy se Alexandra líbila. Neomlouvala se, nenechala se Frankem ani nikým jiným zastrašit, neustoupila. Nezabývala se žádnými nesmysly.

Ztratila s kverulanty kolem sebe veškerou trpělivost, s Melindou Parkovou, která v jednom kuse mluvila o tom, jak je její čas cenný a jak se promarňuje; s Wallym Glassnerem, který byl ochotný vyprávět každému, kdo poslouchal, jak by to udělal, kdyby byl vedoucím on; s Jerrym Maddenem, který tam strávil sedm měsíců a čím se teď mohl pochlubit?

Dokonce i někteří z jejích lidí se nedokázali se situací vyrovnat. A to byli všichni mladí, přesvědčení, že se ve svém oboru dostanou na vrchol, budou mít svůj život pevně v rukou a jednoho dne odejdou do penze po mnoha letech úspěchů a radosti.

V deset Alexandra promluvila do palubního rozhlasu a informovala své pasažéry, že jedno ze záchranných plavidel vyskočilo z hyperprostoru a pozdě odpoledne se dostane do pozorovatelné vzdálenosti. Byl to Vignon, který měl odvézt každého, kdo se vrací. Měl je dopravit na Broadside, kde přestoupí do další lodě pro zpáteční let. Celkově to bude osmiměsíční cesta, kterou se vrátí do Arlingtonu v létě. Dala si záležet, aby její hlas zůstal neutrální, a poděkovala jim za trpělivost a pochopení.

Vignon také přivážel techniky. Udělají, co bude možné, aby skokové motory znovu fungovaly. Westover měl dorazit během několika dní. Naloží Franka, Judy a šest členů jejího týmu, kteří pokračovali k Lookoutu. Až budou bezpečně na cestě, Bill odveze al-Džaháního na Broadside. A pokud by se během letu něco stalo a loď zmizela v mlžné říši, aspoň se s ní nikdo neztratí.

Lidé, kteří se vraceli Vignonem, začali vyklízet své kajuty. Když Judy po obědě zavítala do společenské místnosti, Melinda Parková a Charlie Harding tam už seděli se sbalenými zavazadly. „Budeš mi chybět, Judy,“ řekl Charlie a Melinda dala úsměvem najevo, že to cítí stejně. Gesto také říkalo, že se Melindě nechce věřit, že to Judy ještě nestačilo. Melinda prohlásila, že až příště poletí něčím takovým, lidé o tom budou číst v New York Times. 

Přišlo několik lingvistů, rovněž připravených k odletu. Odjížděla Rochelle a Terry MacAndrew. Judy si nebyla jistá, ale myslela si, že on odjíždí kvůli tomu, že odjíždí ona. 

Navzdory okolnostem nebylo pro lingvisty opuštění expedice dobrý kariérní krok. Rozkřikne se to, a lidé mají dlouhou paměť. Až se v budoucnu naskytnou místa, dostanou je ti, kteří budou považovaní za loajální a obětavé. Judy se o tom před skupinou zmínila krátce poté, co se tady vynořili. Poradila svým lidem, aby udělali, co považují za nejlepší, ale zdůraznila, jak je dobrá pověst důležitá.

Na druhé straně byli spíš lingvisté než výzkumníci a bylo možné, že lidem, kteří je budou najímat, na tom nebude záležet tolik, jak by záleželo jí.

V další hodině se ukázal zbytek těch, kteří odjížděli. Malachyová vypadala unaveně a sklesle, Jason Holder se mračil, jako kdyby všechno, co se tady přihodilo, bylo namířeno osobně proti němu. Elizabeth Maddenová to nesla poměrně dobře, stejně jako Ava McAvoyová. Na Jean Dionneové bylo vidět úlevu, že se vrací. Z těch všech bude Judy chybět John Price, vysoký, tichý a pohledný muž, do něhož by se byla schopná zamilovat, dokud nezjistila, že se vždy stará v první řadě o sebe. A Mickie Haverson, antropolog, který kromě jejích lidí uměl bulicky nejlíp, a který mluvil o tom, že si na sebe vezme jeden z kostýmů a bude obcházet kavárny, aby si s místními obyvateli navzájem vyprávěli historky.

Valentino a Mike Metzgerovi byli sbalení a připravení na cestu. A taky Marilyn McGeeová a Ed Paxton.

Judy uvažovala, jak si jejich manželství povede, až se vrátí do normální situace. Byla přesvědčená, že vzplanutí, k němuž dojde za neobvyklých okolností, má malou šanci na úspěch. Ale třeba se mýlila.

Jeden po druhém si s ní potřásali rukou a líbali se. Díky, Judy! Škoda, že to nedopadlo líp. Vážím si té šance. Hodně štěstí. Snad tam ještě někdo bude, až tam doletíte. Mrzí mě, že to skončilo takto.

Alexandra se na chvíli zastavila, aby vyjádřila svou lítost a sdělila jim čísla jejich kajut na Vignonovi. O dvacet minut později se loď objevila na dohled. Ta hvězda nahoře, která byla čím dál jasnější, až se nakonec rozpadla na shluk světel. A pak byla vedle nich, štíhlá a šedá, maličká ve srovnání s Hawksbillem. Ale pro svůj účel velká dost. A s fungujícími motory.

Technici prošli přechodovou komorou jako první. Judy, která z nějakého důvodu cítila jako svou povinnost být po ruce, se postavila stranou, když přišli a Alexandra je přivítala. Byli dva, oba muži, nesli si bedny a měřicí přístroje, nářadí jim viselo na opasku, kolem ramen měli omotané kabely. Oba byli velice praktičtí. Alexandra je odvedla dolů.

Technici se na Vignona ještě několikrát vrátili. V jednu chvíli řekl jeden z nich kapitánce, před Judy a několika dalšími, že by motor další skok nevydržel. Když se Judy zeptala Alexandry, co by to znamenalo, odpověděla, že by buď vybuchli, nebo, což bylo pravděpodobnější, by zůstali trčet v hyperprostoru jako trosečníci. Odráželo náladu na lodi, že Judy přemýšlela, jestli ten rozhovor nebyl zinscenovaný pro ty, kteří reptali, když kapitánka trvala na tom, že dál nepoletí.

No dobře! Neměla důvod o Alexandře pochybovat, ale sama by zvažovala, že to udělá, kdyby byla na jejím místě.

Mezitím se dveře do Vignona otevřely a došlo na poslední kolo potřásání rukama a loučení, jak lidé začali přestupovat. Když exodus skončil, al-Džahání působil prázdně. Ztišeně. Zůstal jenom Frank a šest jejích členů Široni kulp. 

Charlieho Hardinga, který neustále mluvil o tom, jak se těší, až se bude dívat, jak se mrak přižene k Lookoutu a zasype jej meteory a blesky (i když obyvatel mu bylo líto, jistě, škoda, že pro ně nemůžeme udělat víc), přestalo bavit čekat, až Vignon odletí, a vrátil se, aby si postěžoval. Judy doufala, že neodletí bez něj.

Vrátila se do své studovny a našla Ahmeda a Ginko zabrané do RPG hry. Harry Chin přihlížel. Šlo o to, jak odstěhovat zásoby z hory omezeným počtem soumarů, které nebylo možné hlídat všechny najednou, v přítomnosti lvů, kteří útočili, jakmile našli nějakou skulinu.

Nick Harcourt byl ve VR tanku a dirigoval Bostonskou filharmonii při interpretaci Předehry 1812. Děla burácela, smyčce a dechy hrály Marseillaisu a bubny duněly. Shelley a Juan byli s ním, tak zaujatí představením, že si Judyina příchodu ani nevšimli. Zavřela dveře a našla si místo.

Byli v koncertní síni, i když Judy nevěděla, jestli je to konkrétní místo nebo prostě něco, co si Bill vymyslel. Nicméně působilo to jako iluze nabitého sálu. Zavřela oči a uviděla roztrhané vlajky, děla a útoky jízdy. Věděla, že to souvisí s Napoleonem – to se nedalo přehlédnout – ale dalšími podrobnostmi si jistá nebyla. Stáli na druhé straně Britové? Nebo Rusové? Ale co, na tom nezáleželo. Nechala se hudbou ohromit, strhnout. Zas do průlomu, drazí přátelé! A nakonec se zapojila do bouřlivých ovací, při nichž se Nick ukláněl a ukazoval taktovkou na různé sekce orchestru, které reagovaly několika novými akordy, čímž vyprovokovaly další aplaus.

Vešla Alexandra a předala jí zprávu označenou OSOBNÍ. Byla od Diggera – načrtával plán, jak přimět Bulíky k opuštění měst, až přijde ta chvíle. Chtěl znát její názor.

Nebyl o moc horší než něco, co by dokázala vymyslet sama. Dokonce by mohl být účinný. Načmárala stručnou odpověď: Vyzkoušejte to! Hodně štěstí. V novém roce jsme u vás. 

Kruci, možná to mělo něco do sebe. Třeba to ještě dokážou.

Po večeři jim kapitán Vignona nabídl prohlídku lodi. Šli všichni. Mladí proto, že jim nadsvětelníky připadaly vzrušující. Wally Glasner šel proto, že mu to dávalo šanci kázat o tom, o kolik lepší je tu vybavení v porovnání s tím, v čem museli žít v uplynulých sedmi měsících. Jason Holder se zúčastnil proto, aby se ujistil, že nikdo nemá lepší ubytování než on. Ostatní členové personálu šli proto, aby mohli vyjádřit úlevu, že se dostanou pryč z al-Džaháního. 

Judy motivovalo k účasti to, že chtěla být ještě jednou s jedenácti lingvisty a svým zmařeným snem o záchranné misi.

Kapitán Vignona, který se jmenoval Miller, Mailer, nebo tak nějak, byl skromný muž malého vzrůstu, dokonce ještě menší než ona, ale na svou loď byl viditelně hrdý. Bavilo ho předvádět ji. A Vignon byl fakticky nejnovější přírůstek do flotily Akademie. Krátce patřil zesnulému Paulu Vignonovi, bankovnímu magnátovi, který jej ve své závěti odkázal Akademii. „Původně se jmenovala Angelika,“ vysvětlil kapitán, „podle jeho přítelkyně.“ Na žádost rodiny byla loď přejmenována po dárci, který ji ve skutečnosti nikdy fyzicky nepoznal. (Zůstalo bez vysvětlení, jestli se to týká lodě nebo přítelkyně.)

Prohlídka skončila ve společenské místnosti, kde kapitán přichystal na stoly pití a občerstvení. Judy chodila od jednoho hloučku hovořících k druhému a cítila, že jen těžko vyhání z hlavy dunivý rytmus Předehry 1812. Neubránila se úsměvu, když stála s McAvoyovou a Holderem a poslouchala, jak ten druhý žvaní o tom, jací jsou ve vedení Torontské univerzity pitomci a jak je vytrestal za jejich neschopnost, když ze svého místa vedoucího katedry sociologie odešel. Při poslechu Holderovy msty jí v hlavě zahřměla děla, z kouře po výstřelech se vztyčily korouhve, jízdní oddíly se šavlemi vnikly do křídel pěchoty.

Holder se v půlce věty zarazil a podezíravě se na ni podíval. „Proč se usmíváš?“ zeptal se.

„Přemýšlela jsem, jak bude pro TU obtížné takovou ztrátu nahradit.“

Holder si nebyl jistý, jestli si z něj nedělá legraci. „Já jsem vlastně nikomu ublížit nechtěl, ale v určitém okamžiku si musejí uvědomit, že…,“ a tak dále.

Jakmile se naskytla příležitost, omluvila se a vrátila se do al-Džaháního. Navzdory tomu, co absolvovali, nebyla nedočkavá, až porouchanou loď opustí. Hodně tady dokázali, pronikli do jazyka Bulíků a rozluštili ho, přečetli jejich literaturu, vstřebali do sebe něco z jejich filozofie a etiky.

Posadila se a prolistovala svůj zápisník s bulickými moudry.

Užívej života, protože není věčný. 

Nic nenasvědčovalo tomu, že by věřili na posmrtný život nebo nějaké vyvažování misek vah. Žádný soud. Žádná Elysejská pole. Zdálo se, že vidí svět, Intigo, jako nepředvídatelné místo. Byl to však jejich domov, což kontrastovalo s představou místa, kterým se pouze prochází na cestě někam jinam.

Proto byla rozkoš dobrá sama o sobě.

Lítost zpravidla vyvěrá z věcí, které jsme měli udělat a neudělali, než z věcí, které jsme udělat neměli a udělali.

Přijmi odpovědnost. 

Těš se z moraky, což se nepřekládalo, ale zdálo se, že to znamená kombinaci lásky, vášně, exotičnosti, intimity a přátelství.

Vyvaruj se závislostí. Základem dobrého života je svobodné uplatňování vůle řízené rozumem.

Vyvaruj se závislostí…

Ale nebyla moraka závislost?

„Bille,“ řekla, „chtěla bych nahrát zprávu. K odeslání.“

„Komu?“ 

„Davidovi.“

„Jakmile budeš připravená, Judy.“ 

Dlouho o tom přemýšlela. Usmála se do kamery, snažila se vypadat nenuceně.

„Dave,“ řekla, „dnes sem dorazila náhradní loď. Někteří naši lidé končí. Zbytek míří za tebou. Až se dostaneš tam, kam letíš, měj na paměti, že to nemusí fungovat. Pokud k tomu dojde, nedávej vinu sobě.“ Téměř se jí zdálo, že ho vidí, jak sedí ve své kajutě na Hawksbillovi. Nemyslí na nic jiného než na omegu. „Přeju dobrý let. V lednu se uvidíme.“

„Odeslat?“ zeptal se Bill.

Někde z dálky zaslechla dunící kopyta kozáckých koní.

„Pošli to!“

„Hotovo,“ oznámil Bill.

ARCHIV

(Úryvky z Knihy o Bulících, 

přeložené různými členy Široni kulpu.) 

„Existujeme pouze proto, abychom se navzájem dělali šťastnými.“

„S hrdostí říkáme, že jsme jediní tvorové, kteří vzhlížejí ke hvězdám. Ale kdo ví, o čem v hluboké noci přemýšlí galún.“

„Každý pokrok, každá pomoc, je dar jednotlivé mysli. Žádná skupina, žádný dav, žádné město nikdy nikomu nepřispělo.“

„Když něco potřebuješ říct, buď stručný.“

„Dobrá rada vždycky roztrpčuje.“

„Braň svůj názor pouze tehdy, když se dá dokázat, že je pravdivý, ne proto, že je to tvůj názor.“

„Autoři jsou rádi hýčkáni.“

„Být čestný znamená dělat správné věci, i když se nikdo nedívá.“

„Každý dobrý žert má v sobě špetku pravdy.“

„Královnou ctností je uznání vlastních nedostatků.“

„Ukradni polibek a přijmi následky.“ 

kapitola 34

Na palubě Jenkinse,

čtvrtek 4. prosince.

Většina projektorů byla mikra, zařízení, jejichž velikost se pohybovala od propisky po kompletní Hardingův monitor, k němuž byl i stativ. Čtyři sta se jich podařilo shromáždit na Broadside, přičemž většina pocházela z jejich vlastních zásob a několika přispěly soukromé rozvojové skupiny a nezávislí badatelé. Ve čtyřech kontejnerech je převezl Cumberland. Mark Stevens dopravil také dva zlaté prsteny, které si objednal Digger. A fůru blahopřání.

Zatímco Cumberland vykládal svůj náklad, dorazil do soustavy Hawksbill. Stevens oznámil, že pro případ potřeby zůstane poblíž, což znamenalo, že po dlouhé cestě ze stanice nijak nespěchá na to, aby se vzdal lidské společnosti.

Mikra budou rozmístěna na strategická místa, tak aby je bylo možné aktivovat z Jenkinse. Přenesou jakýkoli obraz a mluvenou zprávu, která se do systému pustí. Zbývalo jen dostat je na místa. A připravit zprávu.

Omega dominovala noční obloze. Byl to velký černý bouřkový mrak, dvojnásobný v porovnání s větším měsícem. A každý večer se viditelně zvětšoval. Bulíci jej viděli jasně jako blížící se bouři, která se odmítá chovat jako normální bouře. Byli vyděšení. V ulicích se mluvilo o tom, že až se přižene, všichni zavřou okenice a schovají se uvnitř. Ale stále si představovali výhradně prudké deště a pár blesků. Možná trvajících delší dobu. Několik dní nebo tak něco. Chybělo pochopení obrovitosti té věci nebo škod, jaké mohou vichry o síle hurikánu napáchat. Digger uvažoval, jestli mají Bulíci s tornády či hurikány vůbec nějaké zkušenosti.

Blížili se k té části operace, která se Diggerovi nelíbila. Věděl o tom plánu měsíce, že až dorazí Hawksbill, Kellie a Julie Carsonová se vymění. Julie převezme Jenkinse a Kellie přestoupí na Hawksbilla, jehož bude řídit při operaci na odlákání mraku. Bylo to proto, že neměla licenci k pilotování AV3, těžkého přistávacího člunu, který bude použit při výrobě mračen.

Před několika měsíci to nevypadalo jako žádný důvod ke znepokojení, ale jak čas ubíhal, mrak se zvětšoval a nějakým způsobem byl stále víc zneklidňující. Digger zjistil, že je čím dál nešťastnější. Mluvili o tom s Kellii a ta mu vysvětlila, že jiná možnost není, a že si nemá dělat starosti, protože bude opatrná a nic se nestane. A tak to nechal být a dál o tom nemluvil.

Obcházeli všechna města, kreslili si mapy, dávali pozor, kde se shromažďují davy, kde bude mít představení největší účinek. Na jižní polokouli končil podzim a noci se začínaly prodlužovat. Počasí nebylo chladné, alespoň pro Diggera ne. Teplota nikdy neklesla pod patnáct stupňů Celsia a zřídkakdy pod pětadvacet. Kellie poznamenala, že na Intigu se pozná, když se pořádně ochladí, protože se hosté s pitím musejí přesunout dovnitř.

Vybírat veřejná místa pro umístění projektorů bylo docela snadné. Soustředili se na oblasti v blízkosti kaváren a shromažďovacích síní. Také chrámy budou dobré. V noci (kdy bude projekce nejpůsobivější) tam nebýval nával, ale vždy se našlo několik jedinců, kteří si užívali posvátnou atmosféru.

Zdálo se, že Bulíci si na organizované náboženské obřady příliš nepotrpí. Jediné, které Digger viděl, byly zahánění démonů a modlitba za pomoc, po níž následovala oběť toho hodnostáře. Chrámy přitahovaly každý den poměrně velké davy. Byly to však tiché davy. Bulíci chodili jednotlivě mezi sochami bohů, a pokud se modlili, dělali to tiše. V uličkách bulického chrámu se nedal čekat žádný zpěv, nářek nebo hroucení.

Hawksbill přiletěl asi tři hodiny po Cumberlandu. Bylo to velké krabicovité plavidlo, k jehož trupu bylo připevněno osm válců.

Vlastní loď tvořila řada čím dál delších obdélníků, přesně to, co měly mraky podle všeho rády. O několik let dříve se uskutečnilo pár experimentů, při nichž bylo několik vraků, které se od Hawksbilla vzhledově příliš nelišily, ponořeno do omeg. Na rozdíl od zaoblených plavidel, která do mraků jednoduše zapadla a vrátila se, vraky ve všech případech rozpoutaly prudké elektrické bouře a při jedné příležitosti byla loď rozmetána, už když se přibližovala.

Vstupní komory Jenkinse a Hawksbilla nebyly kompatibilní, takže Collingdale a jeho lidé museli přestoupit s pomocí manévrovacích trysek. Jakkoli byl Digger rád, že má Kellii pro sebe, bylo příjemné vidět někoho nového. Nikdo jiný než Stevens se už několik měsíců neobjevil.

Pokud se nepočítala Makao.

Ten večer s ní ho pořád ještě strašil. Mrzelo ho, že s ní nedokázal zapříst normální rozhovor. Přál si, aby to nějakým způsobem šlo, aniž by ji tím vyděsil. Ahoj, Makao! Já jsem z jižního Bostonu. Daleko od domova. Jak se vede? 

Přes všechny řeči, jak mají otevírat svou mysl a neuchylovat se k nepodloženým závěrům – Přemýšlejte sami za sebe – Bulíci nebyli tak inteligentní, jak doufal.

Viděl Judyiny překlady, pasáže z Knihy o Bulících, a přál si, aby našel ty, kteří ta ponaučení napsali. To byli lidé, s nimiž si potřeboval promluvit.

Judy mu řekla, že dílu je připsáno jméno a epocha, ale jim se zatím nepodařilo rozluštit soustavu datování a vlastně ani to, kam všechny epochy zapadají. „Nejspíš budou už všichni mrtví,“ dodala vesele.

Díval se, jak se na Hawksbillu otevřela přechodová komora, maličký průlez na palubě A hned za můstkem. Vystoupili jeden po druhém a nechali se Julií převézt. Když byli všichni v přechodové komoře, Kellie zavřela vnější dveře, napustila dovnitř vzduch a otevřela.

Za takových okolností není možné popsat ten pocit přátelství a klanové sounáležitosti. Digger nikdy v životě nebyl tak šťastný, že vidí návštěvu. Bonusem navíc bylo, že jeho pocit odpovědnosti za životy několika set tisíc Bulíků maličko zeslábl. Teď tady byl Collingdale. Byl služebně vyšší, tudíž to měl na starost.

„Rád tě poznávám, Digby,“ řekl a podal mu ruku. „A to bude určitě nevěsta.“ Kellie se zatvářila, jako by jí to nebylo příjemné, nicméně přijala jeho poznámku v dobrém. „Jsme rádi, že jste tady.“ Collingdale trhl palcem směrem k omeze. „Nevypadá to hezky, co?“

„Ne,“ řekl tiše Digger.

„Bulíci musejí být málem šílení.“

Collingdale představil Marge Conwayovou, vysokou ženu ve středních letech. „Marge je náš odborník na maskování,“ prohlásil. „A Avery Whitlock.“ Jeden z lidí produkujících texty, které se čtou v univerzitních kurzech literatury. Představil se jako Whit. Nenuceně se usmál a přikývl. Měl radost, že Kellii a Diggera poznává. Pevný stisk, hezké oblečení, vytříbená dikce. Někde v tom byl závan Nové Anglie.

„A samozřejmě Julie.“

Julie byla vyšší, než čekal. Někdy se to dalo těžko poznat, když měl člověk k dispozici jen elektronickou komunikaci. Byla zrzavá a připadala mu velice mladá. Sotva přes dvacet.

Když skončily zdvořilosti, Digger se s nadějí podíval na Marge. „Opravdu je dokážeš schovat?“ zeptal se.

„Dokážu je zakrýt oblačností,“ řekla. „Co bude potom, těžko říct.“

Digger věděl, že Whitlock přijede, a proto si z jeho díla něco přečetl. Povoláním byl přírodovědec a psal eseje s názvy jako: „Mastodont ve sklepě“ a „Takový je život brouka.“ Diggera ty názvy odrazovaly. Když někdo píše o vědeckých tématech, neměl by se snažit podbízet masám. Ale práce jako takové se mu líbily a ze setkání s autorem měl radost.

Všichni se předháněli v tom, jak se jim ani nechce věřit, že tady jsou. Whit neustále zabíhal očima k oblouku planety a vrtěl hlavou. „Kde je Intigo?“ zeptal se.

„Odsud není vidět,“ řekla Kellie a pro jistotu se ještě podívala. „Je na druhé straně planety.“

„Kdy budeme moci dolů?“

Digger až do toho okamžiku zapomněl na dávnou zprávu od Hutchinsové, v níž ho informovala, že Whit se tam bude chtít porozhlédnout a že mu mají ve všech ohledech vyjít vstříc, ale za nic na světě o něj nesmějí přijít nebo dopustit, aby se zranil.

Collingdale se podíval na Julii. „Myslím, že nás čeká nějaká práce, než o tom budeme moci začít přemýšlet,“ řekl.

„Ani ne,“ odvětila. „Všechno je zautomatizované.“ Usmála se, spojila se s Billem a řekla mu, aby doručil náklad. Válce připevněné k trupu Hawhsbilla se jeden po druhém uvolnily. Ke každému byly připevněny dva malé raketové motory. Digger se díval, jak jednotlivé kusy upravily svou polohu, přesunuly se dost daleko od sebe navzájem a od lodí.

„Co to je?“ zeptal se Digger Marge.

„Komíny,“ odpověděla. „Výrobny deště.“

Když to říkala…

Nákladní vrata se otevřela a ven vyplula helikoptéra se složenými vrtulemi.

Potom dva přistávací moduly. „Jsou ještě dva,“ řekla mu Marge, „sbalené uvnitř AV3.“

AV3 byl těžký nákladní člun zkonstruovaný pro přepravu rozměrné techniky na oběžnou dráhu a z ní. Vyplul ven jako další v pořadí: velké černé plavidlo vybavené masivními koly, na rozdíl od pevných podvozků, které používaly menší přistávací moduly. Antigravitační motory se nacházely ve dvou gondolách na vnější straně trupu. Vertikální raketové motory se daly vysunout na křídla, aby jejich plameny šly mimo velké náklady zavěšené pod plavidlo, jak tomu bude i v případě výroben deště.

„Neuvidí tohle všechno Bulíci?“ zeptal se Digger. „Myslel jsem, že budete mraky vyrábět pomocí nějaké elektroniky, kterou jednoduše aktivujete z oběžné dráhy.“

„To je mi líto,“ řekla. „Takové nám úplně došly.“

„A jsou to doopravdy výrobny deště?“ zeptala se Kellie.

„Ano. Vypadají trochu nemotorně. Ale nedělejte si starosti. Budou fungovat.“

Digger musel myslet na to, jak si s Kellii na zemi dávali pozor, aby je nikdo nezahlédl. „A tohle všechno přijde dolů na povrch?“

„Pouze v tom případě, že chcete oblačné počasí.“

„Marge, oni to uvidí.“

„Bulíci?“

„Samozřejmě, že Bulíci. O koho jiného si děláme starosti?“

„Přistávací moduly jsou vybavené optickými maskovači.“

„Ten člun taky?“

„Je příliš velký. Ale budeme všechno dělat v noci. Takže podle mého názoru si nemusíte dělat starosti.“

Povzdechl si. „Fajn! Kdy byste chtěli začít?“

„Co nejdřív.“

„Budete potřebovat pomoc?“

„Ne. Jen tady Julii, aby mě provedla.“ Marge se na něj usmála. „Můžeš se uvolnit a dívat se, Digu.“

Pak přišel ten velký okamžik.

Kellie kývla na Diggera, omluvila se a vyšla na chodbu. Julie ji krátce nato následovala. Když se Julie vrátila, měla na sobě slavnostní bílé sako i s nárameníky a dvěma orly, symbolem svého postavení. Kellie se ukázala na jedné z obrazovek. „Doktorko Conwayová, pánové,“ řekla, „chtěla bych, abyste vzali na vědomí, že došlo ke změně velení a velícím důstojníkem na Williamu B. Jenkinsovi je od této chvíle kapitánka Carsonová. Velice vám děkuji za pozornost.“

Julie se po nich rozhlédla. „Mým prvním oficiálním úkonem bude oddání dvou přítomných.“

Collingdale protáhl obličej a podíval se na hodinky. „Nechci kazit zábavu,“ řekl, „ale myslel jsem, že to uděláme až po návratu.“

„Odkud?“ zeptal se Digger. Nijak se přitom nesnažil maskovat svou mrzutost.

„Z akce na odlákání mraku, Diggere. Chápu, jak je to pro tebe důležité, ale ten mrak se blíží. Nemáme času nazbyt.“

„Fakticky se nejpříhodnější orbitální okno otevře za hodinu,“ podotkla Julie. „Upokojte se.“ Ještě chvíli si je prohlížela, jako by bylo třeba něco rozhodnout. „Diggere, pojď sem, prosím,“ řekla. „Napravo ode mne. Marge, ty budeš naše družička. A White, ty se na žádost ženicha zhostíš role družby.“

Whit se postavil vedle Diggera.

„Davide, chtěli bychom, aby ses obřadu zúčastnil jako svědek.“

Collingdale přikývl a dokonce se zatvářil potěšeně.

Na obrazovce se objevil Bill. Na sobě měl slavnostní bílou uniformu a seděl u kláves. Julie mu dala znamení a on spustil Svatební pochod z Lohengrina. Dveře na chodbu se otevřely a objevila se v nich Kellie celá v bílém, doprovázená Markem Stevensem.

Diggerovi začalo bít srdce maličko rychleji.

Bill zesílil pochod naplno. Kellie a její doprovod vešli do místnosti. Někdo podal Marge závoj. Nasadila ho nevěstě a zařadila se za ni. Digger nenápadně podal prstýnky Whitovi. Na okamžik se ho zmocnila pochybnost, která zasáhne každého, kdo byl až příliš dlouho svobodný mládenec, a napadlo ho, jestli Kellie zažívá totéž.

Ale než se Julie zeptala, jestli ji chce za manželku, veškeré váhání se rozplynulo.

Digger si dopřál několik minut na políbení nevěsty, načež mu bylo řečeno, že to stačí a má se vrátit do práce. Bylo třeba rozmístit na určená místa na šíji čtyři stovky projektorů. Whit se nabídl, že bude asistovat.

Diggerovi se ta myšlenka moc nezdála. Čekal, že rozmístění udělá sám, aniž by s sebou měl někoho, na koho bude muset dávat pozor. Nešlo o to, že by Whit nebyl vítaný společník, ale nebyl už nejmladší a e-pouzdro si měl na sebe vzít vůbec poprvé. Neměl žádnou zkušenost s optickými maskovači. Ve skutečnosti nechápal, jak to na povrchu funguje, a nebylo těžké si představit, jak vrazí do některého z Bulíků a vyvolá incident. Digger znal rizika dost dobře.

Ale byl VIP a měli odpovědnost za to, aby byl spokojený.

David Collingdale se mezitím snažil vypravit na cestu svoji show. To znamenalo na několik dní se rozloučit s Kellii. „Hezké líbánky,“ popřál jí.

„Líbánky už proběhly,“ odpověděla a mrkla na Diggera. „Teď je na čase zasloužit si plat.“ Políbila ho, objala a podívala se na něj rozzářenýma očima. „Miluju tě, Digby,“ řekla. „Drž hlavu nahoře, až budeš tam dole.“

„Ty taky, Kel. Neriskuj. Abych pravdu řekl, moc se mi to nelíbí.“

„Dám si pozor.“

Ještě jedna pusa a byla pryč. E-pouzdro, vzduchové lahve, manévrovací trysky, a už vyplouvala s Collingdalem z přechodové komory směrem k Hawksbillovi. Mohl pokračovat v rozhovoru s ní přes komunikátor, ale zdálo se jednodušší to nedělat. Díval se, jak mizejí v nákladních vratech lodi. Nato loď zažehla motory a zmizela do noci. O několik minut později se Stevens Diggerovi omluvil, že nemůže zůstat, vyvedl Cumberland z oběžné dráhy a zamířil zpátky na Broadside.

Digger si povzdechl a odešel zpátky na palubu A. Bylo na čase sednout si s Whitem a ukázat mu, co budou dělat.

T’mingletep se nacházel na západní straně nižšího kontinentu, kde se do moře vlévala velká řeka. K pobřeží přiléhal úzký ostrov, který dělal z průlivu bažinu. Město spojoval s ostrovem most.

Z pohledu geografické velikosti a populace to bylo pravděpodobně největší z jedenácti měst. Stejné pohoří, které vévodilo celé šíji, procházelo oblastí několik kilometrů na východ. Tam chtěli mít Bulíky, až omega udeří. Nevedla tam žádná cesta, ale terén byl rovný a snadno prostupný. Jediné, co bude třeba, bude přesvědčit je, aby šli.

Několik lodí bylo v přístavu upoutáno u mola nebo na kotvě a jedna právě vyplouvala, zatáčela na sever. Julie zapnula optický maskovač modulu. Whit vyhlédl ven a sledoval, jak krátká křídla kosmického plavidla zmizela. „Točí se mi z toho hlava,“ přiznal.

Digger se usmál. „Na to si zvyknete.“

Přistáli na pláži severně od města. Whit a Digger vystoupili a aktivovali své infračervené brýle, aby se navzájem viděli. „To je podstatně lepší,“ řekl Whit.

Rozdělili se o osmačtyřicet miker a nacpali si je do vest. „Já odletím do hor,“ ozvala se Julie. „Kdybyste mě potřebovali, jednoduše zavolejte.“ Když byli venku, uzavřela komoru a Digger se díval, jak plavidlo odlétlo.

Whit se rozhlédl kolem sebe, po moři, po horách, po obloze. Podíval se na ulitu, na tvora podobného krabovi, který pilně hrabal v písku. Na racky. Na pichlavou zelenou rostlinu. „Proč se to stává tady,“ promluvil, „a na tak málu jiných míst?“

„Prosím?“ zeptal se Digger.

„Mysleli jsme si, že na každé planetě, která má správné chemické složení, příznivé teploty a trochu vody, vzniknou sloni. A stromy. A celé to darwinovské divadlo.“ Zavrtěl hlavou. „Ve skutečnosti se to stává málokdy.“

„Nevím,“ odpověděl Digger.

„Pořád nám chybí velký díl skládačky. Nějaké umožňující mechanismy, které celý ten proces startují.“

Ztěžka vyšli po pláži ke shluku stromů. Písek se změnil v pevnou zemi a oba prošli mezi stromy na dlouhou ulici. Na dvoře byla shromážděna skupina Bulíků, ne úplně dospělého vzrůstu. Byli zachumlaní do košil, vest a pletených čepic. Několik jich mělo rukavice ze zvířecí kůže.

„Mohli bychom poslouchat?“ zeptal se Whit. „Chvilku.“

„Rozumíte jazyku?“ zeptal se Digger.

„Ne tak docela. Zkoušel jsem to, ale obávám se, že lingvistické schopnosti, ať už byly kdysi jakékoli, mě opustily. Ale to nevadí. Chtěl bych si jenom poslechnout, jak mluví.“

„Dobrá,“ souhlasil Digger. „Myslím, že nás čas zase tolik netlačí.“

Byl to běžný hovor. Všichni přítomní byli muži a jednalo se výhradně o sex. Se kterou to stojí za to, a které se vyhýbat.

Whit byl zklamaný, když mu Digger poskytl opatrně formulovaný překlad. „Působí to všedně,“ posteskl si. „Očekával jsem víc.“ Ale když zamířili pryč, rychle své uvažování poopravil. „Možná je to něco, co se stane každému inteligentnímu druhu, který se dopracuje k rozumně svobodné společnosti.“ Ale bylo jasné, že by byl raději, kdyby se dozvěděl, že rozebírají filozofii nebo etiku.

„Mluví o tom mraku hodně?“ zeptal se.

„Trochu.“ Digger pomyslel na strach, jehož byl každý den svědkem. „Obzvlášť v noci, když ho vidí. Myslím, že na denním světle je to tak nějak neskutečné.“

„Došlo k nějakému zesílení náboženské reakce?“

„To by byla otázka spíše pro Collingdalea. Kromě toho obětního obřadu, o němž jsme vám řekli, jsme fakticky nic neviděli. Ale nezdá se, že by si na náboženské obřady příliš potrpěli. Nechodí do chrámů, neúčastní se obřadů a neposlouchají ani kázání.“

„Ale chrámy navštěvují, ne?“

„Ano, někteří.“

Whit měl plno otázek. „Vyslali expedici na cestu kolem světa, ale starají se jednotliví Bulíci vůbec o to, jestli je svět kulatý nebo ne?“

Ti, kteří přišli na sloš, se kvůli tomu docela rozohnili. „Zdá se, že ohledně sexuální aktivity mají jen malé zábrany, nebo vůbec žádné. Jakou používají antikoncepci?“

To bylo hádankou, do níž Digger nepronikl. Nevěděl.

„Jsou na šíji tisíce let? Proč neexpandovali?“

Nevěděl.

„Proč je k expanzi nepřinutil pouhý nárůst populace?“

Nevěděl ani to.

„Je to úžasné místo,“ řekl Whit nakonec, když to zřejmě s Diggerovou intelektuální zvídavostí vzdal. „Země, jejíž obyvatelé se právě probouzejí.“

Dorazili k prvnímu cíli. Byla to široká ulice lemovaná obchody a jídelnami. Okenice byly zavřené, aby chránily před studeným vzduchem. V krámech a bistrech hořely ohně. Digger provedl rychlý průzkum. „Tam!“ Ukázal na místo několik metrů nad zemí, nad nějakými batolaty, která se honila do kruhu. „Ideální místo pro zjevení.“ Vybral příčný trám, který podepíral střechu pekařství, sáhl do vesty, vytáhl projektor, zaznamenal si jeho číslo, naklonil objektiv a umístil jej nejvýš na trám, kam dosáhl. Byl nenápadný a žádný Bulík ho bez žebříku nemohl sundat. Spojil se s přistávacím modulem. „Julie?“

„Můžeš mluvit, Diggere.“ 

„Dva dva sedm.“

„Počkej chvilku!“ 

Digger sledoval Whita. Jeho rozostřená silueta stála vzadu, kde nepřekážel, mezi boční stěnou obchodu s oděvy a kanálem s tekoucí vodou. Byl však nakloněný dopředu skoro jako kočka na lovu a pozoroval davy, které procházely kolem.

Na Intigu žil mořský pták, šedý, s dlouhým zobákem a velkýma svěšenýma ušima, které vypadaly skoro jako druhý pár křídel. Říkalo se mu bogulok a vyskytoval se po celé oblasti šíje v hojném počtu. Ve volném překladu jeho jméno znamenalo plandavé uši.

Digger zapnul přístroj a jeden takový bogulok se objevil nad davem, v místě, kam jej Digger nasměroval. Letěl, ale urazil jen několik metrů, než zase zmizel.

„Dobře,“ řekl Digger do komunikátoru. „Je to dokonalé.“ Nezdálo se, že by si někdo všiml něčeho neobvyklého.

„Zafixuju ho,“ řekla Julie.

Digger došel pro Whita a vydali se hledat další místo.

Umístil čtyři projektory do prostoru tržiště, tři před veřejné budovy, šest dalších do divadel a shromažďovacích síní a pět na různá místa na hlavních ulicích. Kellie si už dříve všimla budovy, kterou vyhodnotili jako obdobu sídla veřejné správy, používanou ve dne i v noci. Nainstalovali tam dva další projektory, jeden dovnitř a jeden ven. Digger se pokaždé spojil s přistávacím modulem, aby se přesvědčil, že mají správný úhel.

Most, který spojoval ostrov s pevninou, byl dlouhý asi půl kilometru. Tvořily jej dřevěné desky a podpěry. Nic jiného tam nebylo, žádné zábradlí, žádné vzpěry. Když si někdo nedával pozor, co dělá, mohl sejít rovnou do oceánu.

Byl ale široký. Šlo po něm několik tažných zvířat a těm nedělalo žádné problémy najít dost místa, aby se všemu vyhnuli, a přitom se s nikým nesrazili. „Technicky to není špatné,“ poznamenal Whit. Na Diggera to žádný velký dojem nedělalo, dokud Whit nepoukázal na to, že mostní podpory jsou zapuštěné do řídkého bahna a musejí odolávat přílivům vyvolávaným dvojicí měsíců. „Určitě vyžaduje trvalou údržbu,“ dodal. Klekl si a podíval se dolů.

Přešli na druhou stran a nainstalovali další projektor na strom na konci mostu, nasměrovaný tak, aby se zjevení objevilo ve větvích, viditelné ze všech stran.

Whit se proměnil v dítě v hračkářství, neustále se zastavoval, aby si mohl všechno a všechny prohlédnout. „Jsou krásní,“ řekl na adresu obyvatel. „Tak nevinní.“ Zasmál se. „Všichni vypadají jako Bumbác.“

„Musíte se podívat na některou z těch orgií,“ řekl Digger.

„Právě o to mi jde. Kdyby nebyli nevinní, neměli by orgie.“

Digger ho ani nepožádal, aby mu to vysvětlil.

Skončili krátce po západu slunce. Digger očekával, že Whit bude vyčerpaný, ale vypadalo to, jako by byl zklamaný, že den končí. „Nádhera!“ prohlásil. „Životní zážitek.“

Modul pro ně přiletěl za hranice města, na jižní straně, kde začínala šíjová cesta. Stáli na okraji bulického světa. Dál se rozkládala neskutečně divoká krajina, pohoří, které vypadalo nepřekonatelně, husté lesy a nakonec jižní polární čepice.

Julie se měla vrátit na Jenkinse, naložit Marge a začít s instalací výroben deště. Měla zpoždění, anebo se jí nezdálo, že by měla času nazbyt. Digger skoro ani nebyl připoutaný v křesle, když už byli ve vzduchu a mířili na oběžnou dráhu. „Opravdu to dokážeš?“ zeptal se jí.

„Zvládnu to,“ odpověděla.

„Budeš pracovat celou noc?“

„Předpokládám to.“

„A zítra nás odvezeš do Savakolu.“

„Jistě.“

„Na celý den.“

„Víceméně ano.“

„A pak další kolo s Marge. Kdy budeš spát?“

Měla co dělat, aby potlačila úsměv. „Už jsem spala.“

„Kdy?“

Stoupali dmoucími se kumuly. „Dnes. Celý den.“

„Dnes? Jak je to možné? Byl jsem s tebou ve spojení každé čtvrt hodiny.“

„Ne, nebyl,“ řekla. „Mluvil jsi s Billem.“

„S Billem?“

„Asi použil můj hlas.“ Usmála se. „O mě si nedělej starosti, Digu. Já mám v celé operaci tu nejjednodušší práci.“

Poznámky Averyho Whitlocka

„Co mi po prvním dnu chození ulicemi civilizace vybudované jiným druhem připadá obzvlášť pozoruhodné, je to, jak málo je mladých. Tato společnost působí dojmem, že se chlubí svými parky, pořádá bály a cáká se ve fontánách. Přesto se zdá, že matek a otců je stejně jako dětí. Primitivní společnosti na Zemi vždycky vytvářejí velké rodiny. Zdá se, že tady to tak není. Viděl jsem jen málo rodičů se dvěma potomky. Jestli měli někteří tři, nevšiml jsem si jich. 

Zajímalo by mě, proč to tak je.“ 

4. prosince. 

kapitola 35

Na palubě Jenkinse,

čtvrtek 4. prosince.

„Jsme připravení jít na to?“

Ve skutečnosti byla Marge připravená už hodiny. Seděla u komunikačního panelu, poslouchala rozhovory zdola, procházela své seznamy a marně se snažila usnout.

„Ano,“ řekla. „Připravení a vyzbrojení.“

Konečně si s Julií připevnily e-pouzdra a vzduchové láhve a vyšly nákladní přechodovou komorou ven.

Marge to na sobě nedávala příliš znát, ale byla nadšená, že tu je. Bůh věděl, že cestou bylo dost času k přemýšlení, obzvlášť poté, co na palubu přišel Collingdale. A ona velkou část letu strávila hodnocením svého života. Máš spoustu talentu, řekl jí otec. Budeš vším, čím budeš chtít být. 

Ve skutečnosti přišlo všechno až moc snadno. Získala doktorský titul v medicíně, začala se nudit a udělala si druhý doktorát z klimatologie. Moc ji zajímala víc, než věda. Před touto cestou si to neuvědomila, ale byla to pravda. Vždy, když si mohla vybrat mezi organizací a čistou vědou, rozhodla se pro organizaci. Převzít. Posunout se výš. Získat kancelář v rohu. Měla pro to přirozené nadání. Bylo to dobře placené, příjemné, a přesto zůstávala silně nespokojená.

Pravděpodobně v přímém důsledku toho použila na všechna tři svá manželství bourací kouli. No, to bylo přehnané tvrzení, ale zklamání ve svých různých kariérách připsala postupně každému ze svých manželů, a když nadešel okamžik prodloužení, vztahy byly ukončeny. Víceméně po vzájemné dohodě. Hodně štěstí! Žádné výčitky. Ráda jsem tě poznala. 

S její taneční dráhou, která opsala oblouk mezi koncem jejího vysokoškolského studia a začátkem let v medicíně, to bylo stejné. Příliš snadné, žádná trpělivost s rutinní dřinou potřebnou k vyšvihnutí se na vrchol profese, rychle najít něco jiného.

Dokonce se pustila do bojových umění. Byla v tom dobrá a věděla, že by dokázala získat černý pás, kdyby byla ochotná investovat do toho čas.

Krátce po Collingdaleově příchodu na palubu došla k závěru, že její problém je v tom, že před sebou nikdy neměla žádnou pořádnou výzvu. Ve velkém zápase života neměl černý pás žádný smysl, protože nemohla najít nikoho, komu by to chtěla natřít.

A teď přišel ten mrak.

Collingdale jej chápal jako jakéhosi osobního soupeře. Byla to jeho velká bílá velryba, věc, která rozdrtila křišťálová města na Moonlightu. Až to skončí, až se vrátí, chtěl vést křížovou výpravu, která najde způsob, jak ty věci zničit. Domníval se, že díky zkušenosti z Lookoutu, která probudila celosvětovou účast s Bulíky, pro to nastala pravá chvíle.

Byl to podnik, k němuž by se Marge pravděpodobně připojila. V každém případě se konečně účastnila boje, v němž si nebyla jistá výhrou. A byl to radostný pocit.

AV3 čekal. Podobně jako Hawksbill nebyl s Jenkinsem kompatibilní, proto jej Julie zaparkovala sto metrů daleko. Sbalené komíny pluly nocí jako sudy s pivem. Nebylo to poprvé, co Marge byla s e-pouzdrem v nepřátelském prostředí, ale předtím to bylo vždycky na povrchu planety. Vznášet se v prázdnu, lanem spojená s Julií, bylo trochu jiné, ale ne tolik dezorientující, jak po některých líčeních očekávala.

Přechodová komora nákladního člunu se otevřela, když se přiblížily, a Julie je vtáhla dovnitř. Světla se rozsvítila, další dveře se otevřely a uzavřely a obě se ocitly v kabině.

Rozsvítily se zelené kontrolky, jak se člun probral ze spánkového režimu. Julie jim udělala kávu. Marge se usadila do pravého křesla a vytáhla svůj notebook.

„Už to někdy někdo zkoušel?“ zeptala se Julie.

„Vyrábět mraky?“

„Ano.“

„Jistěže. Ta metoda se používá ke zmírňování období sucha.“

„Jak je možné, že jsem o ní nikdy neslyšela?“

„Nevím. Kolik času trávíš doma?“

Při prvním letu vzali dva moduly. A vodní čerpadlo bratrů Bensonových. „Máte velký suchý trávník? Spolehněte se na Bensony.“ Mohly ušetřit čas, kdyby nechaly Billa, aby se jednoduše ujal řízení všech čtyř modulů a dovedl je dolů, ale vědělo se, že UI nestačí, pokud je nutné zareagovat na nečekanou situaci jako je náhlá bouře. Obzvlášť když se snaží dělat příliš mnoho věcí najednou. Byla to cena placená za umělou inteligenci. Podobně jako u biologické inteligence, její vyšší funkce vytvářely jediné vědomí. Nebo to tak aspoň vypadalo. Vícenásobné úkoly vyžadující současné rozhodování mohly přinést potíže. Byli příliš daleko od domova, než aby mohli riskovat ztrátu některého stroje. Pokud by se nějaký zřítil, s operací by byl konec.

Marge strávila velkou část cesty k Lookoutu procházením meteorologických a topografických map, které vytvořila z informací zprostředkovaných Jenkinsem a rozhodováním, kam výrobny deště umístit. Cílová oblast té první se nacházela na východní straně severního kontinentu, v polovině mezi Rokou a Hopgopem. (Nechápala, jak je možné brát vážně někoho, kdo dá městu jméno Hopgop.)

Byla tma a omega právě vycházela, když sestoupili k okraji hustého pralesa. Dál se bez přerušení táhly k moři kopce, poseté jednotlivými stromy. Oblastí protékal potok, jehož pramen byl někde ve vyšších polohách. Po nějakém osídlení v okolí nebylo ani památky.

„Vody je dost?“ zeptala se Julie.

„Bude to stačit,“ odpověděla Marge. „Přistaň.“

Julie dosedla co nejblíž ke stromům, dokonce jich při tom několik přesekla. Prales bzučel hmyzem. „Je tady něco, co kouše?“ zeptala se Marge.

„O ničem takovém nám neřekli.“

Nasadily si brýle pro noční vidění. Stromy byly několika druhů, ale všechny byly vysoké a hubené, na pohled nijak výrazné. Marge by raději viděla něco s mohutnějším kmenem.

„Co myslíš?“

Dřevo se zdálo dostatečně pevné. „Bude to muset stačit,“ řekla. Zamířila přímo k místu, které zahlédla ze vzduchu, shluku stromů, které tvořily nepravidelný kruh o průměru přibližně čtyřiceti metrů. Uvnitř bylo trochu jiného porostu, který pokosily laserovými kráječi.

„Mám na tebe otázku,“ ozvala se Julie.

„Sem s ní!“

„Proč vlastně potřebujeme přistávací moduly? Jestli má člun dostatečnou nosnou sílu, aby dopravil dolů výrobnu deště sbalenou, proč by ji neunesl v roztaženém stavu? Nebude přece vážit o nic víc.“

„Až bude roztažená,“ odpověděla, „komín bude klást odpor vzdušným proudům. Na to, aby zůstal stabilní, by nákladní člun nestačil.“

Vrátili se do AV3 a Julie stiskla dotekový ovladač. Zadní nákladní vrata se otevřela. „Bille,“ řekla, „zamaskuj moduly ve stromech.“

„Rozumím, Julie. Postarám se o to.“ 

UI použila k vystěhování modulů ještěrku, potom je aktivovala a odletěla s nimi do stínu stromů. Ještěrka zatím vyložila čerpadlo.

Julie si všimla, že se na západě zablesklo. „Třeba nebudeš komíny ani potřebovat,“ řekla.

„Nepravděpodobné,“ odvětila Marge.

Vyzvedly druhou dvojici přistávacích modulů a odvezly je na stejné místo. Stále ještě potřebovaly sbalený komín a helikoptéru. Udělaly si simulaci, co by se stalo, kdyby se pokusily odvézt obojí najednou. Lákalo je zkusit to a ušetřit čas. Ale simulace nedopadly povzbudivě. Komín byl těžký a náklad nebyl správně vyvážený. Prakticky každá atmosférická porucha by mohla způsobit, že by se v plamenech zřítily.

Smířily se tedy s tím, že budou muset letět ještě jednou. „Abych byla upřímná,“ řekla Julie, když se přiblížily k jednomu z válců vznášejících se kus napravo od Jenkinsovy přídě, „dostat se dolů s tímhle pověšeným na břiše bude samo o sobě boj.“

Balík opravdu velký byl. Velký válec široký více než třicet metrů a možná pětačtyřicet metrů dlouhý. Na Marge udělalo dojem, jak elegantně si Julie poradila, když se přichytila k okraji a upevnila komín tak, že jeho užší ústí směřovalo dolů. Když uslyšela hluboké zadunění svěracích čelistí, usoudila, že pilotčina opatrnost je oprávněná.

Jednotka byla vybavená naváděcími tryskami, které teď odhodila. Jenkins je později mohl sebrat.

Byly na noční straně a blížily se k rozhraní světla a tmy, hnaly se za sluncem. „Není to nejlíp naplánované,“ poznamenala Julie. „Budeme muset absolvovat ještě jeden oblet, než zahájíme sestup.“

V tomto okamžiku na tom nezáleželo. Marge se pohodlně opřela, aby si let vychutnala. Obloha byla jasná a zářivá. Omega byla někde za nimi, neviditelná, pokud si ji člověk nenašel dalekohledy. Vycházející slunce ozářilo několik ostrovů a pár plujících mraků.

Prolétaly denním světlem. Marge se dívala, jak se dole otáčejí oceány a pevniny, a přemýšlela, jak je to všechno zelené a krásné. V hlavě jí začala hlodat myšlenka, jestli to nakonec nepřiláká kolonisty, lidi, kteří namítnou, že Bulíci stejně využívají jen malý kousek své planety, tak proč ne? Poprvé ji napadlo, že pozemské vlády by nakonec nemusely být schopné prosazovat své vyhlášky o nezasahování do jiných civilizací. Nemusely by dokonce být ani schopné zabránit skupinám kořistníků, aby se odlehlých nemovitostí zmocnily.

Ale co! To byl problém pro jinou dobu.

Slunce za nimi kleslo pod obzor a teď letěly nocí. „Za pět minut zahajuji sestup,“ oznámila Julie.

Marge s tím neměla problém.

Několik minut před vstupem do atmosféry Julie přešla na injektory a snížila gravitační tah. Marge si všimla, že opustili oběžnou dráhu dřív než v bodu, kde začaly při předchozích třech sestupech. „Ztrácet váhu není totéž jako ztrácet hmotnost,“ vysvětlila Julie. „Pořád neseme náklad a potřebujeme víc místa, abychom se dostaly dolů.“

Nad oblastí bylo pár mraků a Marge uviděla linii pobřeží až ve chvíli, kdy byly přesně nad ní. Pokračovaly do vnitrozemí, přes táhlé kopce a nakonec prales. Omega zapadla a na východní obloze začalo svítat.

Julie se strojem pomalu klesla do shluku stromů, kde přistály předtím. Když se náklad dotkl země, zastavila sestup, ale váhu AV3 o ni neopřela. „Fajn, Bille,“ řekla, „pusť náklad.“

Marge cítila, jak se uvolnil.

Dál se vznášely přímo nad zásilkou. „Bille,“ řekla Julie, „sundej obal.“

Marge se dívala, jak plachta, která výrobnu deště chránila, odpadla. Drapáky ji zvedly a uložily do nákladového prostoru.

Když to bylo hotové, Julie stroj naklonila a odlétla stranou, aby viděly. Komín byl z ultralehkého, vysoce odrazivého plátna. Bylo to pružné zrcadlo a bylo prakticky neviditelné.

A to bylo pro tuto noc všechno. Svítání bylo příliš blízko, než aby se pokusily udělat něco víc. Až se další den vrátí, přivezou helikoptéru.

„Nálada se změnila. Opravdu nejde si toho nevšimnout. Ať v noci přijdete kamkoli, Bulíci se dívají nahoru přes rameno na tu věc na obloze, která ne a ne zmizet a každým dnem se zvětšuje. Pocit, že se blíží něco smrtícího, něco nadpřirozeného, se tady stal hmatatelnou součástí každodenního života. Ulice v noci nejsou tak plné, jak bývaly. A Bulíci mluví tlumeně, jako by se báli, že je ta obluda nahoře uslyší. 

Možná nejznepokojivějším aspektem té věci je, že vypadá jako chobotnice. Bulíci chobotnice znají, anebo něco, co se jim velice podobá. Jsou tady považovány za lahůdku, stejně jako tomu bývalo v některých kulturách doma. Ale Bulíky, stejně jako nás, fascinuje jejich schopnost chytat předměty, a stejně jako my nemají z těchto tvorů dobrý pocit. Slyšel jsem, jak jedna skupinka popisovala událost, která je možná apokryfní, ale oni byli přesvědčení o její pravdivosti: Někoho v rybářském člunu chytila chobotnice a stáhla ho přes bok. Jeho kamarádi se na to dívali, strachem neschopní pomoci. Stalo se to doopravdy? Nevím. Zajímavé je, že se ta historka vynoří právě v době, kdy to vypadá, že si nebeská chobotnice přichází pro celé Intigo. 

Ještě něco jiného se změnilo: Už tomu neříkají T’Klot. Díra. Stalo se z toho T’Elan. Věc. Bezejmenné.“ 

Deník Diggera Dunna, 

čtvrtek 4. prosince. 

kapitola 36

Na palubě Hawksbilla,

pátek 5. prosince.

Kellii Collierová nebyl Dave Collingdale příjemný. Nesmál se, nedokázal se uvolnit. Seděl vedle ní na můstku a hleděl na záběry mraku v mrtvolném tichu.

„Nikdy jsme mraky nebrali vážně,“ pokusila se nakonec zapříst rozhovor. „Lidé, kteří si myslí, že je můžeme jednoduše ignorovat a ony zmizí, by měli přijet sem a podívat se na to zblízka.“

„Já vím.“ A dál tam jen tak seděl.

Položila mu neškodnou otázku týkající se letu sem, ale ani to nedopadlo dobře.

Odvrátil každý pokus o odlehčení atmosféry. Člověk se ho zeptal, jak se daří, a on odpověděl informací o poloze mraku. Člověk se ho zeptal, jak se cítí, a on mu odpověděl, že se těší, až to tomu mraku provede.

Až to tomu mraku provede. 

Získala pocit, že by použil silnější výrazivo, kdyby byla mužem.

Ale ať to řekl jakkoli, jasně z toho vysvítalo, že mrak je živý.

„Já ho dostanu,“ prohlásil.

Žádné odlákám.

Žádné odvedu stranou.

Dostanu ho.

Na břiše Hawksbilla byl připevněný průmyslový projektor a sesterské zařízení bylo v člunu. Hutch, která s celým tím nápadem zřejmě přišla, ji varovala, že Hawksbill má nevhodný tvar pro práci v blízkosti omeg, a že ji to mrzí, ale musejí na palubu naložit tolik materiálu, že se s tím nedá nic dělat. Udržuj si odstup, řekla Hutch. Buď opatrná! 

Kellie to měla v úmyslu.

Proudy, které se z povrchu mraku draly, před ním měly náskok několika tisíc kilometrů. Omega přilétala ze směru, který byl maličko nad rovinou ekliptiky, takže většina jejího horního povrchu byla ve stínu. Kellie opsala oblouk a přilétala zezadu. Byli tři sta kilometrů nad mrakem. Mlha se táhla všemi směry po obzor. Vypadala klidně, mírně, lákavě. A projevovala se iluze, docela podmanivá, že těsně pod mlhou je pevný povrch. Že by po něm člověk mohl chodit.

„Jak je ten mrak velký, Bille?“ zeptala se. „Plocha horního povrchu?“

„Osmdesát devět miliard čtverečních kilometrů, Kellie.“ Sedmsetpadesátkrát větší než SAU, která zahrnovala staré Spojené státy a Kanadu. „Teď je vhodný okamžik k vypuštění monitorů.“ 

„Tak to udělej.“

Bylo jich šest, soustav čidel a teleskopů, které poletí s mrakem a budou ho sledovat.

Collingdale stál za ní a díval se. Souhlasně zabručel, když se rozsvítily kontrolky, které oznamovaly, že první zařízení jsou pryč a začala fungovat. „Dave,“ řekla, „přibližně za deset minut budeme připravení jít na to.“

„Dobře,“ řekl. Sedl si do svého křesla a vyvolal si obraz člunu, který čekal se svým LCYC projektorem v hangáru. Projektor byl přesnou kopií toho, který byl připevněn na trupu lodi.

Přímo před sebou měli Lookout, lehce rozostřený mlhou. Bylo vidět jen náznak kotouče. A dva měsíce. Trvale visely na obloze omegy, jako by právě vycházely.

„Až to tady skončí,“ řekl hlasem, který náhle opustilo napětí, „vyvinu tlak na to, aby se tento problém vyřešil. Když zapojíme správné lidi a uděláme trochu rámusu v médiích, podaří se nám získat finance a rozběhnout výzkum.“

„Myslíš, abychom se jich zbavili?“

„Samozřejmě! Nikdo to nebere vážně. Ale to se změní, až se vrátím domů.“ Podíval se dolů na povrch mračna.

Pohybovali se rychleji než omega. Viděla, jak se přehnali přes okraj a horizont se propadl dolů. Mrak však dál brzdil a kolem se valily mohutné proudy, které tato činnost vyvrhovala vpřed.

„Fajn, Davide,“ řekla. „Pojďme srovnat kurz.“

Slétla dolů mezi proudy a dostala Hawksbilla přímo před mrak.

„Nárůst elektrické aktivity,“ oznámil Bill.

Zahlédla nějaké blesky. „Vychází z hlavního tělesa?“ zeptala se.

„Ano,“ odpověděl Bill.

„A je směřovaná na nás?“

„Domnívám se, že je to nahodilé.“ 

Collingdale znovu vstal a postavil se k průzoru. Ten člověk nevydržel chvíli v klidu. „Ví, že jsme tady,“ řekl.

Mrakem prokmitla další světla.

Kellie cítila, jak ji zamrazilo. Litovala, že tam není Digger.

„To je v pořádku,“ řekl David chlácholivě. Zřejmě vycítil její neklid, ale jeho příčinu nechápal. „Zvládneme to.“ Oči měl přísné a s jeho koutky úst si pohrával úsměv. On si to užívá! 

„Potřebuji, aby sis sedl a připoutal se, Davide,“ řekla. „Budeme manévrovat.“

Poklepal na průzor, jako by chtěl potvrdit, že všechno je pod kontrolou, a znovu si sedl na své místo.

Nelíbilo se jí být té bestii tak blízko. Nechybělo mnoho, aby natáhla ruku z přechodové komory a strčila ji do jednoho z proudů.

„Vzdálenost se blíží 250,“ hlásil Bill.

„Srovnej rychlost.“

Brzdící motory se zažehly. Stejná technologie, která vytvářela umělou gravitaci, také tlumila účinky manévrování. Existovaly však stále a její tělo se přibližně dvacet sekund tlačilo do předních popruhů. Potom tlak povolil.

„Hotovo,“ oznámil Bill.

Kellie měla problém najít odpovídající operační prostor mimo plynné chvosty. Zatímco se o to snažila, David se strojenou trpělivostí čekal.

„Bille,“ řekla, „začni posílat data na Jenkinse.“ Pro všechny případy. Bill to potvrdil a Kellie se otočila ke Collingdaleovi. „Dave, jsme připravení vypustit člun.“

LCYC projektory byly průmyslová zařízení s nejrůznějším využitím, zábavou počínaje a ekologickým a architektonickým plánováním konče. Když se používaly ve dvojici, byly nakonfigurovány tak, aby vytvořily větší, ostřejší obraz, než by dokázal kterýkoli z nich samostatně.

Člun opustil loď a přesunul se do vzdálenosti sedmi set kilometrů, kde přešel na rovnoběžný kurs s Hawksbillem. 

„Na místě,“ ohlásil Bill.

„Bille,“ řekla Kellie, „přijímej příkazy od Davida.“

„Potvrzeno.“ 

„Bille,“ promluvil David, „spusť program.“

Bill se zjevil v blízkosti průzoru. Vypadal na dvaadvacet, temperamentní a pohledný. Podíval se ven a usmál se. „Program je aktivován,“ řekl.

V polovině mezi Hawksbillem a raketoplánem se objevil obrovský ježek. Vypadal opravdově. Vypadal jako kus složitě opracované skály. Ježil se šedými tvrdými bodlinami a pomalu se otáčel kolem své osy.

Byl krásný.

„Jak je velký?“ zeptala se Kellie.

„Průměr pět set třicet kilometrů.“

„Maličko větší než originál.“

„Ano. Chtěli jsme mít jistotu, že si ho ta obluda všimné.“

Třpytil se ve slunečních paprscích, šedivý a studený. Ještě nikdy neviděla hologram, který by se těmto rozměrům alespoň vzdáleně blížil.

Collingdale se na mrak usmál. „Tak pojď, ty hajzle!“ řekl. „Pojď si pro to.“

Další blesk na levoboku. Ocitli se příliš blízko jednomu proudu. Byla to lavina, gejzír mlhy a prachu valící se kolem. „Při tempu, jakým se mrak rozpadá, je možné, že z něj nebude nic, až se dostane k Lookoutu,“ poznamenala.

„Na to nespoléhej,“ řekl Collingdale.

Kolem klikatě proběhl další blesk. Pořádný. Oba se sklonili. Bill také. Jeho obraz zmizel.

Možná upoutávali drakovu pozornost. „Myslím, že bychom měli začít,“ prohlásil.

Collingdale přikývl. „Ano. Jenom jsem si vychutnával ten okamžik.“

Fajn! Byla ráda, že aspoň někdo si to užívá.

„Bille,“ řekl Collingdale, „pojďme o tři stupně doleva.“

Bill uposlechl. Hawhsbill, člun i virtuální ježek zahnuli na levobok. Záběry mraku se ukazovaly na čtyřech obrazovkách.

Na můstku se rozhostilo ticho, až na tlumený šelest elektroniky. Collingdale seděl mlčky a sledoval monitory, klidný, skoro vyrovnaný.

Na pravé straně se ježek třpytil v paprscích slunce. Odněkud vyšlehl blesk a dotkl se obrazu, prošel jím.

„Nejspíš nějakou chvíli potrvá, než zareaguje,“ řekl Collingdale. „Než začne zahýbat.“

Kellie si uvědomila, jak jí buší srdce. „Nejspíš ano.“

Člun byl typ RY2, spousta křivek, žádné ostře narýsované linie, nic, co by přivábilo blesk. Jenom přerostlý Hawksbill si z toho musel dělat starosti. Cíl dne. Možná měli raději letět v člunu. Najednou si uvědomila, že měli plán promyslet lépe. Ovšemže měli sedět ve člunu.

Collingdaleovy šedé oči zabloudily nahoru.

Diggera by to napadlo hned. Nikdy se nevoz ve stroji, který je cílem, řekl by.

„Bille?“ promluvil Collingdale.

„Zatím nic.“ 

„Třeba tím musíme maličko zahýbat,“ řekl. „Něco udělat, abychom přilákali pozornost.“

„Možná ano.“ Co kdyby ses vyklonil z přechodové komory a zamával? „Bille,“ řekla Kellie, „dolů pod úhlem tří stupňů.“

„Rozkaz,“ řekl Bill.

Čelo mraku brázdily trhliny a vyvýšené hřbety. Jeden tmavý zářez se zubatě táhl jako rozšklebená rána přes celou délku. Jak se Hawksbill dál vzdaloval, mrak se postupně odsouval ze středu obrazovek.

Počkali šest hodin. Hawksbill, člun a virtuální ježek se vytrvale vzdalovaly od mraku, který pokračoval v kurzu k Lookoutu. Collingdaleova nálada se zhoršila. Seděl ve svém křesle a doutnal. Pokud vůbec promluvil, bylo to určeno omeze, přivolával její pozornost k ježkovi. „Copak ty to nevidíš, ty pitomý hajzle?“

„Hej, letíš špatně!“

„My jsme tady. Tady.“

Ale většinou se díval a sklíčeně mlčel. Nakonec se doslova vymrštil z křesla, což byl ve slabé gravitaci nadsvětelníku nebezpečný pohyb. „K čertu s tím,“ řekl. Vyvolal si na obrazovku UI. „Bille, přejdi k dalšímu obrazu.“

Ježek zmizel. Na jeho místě se objevilo město. Mělo stejnou velikost.

Nepodobalo se žádnému městu, které kdy Kellie viděla, bylo to nepozemské místo s křišťálovými věžemi, báněmi a šachovnicovou symetrií.

„To je Moonlight,“ řekl Collingdale. „Víme, že po tomhle ta věc půjde.“ Pohlédl na obraz omegy na horní obrazovce.

Jenže jestli se omega zajímala, nebo si dokonce všímala, nedávala to nijak znát. Collingdale hodiny chodil po můstku. Oči mu planuly, čelisti měl pevně stisknuté. Mluvil na mrak, lákal ho, vyzýval ho, proklínal. A potom se Kellii omluvil. „Promiň,“ řekl. „Je to strašně frustrující.“ Někde popadl hasák. Teď s ním chodil a svíral ho v jedné ruce, jako by ho chtěl na omegu použít.

Kellie se dívala.

„Nikdo se tě nebojí, ty svině!“

Dostávali se od mraku příliš daleko, proto vypnula obraz, vrátila člun zpátky na palubu, obletěla omegu zezadu a zopakovala předchozí manévr, při němž se s Hawksbillem znovu spustila přímo do její dráhy.

Navrhla také, aby přestoupili do člunu a řídili operaci odtamtud.

„Ne,“ odmítl to. „Běž, jestli chceš. Ale člun je příliš malý. Tam venku je moc blesků. Dostane jeden zásah a je konec.“

Uvažovala, že by mu nařídila, aby uposlechl. Byla koneckonců kapitánem plavidla. Jenže prováděli operaci a zodpovědnost měl on. Promlouval do toho jeho testosteron a Kellie věděla, že by se bránil, odmítl by, postavil by se jí. Konfrontaci potřebovala v té chvíli ze všeho nejmíň. Znovu člun vypustila a vrátila na místo, nejnápadněji, jak jen to šlo.

„Já myslím, že je to omyl,“ řekla.

Zavrtěl hlavou. „Pojďme to prostě udělat.“

„Ať je po tvém. Jsme připravení.“

Collingdale upřel zrak na navigační obrazovku, na níž plul obraz člunu. „Bille,“ řekl, „zkusme krychli.“

Venku se objevila bedna. Byla stříbrná a někdo dodal na jednu stěnu nápis KOUSNI SI. Rozměry se podobala ježkovi a městu.

Ale stejně to nemělo význam.

Kellie snědla sendvič a vypila trochu kávy, zatímco čekali. Collingdale řekl, že nemá hlad, díky. Nejedl celý den.

Nechal krychli v neměnné poloze a přikázal jí rotovat. Znovu se od mraku vzdalovali a Kellie se dívala, jak Collingdale mění na vizuálu barvy, od oranžové přes modrou k růžové.

„Já myslím,“ uznal nakonec, „že ví, že mu jenom ukazujeme obrázky.“

„Taky si to myslím.“

„Fajn,“ řekl. „Zavolejme člun zpátky. Vyzkoušíme draka.“

„Zítra,“ řekla. „Nic dalšího nebudeme dělat, dokud se oba trochu nevyspíme.“

ARCHIV

„Za několik hodin to zkusíme znovu, Mary. Musíme mrak oblétnout a vrátit se na místo. A je půlnoc, takže toho na chvíli necháme. Zatracená pitomá bestie! Ale ještě ji dostaneme. Jestli má Hutchinsová pravdu a doopravdy se to honí za ježky, bude se to honit i za drakem.“

– David Collingdale Mary Clankové,

pátek 5. prosince.

BLACK CAT SE HLÁSÍ

„Díky, Rone. Tady je Rose Beetemová z paluby Calvina Clyda, přibližně jeden týden od Lookoutu. Podle posledních informací, které máme, omega stále drží kurz, při kterém za devět dní napadne Bulíky. Až se to stane, Black Cat bude u toho a s ní i všichni naši diváci. Doufáme, že se týmu Akademie podaří to monstrum nějak odlákat, ale na to, abychom to viděli, si prostě budeme muset počkat. Vracím ti slovo, Rone…“ 

kapitola 37

Na povrchu nedaleko Savakolu,

pátek 5. prosince.

Julie seděla v přistávacím modulu, který stál na skále v moři, jež byla příliš malá, než aby se dala označit za ostrov, a sledovala data přicházející z Hawksbilla. Byla svědkem letu přes vršek omegy, cítila vzrušení, když přímo před ní ožil ježek, tajila dech, když loď a člun začaly zahýbat doleva. Průběžně informovala Diggera a Whita, hovořila s Marge na Jenkinsovi a podělila se o své zklamání, když omega na návnadu neskočila. Čekala, že projekce budou fungovat, vlastně si vůbec nepřipouštěla možnost, že se minou účinkem. Ale stalo se.

Další fáze operace, rozvinutí draka, měla začít až za několik hodin a Julie měla být celou noc vzhůru, jak bude pomáhat Marge. Sklopila si tedy křeslo dozadu a zavřela oči. Když se v jednu chvíli probudila, zahlédla v dálce proplouvající plachty, ale věděla, že Bill by ji probudil, pokud by se někdo přiblížil.

Nahoře kroužili racci. V pozadí slyšela mluvit Billa, někdy s Whitem a někdy s Diggerem. Na Diggerovo naléhání používal vlastní hlas.

Savakol byl jedním z menších měst a tudíž i obchůzka měla být kratší. Předpokládali, že budou hotoví mezi třetí a čtvrtou odpoledne.

Pro Julii to byla první významná mise. Před odjezdem k Lookoutu mluvila s několika staršími zaměstnanci Akademie, z nichž většina nikdy neudělala nic, co by bylo alespoň vzdáleně takhle důležité. Její otec vedl misi, která objevila první omegy, a bylo jí příjemné podílet se na první akci, která má před nimi někoho zachránit.

Za normálních okolností by byl let na Lookout nejdříve nabídnutý některému ze služebně starších kapitánů, ale nikdo jiný zřejmě nebyl k dispozici, anebo, což bylo pravděpodobnější, o dvouletou misi nikdo neměl zájem. Zažádala si a k jejímu překvapení jí byl tento úkol přidělen. Když se to dozvěděla, měla smíšené pocity, rozmýšlela se, jestli to skutečně chce udělat. Ale zavázala se a neviděla jednoduchou cestu, jak z toho vycouvat. Obzvlášť když začali volat její příbuzní a snažili se jí to rozmluvit. Nakonec řekli, ať je tedy po jejím, ale ať je opatrná a k mraku se nepřibližuje.

Připadalo jí, jako by to bylo už dávno, a přestože její společenský život maličko upadl, z toho, co dělá, nicméně měla dobrý pocit. Raději by zůstala na Hawksbillovi a pustila se s Collingdalem na omegu. Bylo by hezké vrátit se domů a říct otci, že pomohla tu věc zahnat. Ale i tohle bylo dobré. Byla blízko dění, a to jí ve skutečnosti stačilo.

Napůl ze spánku se dívala, jak Whit u jezera nahrává závody loděk. Ukládal si do notebooku všechno, co našel, nahrával si míčové hry, debaty v parku, smlouvání o ceny u stánků trhovců. Hlavními postavami závodu byly polooblečené bulické ženy, které za povzbuzování davu pádlovaly ve člunech. Všechny byly v bílých a zelených barvách, což zřejmě mělo nějaký zvláštní význam, protože všude visely zelené a bílé prapory.

Digger vysvětlil, že poloviční nahota je při podobných akcích tradiční. Nevěděl, proč to tak je, a nezdálo se, že by to někoho nepatřičně vzrušovalo. Ženy však měly bílé klobouky se širokou střechou, které jim – k radosti publika – neustále bral vítr.

Julie pozvolna usnula. Zdálo se jí, že se vrátila na Tacomskou univerzitu a poslouchá něčí přednášku o Beawulfovi, o tom, jak Grendel představuje síly přírody, temnou stránku života, věci, nad nimiž lidé nemají žádnou moc. Pak se znovu probudila a poslouchala moře, racky a Diggera.

„Máme problém,“ říkal Digger. „Julie, slyšíš mě?“ 

„Co se stalo?“ zeptala se. Ihned byla vzhůru a rozhlížela se po obrazovkách. Bylo jich pět a ukazovaly omegu, satelitní pohled na tři plachetnice, které Bulíci vypravili na východ, obrázek výrobny deště, kterou dovezli minulou noc, otáčející se záběry širého moře kolem ní a obraz kamery, kterou měl na sobě Digger.

Průvod s pochodněmi. Bulický.

Byli na pláži. Někteří měli na sobě roucha. Jiní nehnutě přihlíželi.

„Myslím si, že se chystají na další oběť,“ řekl.

Julie věděla o Bulíkovi, který vešel do moře. Na sobě měl bílé roucho, zatímco všichni ostatní byli v černém. Mezi pochodujícími byl jediný bílý hábit. Měla ho na sobě – alespoň to tak vypadalo – stará žena.

„Jdu tam,“ ozval se Whit.

„Copak vy nejste spolu?“

„Ne,“ odpověděl Digger. „Rozdělili jsme se, abychom pokryli větší území.“ 

Bulíci v černém zpívali. A na pláž se nahrnul dav, který rostl a přidával se. Julie z toho nerozuměla ani slovu.

Digger byl bez sebe: „Podruhé nebudu jen tak stát a přihlížet.“ 

Whit se rozběhl. Nebyl v dobré kondici a zanedlouho začal prudce dýchat.

Julie měla zůstat zticha. Ale přepnula na vysílání. „No tak,“ řekla, „nezapomínej, že to nejsou lidé.“

Obrazovka s pochodňovým průvodem zhasla.

„Diggere,“ řekl Whit, „jsi v pořádku?“ 

„V pohodě. Jenom teď nemám čas na kameru.“ 

„Co se děje?“ zeptala se Julie.

„Bulík v čele míří do vody.“ 

Digger se rozběhl po pláži. Slyšela, jak mu boty chrupají v písku.

Whit ze sebe zajíkavě dostal, že je blízko, a aby Digger nic nedělal, dokud tam nebude, na což Digger odpověděl, že není čas a že už podruhé nezůstane nečinně sedět.

„Hej!“ řekla. „Nic mi do toho není, ale nemáme se do toho plést.“

„Má pravdu,“ ozval se znovu Whit. „Náboženský obřad.“ Namáhavě dýchal. „Protokol.“ 

„Kašlu na protokol!“ 

„Má meč?“ zeptala se Julie.

„Mají oštěp. A ona je ve vodě. Po boky. Vypadá to, že nezvládne jediné tempo.“ 

„Vidím je,“ ohlásil Whit. „Oštěp je ve vzduchu.“ 

„Julie…“ Diggerův hlas. „Jak rychle tady můžeš být?“ 

Julii se na ramena spouštěly popruhy. Začala mačkat tlačítka. „Jsem těsně za obzorem.“

„Máš po ruce lano?“ zeptal se Digger.

„Bille,“ řekla. „Jak jsme na tom s Ianem?“

„Ve skříni je ho dostatečná zásoba.“ 

„Fajn. Aktivuj optický maskovač.“

„Dává oštěp pryč,“ komentoval Whit.

Slyšela, jak se Digger vrhl do vody. „Co nejrychleji sem přileť.“ 

Odstartovala ze skaliska a zamířila k pobřeží. Držela se jen několik metrů nad hladinou. Bylo krátce po poledni, šedivý depresivní den, kdy se slunce schovávalo za tmavou oblohou. Obzoru dominovaly hory, které se zvedaly těsně za severním okrajem Savakolu.

Jeden ze satelitů byl nad místem dění a Julie tak mohla získat obraz pláže. Bulík v bílém se pohupoval v příboji, ale zarputile se dral vpřed. Po neviditelném Diggerovi nebylo samozřejmě ani stopy.

„Někteří nechtějí, aby to udělala,“ ozval se Bill. Několik Bulíků bylo v příboji s ní. Jeden se k ní dostal a pokusil se ji zadržet, ale jeden z těch v černých hábitech odtáhl potenciálního zachránce pryč.

„Jmenuje se Tayma,“ řekl Bill.

„Odkud to víš?“

„Volají to. Přesvědčují ji, aby toho nechala.“ 

Jeden z Bulíků se vrhl na pláž a začal bušit do písku. Julie se odvrátila od obrazovky. Pod plavidlem ubíhal oceán.

„Zanecháváme brázdu,“ upozornil Bill.

„To nevadí. Není tady nikdo, kdo by ji viděl.“

Zpěv skončil. Na pláž padlo ticho, které narušovali jen protestující. Vpředu se zhmotňovalo pobřeží. Kolem se mihla dvojice ostrovů.

„Bille,“ řekla, „předávám ti řízení.“

„Mám je.“ 

Vyklouzla ze svého křesla, přelezla do zadní části kabiny, otevřela hlavní úložnou skříň a začala z ní vytahovat lano. Probírala se jednotlivými kusy, až našla jeden pětimetrový a vytáhla ho celý ven.

Tayma už nestála na nohou, příboj ji zlehka postrkoval a stahoval zpátky. „Nevypadá to zrovna důstojně,“ poznamenal Bill.

„Jsem už blízko ní,“ řekl Digger. Taky prudce dýchal. Slyšela hlasité cákání.

A najednou se z vysílačky ozvalo vytí.

„Co je tohle?“ zeptala se Julie. „Co se děje?“

„To dělá ten dav,“ řekl Whit. „Dig je ve vodě, míří přímo k ní. Ale oni vidí, jak cáká. Víš, jak to vypadá?“ 

„Ne.“

„Mně to připadá, jako by ji v oceánu něco pronásledovalo.“ 

Volání se změnilo v pronikavé výkřiky. Vřískání, při němž tuhla krev v žilách.

Tayma si toho zatím nevšimla. Přišla velká vlna, přes niž se přenesla, sklouzla po její druhé straně a znovu začala bojovat s tahem příboje. Dav vydával značný hluk, který musela slyšet, ale nejspíš si myslela, že projevuje smutek nad jejím osudem. Nebo jej přestala vnímat.

Modul zatočil nad pobřežím. Julie spatřila město a dlouhou bílou pláž.

„Mám ji,“ řekl Digger. Pak vykřikl on. 

„Digu, jsi v pořádku?“

„Pusť!“ řekl Digger. Ozvala se tupá rána a Dig zalapal po dechu.

„Diggere!“ Ať se tam dělo cokoli, znělo to, jako by se to pro něj nevyvíjelo dobře.

„Dav začíná být vystrašený,“ řekl Whit. „Nevědí, co se děje.“ 

„Já taky ne. Kde je Digger?“

Modul zpomalil a začal kroužit nad scénou.

Whit něco řekl, ale už na tom nezáleželo, protože viděla Diggera sama. Bulická žena byla daleko ve vodě a divoce zápasila s neviditelným zachráncem.

„Snažím se tě zachránit,“ vyrazil ze sebe Dig. „Ty krá…“ 

„Ona nechce být zachráněná!“ vykřikl Whit. „Nech ji být.“ 

Julie otočila modul, aby z břehu nebylo vidět dveře. Pak je otevřela. Čtyři trysky na trupu se natočily do vertikální polohy a zažehly se, čímž poskytly další nosnou sílu.

„Co chceš dělat?“ zeptala se Julie Diggera.

„Našla jsi ten provaz?“ 

„Mám kus lana.“

„Tak ho použij.“ 

Už na tom pracovala. Jeden konec lana uvázala a vlezla si do otevřených dveří. „Hodně štěstí,“ řekla a spustila druhý konec do vody.

Zápas v příboji zatím pokračoval. Bulíci se s nářkem a vřískotem tlačili na kraji vody. Lano se kroutilo a otáčelo. Julie si všimla dalšího cákání ve vodě blízko pláže a uvědomila si, že Whit se také chystá zapojit do potyčky. Ale dřív, než stačil doplavat poblíž, Digger oznámil, že se mu podařilo lano kolem ženy uvázat. „Zvedej,“ řekl.

Julie vzkázala Whitovi, aby se vrátil, že má všechno pod kontrolou. Sama zůstala v přechodové komoře a dala pokyn Billovi, aby s modulem vzlétl. „Ale pomalu,“ řekla. „Lehce.“ Lano se napnulo a podlaha se pod tou tíhou naklonila.

Bulická žena se vynořila z vody. Lano měla omotané kolem levé paže. Navzdory všemu to byl ten nejkomičtější obrázek, jaký kdy Julie viděla.

„Leť,“ řekl Digger. „Dostaň ji na břeh.“ 

„Ty jsi v pořádku?“ V místě, kde plaval Digger, byla ve vodě prohlubeň. Proudy se zdály silné a pláž se neustále vzdalovala.

„Já jsem v pohodě.“ 

„Víš to jistě?“

„Tak pohneš se už?“ Znělo to rozčileně.

„Děláme zázrak,“ řekl Whit, který se vrátil na pláž. Dav absolutně ztichl. Bulická žena, Tayma, stoupala stále výš, držená lanem, které z jejího pohledu muselo mizet ve vzduchu.

„Zvedej ji zlehka,“ řekl Digger. „Neškubej s ní nebo něco podobného.“ 

„Jasně!“

„Udělej to tak, jak by to udělali bohové.“ 

„Jak by to sakra udělali bohové?“

„Kam ji chceš složit?“ otázal se Bill.

„Na prázdnou část pláže na východním konci. Odvez ji tam.“

Tayma Julii viděla. Těžko říct, co si myslela. Ta ubohá chudinka byla už tak pološílená strachem, a přímo nad sebou se dívala do kruhu světla ve vzduchu, z něhož se kdosi vykláněl.

„Neukazuj se jí,“ řekl Digger. „Mají z lidí strach.“ Příliš pozdě. Slyšela to, ale zapomněla, a v tomto okamžiku jí to ve skutečnosti bylo jedno. Přistávací modul klouzal nad vlnami a pláží k východu.

„Jak víme, že jednoduše nevejde znovu do oceánu?“ zeptal se Bill.

„Příště už to bude na ní. Digu, jak jsi na tom?“

„Ještě se držím na hladině.“ 

„Hned jsem zpátky.“

„Raději sebou hoď.“ 

Nelíbilo se jí, jak to znělo, a málem bulickou ženu odřízla.

„Tady?“ zeptal se Bill.

„Může být. Spusť ji na zem.“

Julie zaslechla zvuk, který mohl být jásotem.

„Jdu pro něj,“ řekl Whit.

„Ne!“ zadržela ho Julie. „Zůstaň, kde jsi. Nemám čas na to, abych zachraňovala dva.“

Digger nikdy nebyl nejlepší plavec na světě. A navíc nebyl ve formě. Už když s cákáním přeběhl mělčinu a vrhl se za nešťastnou Taymou, věděl, že dělá chybu. Ale zahlédl v její tváři něco, co mu prozradilo, že je vyděšená. Nějakým absurdním způsobem plnila svou povinnost, ale nechtělo se jí do toho.

Stále viděl tu předchozí sebevraždu, jak se Bulík prodírá vlnami od břehu, zápasí s přílivem a nakonec mizí pod hladinou.

Ale Julii trval záchranný let déle, než čekal. Vyčerpal se, když plaval k té ženě. (Nějak už si zvykl rozšířit ten termín i na Buličky.) Odliv je oba táhl od břehu a on udělal tu typickou chybu nezkušených, že se s ním snažil bojovat. A potom bojoval s ní. A nakonec svedl zápas, aby jí omotal lano kolem ramen.

Paže měl zoufale unavené a těžké. Napadlo ho, že by si mohl dovolit klesnout pod hladinu, že má kolem sebe e-pouzdro a mohl by si v hloubce několik minut odpočinout, než se Julie vrátí. Ale zapomněl, že má s sebou konvertor, ne vzduchové láhve. Kdyby se potopil pod hladinu, udusil by se.

Spokojeně sledoval, jak lano zvedá Taymu z oceánu, slyšel za sebou jásot a díval se, jak zdánlivě plachtí vzduchem k pláži.

Ale proudy ho táhly na moře. A on byl unavený. Byl strašně unavený. Potřeboval zapracovat na svém tělesném režimu. Víc se o sebe starat. Dal si předsevzetí, že to udělá, až tohle skončí.

Zavřel oči a zkusil odpočívat. Jen na několik okamžiků.

Napadlo ho, že by vypnul optický maskovač, aby ho viděli. Zašmátral po ovladači na zápěstí. Ale najít ho nebylo jednoduché.

K čertu s tím! Měla přece brýle. Zavřel oči a myslel na Kellii, když se nad ním voda zavřela.

Whit se díval, jak se Tayma pomalu snesla k okraji příboje. Lano spadlo za ní, delší kus, než jaký bylo ještě před několika okamžiky vidět. Pak uslyšel Julii, jak se snaží dovolat se vysílačkou Diggerovi. Odpovídalo jí burácející ticho. „Kam zmizel?“ zeptala se Julie.

Dělo se to všechno příliš rychle.

Najdi ho! „Diggere,“ řekla vyděšeně, „jestli mě slyšíš, vypni optický maskovač.“

Žádná odpověď.

„White?“

„Podívej se tam, kde jsi byla předtím, Julie.“ 

„Kde to sakra bylo?“

„Přímo před tebou v moři. Víc doprava.“ 

To už měla na očích brýle, znovu visela s novým kusem lana z přechodové komory a zoufale pátrala po náznaku nějakého plavce. Zatímco se dívala, jeden konec uvázala a druhý spustila do vody. Ale nic tam nebylo.

„Vidíš ho?“ zeptal se Whit.

„Zatím ne.“ Potopil se pod hladinu. „Bille, vyzkoušej senzory.“

Voda vypadala klidně. Neviděla žádné známky toho, že by se tam něco plácalo.

„Nic,“ odpověděl Bill.

Za těchto okolností nebyly brýle k ničemu. „Máme na trupu něco, co dokáže zachytit zvuk?“

„Jistě. Anténa je vpředu nahoře, na vršku trupu.“ Ukázal jí to.

Vzpomněla si na historku, kterou jí vyprávěl otec. Jak Hutchinsová jednou v noci pěšky hledala přistávací modul, který zaparkovali a ztratili, a našla ho podle toho, že někoho nechala do něj zavolat a křičet, aby mohla poslouchat, odkud se ozvou zvuky. „Fajn, slétni co nejníž. Těsně nad vlny.“

„Sednu s modulem na vodu.“ 

„Ne!“ To mohlo Diga zabít. „Nech nějakou mezeru.“

Popadla ze skříně s nářadím hasák a kus elektrického kabelu a horečně se protáhla přechodovou komorou. „Bille,“ řekla, „vypni optický maskovač.“

Zvuk vydávaný energetickou sítí se maličko změnil. „Hotovo,“ řekl Bill. „Je tady hodně větrno.“ 

Whit varovně vykřikl, protože si myslel, že se stroj zviditelnil náhodou. „To je v pořádku,“ řekla mu.

„To nemůžeš!“ 

Přilákala pozornost všech místních obyvatel v dohledu. „Momentálně nemám čas, White.“ Vylezla ven na žebřík a rychle se vytáhla na trup. Anténa byla několik kroků před ní. „Bille, bude tahle věc fungovat, když ji utrhnu a hodím do vody?“

„Věřím, že bude. Chceš to udělat?“ 

Hasákem anténu vypáčila a přepojila kabel. Pak ji hodila přes bok do oceánu. „Funguje?“

„Funguje. K čemu to bude dobré?“ 

„Chci, abys poslouchal, Bille.“ Spojila se s Diggerem. „Fajn. Bille, jestli to slyšíš, řekni mi směr.“

„Poslouchám, Julie. Ale neslyším nic.“ 

Zabušila u mikrofonu hasákem. „Teď to slyšíš?“

„Ne.“ 

„Dobře. Mám lepší nápad. Propoj mě s knihovnou Jenkinse.“

Bulíci na pláži se strkali a tlačili. Někteří skákali do vody, další se rozbíhali všemi směry. Rozhodně dávala protokolu na frak.

„Hotovo,“ řekl Bill.

„Fajn! Pusť mi 1812. Hodně nahlas.“

„Kterou část chceš?“ 

„Tu s děly. Odpal děla.“

Byla to exploze, bubny, děla, polnice a útoky jízdy. Hromově se to rozlehlo nad vodou, a to poslouchala jenom to, co vycházelo z komunikátoru na zápěstí. Bude to zaplňovat taky Diggerovo pouzdro.

„Ohluchne z toho.“ 

„Slyšíš to, Bille?“

„Ano.“ Modul se pohnul dopředu, kousek dál na moře. Zpomalil. Posunul se stranou. Trochu se vrátil. „Měl by být přímo pod tebou.“ 

„Našla jsi ho?“ zeptal se Whit. „Přilákáš sem půlku města.“ Modulem cloumal vítr a na pláž se valily stovky Bulíků.

„S tím se nedá nic dělat.“ Skočila do vody, potopila se a uslyšela tlumené tóny předehry. Plavala za zvukem, až před sebou uviděla jeho mihotavou siluetu. Noha. Našla koleno a zahýbala s ním, aby poznala, který konec je nahoře. V té zelené hlubině se to dalo těžko poznat. Pak ho popadla za vestu a zamířila k hladině. Mezitím vypnula optický maskovač. A uviděla ho. Oči měl zavřené, jeho kůže byla šedá a nevypadal dobře.

„Bille,“ řekla, „vypni tu 1812.“

Dostala se před Diggera, uchopila ovládací panel na jeho levém zápěstí a bezpečnostní tlačítko na pravém rameni a vypnula e-pouzdro.

Vypadalo to, že nedýchá.

„Bille, zapni znovu optický maskovač. A dosedni do vody. Snaž se nepotopit.“

Modul znovu zmizel, až na otevřené dveře. Bylo je s Diggerem z pláže vidět. Další šok pro místní.

„Julie, zdráhám se dosednout s modulem do vody. Nevidím, kde jste.“ 

„To je v pořádku. Jsme mimo.“

„Julie,“ ozval se Whit, „máš ho?“ 

„Mám ho.“

„Jak je na tom?“ 

Uslyšela, jak modul dosedl, uviděla, jak se voda stlačila dolů. Vypadalo to, jako by v moři vznikl příkop. „Zatím nemůžu říct.“

„Žije?“ 

„Nevím.“ Uvázala mu lano kolem pasu, omotala je kolem dveří a zajistila je, aby se nepotopil. Potom vylezla do přechodové komory, zůstala v pokleku a vtáhla ho za sebou dovnitř.

Měl pulz, ale slabý. Zahájila umělé dýchání z úst do úst.

Pro Bulíky to byl den plný zvratů. Taymina zázračná záchrana v nich vyvolala nadšení – jinak se to nazvat nedalo. Jenže pak se objevil modul, elegantní šedá věc vznášející se ve vzduchu, a pak se ukázali lidé, nejdřív Julie, potom Digger, kteří se oba vynořili z ničeho. Whit věděl, že lidská fyziognomie místní obyvatele děsí, ale doufal, že za těchto okolností se přizpůsobí. Nestalo se. Skučeli a buď utíkali, nebo klopýtali z pláže pryč. Několik se jich zastavilo, aby pomohli Taymě, která vypadala naprosto dezorientovaně. Nakonec se všichni stáhli do vzdálenosti, která se dala označit za uctivou.

Whit pozoroval kus přechodové komory a vnitřku modulu v kruhovém otvoru otevřených dveří, který visel nad vlnami.

„Mám pulz,“ řekla Julie.

„Je v pořádku?“

„Myslím, že ano. Tak se vy chlapi chováte vždycky?“ 

„Nevím,“ řekl. „Já jsem v těchhle končinách nový. Mimochodem, až budeš moci, bylo by dobré zavřít dveře.“

Vykoukla na něj. Výhled se zúžil a pak zmizel docela.

To vyvolalo mezi Bulíky další vlnu výkřiků a ukazování. Tayma podepíraná půltuctem přátel se zatím odbelhala pryč.

Znovu dýchal. Jeho dech byl mělký a pulz slabý, ale žil. Zavolala na něj jménem, zvedla ho, přidržela mu ruce na lících a mnula je tak dlouho, až otevřel oči. Vypadal zmateně.

„Ahoj, Diggere!“ řekla.

Pokusil se promluvit, ale nevydal žádný zvuk.

„Nespěchej.“

Zamumlal něco, čemu neporozuměla. A pak zaostřil oči na ni a podíval se na dělící přepážku za ní. „Co se stalo?“ zeptal se nakonec. „Jak – sem?“

„Vytáhla jsem tě z vody.“

„Z vody?“ Ruce mu sklouzly na oblečení.

„Jak se jmenuješ?“ zeptala se vlídně.

„Dunn. Jmenuju se Dunn.“ Zkusil se posadit, ale Julie ho přitlačila zpátky dolů. „Ta žena je v pořádku?“

„Tayma? Ano. Zachránil jsi ji.“

„To je dobře. Díky, Kellie.“

„Kellie? Víš, kdo jsem?“

„Kellie,“ řekl.

„Ne. Kellie letěla s Hawksbillem. Zkus to ještě jednou.“

ARCHIV

(Z bulických záznamů Savakol 

přeložila Ginko Amagawová.)

„Nejsem žádný veřejný řečník a být tady nahoře mi není příjemné. Jestli chcete vědět, co se dnes stalo na pláži Barkat, řeknu vám, co jsem viděl, nebo co si myslím, že jsem viděl. A nechám na vás, abyste si, pokud jde o vysvětlení, udělali závěr sami.

Šel jsem tam, protože jsem slyšel, že tam budou keeloté a budou sloužit kelmu. Byl jsem tam s Quetem. Stáli jsme skoro vpředu, blízko vody.

Obřad proběhl bez jakýchkoli problémů a Tayma vykročila do oceánu. Modlila se, jak šla, a udělala asi deset nebo patnáct kroků, když ji něco začalo pronásledovat. Nevím, co to bylo. Něco ve vodě, ale my jsme to neviděli.

Ona si toho nevšímala a pokračovala. Křičeli jsme na ni, aby si dala pozor, ale nejspíš si myslela, že se ji snažíme přesvědčit, aby se vrátila.

Viděli jsme, že ji to dostihne, a všichni začali křičet hlasitěji. Někteří se vytratili. To, co se stalo pak, se těžko popisuje. Ale strhl se velký boj a pak se v obloze otevřelo okno…“ 

kapitola 38

Na povrchu nedaleko Hopgopu,

pátek 5. prosince.

Marge a Julie slétly vedle výrobny deště, kterou dopravily na povrch noc předtím, připravené dát se do práce.

Cestou si to mnohokrát nacvičily, a tak teď jen velice málo jejich úsilí vyšlo nazmar. Výrobna deště už byla umístěná doprostřed mezi osm stromů, které měly sloužit k jejímu ukotvení. Marge rychle proměřila kmeny stromů, aby našla letovou dráhu pro helikoptéru. Když s ní byla spokojená, uvolnila kotevní lana. Julie mezitím spustila přívodní hadici do potoka, napojila ji na soustavu čtyř postřikovačů a zapustila postřikovače do země kolem komína. Pak přívod napojila na čerpadlo.

Jako další krok uvázala lana ke stromům a ponechala jim dostatečnou vůli, aby komín mohl rovnoměrně vystoupat do výšky asi deseti metrů, až ta chvíle přijde. Pak odpojila svislá lana, která držela zabalený komín pohromadě. A bylo to. Vypadalo to jako široký válec v barvě oblohy, nahoře a dole otevřený, zhotovený z umělé hmoty.

„Připravená?“ zeptala se Julie.

Marge přikývla. „Samozřejmě.“ Byla na své výrobny deště pyšná, ale snažila se tvářit, jako by to všechno byla každodenní práce.

„Bille,“ řekla Julie. „Připrav moduly a helikoptéru.“

„Jsou v pohotovosti a čekají.“ 

Marge umístila na kmen jednoho stromu snímač, aby mohly sledovat dění na zemi. Když byla hotová, vrátily se do nákladního člunu a Julie s nimi vzlétla přímo nad vršek komína.

Provedly rychlou kontrolu a Marge prohlásila, že všechno je v pořádku. „Pojďme,“ řekla.

Julie pomalu klesala, až se dotkla vršku komína. „Tak to má být,“ řekla Billovi. „Znovu spojit.“

Marge cítila, jak magnetické čelisti uchopily komín. „Hotovo,“ oznámil Bill.

Marge nastartovala čerpadlo. Na zemi se do vzduchu nahrnula jemná vodní tříšť a začala se snášet kolem výrobny deště. „To není to, z čeho budou mraky, že ne?“

„Urychlí to průběh,“ řekla Marge.

Julie se široce usmála. „Zázraky moderní techniky.“ Otočila se v křesle. „Tak pojďme na to!“

Zapnula injektor, vertikální trysky se zažehly a oni začali stoupat. Vršek výrobny deště stoupal s nimi, natahoval se jako harmonika.

„Měla jsi s nimi někdy nějaké problémy?“ zeptala se Julie.

„Zatím ne. Tohle je samozřejmě první případ, kdy je zkoušíme použít mimo Zemi.“

„Měly by fungovat líp než doma,“ řekla Julie. „Je tu slabší gravitace.“ A pak dodala pro UI: „Bille, zvedněme do vzduchu první modul.“

Vnitřek komína byl zpevněný mikroskopicky tenkými odlehčenými žebry a po každých šesti metrech konstrukci podpíraly příčné rozpěry. Spodek komína kryla síť, aby to dovnitř nenasálo drobná zvířata. (Větší tvorové jako například Bulíci by měli potíže, kdyby se příliš přiblížili, přišli by o pokrývky hlavy, ale ne o život.)

Jak získávali výšku, omega stoupala s nimi. Marge poprvé zahlédla blesky míhající se uvnitř té oblačné masy. „Čtyři sta metrů,“ ohlásil jim Bill výšku.

Dvě stě metrů pod vrškem komína byl vnější zpevňovací prstenec. První ze čtveřice modulů řízených Billem vystoupal vedle něj a spojil se s prstencem.

„Napojení dokončeno,“ řekla UI. Obě plavidla ve vzájemné souhře pokračovala v natahování komína vzhůru.

Marge uviděla na východě podél pobřeží světla Hopgopu. Velký měsíc byl na obloze a pomalu se pohyboval přes přední stranu omegy.

„Sedm set metrů,“ řekl Bill.

Loď se zhoupla. „Atmosféra se do komínu opírá,“ řekla Marge. „Nedělej si starosti. Uklidní se to, až se dostaneme výš.“

„Další moduly jsou ve vzduchu.“ 

Marge připadalo, že mrak vypadá nejzlověstněji, nejhrozivěji, když vychází. Nevěděla, proč to tak je. Možná to každý večer souviselo se zklamanou nadějí, že tam ráno nebude. Možná byl za tím jednoduše pocit, že na oblohu šplhá něco zlého. Setřásla to ze sebe a pomyslela si, jak to asi musí působit na Bulíky, jestliže to znepokojuje ji.

„Mám otázku,“ promluvila Julie.

„Ptej se!“

„Až bude po všem, jak je dostaneme dolů? Ty komíny?“

„Až se přižene omega, stiskneme tlačítko a omega je sfoukne do moře.“

Julie se zamračila. „Nepotáhne je to? Nenapáchají na zemi nějaké škody?“

„Pochybuji. V každém případě je to nezbytné riziko.“ Konstrukční materiály byly biologicky rozložitelné a za několik měsíců nebude po komínech nikde ani památka.

Dostávaly se vysoko. Hopgop se zdál být daleko. Hvězdy nahoře jasně zářily.

„Dvanáct set metrů.“ 

V blízkosti země se ke komínu nasunul další modul a chytil se zpevňovacího prstence na opačné straně, než byl první. „Druhé napojení dokončeno,“ řekl Bill. „Všechny jednotky stoupají.“ 

Ve výšce dvou tisíc a dvou set metrů se do akce zapojil třetí modul, který se přichytil na prstenec kolmo k ostatním dvěma. Marge pohodlně seděla a uklidňovala Julii, když se člun čas od času rozkolébal, jak se do komína opřel vítr. Julie nikdy nic takového nedělala, a když si nasadila brýle a uviděla, jak se komín táhne až k zemi, instinkty na ni začaly křičet, že je to příliš, že tíha určitě stáhne člun ze vzduchu. Byl to souboj ujišťování ze strany Marge a důkazu, který jí poskytovaly oči.

„Mysli na to,“ řekla Marge, „že je to stejná věc, kterou jsi snesla z oběžné dráhy. Teď to není o nic těžší než předtím.“

„Jenže teď je to rozvinuté.“

„Hmotnost se tím nemění. Uklidni se. Všechno bude dobré.“

Ve třech kilometrech a sedmi stech metrech začali zpomalovat. Tou dobou se už k podpůrné skupině připojil čtvrtý modul a komín se blížil k hranici maximálního natažení. Když jim snímač, který nechali dole, ukázal, že situace je přesně taková, jakou chtějí mít, kotevní lana jsou pevně napnutá a základna komína je nad zemí, zastavili stoupání.

„Bille,“ řekla Julie, „oživ helikoptéru a doprav ji na místo!“

Bill potvrdil, že rozumí.

Tou helikoptérou byl blyštivý starožitný stroj Falcon, který se stal legendárním při dlouhém zápasu s mezinárodními teroristy na konci minulého století. Na jeho trupu bylo napsáno KANADSKÁ ARMÁDA. Byl vybavený lasery a zbraněmi na principu částicových svazků, ale nic z toho samozřejmě nebylo funkční.

Bill nastartoval motor a přepnul ho na tichý chod, který zase tak úplně tichý nebyl. Když byl připravený, vzlétl několik metrů do vzduchu, provedl helikoptéru mezi dvěma stromy, které Marge vybrala, a umístil ji přímo pod základnu komína.

„Připraveno,“ řekl Bill.

„Dobře.“ Julii se celkem dařilo maskovat své obavy. „Chceme, aby se vrtule otáčela co nejrychleji, ale nechceme, aby se helikoptéra vznesla.“

„Volnoběh na zemi,“ řekl Bill.

„Tak. To bude ono.“

Listy vrtule nabraly rychlost. Helikoptéra se začala drát nahoru a Bill maličko ubral. „Dokonalé,“ řekla Marge.

„Co dál?“ zeptala se Julie.

Helikoptéra vytlačila sloupec teplého vlhkého vzduchu k obloze. Komínem nahoru. Další teplý vzduch se tam nahrnul, aby vyplnil vakuum, a proudění postupně začalo být samovolné. Bill musel snížit otáčky vrtule, aby falcon nevzlétl.

„Postupuje to hezky,“ ohlásil. A nakonec: „Myslím, že teď už to proudí samo.“ 

Marge počkala ještě několik minut, pak dala Julie Billovi pokyn, aby helikoptéru odstěhoval. „Dávej pozor,“ dodala.

Bill vylétl s falconem ven a protáhl se mezi stejnými dvěma stromy. Když byl na volném prostranství, pustil motory naplno a vznesl se do trvalých větrů, které se kolem komína hnaly. Probojoval se na oblohu a zamířil západním směrem k Utopii.

Poznámky Averyho Whitlocka

„Loď spí. 

Zdá se, že Digger je v pořádku. Nějakou dobu jsme si dělali obavy, že mohlo dojít k určitému poškození mozku. Paměť se mu ještě úplně nevrátila, nedokáže si vzpomenout, jak se do oceánu dostal, a dokonce ani to, že byl na pláži. Ale Bill tvrdí, že to v podobných případech není neobvyklý následek. Myslím, že ráno to budeme vědět jistě. 

Nepodařilo se mi usnout. Nejde ani tak o to, že mám obavy o Diggera, protože si myslím, že bude v pořádku. Ale dívat se, jak se tvor, kterého člověk považuje za racionálního, snaží ukončit svůj život z nanejvýš iracionálních důvodů… Nedokážu na to přestat myslet. Vědět, že se to stává, že se nám to stalo, a vidět to přímo… Dodává mi to pocit, jak daleko jsme ušli. Co skutečně znamená civilizace.“ 

5. prosince. 

kapitola 39

Na palubě AV3,

západně od Hopgopu,

sobota 6. prosince.

„Stupeň vzestupného proudění je postačující,“ oznámil Bill.

„Výborně!“ Marge si promnula ruce. „A teď uděláme to kouzlo.“ Podívala se ven na oblohu. Komín, který několik hodin drželi, byl prostým okem téměř neviditelný. Julie si všimla, že tah, kterým na člun působil, se zmenšil, vlastně téměř zmizel. „Odřízni je,“ řekla. „Všechno odřízni.“

„I moduly?“

„Všechno. Pošli je do Utopie.“

Julie věděla, jak to má fungovat. Ale tato operace nabourávala zdravý rozum. A ona z toho měla špatný pocit, co se stane, až komín pustí. No dobře. „Bille, udělej to,“ řekla.

UI potvrdila úkol. Julie cítila, jak čelisti komín pustily, sledovala, jak rozsvícení kontrolek na stavovém panelu ohlásilo, že čtveřice modulů se uvolnila podobným způsobem, a slyšela Billa, jak říká, že akce je dokončena. A všechny její instinkty jí napovídaly, že dlouhá stavba, kterou tak pracně vynesly do výšky několika tisíc metrů, se teď zhroutí, zřítí se dolů na zem a – pomáhej jim Bůh – možná na Hopgop.

Marge měla na tváři široký úsměv. „Podívej se!“ vybídla ji.

Julie opsala s člunem velký oblouk, aby měly výhled. Komín byl zhotoven z maskovacích materiálů. Když se podívala brýlemi, skutečně se táhl až k zemi. Stál sám o sobě, velký válec, který se táhl mraky dolů. Viditelně nijak nepodpíraný.

Teorii znala. Vzduch na povrchu je teplejší, těžší a vlhčí než vzduch ve velkých výškách. Chce stoupat, ale obecně to nemůže dělat žádným organizovaným způsobem, nebo v dostatečném množství, aby vznikly mraky, pokud není značný tlakový nebo teplotní gradient. V přírodě to poskytují nástup noci a tlakové fronty.

K tomu, aby se to provedlo uměle, byl třeba komín. Jakmile byl na místě, teplý vzduch začal sám od sebe proudit vzhůru. Pokračoval v pohybu nahoru, protože jinam nemohl. Aby tomu pomohli, postavili na dolní konec falcon. Jakmile systém začal fungovat, z komína se stala abnormálně velká násoska, bez problému schopná zůstat v nafouknutém stavu.

V tuto chvíli se už teplý vlhký vzduch šířil z horního konce výrobny deště. Zanedlouho začne vytvářet mraky.

„Máme tak akorát dost času nabrat další balík a snést ho na lokalitu u Sakmarungu, abychom ho měly připravený na zítřejší noc.“

Zbylo by tak dost času, aby se Julie vrátila na Jenkinse a nabrala dva pány, kteří se budou těšit na další den rozmisťování projektorů a přípravy velkého představení. Nebyla si úplně jistá, jestli Digger bude schopný vrátit se dolů, a ve skutečnosti si myslela, že by měl zůstat doma. Whit byl příliš nezkušený, než aby šel dolů sám, což znamenalo, že by si oba měli dát den volna.

Jenže Digger minulou noc tvrdil, že je v pořádku, že bude schopný se ráno vrátit. Pak s pomocí nějakých léků usnul. Julii napadlo, že by měla dát vědět Kellii, co se stalo.

„Lepší bude počkat,“ řekla Marge.

„Proč?“

„Počkej s tím, dokud nebudeš zpátky na lodi. Přesvědč se, že je doopravdy v pořádku. Ji to bude zajímat a ty jí určitě nebudeš chtít říct, že si myslíš, že je v pořádku.“

Jenže Kellie zavolala jí a tím pádem nebylo o čem diskutovat.

„Podle Billa je v pořádku,“ řekla Kellii. „Nemáme si dělat starosti.“

Kellie jí poděkovala a vyjádřila naději, že Digger maličko zvolní tempo.

Vypadalo to, že na Whita tamní události silně zapůsobily. Jeho racionální, přemýšlivé já nahradil někdo romantičtější, ochotnější riskovat. Zamiloval se do představy, že pomáhá Bulíky zachránit. Ale Julie uvažovala, jak asi zareaguje, pokud to nedopadne dobře.

Nabraly druhý komín a v době, kdy nad Intigem začínalo svítat, jej dopravily na ostrov třicet kilometrů západně od Sakmarungu. První, co Julie udělala, bylo, že zkontrolovala Diggera, který klidně spal. Bill ji ujistil, že je v pořádku, všechny ukazatele jsou v normě.

Whit si našel koníčka. Zbožňoval být neviditelný a nevynechal jedinou příležitost zaznamenat Bulíky při práci, při hře nebo při jejich častém skotačení. Sledoval je při dovádění v parku, pozoroval rodiny, jak se chodí na nábřeží dívat na připlouvající a odplouvající lodě, mládež při míčových hrách. Všechno to spolu souviselo. Život v Intigu působil jako jedna dlouhá oslava.

A Whit to sledoval s radostí pramenící z pevného a jistého vědomí, že tato civilizace je příliš energická, příliš živá, než aby ji zlikvidoval výtvor, který nemá žádný smysl, žádný důvod existence, a možná je starší než lidstvo. Jestli na něj někdo dokáže vyzrát, bude to Collingdale. A jestli ne, použijí k tomu Diggerovy avatary. Ať tak či onak, nějak to s Bulíky zvládnou.

„Odkud bereš tu jistotu?“ zeptala se ho Julie.

„Věříš na osud?“

„Myslím, že ne,“ odpověděla.

„Já ano.“ Podíval se na ni, hluboce zamyšlený. „Někdy cítíš, jak se historie pohybuje jistým způsobem. Lidé pořád říkají, že o historii rozhodují maličkosti. Alexandr zemřel příliš mladý, než aby ovládl Řím. Churchill přežil havárii letadla a nakonec zachránil západní svět. Ale někdy se kola prostě otáčejí a ty víš, s absolutní jistotou, že se jisté věci musejí stát. Museli jsme mít Řím. Hitler musel být zastaven.“

„A kam nás historie vede teď?“

„Chceš vědět, co si doopravdy myslím?“

„Samozřejmě.“

„Julie, Bulíci jsou pozoruhodná civilizace. Myslím, že oni a my se jednou někde setkáme. A myslím si, že nás to všechny obohatí.“

Poznámky Averyho Whitlocka

„Dave mi dnes řekl, že podle něj by drak mohl fungovat. Možná ano a možná ne. Ale po dobu letu sem jsem měl dost času na to, abych sledoval ty, kteří se tváří, že komentují stav, v jakém se lidstvo nachází. Většina z nich, lidé jako Hazhure a MacAllister, si myslí, že jsme opovrženíhodná banda, kterou zajímá jen moc, sex a peníze. Nadto tvrdí, že jsme zbabělí a sobečtí. Dnes jsem poslouchal Dava Collingdalea a díval jsem se, jak se Julie a Marge vrátily z nastartování bouře, která možná, jen možná, schová před omegou Hopgop. Všichni, kteří posloucháte, pozor: jsem typický člověk. A nikdy jsem na to nebyl pyšnější.“ 

6. prosince. 

KNIHOVNÍ ZÁZNAM

„Všichni ostatní o počasí mluví. My s ním něco děláme.“

– Heslo Mezinárodní klimatické komise

kapitola 40

Na palubě Hawksbilla,

sobota 6. prosince.

Drak byl to jediné, co jim zůstalo. A intuice Kellii varovala, že to na odlákání omegy stačit nebude.

Collingdale její pocit buď nesdílel, nebo své pochybnosti nechtěl přiznat. Choval se, jako by to, že drak bude fungovat dobře, bylo nesporné. Ale stačilo jí vyhlédnout ven průzorem a uvědomit si, že kolem té věci poletují jako moucha, aby pochopila, jak nerovného zápasu se účastní.

Collingdale byl pohroužený do mrzuté nálady od chvíle, kdy ho ráno našla, jak chodí po můstku a pije kávu po litrech. Trval na tom, že spí dobře, ale měl kruhy pod očima a vypadal ztrápeně.

Spojila se s Julií, která se chystala zprovoznit první výrobnu deště. Julie ji vyslechla, zatvářila se účastně, zvedla ruku v gestu, které dávalo najevo rozrušení, rezignaci, optimismus. Jdeme do toho! „Fandíme vám.“ A pak to přišlo: „Měla bys něco vědět.“ 

Z jejího tónu šla hrůza.

„Digger je v pořádku, ale včera to s ním bylo o chlup.“ Popsala, jak se vrhl do moře, aby zachránil bulickou ženu, podařilo se mu to, ale málem se při tom utopil. „Měla jsem ti to říct už včera, ale abych byla upřímná, chtěla jsem počkat, až budeme mít jistotu, že je v pořádku. Nemělo smysl tě znepokojovat, když jsi stejně nemohla nic udělat.“

„Víš jistě, že je v pořádku?“

„Bill tvrdí, že je to dobré. Není důvod k obavám. Momentálně spí, ale až se probudí, zařídím, aby se s tebou spojil.“ 

„Díky, Julie.“

Byli znovu před mrakem.

„Vzhůru do boje,“ řekl Collingdale.

Lookout a jeho velký měsíc teď vpředu svítily jasněji. A byly přímo ve středu nitkového kříže. Devět dní daleko.

Omega nadále zpomalovala.

„My jsme připravení. Čekáme na tebe,“ řekla Kellie.

Collingdale přikývl. „Dobrá, Bille. Začni s vypouštěním.“

„Otevírám zadní vrata,“ řekl Bill.

Draka tvořily tisíce čtverečních metrů fólie, pečlivě složené na plošině, která byla připevněná k nákladní palubě.

„Vypouštím balík.“ 

Bill nastříkal na palubu lubrikant, uvolnil plošinu a přidal rychlost. Plošina sklouzla na záď a začala opouštět vrata. Přesně v tom okamžiku vypnuli hlavní motory, aby zásilku nespálili. K lodi byla připoutána dvěma lany dlouhými pět kilometrů. Jak se vzdálenost mezi lodí a balíkem zvětšovala, začala se napínat.

Zažehly se brzdící motory a loď přibrzdila, než se lana napnula úplně, upravili rychlost tak, aby se Hawksbill i balík pohybovaly přesně stejně.

Nádobky se stlačeným vzduchem uvnitř fólie zapůsobily jako malé raketky a záhyby od sebe oddělily. Další rakety odvezly plošinu do míst, kde nemohla utrpět žádné škody. Podpěrné tyče uvnitř draka se teleskopicky rozevřely, navzájem se propojily a zapadly do výztuh. Příčné vzpěry se vyklopily z držáků a stabilizovaly podpěry. Zásobníky vzduchu se vyčerpaly a byly odhozeny. V průběhu dalších několika hodin dostal největší komorový drak na světě postupně tvar. Když byl hotový, plul za nimi a leskl se na slunci, stále uvázaný dvojicí lan.

Komora měla rozměry čtyřicet krát dvacet krát dvacet kilometrů. Kdyby se Berlín maličko přeskupil, skoro by se vešel dovnitř. A ještě by zůstala spousta místa k dýchání. Everest by se tam vecpal se značnou rezervou.

Lana vypadala chatrně. Ale výrobce je ujistil, že vydrží. Hlavně dávej pozor, upozornil ji Collingdale. „Stačí jakékoli prudké škubnutí a můžeme o všechno přijít.“ V tom okamžiku se ozval Digger. Kellie měla radost, že slyší jeho hlas, byla hrdá, že se pokusil zachránit Buličku, a zlobila se, že tak ztřeštěně riskoval život. „Jsi v pořádku?“ zeptala se.

„V pohodě,“ odpověděl.

„To je dobře. Víckrát už nic takového nedělej.“

„Dám si pozor.“ 

„Slib mi to.“

„Slibuju.“ 

„Fajn. Máme práci. Musím teď končit.“

„Běž!“ 

„Jsem ráda, že se ti nic nestalo.“

„I já. Ty buď taky opatrná.“ 

Zdálo se, že Collingdale tomu nevěnuje pozornost, ale všimla si, jak se mu pohybují čelistní svaly. Teď měli na práci důležitější věci než osobní rozhovory. Ale usmál se. „Jsem rád, že z toho vyvázl dobře.“

„Díky, Dave.“ Na obrazovce se objevil Bill. Na sobě měl kombinézu Hawksbilla a vypadal jako nějaký hrdina. Tohle byl Bill ve věku kolem pětatřiceti, s hustými hnědými vlasy, pronikavýma modrýma očima a neodolatelnou tváří. Neubránila se úsměvu, ale Bill nezareagoval. „Jakou máme rychlost ve vztahu k mraku?“

„Totožnou. Vedeme si dobře.“ Jeho hlas se prohloubil. Collingdale přikývl. „Kritický okamžik,“ řekl. „Zatočíme.“

„Bille,“ řekla, „udělejme to jako posledně. Tři stupně na levobok. Pomaličku.“

Pomocné rakety říhly. A pak ještě jednou.

Lana se napjala.

A oni si sedli, aby počkali.

Kellie byla inteligentní a bezproblémová, ale trochu moc mluvila. Vybízela Collingdalea, aby jí vyprávěl o době, kdy byl pilotem Akademie, o jeho životě na Chicagské univerzitě a o tom, jak se ke štvanici na omegu připletl. Odpovídal krátce a podrážděně, až nakonec pokrčila rameny a řekla dobrá, jako by říkala: no prosím, jestli chceš sedět ve svém pokoji, mně to nevadí. Dostala špatnou náladu a už si ji udržela.

Měl z toho provinilý pocit. To bylo překvapení. Pokud šlo o společenské přešlapy, už před léty přinutil své svědomí, aby to neřešilo. Nezáleželo mu moc na tom, jestli ho lidé mají rádi, dokud ho respektovali. Ale bylo jasné, že Kellie ho považuje za pitomce. A ne moc chytrého.

„Omlouvám se,“ řekl, když čekali, až jim Bill řekne, jestli mrak zahýbá za nimi.

„Za co?“ Oči měla tmavé a chladné a on v nich neviděl žádnou pružnost.

„Chtěla sis povídat.“

„Ani moc ne.“ Na obrazovce měla knihu, ke které se teď vrátila pohledem.

„Co to čteš?“

„Lambovy eseje.“

„Vážně?“ Collingdaleovi se to zdálo zvláštní. „Ty chceš získat titul?“

„Ne,“ řekla.

„Tak proč?“

„Mám ho ráda.“ Lehký důraz na slově ho.

„Já jsem ho nikdy nečetl,“ přiznal. Nikdy nečetl nic, co nesouviselo s jeho prací.

Kellie pokrčila rameny.

„Někdy to budu muset zkusit.“

Přejela rukou nad obrazovkou a kniha zmizela. „Je to dobrý společník,“ řekla.

Pochopil. „Podívej, Kellie, musíme to tady spolu vydržet ještě několik dní. Mrzí mě, jestli jsem vytvořil problém. To jsem nechtěl. Momentálně je těžké myslet na něco jiného než na tu bestii.“ Pokynul k zadní části lodi. Směrem k mraku.

„To je v pořádku. Rozumím.“

Zeptal se jí, jak se tam dostala, na nejodlehlejší místo, jaké kdy lidé navštívili. A než skončili, vysvětlila mu, proč je Digger tak výjimečný člověk, a Collingdale jí řekl o Mary a o tom, jak je mu líto Judy Sternbergové a jejího týmu Bulíků v zácviku.

Dozvěděl se, že má ráda Offenbacha. Zatímco spolu hovořili, v pozadí hrála barcarolla z Hoffnanových povídek. Zjistili, že se oba zajímají o politiku, i když se na základní filozofii neshodnou. Ale to bylo v pořádku, protože našli společný bod v přesvědčení, že demokratická vláda je přirozeně zkorumpovaná a jednou za čas je třeba ji očistit horkou párou.

Měla ráda živé divadlo a říkala si, že by ráda vystupovala na jevišti, ale je moc ostýchavá. „Před obecenstvem dostanu strach,“ řekla mu stydlivě. Nechtělo se mu tomu věřit.

Collingdale při studiu na vysoké škole účinkoval v několika představeních. Jeho největší rolí byl Oktávius v Člověku a nadčlověku. 

Přemýšlel, proč si vybrala tak samotářské povolání. „Určitě narazíš na spoustu lidí jako já,“ řekl. „Nespolečenských typů.“

„Vlastně ani ne,“ odpověděla. „Tady venku ne. Všichni se uvolní. Na místě jako tohle nemůžeš být sám, pokud nejsi doslova, fyzicky sám.“ Poprvé uviděl na její tváři opravdu vřelý úsměv. „Miluju práci, kterou se živím,“ dodala.

„Kellie.“ Z reproduktoru se nakřáple ozval Billův hlas.

„Povídej!“

„Mrak vyvrhuje velký chuchvalec na pravobok.“ 

Podívala se na Collingdalea.

„Víš to jistě?“ zeptal se.

„Tady je obrázek.“ 

Bill jim to ukázal na navigačním monitoru, největší obrazovce na můstku. Z pravé strany tryskal obrovský chvost. „Zatáčí,“ řekl Collingdale. Zvedl vítězně pěst. „Ta bestie zatáčí!“

„Opravdu si to myslíš?“ zeptala se Kellie.

„Nepochybně. Zatáčí doleva tak, že vyvrhne prach a plyn na pravou stranu.“ Vyskočil z křesla a pobíhal po můstku, neschopný se ovládnout. „Skočila na návnadu. Snaží se nás honit. Je pro ni těžké zatočit, ale snaží se o to.“ Jeho pohled padl na Kellii. „Myslím, že tě miluju,“ řekl. „Digger dobře udělal. Přeju vám dlouhé a šťastné manželství.“

ARCHIV

„Bestie vyrazila na hon.“

– Lodní deník, NCY Hawksbill,

9. prosince. 

kapitola 41

Na palubě Jenkinse,

neděle 7. prosince.

Zpráva, že omega zatáčí, vyvolala malou oslavu a pobídla Diggera s Whitem, aby si vzali den volno. Seděli ve společenské místnosti a blahopřáli si, když se ozval Bill. „Diggere, tvoje kamarádka Makao je znovu na pódiu,“ řekl. „V Kulnaru.“ 

„Má tam sloš?“ zeptal se.

„Ano. Chtěl by ses podívat?“ 

„Vlastně napůl spím, Bille. Ale Whita by to mohlo bavit.“

Whit se na něj zvědavě podíval. „Kdo je Makao? Co je to sloš?“

„White, to tě bude zajímat. Sloš je taková veřejná debata. A Makao je žena, o které jsem ti vyprávěl.“

„Ta, se kterou jsi mluvil?“

„Jo.“

„Dobře. Ano, moc rád se na to podívám.“

Digger dal znamení Billovi, aby pustil přenos.

Na obrazovce se objevila Makao. Byla v modrobílém a mávala rukama způsobem, v němž Digger okamžitě poznal projev zklamání. „To netvrdím,“ řekla. „Říkám ale, že bychom měli být připravení. Je to bouře jako každá jiná bouře. Jenom je větší.“ 

Nejmohutnější Bulík, jakého kdy Digger viděl, už stál. „Ale odkud to víš, Makao?“ zajímal se. „Jak to můžeš vědět?“ 

Snímač byl jenom jeden a byl umístěný tak, že ji zabíral z profilu. V záběru byly asi dvě stovky Bulíků, ale Digger odhadoval, že je to jen polovina obecenstva.

„Zapomeň na to, co vím nebo nevím, Pagwahu,“ řekla. „Zeptej se sám sebe, co můžeš ztratit tím, že odstěhuješ svou rodinu do výše položených míst.“ 

Digger Whitovi překládal.

„Můžeme ztratit to, že budeme tři dny sedět na hoře a necháme se tři nebo čtyři dny zkrápět deštěm.“ 

Do debaty se zapojil další hlas někoho mimo obraz. „Třeba bychom tomu rozuměli líp, kdybys nám řekla, odkud víš věci, které tvrdíš.“ 

Bulíci tloukli do sedadel.

„Objevila se znamení,“ řekla Makao. „Démoni na cestách, šepoty v noci.“ 

Whit se tiše zasmál. „Počkej, až se doslechne o tom, co se stalo v Savakolu!“

„Démoni na cestě.“ Žena přibližně v šesté řadě se postavila. „Ty jsi ta, která nám vždycky říkala, že nic takového není.“ 

„Zmýlila jsem se.“

„Copak, Makao, teď už věříme v duchy? Nebo ne?“ 

Digger viděl, jak váhá. „Věřím, že existují,“ odpověděla. „Skoro věřím, že to myslíš vážně.“ Digger znovu neviděl, kdo to mluví.

„Opravdu to myslím vážně.“ 

„To je dost velká změna názoru.“ Tento výrok se překládal obtížně. Mluvčí doslova řekl: „Předtím sis nasazovala kalhoty jinak.“

„Nicméně je to pravda.“

Vysmáli se jí. Ozval se vlažný potlesk, možná za její odvahu nebo možná proto, že se postarala o dobrou zábavu na večer. Ale nálada byla jiná než na kterémkoli sloši, který Digger viděl předtím. Ostatní byly bezstarostné, dokonce i ty vážnější akce. Ale někteří z těchto tvorů měli zlost. 

„Možná to přijde,“ trvala Makao na svém.

„Ale jistě to nevíš.“ 

„Není možné vědět to jistě.“ 

„Kdy to přijde?“ 

„Už za několik dní.“ 

„Makao!“ Znovu Pagwah. Ten mohutný. „Makao, stydím se za tebe, že chceš v takové době hrát na to, jak se všichni bojí. To bych od tebe nečekal.“ 

Skončilo to strkáním, vzájemným narážením a odchodem nespokojených návštěvníků. Jeden z Bulíků upadl. Někteří zůstali na svých místech a bušili do opěradel svých sedadel. Makao jim přes ten všeobecný zmatek poděkovala a pak se vytratila i ona.

Znovu se objevila o chvíli později, u bočních dveří, následovaná malou skupinou. Minutu nebo dvě byli zabraní do živého rozhovoru. Pak odešli a sál zůstal prázdný. Vstoupil zřízenec, přešel k protější straně a lampy začaly zhasínat.

„Úžasné,“ prohlásil Whit. „Přesně na takové věci jsem se přijel podívat.“ Vytáhl notebook a podíval se na něj. „Rád bych si toho co nejvíc nahrál. Sloš. Ehm, je to ten správný výraz, ne?“

„Ano.“

„Skvělé,“ řekl Whit.

„Co je skvělé? Jak to myslíš?“

„Zdá se, že tady není nic svaté. Mohou vstát a mluvit o čemkoli. Obecenstvo vykřikuje a ječí, ale policie nepřijde nikoho vyvést.“ Oči mu zářily. „Když jste to tady viděli poprvé, tak vás napadly Athény?“

„Ne tak docela, White. To bylo v Brakelu.“

„Já mluvím o civilizaci, nejenom o tomto konkrétním městě.“ Na několik okamžiků se odmlčel. Pak řekl: „Mají ještě víc svobody než Athéňané. Dokonce víc, než máme my.“

To Diggera popudilo. Měl Whita rád, ale neměl trpělivost s šílenými akademiky, kteří vznášejí obvinění, kterým nikdo nerozumí. „Jak by mohli mít víc svobody než my?“ zeptal se. „My přece nemáme myšlenkovou policii.“

„Ovšemže máme,“ řekl Whit.

„White!“ Digger zvedl oči k horní obrazovce. „Jaké projevy jsou zakázané? Kromě vykřikování: ‚Hoří!‘ v zaplněných prostorách?“

Whit se usmál. „Skoro všechny,“ řekl.

Digger nechápal. „White, to je šílené! Kdy byl naposledy někdo uvězněn za to, že o něčem mluvil?“

„Do vězení tě nezavřou. Nicméně musíš si dát pozor, abys nikoho neurazil. Jsme naprogramovaní, my všichni, abychom se uráželi. Kdo může předstoupit před různorodé publikum a říct, co si doopravdy myslí, aniž by se musel bát, že urazí něčí tradici, něčí náboženství, něčí politické přesvědčení? Jsme neustále ve střehu.“

„Ale to je něco jiného,“ namítl Digger.

„Ne, není,“ řekl Whit. „Liší se to jenom mírou. Na střední škole nám vtloukali do hlavy, že dobré způsoby vyžadují, abychom nemluvili o politice a o náboženství. Jelikož téměř všechno ve sféře lidského chování spadá do jedné nebo druhé z těchto kategorií, zdá se, že nám zůstává počasí.“ Na okamžik se zatvářil smutně. „Máme příliš velkou úctu k nepodloženým názorům. Opatrujeme je, opatrně kolem nich chodíme po špičkách a vyhýbáme se tomu, abychom se jimi kriticky zabývali. K naší škodě.

Někde jsme se naučili, že naše názory jsou důležitější než fakta. A nějak jsme pomíchali svá ega, své názory a pravdu do jednoho pytle, takže když něco přece jen podrobí kritice jednu z představ, se kterými se ztotožňujeme, reagujeme, jako kdyby podrobil kritice nás. 

Právě jsme viděli, jak Makao předstoupila před obecenstvo a přiznala, že víra, kterou pravděpodobně zastávala celý život, že se svět dá vysvětlit rozumem, je mylná. Kolik znáš lidí, kteří by to dokázali?“

„Ale ona měla původně pravdu, White! Teď je zpátečnická.“

„To není důležité. Je flexibilní, Diggere. Zdá se, že všichni jsou takoví. Ukaž jim důkaz a oni budou ochotní znovu zvážit svůj postoj.“ Zavrtěl hlavou. „Myslím, že na těchto tvorech je možné mnoho věcí doporučit.“

„Skutky bohů jsou všude kolem nás. Stačí, abychom se dívali. Co jiného jsou hvězdy než božský oheň? Jak vysvětlit mechanismus, který přenáší slunce do západního oceánu, kam je vidíme každý večer zapadnout, na východní oblohu, kde se každé ráno objeví v celé své nádheře? Jak jinak můžeme vysvětlit přítomnost rostlin a živočichů, kteří zajišťují naši výživu? Nebo vodu, kterou pijeme? Nebo oči, kterými vidíme? Bohové k nám byli laskaví a já se občas divím jejich trpělivosti s těmi, kteří jejich přítomnost nejsou schopní vidět a popírají jejich štědrost.“ 

– Gesper ze Sakmarungu,

Cesty. 

(Přeložila Ginko Amagawová.) 

kapitola 42

Na palubě Hawksbilla.

pondělí 8. prosince.

Mrak zpomaloval měsíce, možná roky. Jelikož se Hawksbill pohyboval stálou rychlostí, mrak zůstával pozadu. Collingdale si přál, aby i oni mohli trochu přibrzdit.

Jenže nemohli. Nešlo to bez toho, aby to pro draka znamenalo náraz a pravděpodobně zborcení.

Uvažoval, kdy asi dosáhnou bodu, za nímž už drak nebude schopen přejít na přibližovací dráhu k Lookoutu. „Nedostatečné informace,“ řekl Bill, když se na to UI zeptal. Pravdou bylo, že prostě věděli o schopnostech mraků příliš málo.

Collingdale si hrál s čísly, ale nebyl žádný velký matematik a stejně to všechno byly jen odhady. Byl druhý den pronásledování krátce po poledni. Collingdale se domníval, že pokud by to tak vydrželo po zbytek dne a ještě jeden den přibližně do půlnoci, mohlo by to znamenat konec. Mrak by se ocitl tak daleko mimo kurz, že by jeho návrat nebyl možný.

Jenže omega se na horní obrazovce stále zmenšovala. Byla teď osm set kilometrů za nimi, téměř třikrát tak daleko jako v okamžiku, kdy změnila směr, aby je pronásledovala.

Byl vyčerpaný. Potřeboval se trochu vyspat. Potřeboval chvíli přemýšlet o něčem jiném. Od chvíle, kdy opustili oběžnou dráhu nad Lookoutem, nedělal nic jiného, než seděl a strachoval se, zatímco se mu vyplavoval adrenalin.

Bill ohlásil, že volá Julie.

„Dobrá zpráva,“ řekla Julie. Taky vypadala unaveně. „Desetidenní předpověď počasí pro Hopgop, Nabdigol a celý severní konec Intiga: Déšť a další déšť. A spousta špatné viditelnosti.“ 

„A co s tím?“ řekl Collingdale. „Marge asi ví, co dělá.“

„Zřejmě ano.“

Byl to památný okamžik. Zdálo se, že všechno vychází.

Collingdale si zkusil číst, pokusil se pracovat na svých poznámkách, zkusil hrát šachy s Billem. Hovořil s Kellii. Jedinou úlevu od napětí pocítil, když se přiznala k podobným pocitům. Budu ráda, až to budeme mít za sebou. Tu věc odhodím a sbohem. 

Slíbil, že až se vrátí na Lookout, oslaví její svatbu, jak se patří. „Myslím, že jsem do značné míry na všechno vrhl stín.“

„Ani ne,“ odvětila, ale její tón říkal něco jiného.

„No, svým způsobem jsme se sebrali a zmizeli. Jako líbánky to za moc nestálo.“

„Ne, to ne.“

„Je to nejspíš poprvé, co se nějaká žena vdala a na několik dní utekla s jiným můžem.“

Udělali si dřív večeři a sledovali Vraždy ve vzduchu. Kellie uhodla už po dvaceti minutách, kdo je pachatelem. Byla dost dobrá, když šlo o hlavolamy a záhady. Collingdale se divil, že to nedotáhla někam dál. Ale byla mladá. Měla ještě dost času.

Když simulace skončila, omluvil se a odešel k sobě. O hodinu později byl zpátky na můstku, oblečený v županu. Kellie se k němu kolem půlnoci přidala. „Jsem úplně čilá,“ řekla. „V jednom kuse se ptám Billa, jestli je mrak stále za námi. A jestli je drak pořád na místě.“

Byl teď jedenáct set kilometrů za nimi.

Někdy kolem třetí ráno, když oba podřimovali, promluvil Bill: „Mrak začal vyvrhovat proudy plynu dozadu.“ 

Díkybohu! „Skvělé,“ řekl Collingdale.

Kellie se ještě snažila procitnout. „Proč?“ zeptala se.

„Zrychluje. Chce nás dohonit. Nebo spíš dohonit draka.“

Kellie se podívala na Collingdalea a usmála se. „Myslím, že to máme za sebou.“

Collingdale zavrtěl hlavou. Zatím se neraduj! „Ještě plus minus dvacet hodin,“ řekl. „Pak si začnu myslet, že nastal čas vyhlásit vítězství.“

Bill pustil na obrazovky záběry monitorovacích sond. V zadní části mraku se skutečně objevilo několik chvostů, které se jim před očima zvětšovaly.

Collingdale znovu usnul, a když se probudil, zjistil, že Kellie tam není. „Bille,“ řekl.

„Ano, Davide?“ 

„Pořád je tam?“

„Ano, Davide.“ 

„Vzdálenost?“

„Dvanáct set padesát. Ještě pořád zaostává, ale už ne tak rychle.“ 

„Výborně, Bille! Dobrá práce.“

„Děkuji, pane.“ 

„Ty si ve skutečnosti nic z toho neuvědomuješ, že? Chci říct, že nevíš, co jsme vlastně dokázali, že?“

„Ve skutečnosti to vím, Davide.“ 

„Máš z toho stejnou radost jako já?“

„Nemám možnost změřit míru tvé radosti.“ 

Krátce se nad tím zamyslel. „Zajímalo by mě, jestli tam doopravdy jsi.“ 

„Ovšemže jsem, pane.“ 

„To rád slyším.“

Kellie se vrátila. „Slyšela jsem hlasy,“ řekla. „Všechno v pořádku?“

„Zatím ano.“

Ráno oznámili z Jenkinse, že se Digger a Whit rozhodli neriskovat a vrátili se na povrch rozmisťovat projektory. Julie řekla, že to není motivováno žádnými pochybnostmi o tom, jestli Hawksbill odvedl mrak stranou, ale tím, že se Whit rád prochází neviditelný mezi divadly a kavárnami. A Digger mu to chtěl dopřát.

„Ta dáma příliš vzpurná jest,“ řekla Kellie.

Ale byl to dobrý nápad. Collingdale cítil, že má situaci pod kontrolou, ale obezřetnost na Lookoutu nemohla uškodit.

Posnídali časně, střídavě si zdřímli a pak se podívali na další simulaci, muzikál Bagdádská revue. Když skončila, Kellie navrhla oběd, ale ani jeden z nich neměl hlad. Krátce po poledni dorazila zásilka denního zpravodajství a soutěžních pořadů. Zprávy se skládaly z obvyklé sbírky politických humbuků, firemních skandálů a občas nějaké té vraždy. Rodiče vyznávající svatého Balu raději utekli se svým vážně nemocným dítětem, než aby doktorům dovolili léčit ho metodou, která vyžadovala infuzi umělé krve. Firma Kosmik a. s., terraformační a dopravní gigant, se zhroutila, obviňovaná z krádeže, černého obchodu a tajných obchodních dohod. Rozpoutala se bitva o implantáty, které dokáží člověku zvýšit inteligenci, anebo možná ne, podle toho, jak se to slovo definuje.

Na konci odpoledne začínali cítit, že to mají v kapse.

„Bille,“ řekl Collingdale, „co kdybys přidal ještě dva stupně? Na levobok? Ať tím hajzlem škubneme ještě trochu víc.“

Kellie rozkaz potvrdila.

„Provádím,“ řekl Bill.

Raketové motory se nastavily a krátce se zažehly. Loď se odklonila od Lookoutu maličko víc.

Za průzory se rozsvítilo. Někde se tam zablesklo. Ale to nebylo nic nového.

„Hned jsem zpátky,“ řekla Kellie.

Nechala ho na můstku samotného. Byl to příjemný okamžik, vyplněný pocitem, že zvítězili, porazili mizivou pravděpodobnost. Určitým způsobem se pomstili za Moonlight.

Kellie se vrátila s lahví chablis a dvěma skleničkami. Naplnila obě a jednu mu podala. „Omlouvám se,“ řekla. „Zásoba šampaňského došla.“

Vzal si svou skleničku a podíval se na ni. Ona pozvedla svou. „Na Bulíky,“ řekla.

Bylo by těžké najít člověka méně pověrčivého než David Collingdale. Přesto – pozvedl svou sklenici. „Ať jim štěstí vydrží,“ řekl a napil se.

Jako by ho ta poznámka probudila, Bill svým hlasem narušil náladu.

„Mrak zatáčí doprava.“ 

„Myslíš doleva,“ řekla Kellie.

„Doprava. Zatáčí zpět ke svému původnímu kurzu.“ 

V Collingdaleovi ztuhla krev. „Víš to jistě, Bille?“

„Ano. Vyvrhuje další proudy. Na levou stranu. A dopředu. Skutečně se domnívám, že se snaží znovu zpomalit.“ 

Kellie se na něj podívala. „Davide, může se ještě k Lookoutu dostat?“

„Nevím. Jak mám sakra vědět, co ta zatracená věc dokáže?“

Umístila zobrazení mraku do středu navigační obrazovky a přidala obrázek draka. Drak, který byl předtím uprostřed, byl teď nalevo. Omega skutečně zatáčela. Informovali Diggera.

„Co se stalo?“ zeptal se. Jeho hlas vyzníval, jako by to byla Collingdaleova chyba.

„Myslíme si, že jsme se příliš vzdálili.“

„A nemůžete zpomalit? Znovu se před něj vrátit? Pověsit mu draka pod nos?“ 

„To nejde,“ řekla Kellie. „Nemůžeme manévrovat, když máme draka uvázaného za zádí. Sedí hned za tryskami.“

„Co se kruci…“ 

„Mám dobrou zprávu,“ ozval se Bill. „Narušili jsme mu časový harmonogram. Původní trajektorie by ho přivedla přímo nad Intigo. Předběžná projekce ukazuje, že jestli se k Lookoutu vůbec dostane, dorazí tam o půldruhého dne později.“ 

„Páni!“ řekl Digger. „Půldruhého dne. To je ta nejdůležitější věc na světě.“ 

„Ne.“ Kellie si přitiskla ukazováček na rty. „To znamená, že zasáhne odvrácenou stranu Lookoutu.“

„To je pravda,“ řekl Collingdale.

Poslouchali, jak Digger dýchá. „No dobře,“ řekl nakonec. „Vy odtamtud raději zmizte. My tady uděláme, co bude v našich silách.“ 

Collingdale na mraku nepozoroval žádný rozdíl, neviděl, že by změnil kurz, neviděl, že šlápl na brzdy a provádí obdobu ostrého zabočení doprava. Potrvá několik hodin, než se ta změna viditelně projeví.

„Možná bychom mohli něco zkusit,“ navrhl. „Co kdybychom odřízli toho draka, abychom se mohli trochu pohybovat?“

„A pak co?“

„Kellie, Hawksbill je loď, která vypadá jako přerostlá krabice. Mohli bychom mrak obletět a pověsit se před něj, podívat se, jestli bychom nedokázali odvést jeho pozornost.“

„Pověsit před něj sebe?“ 

Špatně zvolený výraz. „Loď. Pověsit tam loď.“

„Nejsem si jistá, jestli v tom vidím nějaký rozdíl.“

„Poslouchej, jestli se nám podaří dostat se k němu blíž a dostat se do jedné přímky s drakem, což můžeme, jestli sebou hodíme, bude mít před sebou dvě krabice. To by mohlo k jeho odlákání stačit.“

„Může nás to zabít.“

Dal jí najevo, že chápe, o čem mluví. „Může na tom záviset všechno. Jestli ho odtáhneme kousíček dál, jenom kousíček, třeba to bude stačit, aby zaváhal. Může to všechno zachránit.“

„Jak blízko bychom podle tvé představy šli?“

„Tak, jak to bude třeba.“

„U všech rohatých, Davide! Hawksbill je cíl. Jsme přesně to, co má ta obluda ráda k snídani. Může se stát, že nás zhltne a poletí si dál.“

„Dobrá.“ Nechal v hlase zaznít pohrdání, které cítil. „Dobrá, tak poletíme domů.“

Podezíravě se na něj podívala.

„Myslím to vážně,“ řekl. „Ty jsi kapitán.“

„Bille,“ promluvila, „uvolni draka a namotej lana. Vrátíme se k Lookoutu.“

„Ale za několik dní,“ pokračoval David, „až se ta věc přižene na Bulíky a zabije jich desetitisíce, vzpomeneš si, že jsi měla šanci ji zastavit.“

Ztuhla při těch slovech. „Collingdale,“ řekla, „ty jsi ale hajzl!“

„Drak uvolněn,“ oznámil Bill.

„Ty víš, že mám pravdu, aniž bych to musel říkat. Kdybych tady nebyl, kdybys byla sama, udělala bys to.“

Zdálo se mu, že v jejích očích zahlédl strach. Ale sebrala se. „Připoutej se,“ řekla. Čekali v tichu, které by se dalo krájet, dokud Bill neohlásil, že lana jsou bezpečně namotaná.

„Nebudeme tak muset bojovat s výčitkami svědomí,“ řekl. Poslouchal, jak se jeho slova rozléhají po můstku. „Ani jeden z nás.“

Nevšímala si ho. „Bille,“ řekla, „odvez nás kus od draka. Až budeme moci použít hlavní motory, vrať nás před ten oblak. Chci znovu nalétnout přes vrch, zezadu, spustit se před něj, srovnat kurz a rychlost a dostat se do jedné přímky mezi čelem té věci a drakem.“

„Jak blízko to chceš vzít, Kellie?“ 

„Dám ti vědět, až tam budeme,“ řekla.

Usadili se před mrakem ve vzdálenosti tří set kilometrů. Krabicový drak plul vepředu jako jasná hvězda. Ale mrak viditelně zatáčel doprava.

Seděli v mrazivém tichu. Z přední části omegy tryskaly obrovské chocholy svědčící o její snaze zpomalit. Kellie se fascinovaně dívala, jak se jeden blíží. Jako lavina se přehnal kolem lodi a o několik minut později za sebou nechal i draka.

Collingdale čekal, snažil se být trpělivý, sledoval obrazovky. Díval se, jak se mezera mezi mrakem a drakem zvětšuje. Doufal, že uvidí, jak si omega jejich přítomnosti všimne a pustí se do dalšího stíhání. „Bille,“ řekl, „registrujeme nějakou změnu?“

„Ne,“ odpověděla UI. „Mrak nadále brzdí a stále zahýbá doprava.“ 

„Třeba to chvíli potrvá,“ řekla Kellie.

„Ne.“ Přistihl se, že si přeje, aby na lodi nebyla. Aby byla někde jinde. Dokázal by to zvládnout sám, jenže předpisy vyžadovaly kapitána s licencí. Kdyby byl sám s UI, všechno by bylo mnohem jednodušší. Nikoho dalšího by neohrožoval. „Jsme moc daleko,“ konstatoval. „Musíme se dostat blíž, jestli chceme mít šanci.“

Ať už se mu chystala říct cokoli, spolkla to. Místo toho se obrátila zpátky na UI. „Bille, přejdu na manuální řízení.“

Bill neřekl nic. Nejspíš nemusel. Kelliiny prsty zatančily po ovládacím panelu. Na obrazovkách se objevily pohledy z příďového a záďového dalekohledu. Kolem se jako výtrysk z fontány přehnal další proud. Brzdicí rakety se zažehly a Collingdalea to natlačilo dopředu do bezpečnostních pásů.

„Jak blízko chceš letět?“ zeptala se.

„Nevím,“ odvětil. „Musíme improvizovat podle okolností.“ Kruci, rozčilovala ho!

Zablesklo se.

A znovu.

„Možná si nás začíná všímat,“ řekla.

„To doufám.“

Vypnula brzdicí motory. „Je na 240 kilometrech. A přibližuje se.“

„Fajn. To je dobré. Jen ať se blíží.“

Něco třesklo o trup. Bylo to, jako by je zasáhla písečná bouře.

„Prach,“ vysvětlila. „Část mraku. Možná se dostáváme moc blízko.“

Průzor se znovu rozzářil a světlo za ním zůstalo. Něco narazilo do trupu a udělilo mu rotaci. Collingdalea to odhodilo do popruhů. Jedna z obrazovek explodovala, ostatní zhasly. Pak přišel druhý náraz, silnější než ten první. Vyrazil mu dech. Shora pršely úlomky skla a plastu. Můstek obestřela tma. Chvíli neslyšel nic než praskot vybuchujících obvodů a vlastní dech. Cítil pach, jak něco hoří. „Kellie…“

„Vydrž! Za minutku všechno znovu naskočí.“

Doufal, že to tak bude. „Co…“

Dál se nedostal. Křeslo jím prudce škublo dopředu a Collingdale málem slyšel hrom, slyšel syčení izolace. Světla na můstku se rozsvítila a znovu zhasla. Začal se v popruzích vznášet.

„Ovládání nefunguje,“ řekla. „Dostaň nás odsud, Bille. Vezmi to na volné nebe.“

Jedinou odpovědí byl vzdálený šelest.

„Bille?“

Někde v přepážkách slyšel ventilátor. U Kelliina místa se rozsvítila lampa. Dělala něco se stavovým panelem. „Motory jsou v háji,“ řekla.

Totéž platilo pro obrazovky.

„Můžeš je znovu zprovoznit?“

„Snažím se.“

„Pořád padáme zpátky do toho mraku?“

„Ano. Momentálně s tím nemůžeme nic dělat.“ Zavrtěla hlavou. Nebylo to dobré. „Vypadá to na problém se spojovací skříní.“

„Můžeš ji opravit?“

„Můžu ji vyměnit.“ Zasáhl je další blesk. Loď se zachvěla. Červené kontrolky naskočily a rudě se rozzářily. „Ale za patnáct minut to nestihnu.“ Což byl velkorysý odhad doby, která jim zbývala.

Podařilo se jí oživit jednu sledovací obrazovku. Umožnilo jim to dívat se, jak se k nim blíží mlžná čelní stěna. Právě vyrážel další výtrysk. „Pořád jde po Lookoutu,“ řekla. Collingdale se nemohl rozhodnout, jestli se z jejího hlasu ozývá sarkasmus. „My jsme jenom náhodou v cestě.“

„Co skokové motory?“

„Bez přípravy to nejde. Vybuchly by.“

Podíval se na ni. „Co dalšího nám zbývá?“

„Moc toho není.“ Prohrabala se jednou ze zásuvek a vytáhla svítilnu. „Popadni e-pouzdro a nějaké vzduchové láhve. Odcházíme.“

„Kam?“

„Do člunu.“

Hawksbill nebyl zkonstruován s ohledem na pohodlí. Člunový hangár byl dole v nákladním prostoru, který se dal naplnit vzduchem, ale dělalo se to málokdy. Záleželo na tom, co loď převážela. Collingdale vklouzl do e-pouzdra, zapnul je a nasadil si dvě vzduchové láhve. Kellie vyrazila jako první přes přechodovou komoru do útrob lodi.

„Nefunguje tady elektřina,“ řekla.

„Co člun?“

„Nedá se to zjistit, dokud tam nebudeme.“

Dlouho se nemusel pohybovat v beztížném stavu, ale techniku si rychle oživil. Minuli drátěné pletivo, tmavou chodbou se dostali dolů a překonali rozlehlý prostor, ve kterém bylo uloženo vybavení pro Marge. Nakonec přešli do dolní nákladní části, která zároveň sloužila jako hangár pro člun. Přepážky byly plné výstroje pro práci venku, laserových kráječů, hasáků, měřičů, smotaných lan, manévrovacích trysek a dalších vzduchových lahví.

Člun stál na své plošině. Kellie jej aktivovala dálkovým ovladačem. K Davidově úlevě se rozsvítila světla a motor začal příst. Otevřela dvířka, ale než nastoupili dovnitř, namířila dálkový ovladač na přechodovou komoru a stiskla jej.

Nic se nestalo.

„Dveře nefungují,“ řekla. „Vydrž chvilku.“

Šel přes hangár s ní „Budeš je muset otevřít manuálně,“ řekl.

„Přesně to mě napadlo taky.“ Její hlas zněl mrzutě. Nicméně panel na stěně našel dřív než ona.

„Tady je to,“ řekl.

Otevřela jej a vytáhla páku. Postavil se vedle ní a stáhl ji dolů. Vnitřní irisová vrata se otevřela. Když proces zopakovali, venkovní vrata se vysunula nahoru.

Vyhlédl ven na řeku prachu a plynu. Byl to jeden z proudů, který se valil kolem, dost blízko, aby se ho mohli dotknout. Vlastní omega vyplňovala oblohu za nimi.

„Je už u nás,“ řekl.

„Tak pojď!“ Kellie zůstávala klidná. Pohybovala se beztížným prostředím jako tanečnice. Vylétla ke člunu a pobídla ho, aby sebou hodil.

Ani Collingdale nebyl žádný nemotora. Rychle vlezl dovnitř vedle ní a zavřel dvířka. A okamžitě poznal výraz v její tváři. „Co se stalo?“

„Plošina nemá šťávu.“ Obrátila oči v sloup. „Mělo mě to napadnout.“ Znovu dvířka otevřela a vystoupila. Collingdaleovi chvíli trvalo, než pochopil. Člun byl se startovací plošinou pevně spojený.

Vyskočil za ní. „Někde tady určitě bude manuální uvolnění.“

„Já je nevidím.“

Přechodová komora se plnila mlhou. „Už není čas,“ řekla. Nechala člun být, popadla z přepážky dva páry vzduchových lahví a jeden mu poslala.

„K čemu to je?“ zeptal se. Už láhve měli.

„Rezerva,“ řekla. „Nějakou dobu budeme venku.“ Nasadila si na ramena manévrovací trysky.

„Kellie, co to děláš?“

„Odcházíme.“

„Cože? Ne! S tím přece nemáš šanci uniknout.“

„Nic jiného nemáme. Tady zůstat nemůžeme.“

„Vždyť ani nevědí, že máme potíže.“

„Poznají, že náš signál byl přerušen.“

Naposledy se zoufale rozhlédl po nějakém manuálním uvolnění, nenašel je, usoudil, že bude někde v přepážce, pomyslel si, že měli věnovat víc času seznámení s lodí, a otočil se zpátky k ní. Mrak se doslova valil do otevřené přechodové komory. Šel si pro ně.

„Nejsou dost rychlé.“ Manévrovací trysky. „S nimi tomu neuletíš.“

Očividně ztratila zájem o dohadování. Popadla ho za rameno a postrčila ho k východu. Současně mu do břicha vrazila manévrovacími tryskami. Ale bylo to beznadějné.

V tom strašlivém okamžiku si nenadále uvědomil, jako by všechno předtím byl jenom problém k vyřešení, že žádné řešení neexistuje. Že zemře.

Zbývalo jen zvolit si způsob.

„Odejdi, Kellie,“ řekl a odtáhl se od ní. Sám se vrátil dveřmi do spodku nákladní části.

„Co to děláš, Dave?“ zeptala se.

Nedaleko člunu našel její svítilnu, jak se vznáší v prostoru, zapnul ji a začal prohledávat výstroj.

„Co hledáš?“

„Laserový kráječ.“ A taky že tam byly, tři, úhledně uložené jeden vedle druhého nad policí v doku. „Zkus se dostat co nejdál,“ řekl. Zvedl kráječ do výšky, kde ho viděla, a zamířil ke strojovně.

Kellie vytřeštila oči. Naprosto přesně pochopila, jak se rozhodl. Prosila ho vysílačkou, hrozila mu, říkala mu, že je korunovaný vůl. Popřál jí hodně štěstí, řekl, že ho to mrzí, a vypnul všechny kanály.

Tím to skončí. Ona toho nechá a udělá, co bude moci, aby se zachránila. Ven přechodovou komorou, s rezervními vzduchovými láhvemi, ale s manévrovacími tryskami, které ji nedopraví dost rychle dostatečně daleko, aby mraku utekla. Nebo aby utekla tomu, co se chystal udělat.

Litoval toho. V těch posledních minutách litoval mnoha věcí.

Se svítilnou a laserem v rukou se rychle dostal přes dolní paluby a přechodovou komoru, kterou nechali otevřenou, a nakonec dorazil na můstek. Světla tu a tam ještě fungovala a elektronické systémy se snažily obnovit činnost. V jednu chvíli naskočila umělá gravitace a mrštila jím na palubu. Pak znovu zmizela. O několik okamžiků později se mu zdálo, že z hloubi lodě zaslechl Billův hlas.

Někde se spustil klakson.

Potřeboval dálkový ovladač, jenže ten nechal dole ve skladišti. Nebo ho možná ještě pořád měla Kellie. Obvykle existoval náhradní, proto prohledal skříňky. Ale žádný nenašel. Bude se bez něj muset obejít. Najít jiný způsob. Přikrčeně opustil můstek a zamířil na záď.

Žil na Hawksbillovi dva měsíce, ale loď se nějak nenápadně změnila. Ty tmavé chodby se stíny a tichem neznal, byla to místa, kde nikdy předtím nebyl.

Zasáhlo ho další naskočení gravitace. Klopýtl, udělal kotoul a po dopadu se rozběhl. Na starého chlapa to nebylo špatné. Pak gravitace znovu odumřela.

Slyšel, jak se dvířka zavírají. Hermeticky oddělují části lodě.

Jedny musel otevřít a pak ještě druhé, aby se dostal do strojovny. Oboje se za ním automaticky zavřely.

Dobrou zprávou bylo, že světla fungovala a skokové motory měly energii. Fúzní jednotka byla mimo provoz, temná, tichá, k ničemu. Ale to nebylo důležité. Měl, co potřeboval.

Cítil zvláštní klid. Skoro štěstí. Bylo možné, že se mu zničit mrak nepodaří, ale aspoň mu zasadí ránu. Donutí ho, aby vzal na vědomí, že tam je.

A napadlo ho, jestli někde hlouběji, než kam bylo schopné proniknout jeho vědomí, tuto možnost nepředvídal, jestli ji dokonce neplánoval. Vysvětlovalo to jeho intenzivní zájem o Hawksbilla, jeho úsilí, aby si nechal od Julie všechno vysvětlit.

Tato možnost posilovala jeho odhodlání, naznačovala, že nakonec bude mít úspěch, že tady způsobí něco většího, než co zná. Jakýsi osud. Nevěřil na takové nesmysly, přesto to teď, v těchto posledních okamžicích, byla možnost, které se mohl chytit.

Našel manuální ovládání a zapnul je. Díval se, jak se kontrolky rozsvěcují. Hlasem zadal příkaz k aktivaci motorů. K uskutečnění skoku.

Odpověděl mu hlas, který nepatřil Billovi: „Nemohu uposlechnout. Jednotka není nabitá.“ 

„Anuluj všechna nařízení.“

„Nemohu uposlechnout.“ 

„Tady je Julie Carsonová. Anuluj je!“

„Zadej kód, prosím.“ 

Vlastně to čekal. Systém však byl zkonstruovaný tak, aby zabránil neodborné manipulaci, ne vyložené sabotáži. Někde vpředu něco explodovalo. V blízkosti můstku.

Namířil laserový kráječ, zapnul jej a věnoval motoru dlouhý pohled. Od jeho dob se konstrukce těchto věcí příliš nezměnila.

Přiložil nůž ke kovu a modlil se, aby měl dost času prořezat vnější kryt. Prořezat ochranné pouzdro. Dostat se ke spojovací skříni, stejnému zařízení, které se u fúzních motorů pokazilo.

Byla to dřina, protože potřeboval svítilnu, aby pod kryt viděl. Musel tedy použít jednu ruku k držení lampy, jednu k držení kráječe a potřeboval by ještě jednu k tomu, aby neodplul pryč.

Ale konečně se dostal dovnitř.

Šlo jednoduše o to odstranit regulaci toku. Energie pak přejde do systému a zahájí proces skoku. Anebo v tomto případě, protože ochranná bublina nebyla adekvátně nabitá, uvolní trochu antihmotového paliva a celou loď rozmetá. Kdyby měl mimořádné štěstí, třeba najde zranitelné místo v systému, který mrak řídí. A taky jej vyřadí z provozu.

Nebyla to velká šance, ale stát se to mohlo.

Napadlo ho, že by zavolal Kellii, řekl jí, jak moc je mu to líto, informoval ji, že to za několik okamžiků přijde. Ale bude lepší to nedělat. Soucitnější. Ať to přijde jako překvapení.

Raději by počkal, až se dostane do mraku hlouběji. Ale nevěděl, kdy energie vypadne úplně. A pak by neměl nic.

Další klakson spustil a vypnul se.

Překrojil regulaci toku.

KNIHOVNÍ ZÁZNAM

„Někdy v příštích dnech bude civilizace, která sama sebe označuje za Korbikkany a které my říkáme Bulíci, vyhlazena. S jejich planetou se srazí mrak omega a zničí hrstku měst na ní, zatímco my sedíme a klidně se na to díváme.

Doposud se nijak nemluví o tom, že by se jim na pomoc rozbíhala nějaká opravdová akce, nic nenaznačuje, že jsme naplánovali něco víc než pokus o odvedení pozornosti, a pokud to nevyjde, což evidentně nevyjde, přivoláme déšť a pak budeme tvrdit, že jsme se snažili pomoci. Problém je v tom, že tuto činnost, v podobě jakou má, řídí obvyklí byrokraté.

Říkám to nerada, ale pro Bulíky je příliš pozdě. A blíží se den, kdy bude další banda byrokratů stejného ražení pověřena úkolem zachránit před stejným neblahým osudem nás. Člověka to nutí k zamyšlení.“

– Hlásí se Carolyn Magrugerová,

vysílání UNN,

pondělí 8. prosince 2234. 

kapitola 43

Na povrchu u Roky.

pondělí 8. prosince.

Digger právě umístil projektor pod střešní převis obchodu s rybami, když přišla ta zpráva.

„Není s nimi spojení,“ řekl Juliin hlas. „Na žádném kanále.“ 

Pravděpodobně to byla jenom porucha vysílače. Ale sevřel ho hrozný strach. Neměl ji pustit. Věděl od začátku, že ji měl od té věci držet dál. Mohl jednoduše rozpoutat takové peklo, že by z toho vycouvali. Jestli chtěl letět Collingdale, mohl letět. Ale ať ho tam zaveze Bill. Proč s sebou musel brát Kellii?

„Diggere, slyšíš mě?“ 

„Ano.“

„Neznamená to, že nastal vážný problém.“ 

„Já vím.“ Stál na bedně a nechtěl slézt dolů. Nechtěl se pohnout. „Přileť pro nás,“ řekl. „Seženu Whita.“

Whit se ho snažil uklidňovat, v takových situacích člověk vždycky myslí na nejhorší, Kellie je dobrý pilot. Dohodli se, kde se setkají, a Digger podal zprávu Julii. O hodinu později byli zpátky na Jenkinsovi a opouštěli oběžnou dráhu.

Let k mraku trval čtyři hodiny. Pro Diggera, který se neustále snažil dovolat Hawksbilla, a pro ostatní, kteří nevěděli, co mu říct, to byly šílené čtyři hodiny.

Když dorazili do blízkosti omegy, našli krabicového draka, jak klidně pluje přes ni a postupně se od té obludy vzdaluje. Bill oznámil, že je v kontaktu s monitorovacími jednotkami, které Hawksbill používal ke sledování omegy.

„Ale Hawksbilla jako takového nevidím,“ dodal.

Nebyl tam žádný vrak, žádný náznak, co se mohlo stát.

Určitě se moc přiblížili. 

Každý z nich vyjádřil postupně zhruba totéž. I Digger připustil, že loď je ztracená, musí být ztracená, jinak se to vysvětlit nedá. Přesto nedokázal uvěřit, že by Kellie byla mrtvá. Byla až moc chytrá. Moc živá.

„Kdyby měli problémy, tak by nám přece dali vědět, ne?“ obrátil se na Julii.

„Třeba neměli čas. Možná se to seběhlo příliš rychle.“

Nějakou dobu žili s nadějí, že mrak je mezi nimi a Hawksbillem, že nějakým způsobem zablokoval signály z lodi, stejně jako teď bránil vizuálnímu pozorování. Ale Digger věděl, jak je to doopravdy, i když si to nechtěl přiznat, jako by odmítáním udržoval šanci na to, že Kellie žije. Chodil po lodi ve stavu šoku.

Julie ho pozvala na můstek, snažila se mu najít nějakou činnost. V srdci proklínal Collingdalea a proklínal Hutchinsovou za to, že ho tam poslala.

Nedokázal by nikomu říct, jestli je ráno nebo večer, jestli aktivně pátrají nebo to jen předstírají, ani to, jestli vůbec ještě zbývá nějaké místo, kam se podívat. Poslouchal Billova hlášení, negativní, negativní, poslouchal Marge a Whita, jak se spolu baví šeptem, Julii, jak hovoří s Billem a možná tu zprávu odesílá na Broadside.

A uvědomil si, že čekají na něj, až to řekne, až uzná, že neexistuje šance, aby Hawksbill zůstal neporušený a oni věděli, že je to beznadějné, ale nepřestanou pátrat, dokud jim neřekne, by to vzdali.

Pořád je šance, že jsou ve člunu, namlouval si. Člun se mohl mezi všemi těmi proudy, prachem, cáry a chuchvalci mraku snadno ukrýt a jeho relativně slabý rádiový signál mohla rušit elektrická aktivita v oblasti.

Bylo to možné.

První náznak, že by tam mohlo něco být, kupodivu nepřišel v podobě rádiového signálu, ale senzorického zachycení drobného kovového předmětu, který se nakrátko objevil a zase zmizel.

„Něco z kovu,“ řekla Julie. „Bylo to malé.“

„Člun?“

„Menší než člun.“

Návrat naděje byl nějakým způsobem bolestivý. Mohl ji ztratit znovu.

„Kde?“ zeptal se Digger.

„Vydrž!“ Oblast kolem mraku byla obrovským smetištěm.

Bill vynesl vektor. „Někde na této přímce.“ 

Zachytili to znovu. „Myslím, že jsou to vzduchové láhve,“ řekla UI.

Vzduchové láhve? Pak je k nim někdo připojený, ne?

„Ne,“ řekl Bill. „Pouze láhve.“ 

Vypátrali je a vzali na palubu. Na ramenním řemínku našli nápis Hawksbill. Všimli si, že láhve jsou prázdné.

„Jsou tady venku,“ prohlásil Digger. Julie přikývla. Prázdné láhve znamenaly, že je někdo šest hodin používal a pak je odhodil. To by udělal jen tehdy, pokud měl náhradní sadu.

Přinejmenším jeden z nich tu ještě poletoval.

Zkontrolovali čas: deset a půl hodiny od ztráty signálu. Šest hodin na jednu sadu lahví.

Kolik náhradních si s sebou člověk mohl vzít?

Pak Bill oznámil, že zachytil rádiový signál.

Kellie se rozplakala, když ji vtáhli dovnitř. Tvrdá, klidná, vždy s pevným sebeovládáním, teď si od nich nechala sundat vzduchové láhve a manévrovací trysky a vypnout e-pouzdro a nijak se nesnažila bránit v průchodu svým emocím. Měla zlomenou pravou ruku, několik utržených šlach a pár pohmožděnin, ale byla živá a nic jiného nebylo důležité.

Chabě se na Diggera usmála a řekla Billovi, že by byla ráda, kdyby byl člověk a ona ho mohla políbit.

Bill se pohotově zjevil ve své mladší, hubené, světácké verzi, s tmavými vlasy, snědou pletí a černýma očima, které doslova jiskřily.

„Je mrtvý,“ řekla o Collingdaleovi. „Zůstal na Hawksbillovi.“ Vysvětlila, jak přišli o energii a Collingdale odmítl opustit loď. Došel k závěru, že nemohou přežít, a že s ní vletí do mraku a odpálí tam hazeltiny.

„Nevypadá to, že by způsobil nějakou trvalou škodu,“ řekl Whit.

„Ne,“ přisvědčil Bill. „Mrak se s Lookoutem setká.“ 

Julie vypadala nechápavě. „Jak ses odtamtud dostala? Od té exploze a mraku? S tím jsi to dokázat nemohla.“ Dívala se na manévrovací trysky.

Whit podal Kellii anestetikum a pak ji odvedli na ošetřovnu.

„Byl tam chvost,“ řekla. „Proud plynu. Trvalo jen pár minut dostat se k němu. Ten mě odtamtud odfoukl docela rychle.“ Podívala se na svou paži. „Tam jsem přišla k tomu zranění.“

ARCHIV

„Propasti mezi hvězdami nás ohromují, stejně jako věky ohromují našich nicotných pár let na slunci. Jsme trosečníci v nekonečném moři, bez cíle, směřující nikdo neví kam.“

– Dmitrij Restov,

Poslední obřady. 

KNIHOVNÍ ZÁZNAM

„Mary,

S lítostí Ti musím oznámit, že jsme dnes ráno ztratili Davida. Všichni jsme ho obdivovali a každý tady soucítí s Tvým žalem. Během několika dní určitě dostaneš od Akademie oficiální oznámení.

Snad Tě utěší vědomí, že zemřel jako hrdina, pro tu největší věc. Zdá se, že svým jednáním odchýlil omegu od jízdního řádu a získal nám tak nějaký čas. Je pravděpodobné, že mnozí, kteří by na Intigu zemřeli, díky úsilí Tvého snoubence přežijí.“

– Julie Carsonová,

8. prosince.

PÁTÁ ČÁST

lykonda 

kapitola 44

V blízkosti Avapolu,

pátek 12. prosince.

Obloha byla zatažená dešťovými mraky z dílny Marge. Tři z jejích komínů už stály a fungovaly. Čtvrtý měl být vztyčen během noci na ostrově vzdáleném čtyřicet kilometrů od západního pobřeží, v půli vzdálenosti mezi Mandigolem a Sakmarungem. Za poslední dva dny nikdo z Hopgopu, Roky ani čtyř měst nacházejících se ve středu šíje neviděl slunce, hvězdy ani ten hrůzu nahánějící přízrak.

Stále byl viditelný z T’Mingletepu a Savakolu na jihu a ze Saniusaru na severu. Tam se Bulíci dívali, jak se omega noc co noc zvětšuje. Vyplňovala jejich oblohu, děsivá, pochmurná, neklidná a prozářená démonickým oněm.

Digger seděl v altánu uprostřed parku bičovaného deštěm, ukrytý svým optickým maskovačem. Park byl prázdný, stejně jako okolní ulice. Whit byl venku a rozmisťoval projektory. Získal v tom zručnost a viditelně ho to bavilo.

Znovu provedli výpočty, které ukazovaly, že mrak svou novou polohu nenapravuje, pravděpodobně ji není schopen napravit, a v důsledku toho dorazí k Lookoutu v době, kdy bude na Intigu krátce po poledni. Jelikož přicházel z noci, znamenalo to, že by měl většinu své energie vybít na odvrácené straně planety.

Sláva! Když se k tomu přidal oblačný příkrov, který vytvářela Marge, Bulíci měli slušnou šanci.

„Opatrně s tou jistotou!“ varoval Diggera Whit. „Podmínky tady budou i tak extrémní.“

Digger viděl z Whitova optického maskovače jen mihotavý opar a napadlo ho, jak těžké je komunikovat, když člověk nevidí tomu druhému do tváře. Stával se z něj těžký pesimista? Nebo byl opatrný? Anebo to byl jen reflex velící nevyhlašovat předčasně vítězství, aby tím člověk nepokoušel osud?

„A nezapomeň na výpravu kolem světa,“ dodal, evidentně odhodlaný přibrzdit náladu. Byl takový od doby, co ztratili Collingdalea. Jiní vyjádřili svou lítost, mrzelo je to, ale Collingdale údajně nepatřil k lidem, které by bylo jednoduché poznat. Digger se s ním sotva stačil pozdravit, když se mihl svatbou a odvezl Kellii a Hawksbilla na štvanici za omegou. Kellie o něm po návratu mluvila jen málo. Doufal, že je dost chytrá, než aby nějakou vinu za tu ztrátu připisovala sobě, dala však najevo, že o tom zážitku nechce mluvit.

Whit si ale musel být s Collingdalem bližší, než kdo tušil. Jeho smrt jím viditelně otřásla.

Výprava kolem světa byla na cestě deset týdnů. Bill ji sledoval a pravidelně podával hlášení. Přišli už o několik plavců. Jeden spadl přes palubu, další dostal nějakou nemoc a musel být pohřben do moře. Jinak se mnoho nedělo. Když přestal foukat vítr, zastavili se. Když se vítr zvedl, zase vypluli. „Kormidlují nakřivo,“ říkal Bill poslední tři dny. „Jsou mimo kurz. Skoro týden měli špatné počasí, tak asi nevidí hvězdy, podle nichž by se řídili.“ 

Lodě se blížily k východnímu kontinentu. Digger se domníval, že se brzy budou muset obrátit.

Déšť kolem altánu byl skoro až přívalový. Vytrvale pršelo noc a den. Zdálo se, že Marge je v tom, čím se živí, velice dobrá.

Bylo vyvěšeno několik tabulí, které oznamovaly odpolední sloš ve dvoraně v Roce, s časem uvedeným podle slunečních hodin. V případě deště měly po intervalech vyzvánět zvony. Na okraji parku byla také naplánována moraka, pokud to počasí dovolí. Hudba a občerstvení. Dar od Korkoranské filozofické společnosti.

Whit věděl, co je to sloš. Ale s termínem moraka se do té doby nesetkal.

„Těžko se to vysvětluje,“ řekl mu Digger.

„Aspoň to zkus!“

„Je to orgie.“

„Opravdu?“

„Orgie začíná v devět?“ 

„Něco na ten způsob.“

„Sponzorovaná filozofickou společností?“

„Zřejmě ano.“

„Tohle místo je v některých ohledech unikátní.“

Kolem nikdo nebyl. Zahlédl jednoho Bulíka, jak upravuje okenice na jedné z budov podél parku, a dalšího který spěchal ulicí. To bylo všechno.

Jeho úvahy přerušil Bill: „Aktuální zprávy o počasí,“ řekl hlasem okopírovaným z meteorologického zpravodajství na Zemi. Bavilo ho to. „Přinejmenším do zítřejšího dne očekávejte v centrální oblasti šíje srážky trvalého charakteru.“ 

„Bille,“ řekl Digger, „máme postavené jenom tři komíny. Nejsou účinnější, než jsme si mysleli?“

„Nedomnívám se, Digby. Myslím si, že to, čeho jsme svědky, je částečně způsobeno přirozenými meteorologickými podmínkami. Příchod oblasti nízkého tlaku od západu se setkal…“ 

„To stačí! Detaily nepotřebuju. Je nějaká šance, že nám déšť vydrží několik dalších dní?“

„Dokud nedorazí ten mrak? Tlakový systém přejde přes šíji do zítřejšího poledne. Pak už to bude záležet na komínech od Marge.“ 

Ulice a kavárny měst byly prakticky pusté. Bulíci ve velkém počtu zůstávali doma.

Podle vyvěšených tabulí se sloše měly zabývat „nedávnými znepokojivými událostmi“. Digger a Whit na několik z nich umístili projektory, aby se mohli dívat z lodi. Ironií bylo, že nezvyklé počasí zvýšilo neklid místních obyvatel, stejně jako zprávy o hlasech a očích bez těla, tajemných záblescích na obloze (což mohly být komíny nebo AV3, případně obojí). Na cestách byly pozorovány žoky, a co bylo vůbec nejděsivější, po levitaci Taymy, kněžky ze Savakolu, se ve vzduchu otevřelo okno. Svědků byly stovky.

Digger, Whit a Kellie sledovali, jak celý tucet Bulíků vstal a odpřisáhl, že tam byl, když se to stalo. „Doslova se zvedla z moře,“ prohlásil jeden muž s tělesnou konstitucí býka, „a plula prázdným vzduchem přes moře, nad vodou, až ji neviditelná ruka složila na pláž.“

Podle všeho panovala všeobecná shoda, že souběh nadpřirozených událostí věští blížící se katastrofu. Ale uvažovali, pokud se takové věci skutečně mají stát, proč to bohové dovolují. Kde vlastně jsou? Panoval hmatatelný pocit roztrpčení, že místní božstva nejednají.

Několik hodin předtím si Digger stoupl ke školní třídě a poslouchal, jak učitel a studenti diskutují o blížícím se mraku. Studenti byli pravděpodobně na úrovni deseti až patnácti let. Dalo se to těžko říct. Ale někteří chtěli vědět, jestli učitel stále věří, že se nadpřirozené věci nedějí.

„Jednoduše jsou části přirozeného světa, kterým nerozumíme,“ namítl učitel.

Mládež v Avapolu byla možná příliš slušná, než aby se smála, a příliš chytrá, než aby se hádala, ale i Digger, který ještě úplně neovládl nuance neverbální komunikace mezi příslušníky tohoto mimozemského druhu, viděl, co si o tom názoru myslí.

Whit, který umisťoval projektor na strom, si Diggera všiml. Když byl hotový, otočil se, zadíval se k altánu a zamával. Digger na něj taky zamával.

„To je poslední,“ řekla mu Kellie. Seděla v přistávacím modulu. Byl to první den, kdy se vrátila do práce a poskytla tak Julii zaslouženou šanci znovu se vyspat v posteli.

Poslední v Avapolu. Ještě potřebovali navštívit dvě města.

Začínalo to být napjaté. Bulíci budou mít ještě tři dny relativního klidu. Třetí den několik hodin po poledni omega zasáhne odvrácenou stranu planety a situace se zhorší. Mrak, který zaútočil na Moonlight, vydal většinu své energie v prvních sedmi hodinách. Systematicky si vybíral všechna města na planetě, která ještě stála, a ničil je. Potom zeslábl.

V případě Lookoutu zásah Hawhsbilla vykolejil omegu z jízdního řádu. Navíc počasí, které vařila Marge, zakryje cíle. Mrak, který nenapadne nic lepšího, rozpoutá peklo na druhé straně planety a Bulíci si v několika prvních hodinách namočí nohy. Intigo se v průběhu večera natočí pod hlavní masu bouře, ale v době, kdy se ocitne ve smrtící zóně, se ta věc už začne rozptylovat. A měst si vůbec nevšimne, doufali.

„Jste připravení vrátit se domů?“ 

Digger se díval, jak Whit vyrovnaně kráčí deštěm. „Dej nám půl hodinky, abychom se tam dostali.“

Měla je nabrat na vršku kopce na severním okraji města. „Budu tam,“ řekla.

Digger vstal z lavičky.

„Mimochodem,“ řekla, „média jsou tady.“ 

„Skutečně?“

„A zrovna Black Cat Network.“ Tato stanice měla sklon k bulvárnímu žurnalismu. „Žádají o povolení, aby mohli dolů poslat pozemní tým.“

„Řekni jim, že ne. Nemáme žádnou pravomoc.“

„To už jsem jim řekla.“ 

Povzdechl si. Ve skutečnosti jim to nedokázal mít za zlé. Bylo to dost velké téma. A oni za ním urazili dlouhou cestu. Byl v pokušení říct jim, ať pokračují, ale neudělal to. Hutch by mu za to usmažila zadek. „Všechno, co potřebují, můžou dělat dalekohledy.“

„Dobře.“ 

„A řekni jim, že mohou mít výstupy z našich snímačů.“ Zamyslel se nad tím. Možná to nebyl dobrý nápad. Mimo jiné se tak nepochybně dozvědí o morakách. „Máme k něčemu takovému pokyny od Akademie?“

„Hutch říká spolupracovat, ale nemají vkročit na povrch. Pokud ano, budou trestně stíháni. Říká, že byli upozorněni.“ 

„Fajn. Řekni jim, že jim pomůžeme, kde to bude v našich silách. O snímačích se nezmiňuj.“

„Dobrá,“ odpověděla. „Myslím, že je to moudré.“ 

BLACK CAT SE HLÁSÍ

„Díky, Rone! Tady je Rose Beethemová z nebe nad Lookoutem. V tuto chvíli vám bulická města nemůžeme ukázat. Jsou pod silným příkrovem bouřkových mraků. Musím vám oznámit, že jsme byli požádáni, abychom kvůli Protokolu o nezasahování na povrchu planety nepřistávali, a my tuto žádost budeme respektovat.

Očekáváme však, že budeme moci sledovat dění na zemi, až se situace vyvine. V tuto chvíli je nad bulickými městy, která jsou soustředěna na relativně malé pevnině na jižní polokouli, pozdní večer. To, na co se teď díváte, je okraj omegy. Právě vychází, a jak můžete vidět, je to neuvěřitelná podívaná…“

Poznámky Averyho Whitlocka

„Je těžké nedojít k závěru, že celý můj život byl předehrou k tomuto okamžiku a přípravou na něj. Jestli se nám to tady nepodaří, nic jiného, co jsem udělal, nebude mít valný význam.“

12. prosince. 

kapitola 45

Na palubě Jenkinse.

neděle 14. prosince.

„Za třicet minut opouštíme oběžnou dráhu,“ ozval se z reproduktoru Kelliin hlas z můstku. Znovu převzala velení Jenkinse.

Letěli nocí pod mrakem. Intigo bylo na denní straně planety, blížilo se k večeru. Za několik hodin, až se natočí pod omegu a loď se od Lookoutu stáhne do bezpečné vzdálenosti, spustí Diggerův plán a uvidí, jestli se Bulíci dají přesvědčit, aby zamířili do kopců. Budou mít noc a většinu dalšího dne na to, aby opustili město. Pak, kolem třetí hodiny, omega narazí na odvrácenou stranu, povětrnosti podmínky se zhorší a jev začne.

Projektory byly na místě a komíny stály. Od T’Mingletepu na jihu a Saniusaru na severu se šířily mraky.

Situace vypadala slibně. Omega v souladu s předpovědí zasáhne nesprávnou stranu a většinu svého vzteku si vybije dřív, než se jí města na Intigu natočí do cesty.

Mrak, chmurný a temný, prosvětlovaný jen občasným zábleskem, skoro úplně zakryl hvězdy. Bulíci ho už neviděli, ale posádka Jenkinse to věděla. Digger pohled na tu bestii nesnášel. V lodi se projevovala tendence chodit tiše, zadržovat dech a mluvit potichu, jako by slabý hluk mohl přilákat její pozornost.

Chvosty mezitím pronikly daleko za Lookout a ztratily se v oslnivém jasu slunce. Moře na povrchu ohrožené planety se v očekávání náporu rozbouřila. Počasí kolem Intiga se ochladilo a bylo deštivější.

Na Jenkinsovi si krátili odpočítávání posledních minut hovorem o pokračujících debatách na téma zvyšování inteligence, o zprávě od Hutch, že mraky nepřežijí setkání se svým ježkem, o pokusu o atentát v senátu SAU a o novém vzdělávacím systému, který má vylepšit upadající úroveň gramotnosti. Blížící se omega byla slon v obýváku, něco, o čem se nikdo nezmiňoval.

Ke slibované oslavě svatby Kellie a Diggera ve skutečnosti nikdy nedošlo. Vypili pár skleniček a navzájem se objali, ale to bylo prakticky všechno. Možná se to po Collingdaleově smrti zdálo nevhodné, nebo možná nikdo nechtěl nic slavit, dokud nebudou mít výsledky z Lookoutu.

„Blíží se denní světlo,“ řekla Kellie.

Slunce se vyhouplo nad okraj planety a omega na obloze za nimi se schovala za obzor, až zůstaly viditelné pouze chvosty, obrovské tmavé věže stoupající do nebes.

„Ať už je to pryč,“ řekla Marge.

„Až příště budou chtít, aby se s tím někdo popral,“ ozval se Digger, „budou si na to muset najít někoho jiného.“

„Odlet za dvacet minut,“ řekla Kellie. „Připoutání za osm. Jestli někdo potřebuje něco udělat, teď je vhodný okamžik.“

Digger cítil obrovskou úlevu, že mezi ním a omegou bude jistá vzdálenost.

Julie poznamenala, že prožívá nejúžasnější chvíle v životě, a všichni se na ni podívali, jako by se zbláznila. „No,“ řekla, „nejsem tady tak dlouho jako někteří z vás, ale jestli to dopadne dobře, a i kdyby nedopadlo, očekávám, že to bude vrchol mé kariéry. Jak často se člověk připlete k něčemu, co je doopravdy důležité?“

Jak je ta mládež moudrá, pomyslel si Digger. Řešil na monitoru hlavolam Jak najít cestu z bludiště.

Byli nad oceánem. Paprsky slunce se třpytily na roztroušených mracích a na severu byla vidět pevnina. Za hodinu a něco se na Intigu začne stmívat. Jejich poslední klidná noc.

Digger to s bludištěm vzdal – hlavolamy mu nikdy moc nešly – a zamířil k jednomu z akceleračních lůžek. Bylo příjemné si lehnout, stisknout tlačítko a cítit, jak ho obepínají popruhy. Ostatní se mu zasmáli. „Nervózní?“ zeptal se Whit.

„To si piš!“

„Myslím, že to jsme všichni.“ Julie zaujala jedno z křesel, Marge druhé lůžko. Whit se posadil vedle Julie. „Blahopřeju,“ řekl.

Usmála se. Byl v tom nádech nevinnosti. Tušil, že až se bude psát historie těchto událostí, nezbude na ni téměř místo. Collingdale bude líčen jako hrdina, který se obětoval, aby odvrátil mrak stranou. Ještě z Kellie nedostal, jak to celé bylo, ale měl podezření, že v tom hrálo roli něco jiného. Jinak by nebyla tak zamlklá. Ale to bylo v pořádku. Hrdinové jsou třeba vždycky.

Marge z toho taky vyjde dobře. A Jack, první oběť. Ta vzpomínka strhla lavinu viny. Zabitý hloupostí kolegy. Kdyby se historikové dozvěděli pravdu, starý Digger by moc dobře nevypadal.

Ozval se Billův hlas: „Marge, Kellie mě požádala, abych aktuálně informoval o počasí.“ 

Podivil se, proč je to v té chvíli důležité.

„Co máš, Bille?“ zeptala se Marge.

„Západně od Intiga se formuje bouřkový systém.“ 

„To právě chceme, ne?“ řekl Digger. Podíval se na Marge a ukázal jí zdvižené palce. „Pomoc pro malou paní.“

Zamračila se. „Možná ne. O jakou bouři jde, Bille?“

„Elektrickou. Řekl bych, že šíji dnes v noci čekají silné deště.“ 

Diggerovi se nelíbilo, jak se tváří. „V čem je problém?“ zeptal se. „Proč to není dobrá zpráva?“

„Zamysli se nad tím! Jak pošleš signály projektorům, které jsi po šíji rozmístil? Při elektrické bouři?“

Aha!

„Není na bouřky v tuto roční dobu trochu pozdě?“

Marge pokrčila rameny. „Nevím. Prakticky jsme neměli šanci podívat se tady na klimatické podmínky. Každopádně je možné, že se na tom projevují účinky omegy.“ Chvosty se zavrtávaly do atmosféry už několik dní.

Julie se tím netrápila. „Nemyslím, že by to byl zas takový rozdíl,“ prohlásila. „Ta věc každopádně nezasáhne města. Takže i kdyby se nedostali ven, nejspíš se jim nic nestane.“

„Tak to není,“ nedala se Marge. „Omega rozpoutá velice prudkou bouři. Představ si vichry o síle tornáda kolem planety.“ Zklamaně se podívala na Diggera. „Já nevím. Jednoduše s takovými věcmi nemáme dost zkušeností.“

Uvolnila bezpečnostní pásy, vrátila se k jedné ze stanic a vyvolala obraz Intiga. „Všechna města jsou na úrovni mořské hladiny nebo blízko ní. Zasáhnou je záplavy. Možná dokonce tsunami. Jestli se obyvatelstvo nedostane na výše položená místa, ztráty budou značné.“

„Dobrá,“ řekla Julie, „a co třeba tohle. Mohli bychom použít přistávací moduly. Jsou pořád tam dole. Nahrát vysílání do modulů teď, dokud jsou podmínky ještě dobré. Vybrat čtyři místa, která pokryjí všech jedenáct měst, a nechal Billa, aby moduly řídil. Jasné? Jeden pro každé místo. Pak, až to přijde, jednoduše vysílat z těch čtyř míst. Můžeme bouři sledovat a snažit se pro každé zvolit ten nejlepší čas.“

„Mně to zní jako dobrý nápad,“ řekl Digger. „Nevidím žádný důvod, proč by to nemělo fungovat.“

Výraz Marge se ani na okamžik nezměnil. „Já si to nemyslím,“ řekla.

„Proč?“ zeptal se Digger.

„Přistávací moduly jsou momentálně na Mount Alfa.“

„Kde?“ zeptal se Whit.

„To je hora blízko Hopgopu. Klidné a bezpečné místo. Pěšky by se k ní nikdo nemohl přiblížit.“

„A?“

„Jsou připoutané. Aby byly chráněné před vichry. Nikam neodletí.“

„Vypadá to,“ poznamenala Julie, „že jsme to nepromýšleli tak důkladně, jak jsme měli.“

„Odsud je uvolnit nemůžeme?“ zeptal se Digger.

„Jsou to jenom normální lana přivázaná ke stromům.“ Marge se zatvářila nešťastně. „Promiňte! Nenapadlo mě, že je budeme potřebovat, než to skončí.“

Julie se zhluboka nadechla. „Takže to není v našich rukou. To, co se stane, se prostě stane. Udělali jsme všechno, co jsme mohli.“

Whit se podíval přímo na Diggera. Ne, neudělali. Ale nahlas to neřekl.

„Dvě minuty,“ řekla Kellie. „Marge, musíš se připoutat.“ 

Digger neměl ponětí, kde je šíje. Oblačnosti bylo příliš mnoho. Planeta se zdála hrozně velká. Ten kousek pevniny se shlukem měst určitě vyvázne dobře.

Whit ho pozoroval a čekal, že něco řekne.

Digger si povzdechl. „Poletím dolů,“ řekl. „Můžu použít moduly a vysílat signál ze země. Jak situace dovolí.“

Julie na něj vytřeštila oči. „Ty ses zbláznil?“

„Kellie,“ řekl. „Pozdrž odlet.“

„Proč? Přijdeme o okno.“ 

„Budeš potřebovat další.“

„Poletím s tebou,“ ozval se Whit.

„Ne.“ Digger si uvolnil pásy a vstával. „Budeme na zemi potřebovat jen jednoho člověka.“

„Co se to tam vzadu děje?“ zeptala se Kellie.

„Zpráva o počasí vytvořila problém,“ řekla jí Julie. Podívala se na Diggera. „Budeš muset mít pilota.“

Děti si vždycky myslí, že jsou nesmrtelné. „Dolů nás může zavézt Bill.“

„To není dobrý nápad.“

Whit se po něm pořád díval. „Měl bych ti to za zlé, kdybys mě nevzal dolů s sebou.“

Digger v tom nenacházel logiku, ale zároveň viděl, že Whit to myslí vážně. „Když jinak nedáš,“ řekl. Snažil se to nějak vymyslet. Ty čtyři moduly byly uvázané na vršku hory severně od Hopgopu. Bude potřebovat AV3. A helikoptéru. „Plus pilota,“ řekl zdráhavě. „Takže asi poletíš, Julie.“

„Proč potřebuješ těžký člun?“ zeptala se Kellie, která se objevila ve dveřích.

„Má větší šanci, že přežije bouřlivé počasí.“

„Já ten krám pilotovat umím. Není třeba tahat s sebou Julii.“

„Nemáš kvalifikaci.“

„Diggere…“

„Potřebujeme každou výhodu, kterou můžeme mít. A nedívej se tak na mě. Nemáme čas se o tom dohadovat.“

Museli absolvovat ještě jeden oblet nad noční stranou, než všechno přichystali. Kellie mu řekla, že je to marný podnik, a Digger na ní viděl, že zadržuje slzy. Nakonec ale připustila, že se to jinak udělat nedá.

Bůh věděl, že se Digger dolů vrátit nechce, když se tam žene omega. Ale investoval do bulických měst příliš mnoho, než aby je teď nechal na holičkách. „Poslyš,“ řekl Kellii, „byli jsme do rozumné míry přesvědčení, že moduly to vydrží. Když to dokážou ony, dokážeme to i my.“ Zkontroloval připravené vysílání, aby měl jistotu, že nic nepřehlédl, nahrál je na disk, pro všechny případy udělal ještě záložní kopii a obojí si uložil do kapsy. Slunce za nimi zapadlo a ponořili se do tmy. Mrak vyšel a vyplnil oblohu. Všichni mlčeli. Všichni viděli až příliš mnoho simulací, ve kterých jde člověk jedenkrát navíc do rizika a zaplatí za to. Ale na slunce se vrátili bez incidentů.

Když měla loď volnou dráhu a připravovali se na odlet, Kellie k Diggerovi přišla a dlouhou chvíli ho držela za ruku, svírala ho, ale neříkala nic.

„To bude dobré,“ řekl jí.

Měla vlhké oči. „Musím odvést Jenkinse z oběžné dráhy.“

„Já vím.“

„To znamená…“

„Já vím, co to znamená.“

Znovu bylo dlouho ticho. „Nebudu tě žádat, abys neletěl, Digu. Jenom tě prosím, vrať se!“ Rozhlédla se po ostatních a udělala tak svou žádost závaznou pro všechny. „Vrátíme se. Zvládneme to.“

„Nedělejte nic hloupého.“

„Nic hloupého. Jasné.“

„A odleťte někam vysoko.“

Vzal ji do náruče. „Miláčku,“ řekl. „já už vysoko jsem.“

„Já to myslím vážně.“

„Já vím, Kel. Nedělej si starosti. Dám pozor. Mám až moc důvodů, proč se vrátit.“

Když ta chvíle přišla, Julie dala pokyn a všichni tři proklouzli přechodovou komorou ven. Byli navázaní k sobě a Julie měla manévrovací trysky. Na to, aby se dostali k AV3, stačil krátký zážeh.

Bylo to velké plavidlo, ale téměř celý jeho vnitřek zabíraly skladovací prostory. Digger krátce nahlédl dovnitř, aby se přesvědčil, že je tam falcon. Listy vrtule byly nějak zkrácené, aby se ušetřilo místo. Jinak bylo obrovské skladiště prázdné.

Kabina nebyla větší než v přistávacím modulu z Jenkinse. Vlezl si do pravého křesla, Whit si sedl dozadu a přes ramena se jim nasunuly bezpečnostní pásy. Julie se posadila, zapnula jeden z monitorů a začala oživovat přístroje. Kontrolky se rozsvítily, mohla komunikovat jak s Billem, tak s Kellií.

Kellie jí dala povolení k odletu a Julie šlápla na plyn. „Jak to provedeme?“ zeptala se, když se vzdálili od lodi a zahájili sestup.

Digger jí vysvětlil, co chce. Slétli oblačností a vynořili se nad oceánem. Byli mezi elektrickými bouřemi na západ od šíje, když se na horní obrazovce objevil Bill v podobě starého mořského kapitána. „Jenkins opustil oběžnou dráhu,“ oznámil.

O několik okamžiků později se vysílačkou ozvala Kellie. „Vzdalujeme se do 3 milionů kilometrů. Nechci mít loď nikde poblíž, až omega udeří.“ 

„To by mělo být dostatečně bezpečné,“ řekla Julie. Její jemná tvář neměla v záři přístrojového panelu žádný výraz.

Digger se otočil, ale ani tak Whita pořádně neviděl. „Můžu se tě na něco zeptat?“ řekl.

„Ovšem.“

„Proč letíš? Ty v tomhle závodě žádného koně nemáš.“

Whit se nakrátko zatvářil dotčeně. „Týká se mě to stejně jako kohokoli jiného, Digu. Myslím, že bych nechtěl, abych tady byl po ruce a musel říct svým vnoučatům, že jsem jenom stál ve třetí řadě a díval se.“

Digger si uvědomil, že nebýt Whitova naléhání, byli by teď ve třetí řadě všichni. Nepředpokládal, že by se na Intigo vrátil sám od sebe. Ale bylo těžké zůstat nezúčastněný, když Whit jasně řekl, že se chystají nechat Bulíky ve štychu.

„Dobře se držte,“ řekla Julie. „Jedeme do bouřlivého počasí.“

Hory vyčnívaly z mraků. „Mount Alfa je tam“ – ukázala Julie prstem – „a Hopgop tam.“ Napravo. Na území obývaném Bulíky bylo pozdě odpoledne.

„Chceš počkat až do tmy?“ zeptala se Julie.

„Ne. Máme moc práce a moc málo času.“

Hora Mount Alfa byla skalnatá a pokrytá sněhem, pravděpodobně nejvyšší bod na šíji. Ze západu klesala skalní stěnou prudce dolů, jako by ji něco seřízlo rozžhaveným nožem. Zbytek se rozpadal na soutěsky, hřebeny, svahy, rokle a výstupky.

Julie s nákladním člunem opatrně přistála na sněhové pokrývce na vrcholu hory a rychle zase vzlétla, když země povolila. „Není to tady dvakrát stabilní,“ poznamenala. Na druhý pokus se to podařilo.

Vrcholek hory byl plochý. Rostlo na něm několik stromů a keřů. Velký byl zhruba jako fotbalové hřiště, možná maličko větší. Uprostřed se tyčil skalní komín a do severního rohu se zařezávala mohutná puklina. Všechno za ní se zdálo připravené zřítit se dolů do mraků.

Dva moduly byly zaparkované po stranách komína, ukotvené k němu, k několika stromům a k balvanům kolem.

„Myslím, že před vzestupem hladiny jsou tady v bezpečí,“ řekl Digger.

„Bylo to tak myšleno,“ řekla Julie bez náznaku úsměvu.

Uvolnili lana a hodili je do strojů. Digger pak do každého vlezl a nahrál obsah disku.

Třetí modul byl o něco níž na úbočí hory, chráněný svislým skalním výstupkem. Tou dobou je už dostihlo počasí, blesky se míhaly kolem, déšť bubnoval. Modul byl přivázaný k pěti stromům. Čtvrtý byl v sedle, obklopený lesem.

V sedle se vyhrnuli z AV3 a vlezli si do modulu. Julie aktivovala jeho optický maskovač a Digger zasunul poslední disk.

Byli připravení vydat se hledat vhodná místa k vysílání.

Saniusar byl na severozápadě prakticky odříznutý a potřeboval vlastní místo. Vybrali vyvýšeninu v odlehlé oblasti a Bill poslal jeden z modulů do akce. Ukázalo se, že je to psychicky velmi náročný úkol, protože bouře Billa neustále připravovala o kontrolu nad bezpilotním strojem a oni o ně málem úplně přišli, když s ním přistával.

U druhé lokality se dohodli na místě v polovině šířky Intiga, odkud byly v dosahu Mandigol a Sakmarung na západním pobřeží a Hophgop a Roka na východním. Když zřídili podobné stanoviště dál na jihu, které zajišťovalo dostupnost signálu pro Kulnar, Brakel, Avapol a Kagly, už se setmělo. Nakonec, pozdě večer, odvezli AV3 na vrchol hory, kde vysílací rádius pokrýval Savakol a T’Mingletep.

Na severu Digger spustil program dlouho předtím, než se moduly dostaly na místa u Brakelu a T’Mingletepu. Na rozdíl od Saniusaru, který tvořilo rozlehlé seskupení věží, zdobených domů, mostů a veřejných budov rozdělených do několika městských oblastí, byl Hopgop malé město s asi desetinovou populací a tendencí k jednoduchosti. Tam, kde západní město bylo extravagantní a skoro až barokní, New York svého světa, se Hopgop s oblibou viděl jako nahodilý, neformální, rozumný. Další Moskva. Jeho architektura byla čistě funkční, jeho literatura (jak už zjišťovali překladatelé) byla lehce srozumitelná, nevyumělkovaná, životná. Někdy ponurá. A často působivá. Hopgop byl intelektuální centrum Intiga.

Když Digger zahájil vysílání, k čemuž došlo krátce poté, co byly v obou městech zažehnuty pochodně, každého, kdo procházel před nožířstvím na hlavní třídě Hopgopu nebo kterýmkoli z velkých parků v Saniusaru, by překvapilo spatření zářivého zjevení, které jako by se zjevilo odnikud.

Makao byla tři dny v Hopgopu. Vystupovala, navštěvovala příbuzné, účastnila se programů. Skutečným důvodem její přítomnosti ale bylo, že nezapomněla na Diggerovo proroctví. Načasování bylo chybné. Den předtím byl ten třiadevadesátý, ten, kdy se to všechno mělo stát. Dokonce přesvědčila svého bratra a další příbuzné, aby seděli pod zvířecími kůžemi na nedaleké vyvýšenině, zatímco kolem pršelo a obloha zůstala na svém obvyklém místě.

Přesto přemýšlela, jestli nemohla něco špatně pochopit. Ať už byla pravda jakákoli, rozhodně se ocitli ve zlověstných časech a ona chtěla být se svou rodinou, pokud by se ukázalo, že Digger měl přece jen pravdu.

Nebylo možné vědět, jak si události vyložit. Najednou to vypadalo, jako by žila ve světě žoků, levitace a světel na obloze. Před pouhými několika dny byl žoka pozorován u Avapolu. Samozřejmě byly vždy pozorovány s jistou pravidelností, ale zpravidla se to dalo připsat přemíře zbožnosti, vína nebo fantazie. Ať si každý vybere.

Přemýšlela o těch třech lodích, které jsou někde venku v noci, na širém oceánu, zatímco se dějí strašlivé věci. Snažila se utěšovat možností, že jsou za místem, kde vychází slunce, a mimo dosah té věci, která jako by se na ně hnala z noci.

Byla v bratrově vile na jižním okraji města, nedaleko náměstí Klatik. Právě večeřeli, když na dveře zabušil soused odvedle. „Něco na obloze!“ zakřičel. Nato utekl a nechal je civět s ústy dokořán.

Otevřeli okenice a vyhlédli ven do bouře, která měla po celý den podobu šedivého deště. Teď ale venku lilo a večer byl plný blesků. „Já nic nevidím,“ řekl její bratr.

Ale Makao něco tušila a vzpomněla si na Diggera Dunna, nedokázala na něj zapomenout. Vyšla ven a vzhlédla. A v mihotavém světle to uviděla: obřího ptáka, ale pták to nebyl, něco, co se pohybovalo nějak nezávisle na větru, co jako by nepoužívalo křídla. Dívala se, jak to zmizelo v mracích.

Pak se vrátila do domu a řekla bratrovi, co viděla. „V bouři je špatně vidět,“ řekl. „Třeba to bylo něco jiného.“

Ale bylo to něco, co nebylo z tohoto světa. Věděla to stejně jistě, jako věděla, že děti jsou v posteli.

Přibližně po hodině déšť polevil a hřmění zesláblo. Makao stále přemýšlela, jestli by neměli popadnout děti a odejít do bouře. Zopakovat fiasko z předchozí noci.

Bylo vůbec možné, aby se oceán vylil z břehů? Mohlo se něco takového stát?

Přemýšlela o tom, když se v ulicích strhl nový rozruch. Hlasy. Křik. Běh.

Pospíchali ven, na náměstí.

Lidé se valili kolem. K náměstí Klatik. „Zázrak!“ zvolal někdo. A další: „Slituj se nad námi!“

Klatik byl velký park s obchody, jezírkem pro děti a domem, který sloužil ke shromážděním.

Ulice byly plné křiku „Nevím, ale je to opravdu ona.“

„Co se děje?“

„Bohyně.“

„Lykonda.“

„Nejhorší počasí, jaké jsem kdy viděl.“

Když se přiblížili k náměstí, rozruch se ztišil. V dešti tam stála stovka osob. Víc než stovka. A další přicházely ze všech stran.

Makao stála na špičkách, snažila se zjistit, co se děje. Ve stromech byla nějaká záře. Lidé se tlačili k dětskému jezírku. K tomu světlu.

Nemohla poznat, co to je. Noc se ztišila a všechno jako by zpomalovalo, ostatní kolem ní, déšť, vítr. Dokonce i děti.

V tom světle stála nějaká žena. Bylo to neuvěřitelné, ale její nohy stály bez opory ve vzduchu.

Bylo obtížné dýchat.

Žena se rozhlédla po davu. Zdála se naprosto klidná, občas hmotná, občas stejně nehmatatelná jako mraky.

Byla oblečená jako do lesa, v zelených kamaších a volné žluté haleně. A v ruce držela planoucí pochodeň.

Lidé před Makao si sundávali pokrývky hlavy, naříkali a padali na kolena.

Byla to ta nejkrásnější žena, jakou kdy Makao spatřila. A něčím jí byla zvláštně povědomá.

Energie, která proudila nocí a prosvětlovala oblohu, se vlila Makao do mysli. A ona poznala, kdo ta žena je.

Lykonda. 

Bohyně lovu. Patronka umění. Ochránkyně Brakelu.

Další bytost, která neměla existovat.

Ale v tom okamžiku tmy, zmatku a strachu ji Makao ráda přijala do srdce.

Bohyně jako by byla odtržená od fyzického světa. Vítr cloumal stromy, ale její oděv zůstával nerozvlněný. Déšť se třpytil, když se dotkl její aury, ale jako by se nikdy nedotkl jí.

Nikdo v celém shromáždění nepromluvil.

Makao slyšela dunění vzdáleného příboje a někde za sebou krátké zakejhání oony. A uvědomila si, že toto je vrcholný okamžik jejího života. Poprvé se otevřela víře Intiga a poznala radost, kterou tato víra přináší.

Nezřetelně si uvědomovala, že do parku stále přicházejí další, ale nedokázala by říct, do jakého počtu mohl dav narůst. Ani ji to nezajímalo.

A pak atmosféru rozbil hlas: „Bohyně, proč jsi přišla mezi své služebníky?“ Ten hlas byl mužský a měl zvláštní přízvuk. Rozčílilo ji, že si někdo může dovolit promluvit. A zdálo se jí, že ten hlas už někde slyšela.

Světlo se lehce změnilo a Makao viděla, že bohyně má rozpáranou halenu, kalhoty roztržené. A na pravé tváři měla šmouhu, která podezřele připomínala krev.

Lykonda si přendala pochodeň do levé ruky a pravou pokynula shromážděným. „Slyšte má slova!“ řekla. „Žene se velká bouře. Vidíte ji už mnoho měsíců. Svedli jsme s ní boj, pokusili jsme se ji zkrotit a zmírnili jsme její sílu. Ale vězte, že ani nám se ji nepodařilo zdolat úplně a vy se teď proto musíte postarat o své bezpečí.“ 

Dav se rozvlnil. Někdo začal vzlykat. Ozvaly se výkřiky a lkaní. „Vody povstanou a rozlijí se po zemi.“ 

Další nářek.

„Vezměte své rodiny a přátele a pospěšte si do kopců. Nepropadejte panice. Máte čas, ale musíte město opustit rychle. Toto je vaše poslední noc, než se nad vámi rozpoutá bouře. Nepřibližujte se k městu, dokud nebezpečí nepomine. Vezměte si zásoby na šest dní.“ 

„Bohyně…“ Znovu to byl ten hlas se zvláštním přízvukem. „Mnozí z nás jsou staří a slabí, a cestu, kterou popisuješ, nezvládnou.“ Makao neviděla, kdo to mluví. Ale ten hlas znala.

„Zachovejte odvahu. Neuvidíte mne, ale budu s vámi.“ Fňukání se změnilo v děkovné výkřiky.

A pak najednou světlo zesláblo a zhaslo a Lykonda byla pryč.

V Brakelu pomáhal knihovník Parsy svým bratro-manželům dopravit dvaadvacet jejich manželek do bezpečí. Byl svědkem zjevení bohyně a byl jím ohromen. Koho by napadlo, že se takové věci opravdu dějí? Ale jestli pro něj bylo něco charakteristické, pak to, že byl rozvážný. Poté, co vyslechl její slova, žádné další pobízení nepotřeboval.

I když předpokládal, že bohové někde existují, že udržují v pohybu hvězdy a přinášejí roční doby a sklizeň, až do této noci o nich nikdy nepřemýšlel. Většinou to pro něj byly občasné postavy v dramatech, které se objevovaly, aby poradily, posunuly děj, udělily potřebné ponaučení. V budoucnu chtěl být opatrnější. Bez ohledu na to, kolik mu bude dopřáno let, bude bohy a jejich konání uctívat a bude žít ve spravedlnosti.

Stál na vrcholku kopce na dohled od Brakelu. Cesty mezi městem a okolními kopci byly úzké a byly ucpané prchajícími obyvateli. Svítání se blížilo, Parsy však nečekal, že uvidí slunce. Konečně přestalo pršet, ale ochladilo se. Děti byly zachumlané do kůží a nový den bude dlouhý a náročný. Ale přečkají ho. Jak by také ne, když je doprovází Lykonda?

Známky blížícího se nebezpečí byly všude. Vítr sílil, příliv byl nezvykle vysoký a řeky se začínaly rozvodňovat. Parsy už dávno zjistil, že uvážlivost ho vždy nabádá k tomu, aby předpokládal tu nejhorší variantu, a pak, když to udělá, bude zřídkakdy překvapený nebo zklamaný. Nařídil tedy členům své rodiny, aby vzali všechno, co mohou unést. Připravili se na dlouhý pobyt na kopcích. A vylezli vysoko. Co na tom, že výstup byl namáhavý.

Teď to měli za sebou a byli v maximálním bezpečí, jaké jim mohl zajistit. Bylo tedy na čase, aby se zamyslel nad svou druhou povinností. „Kdo půjde se mnou?“ zeptal se.

„Nech je být,“ řekla Kaša, jeho zvláštní partnerka, žena, jíž se svěřoval se svými nejniternějšími úvahami. „Jsou to koneckonců jenom svitky. Nestojí za tvůj život.“

„Přes to neprojdeš,“ řekl Cubolat. Myslel tím uprchlíky valící se z města. Cubolat v knihovně občas pracoval.

„Nemám na výběr,“ prohlásil Parsy. „Je to má odpovědnost.“

Tupelo postoupil dopředu a postavil se vedle něj. Sice zdráhavě, ale šel. A potom Kaša. „Půjdu tam, kam půjdeš ty,“ řekla.

„Ne. To nemohu dovolit.“

„Nemůžeš mě zadržet.“

„A já,“ řekl Jakkim, se kterým strávil mnoho večerů hovorem o předcích.

A hnědooký Cola. A Kamah, nejbázlivější ve všech. A Lokar, který nikdy v životě nic nepřečetl.

„Potřebuji jen dva,“ řekl.

BLACK CAT SE HLASÍ

„Rone, začíná být obtížné vidět mezi mrakem a planetou nějakou mezeru. Jeho hlavní masa je teď nad oceánem. Naše senzory ukazují, že do atmosféry vletují kameny a prach, že podmínky v atmosféře začínají být mírně řečeno bouřlivé.

Dobrá zpráva je, že bulická města se od něj vzdalují na odvrácenou stranu planety. Minimálně prozatím jsou chráněna. Začínají trpět jistými záplavami, ale jinak jsou stále v docela dobrém stavu. Dnešní noc bude kritická, Rone, až rotace donese Bulíky do epicentra bouře.

Z Lookoutu se vám hlásí Rose Beetemová.“

Poznámky Averyho Whitlocka

„Od dob Darwina je módou útočit na náboženskou víru na základě toho, že je despotická, že omezuje myšlení, že vede k netoleranci a často k násilí. A v neposlední řadě faktu, že většina věrouk se nutně musí mýlit, neboť jdou proti sobě. 

Přesto má víra v sobě velkou moc zušlechťovat – víra, že nějaká vyšší moc přece jen je. Že existence má smysl. Že jsme vázáni loajalitou k něčemu většímu, než jsme my sami. A připadá mi, že i když se v detailech mýlíme, víra může přinést dobrý výsledek.“ 

kapitola 46

Na povrchu

mezi T’Mingletepem a Savakolem,

pondělí 15. prosince.

„Jak jsi jim to mohl říct?“ zeptala se Julie.

„Co jak jsem jim mohl říct?“

„Že bohyně bude s nimi. Jsou v tom sami, a brzy to zjistí.“

Digger zavrtěl hlavou. „Bude s nimi,“ řekl. „Zjistí, že jsou silnější a schopnější, než si kdy mysleli. A vůbec, co bys udělala ty? Řekla jim, že mají jít a babičku tam nechat?“

Přicházely záběry. V celém Savakolu a ve městech Triády na jihu, v Saniusaru, Mandogolu a Hopgopu na severu i ve střední části Intiga byli Bulíci v pohybu. Lykonda se objevovala před kavárnami a kovozpracujícími dílnami, divadly a veřejnými budovami, na mostech a v přístavech. V Roce stála na valícím se přílivu, v Kagly se zjevila v soukromém obydlí skauta, člena městské rady. V T’Mingletepu obsadila ráhno dávno vyplaveného škuneru. V Mandigolu stála na řece. Všude se zpráva nesla ulicemi. Bouře působily rušivě a občas se stalo, že se bohyně rozpadla v explozi barev. Ale fungovalo to. Volili čas pečlivě, spouštěli program v době, kdy deště slábly a blesky odumíraly. Bulíkům to muselo připadat, že se živly podřizují její vůli.

„Odejděte do kopců!“ 

Byl to Kelliin kontraalt. S trochou majestátu navíc, říkal si.

„Budu s vámi.“ 

V noci vítr zesílil.

Přelétli nad Kagly, podél pobřeží k severu. Pobřeží mezi Kagly a Avakolem, vzdáleným asi čtyřicet kilometrů, se stáčelo skoro na západ. Bylo tam několik ostrovů. Lykonda se zjevila na jednom z nich a oni s uspokojením zaznamenali, že moře je plné světel. Mezi ostrovy a pevninou se plavila sem a tam malá flotila. Zpráva se šířila.

Před svítáním se přesunuli nad Kulnar a sledovali prochladlé unavené masy Bulíků, jak se plahočí z města a stoupají do kopců. Bouře polevila a obloha se zklidnila, ale i tak byla zatažená mraky od Marge a halila hrůzu, která jim visela nad hlavou.

Šíjová cesta byla plná pohybujících se světel. Venkovská krajina, vršky kopců, stezky stoupající do vysoko položených míst, všude vládl čilý ruch. Z přístavů vyplouvaly lodě mířící na hluboké moře.

Bill poslal snímky omegy. Ožívala. Prokmitávaly jí obrovské blesky, které útočily na horní atmosféru Lookoutu. Vyšlo slunce a blesky prozářily západní oblohu. Avšak vzdalovaly se, jak se šíje nasouvala do rána.

„Poslední den,“ řekla Julie a zachvěla se.

Po celém poloostrově nadále s různou intenzitou pršelo. „To je ono,“ prohlásil Whit, „takto vznikají legendy.“

„Chceš říct, že o tom budou vyprávět vnoučatům,“ řekla Julie.

Digger se usmál. „A nikdo, kdo tady nebyl, tomu neuvěří.“

„Nebuď si tak jistý,“ odvětil Whit. „Jednou se to třeba stane součástí svatých textů.“

„Na tomto světě ne,“ trval na svém Digger. „Pořád se mi vybavuje ten nápis, který jsme viděli v jedné ze škol. ‚Přemýšlej sám za sebe.‘ Jestli to dokáží opravdu zpopularizovat, pochybuji, že někdo z vnuků uvěří, že se doopravdy zjevila Lykonda.“

„Škoda,“ řekla Julie. „Je to krásný příběh.“

Na obrazovce se objevila Billova tvář. „Jeden z komínů spadl,“ řekl. „Na jihu. Poblíž T’Mingletepu.“ 

Většinu západního pobřeží začínal zaplavovat oceán. Z vysílačky se ozvala Marge: „Na odvrácené straně mrak řádí dost divoce,“ řekla. „Na šíji se to už projevuje. Dávejte pozor na prudké vichry, možná i tornáda. Bůh ví. V průběhu dne se to bude zhoršovat a v noci to udeří. Nejlepší pro vás bude vzít do zaječích. Zůstávat na denní straně planety. Držet ji mezi vámi a omegou.“ 

Ve skutečnosti byla omega mnohem větší než Lookout a Digger věděl, že mrak planetu obestře úplně. A pak, konečně vybouřený, přejde.

Jediná noc. Intigo potřebovalo překonat jen jednu jedinou noc.

Připluli nad Mandigol, který byl v šedém svítání nádherný. Na severovýchodě byl vodopád, napájený jezerem, jehož hladina ležela přibližně sto metrů nad mořem. Od jezera slézala hradba bílé mlhy, která postupně obestírala domy a parky a blížila se ke středu města. Část se už rozšířila do přístavu, kde hořelo několik pochodní a olejových lamp. Kotvilo tam půl tuctu člunů a jedna velká loď vyplouvala na moře.

Mandigol byl městem architektů. Obyvatelé měli očividně rádi kopule a rotundy. Většina veřejných budov měla kopulovou střechu, západní krytá tržnice měla kopulovou střechu, desítky domů měly kopulové střechy, dokonce i přístřešky v parku byly kopulovité. Mnohé z nich podpíraly vroubkované sloupy. Všude byly římsy a příčné oblouky. Několik budov stavělo na odiv horní a dolní ochozy a rohy města označovaly čtyři zužující se věže.

Byla tam spousta stromů a zahrad. Obyvatelé Mandigolu milovali své zahrady. Vegetace byla uměleckou formou, a když nastoupila mlha, aby zahalila zdi a budovy, když všichni uprchli, takže nic nepůsobilo rušivě, město získalo vzezření nebeského příbytku. Jeden z bulických mudrců poznamenal, že když bohové odejdou na odpočinek, uchýlí se do Mandigolu.

Všechny zbývající výrobny deště se utrhly v rozmezí několika minut a ulétly.

Pohled na exodus byl bolestivý. Všude na cestách Bulíci padali vyčerpáním. Mladší, vytržení ze spánku, křičeli. Někteří vzali odpovědnost na sebe a snažili se řídit dopravu. Třásli se v podzimním vzduchu, zkrápění přerušovanými dešti. Nesli si oblečení a jídlo zabalené v kůžích a pytlech, před sebou hnali berby a jiná domácí zvířata, seděli na vozech a všeobecně vypadali zbědovaně.

„Někteří neodcházejí,“ poznamenal Whit.

Digger si všiml, že v oknech mnoha domů jsou Bulíci. „Nejspíš chtějí raději zemřít doma,“ řekl.

„Nebo jsou to možná racionalisté,“ řekla ponuře Julie.

„Bouře se ještě zhorší,“ připomněl Dig.

Whit vypadal stísněně. „Kéž bychom pro ně mohli něco udělat!“

„To, co pro ně můžeš udělat, je omezené,“ řekla Julie. „Možná by to tak bylo, i kdybys byl bůh. V určitém okamžiku za sebe musejí převzít odpovědnost sami.“

„Mohli bychom to zkusit ještě jednou,“ navrhl Digger. Chtěl slétnout do města, bušit na dveře a říkat jim, ať proboha odejdou.

„Já myslím, že Julie má pravdu,“ řekl Whit. „Bohové se nenechávají vyvolat před oponu.“

Cesty vedoucí z Mandigolu byly zaplněné na nejvyšší mez. Byly tam převrácené vozy, uhynulá tažná zvířata, opuštěné zásoby. Ale Bulíci postupovali dál.

Město mělo štěstí. Vysoce položená místa se nacházela ze tří stran a nebyla daleko, ani v obtížném terénu. Uprchlíci před sebou neměli jednoduchou noc, a bylo to samozřejmě do kopce. Ale většina měla být schopná dostat se pryč. Několik se jich podívalo nahoru, když nad nimi přelétali, a Diggera napadlo, jestli se nějakou náhodou nevypnul optický maskovač. Ale trup byl neviditelný a Dig tušil, že to byla jen jeho fantazie, nebo možná slyšeli motor, který byl tichý, ale ne bezhlučný.

„Podívejte se dolů,“ vybídl Whit a ukázal.

Na lesní stezce bylo rušno.

Julie s modulem klesla do výšky korun stromů.

Stovky uprchlíků se shromáždily na jižním břehu řeky, které Bulíci říkali Orko. Stékala z hor na sever od Saniusaru a ústila do západního oceánu. Aby se obyvatelé vlastního Mandigolu dostali do kopců, museli řeku překonat. Řeka byla široká a hluboká, Mississippi, a byla rozvodněná. Nebyl tam žádný most a žádné místo, kde by se dalo přebrodit. Přepravu obstarával přívoz.

V této nouzové situaci Bulíci shromáždili menší flotilu plavidel s nízkým ponorem, pramic, plachetnic, kánoí a vorů. Vypadalo to, jako by se do akce zapojilo všechno, co může plout a dokáže se dostat proti proudu řeky. Ale jedna pramice byla přetížená. Uprostřed řeky nabrala vodu a začala se potápět.

Když se přiblížili, Digger uviděl, jak dva Bulíci spadli přes palubu. Z člunu jim hodili provazy, ale vytáhnout je zpátky nic neřešilo: plavidlo dělily od potopení jen minuty. Mačkalo se na něm téměř čtyřicet uprchlíků, možná trojnásobek jeho kapacity. Paluba byla napůl zaplavená.

Malý člun, ne nepodobný vahadlové kánoi, spěchal na pomoc, ale byl příliš malý, než aby je mohl zachránit.

Digger aktivoval své e-pouzdro a připnul si optický maskovač.

„Co chceš dělat?“ zeptala se Julie.

„Zachraňovat topící se Bulíky,“ odvětil. „Je to moje specialita.“

„Kam je dáš? A vůbec, posledně ses sám málem utopil.“ Podívala se na Whita. „Otevřeme!“ řekla.

Whit pochopil a aktivoval své pouzdro. „Můžu nějak pomoci?“

„Stačí, když budeš v pohotovosti.“

„Víš jistě, že to zvládneš, Diggere?“ zeptala se.

„To myslíš vážně?“ Ve skutečnosti to vypadalo trochu děsivě, ale nemohl tam jen tak sedět a dívat se, jak jde člun plný Bulíků ke dnu.

Když se tlak v kabině vyrovnal, Julie otevřela přechodovou komoru. Digger zapnul svůj optický maskovač, aktivoval brýle, aby viděl kosmické plavidlo zvenčí, a popadl ze skříně dvě smotaná lana. Vystrčil hlavu z venkovních dveří a podíval se dolů.

Plavidlo mělo jako kotvu kámen. Byl uvázaný k lanu, které se nacházelo na přídi. Lano bylo upevněné přes otvor v prknech. Kormidlo na zádi mělo kryt, který vypadal docela pevně. „Jdi níž, Julie,“ řekl.

Klesla s ním k vodě a Dig otevřel dveře dokořán. Bylo možné, že pasažéři ve člunu měli příliš mnoho jiných starostí, než aby si všimli, že se ve vzduchu znenadání objevila přechodová komora bez ničeho dalšího. Každopádně jí nevěnovali pozornost.

Vyklouzl ven na nohy a upevnil obě lana k podvozku, jedno v přední části a jedno v zadní.

„Říkali mi, že jsi takový nepraktický typ,“ řekla Julie.

„Neprakta? Jo, to jsem já.“

„Doufám,“ pokračovala, „že nám neutrhneš spodek.“ 

„Dostaň nás před ten člun,“ řekl.

Udělala to. „Škoda, že to nemůžeme natočit.“ 

Ve skutečnosti byl Digger svou odvahou ohromený. Nehodilo se to k němu. Vždycky byl připravený pomáhat, když to lidé potřebovali, ale jeho nadšení bylo zpravidla nepřímo úměrné stupni osobního rizika. Uvažoval, co se to s ním děje.

Bylo by to jednodušší, kdyby mohl slézt na palubu. Ale nebylo tam místo. Naklonil se z podvozku dolů, odstrčil jednoho Bulíka stranou, uchopil kotevní provaz a přivázal k němu lano.

„Hoď sebou,“ řekl Whit.

Příď se potápěla pod hladinu. Bulíci bručeli a křičeli. Do řeky spadli další.

Když ho Julie přenesla k zádi pramice, skočil do vody, vysoukal se u krytu kormidla a zjistil, že to nepůjde. Při pohledu zblízka zjistil, že vypadá chatrně.

Chytil lano, potopil se s ním pod člun, na druhé straně vyplaval a pokusil se je odměřit, aby mělo stejný průvěs jako to přední.

„Je to dobré, Julie,“ řekl. „Zvedej!“

Zadní část se zvedla dřív a do řeky spadlo několik dalších Bulíků. Neodhadl to úplně správně. Ale moc nechybělo. Většina pasažérů se držela, i když fňukali a vzlykali.

Julie pramici z vody vyloženě nezvedla. Ve skutečnosti nemohla, ani kdyby chtěla. Byla příliš těžká. Ale dokázala ji udržet na hladině. Některé z těch ve vodě pobrala vahadlová kánoe. Ale několik jich řeka odnesla po proudu.

Člun, na němž z jedné strany visel i Digger, se postupně propracoval k severnímu břehu. Několik Bulíků, kteří přežili, to prohlásilo za zázrak.

Diggerův údiv nad vlastním hrdinstvím kalilo vědomí, že několik uprchlíků zahynulo. Ale když se vrátil dovnitř přistávacího modulu, Julie si nedala vymluvit nadšenou pusu. Poznamenala, že jak zná Kellii, určitě by jí to nevadilo, a Whit s očividným uznáním zakroutil hlavou. Bylo to možná poprvé v jeho životě, kdy si Digger vysloužil takovou reakci od někoho s Whitlockovým postavením. Začínal mít pocit, že dokáže cokoli.

Vichry získávaly na síle. „Je na čase zavolat moduly zpátky,“ řekla Julie. Vrátit všechno na Mount Alfu a uvázat to. A vrátit se do AV3. Oddělit se od blížící se bouře kusem pořádného kovu. Prohlásila, že by měli vzlétnout a zamířit na západ. Bezpečí pro dalších plus minus dvanáct hodin se nacházelo na denním světle.

Vrátili přistávací moduly na Mount Alfu a zbytek dopoledne strávili tím, že se je snažili co nejlépe zajistit. Nižšími nadmořskými výškami se přehnala další bouřka. V poledne už seděli v AV3 a byli připravení zmizet.

Digger přemýšlel o Makao, kde asi je, o čem přemýšlí, a doufal, že je v pořádku. Chtěl se nakonec vrátit, přinejmenším proto, aby se ujistil, že přežila. A možná, pokud se situace vyvine jakž takž dobře, aby ji pozdravil.

Čalla, Makao! 

„Na jednu věc zapomínáme,“ řekl Whit, když se připoutávali a chystali se vzlétnout.

„A na kterou?“ zeptal se Digger.

Whit si dlouze povzdechl. Čekala je špatná zpráva. „Výprava kolem světa.“

Digger na ni ve skutečnosti nezapomněl. Věděl o ní, někde v odlehlém koutku své mysli, ale říkal si, že těm třem lodím stejně větší bezpečí zajistit nedokáže. Byly na hluboké vodě a stačilo, aby zmenšili plachty, spustili je, nebo co se na takových plavidlech dělalo, když začal foukat vítr. A přečkali to.

Julie vyvolala UI. „Bille,“ řekla, „co víme o výpravě kolem světa? Kde jsou?“

„Poslední pozorování je staré dvacet hodin,“ odpověděl. „V té době se jim vedlo dobře. Dorazili k pobřeží východního kontinentu a momentálně se plaví na sever, hledají průjezd.“ 

Měli by být natolik bezpeční, jak se dá rozumně očekávat, pomyslel si Digger. Aspoň že nestojí na ostrově.

Whit předpovídal, že Bulíci budou později vyprávět, jak byla Lykonda té noci všude. Řídila dopravu v každém z jedenácti měst, pomáhala těm, kteří upadli, pochodní ukazovala cestu kolem zaplaveného údolí u Kulnaru, udržela na místě most, dokud po něm bezpečně nepřešlo několik stovek uprchlíků, vzala do rukou několik, kteří uvízli na rychle mizejícím ostrově, a přenesla je na bezpečné místo. Našla ztracené dítě ve stoupajících vodách u Avapolu, posvítila těm, kteří namáhavě postupovali po úzké horské římse, vrátila se do Sakmarungu, aby pomohla těm, kteří odmítali odejít, dokud nepřišla potopa. „Ta legenda bude růst,“ řekl Whit.

„Náboženství to tak dělá,“ odvětil Digger.

„Asi ano. Ale já se na to raději dívám tak, že taková je lidská přirozenost. Je to slavný příběh. Tu noc, kdy ji nejvíc potřebovali, Lykonda přišla. Vychází mi z toho, že se nám podobají mnohem víc, než bude některým lidem příjemné.“

„Nejspíš to tak bude,“ řekl Digger. „Celkově vzato nám dnes v noci byla hodně užitečná.“

„Možná,“ řekl Whit.

„Jak to myslíš?“

Whit pokrčil rameny. „Někde je těžké poznat, kdo je komu užitečný.“

Bill zachytával útržky vysílání z monitorovacích sond omegy a také ze satelitů, které Jenkins rozmístil na oběžné dráze.

Mrak byl natolik amorfní těleso, že se nedalo přesně poznat, kdy došlo k jeho kontaktu s Lookoutem. Jasné však bylo, že v době, kdy bylo na Intigu poledne, byla planeta v jeho objetí. Bulická města bičoval déšť a prudké vichřice.

Jenkins zůstával v kontaktu. Hlásil gigantické bouře. Na povrch tu a tam dopadaly velké balvany, které putovaly s mrakem. Oceán se přihnal od západu, jak očekávali, a zaplavil široká území. Řeka, která vytékala z T’Mingletepu, vystoupila z břehů a rozlila se všemi směry. Město na ostrově skončilo pod vodou.

Připravovali se na odlet z Mount Alfy, když Bill oznámil zemětřesení na dně ve východním oceánu. „Ženou se tsunami.“ 

„Jak je to zlé?“

„Zdají se relativně malé. Momentálně to nevím jistě, protože jsou na hluboké vodě. Ale blíží se k řetězu ostrovů, a pak vám budu moci dát vědět. Potrvá to jen pár minut.“ 

„Kdy dorazí sem?“

„Za půldruhé hodiny.“ 

Poslal jim satelitní záběry ostrovů. Počasí působilo klidně, dokonce svítilo slunce a pláže zářily. Po písku ohraničeném lesem si vykračovali dlouhonozí ptáci. „Sem míří ta tsunami?“ zeptal se Digger.

„Ano, Diggere.“ 

Obraz se rozpadl, obnovil se a znovu se rozpadl.

„Velké množství poruch,“ oznámil Bill. „Vlna by tam měla být každým okamžikem,“ dodal.

Viděli, jak moře začíná stoupat. Velká vlna se změnila ve vodní stěnu, která dál rostla. Přehnala se přes příboj. Ptáci se rozprchli a oceán vtrhl na pláž, zaplavil stromy a narazil na řadu vyvýšenin.

„Přibližně dvacet metrů,“ řekl Bill.

Do toho se ozvala Marge: „Až dorazí k Intigu, bude přibližně stejná.“ 

Digger vydechl úlevou. Vlna byla vysoká a ve městech rozpoutá peklo, ale většina uprchlíků by měla být mimo její dosah.

„Následné vlny jsou přinejmenším tři,“ pokračovala Marge. „Všechny se zdají být menší hrozbou.“ 

„Co druhý směr?“ zeptal se Whit.

„Jak to myslíš?“ nechápala Julie.

„Výprava kolem světa. Ještě pořád se plaví kolem pobřeží?“

„Obloha je v té oblasti zatažená,“ řekl Bill. „A nemáme tam satelit.“ 

„Nic jiného jim ani nezbývá,“ řekl Digger. „Je to problém?“

„Docela velký,“ odvětila Marge. „Je třeba, aby byli na hluboké vodě.“

Poznámky Averyho Whitlocka

„Nedokáži se ubránit úvahám o tom, co bylo pro Bulíky děsivějším aspektem této akce. Hrozba představovaná omegou, nebo zjevení bohyně?“ 

15. prosince. 

kapitola 47

Na palubě Regunta

ve východním oceánu,

devadesátý pátý den plavby.

Telio byl na moři sotva týden, a už byl ochotný otočit a vrátit se domů. Ta reakce ho překvapila, protože jako plavec a rybář strávil většinu svého života tím, že se plavil nahoru a dolů kolem pobřeží Intiga. Dokonce se zúčastnil průzkumné výpravy před deseti lety, kdy se vydali do krajů, kde slunce stálo uprostřed oblohy a vzduch byl horký tak, že se to nedalo vydržet. Byla to nejdelší výprava v moderních dějinách, uskutečněná pod vedením Hagliho Koppa, nejlepšího kapitána, jaký se kdy plavil. Přál si, aby současný kapitán, který velel všem třem plavidlům, dosahoval jeho kvalit.

Ne že by nebyl zdatný. Jenže Mogul Krolley v sobě neměl oheň a vystupování Koppa, kterého by jeho plavci následovali kamkoli. Kopp si je v dusivém horku svolal. Řekl, že podle učenců vroucí vzduch nepotrvá věčně, že pokud se podaří prolomit bariéru, moře se znovu ochladí. Kapitán si nebyl úplně jistý, jak vypadají podmínky dál. Tušil, že učenci mají pravdu, ale posádce upřímně řekl, že dosáhli bodu, za nímž by další pokračování bylo z jeho pohledu příliš riskantní. Nechtěl ohrozit jejich životy. Ani svůj, jak přiznal s krátkým zasmáním.

A tak se tedy otočili, a jak to vyjádřil první důstojník, dočkali se plavby domů.

Cestě ve východozápadním směru nebránily žádné přirozené bariéry, žádné horko jedním směrem ani led druhým. Ale existovala neodbytná možnost, že se plaví po nekonečném moři. Anebo že všechno nenadále skončí, jak před tím někteří varovali. Představa, že poplují na východ, až nakonec narazí na své západní pobřeží, působila v kavárnách a na sloších uvěřitelně a dokonce pravděpodobně. Jenže tady venku, na širém moři, se to blížilo absurditě.

Skutečně objevili kontinent a strávili šestnáct dní průzkumem jeho přístavů a řek, jak pátrali po Saniusaru, Mandigolu nebo T’Mingletepu. Toto však byla Korbi Incognita. Neznámá země.

Telio se domníval, že i kdyby se naskytla příležitost, Krolley by neměl dost sebevědomí, aby připustil nezdar, aby uznal realitu a smířil se s porážkou. Bylo pravděpodobnější, že to bude zkoušet dál, a pokud to není Intigo, bude hledat cestu, jak se dostat na druhou stranu řekou, řadou jezer nebo jakkoli bude třeba. Říkalo se o něm, že uvažoval o možnosti lodě opustit, pokud to jinak nepůjde, cestovat po souši a postavit plavidla nová, až na druhé straně najdou znovu moře. Samozřejmě pokud druhá strana existovala.

To vedlo k diskusím, že svět možná není vytvořen v podobě nekonečného moře, v němž jsou roztroušeny pevniny, že si to Korbové myslí jen proto, že žijí v blízkosti oceánu. Ale klidně to mohlo být tak, že se bez konce táhne souš, tu a tam přerušená plochou vody. Kdo to mohl vědět? Telio si byl jistý pouze tím, že je připravený uznat porážku a plout domů. Myslel si o sobě, že je stejně odvážný jako každý jiný, ale zároveň věděl, že v přítomnosti důkazů je moudré vyvodit správné závěry a náležitě zareagovat. Nemělo smysl dělat idiota. Cesta byla přehrazená.

Což ho přivádělo zpátky ke kapitánu Krolleymu.

Myšlenka na vzpouru ho nenapadla nikdy. Na žádné korbské lodi k ní nikdy nemohlo dojít. Nešlo o to, že by autorita byla považována za nedotknutelnou, ale že dobrovolně uzavřená smlouva byla posvátná bez ohledu na okolnosti.

Vody a zásob měli na palubě dostatek, neboť obojí doplnili několik dní předtím. A jediný bezprostřední problém, který měli před sebou, spočíval v tom, že mnozí plavci měli širého moře dost, podobně jako Telio, a jednoduše toužili po návratu domů.

Telliovi chyběla Moorka, chyběly mu všechny ženy z jeho genu, chyběly mu večery na bulváru s jeho bratry, chyběl mu jeho syn, který teď čekal vlastní dítě.

Nepředpokládal, že to tak bude. Čekal, že bude pryč několik let, ale myslel si, že ten čas bude trávit plavbou dál a dál po otevřeném moři, ne nahlížením do nekonečných zátok a řek na pobřeží obrovské pevniny. Moorka mu říkala, aby nejezdil, ale on jí vysvětlil, že se vždycky chtěl plavit za obzor, kam zapadá slunce, zúčastnit se velké expedice, o které se pořád mluvilo, ale zdálo se, že se snad nikdy neuskuteční. Před léty se připojil ke skupině, která ji chtěla realizovat, ale nenašly se peníze. A on od té doby litoval promarněné příležitosti.

Aspoň že tu hloupost měl už za sebou. Až se dostane domů, zůstane tam, bude se radovat ze své rodiny a už nikdy nedopluje tak daleko, aby ztratil Indigo z dohledu. A dobrodružství přenechá těm, kteří jsou dost mladí a dost hloupí, aby o ně stáli.

Přemýšlel, co asi dělá Moorka. To bylo nejtěžší ze všeho, být ztracený tady na moři a nemít nikoho, s kým by mohl ukojit své vášně. Žádné zářící oči, které by se na něj v noci dívaly, žádná hebká tvář na polštáři vedle něj. Byl to nepřirozený způsob života a připomínal mu starý argument, že bohové svěřili Intigo Korbům s tím, že všechno ostatní je říše bohů, že Korbové mají zůstat v zemích, které jim byly přiděleny. A aby jim bohové tu pravdu připomněli, izolovali je – horkem ze severu, ledem z jihu a nekonečným oceánem po obou stranách.

Zvedl oči k obloze. Slunce jasně zářilo, ale blížila se bouře. Cítil to ve větru. A byl skoro rád. Těžká mračna je schovají před tou věcí na noční obloze. Téměř všichni věřili, že účelem toho zjevení je varovat je, že se mají vrátit. Připomenout jim úmluvu.

Zjistit, co si myslí Krolley, nebylo možné. Bylo jen málo těch, kteří by se před kapitánem opovážili vyslovit své pochyby. I když se Telio rozhodl, že to udělá, až k tomu příště bude mít příležitost. Zeptal se důstojníka, který měl na starosti plachtoví, jestli si nemyslí, že dopluli příliš daleko, že urazili bohy, a důstojník se usmál a odbyl to pokrčením ramen. Řekl, že je to komické. Netrap se tím, Telio! Pokud by tomu, co děláme, bránil božský zákaz, myslíš, že bychom se ještě plavili po hladině? 

Pak ho ale zahlédl, jak je zabraný do vážného rozhovoru s výkonným důstojníkem.

Lodě se plavily kolem nového kontinentu k jihu. A stejně jako doma se s každým dalším dnem ochlazovalo.

Telio se díval, jak nalevo od něj ubíhá divoké pobřeží. Hasker se plavil za nimi, držel se blíž pobřeží a mimo jejich brázdu. Benventa byla dál na moři.

Podle plánu měli pokračovat na jih, dokud kontinent neobepluji, nebo, jak říkali členové posádky, dokud nezmrznou. Podle toho, co přijde dřív.

Pokud by se objevila nějaká možnost na průjezd kontinentem, chtěli ji vyzkoušet, ale celou řadu dní se neobjevilo nic, co by bylo alespoň vzdáleně slibné. Mnozí Teliovi krajané, kteří zůstali doma, by byli překvapení, kdyby se dozvěděli, že v moři leží další velká pevnina. Většina z nich se domnívala, že existuje pouze ta, na které žijí Kobové. Kdysi to patřilo k bodům víry.

Od chvíle, kdy k těmto břehům připluli, dvakrát vyslali skupiny na průzkum do vnitrozemí. Voda byla dobrá a lovné zvěře bylo dost. Ale zvířata se nepodobala žádným, jaká kdy viděli. Stromy byly jiné, stejně jako mnohé keře. A jednoho člena posádky napadl a zabil strašlivý tvor nestvůrných rozměrů. Jeho druhové ho prostříleli šípy a odtáhli ho na pláž, aby si ho mohl každý s vytřeštěnýma očima prohlédnout. Měl tesáky, drápy a srst, která byla stejně zbarvená jako les, v němž se pohyboval. Svědkové útoku tvrdili, že se postavil na zadní nohy.

Teliovi to připomnělo kýbu, která se vyskytovala v oblastech na sever od Saniusaru. Tenhle tvor však byl větší, dokonce i po smrti. Ale kapitán je přece varoval, aby byli opatrní. Budou tam divoká zvířata, řekl jim ještě předtím, než se první skupina vydala na břeh. A možná tam dokonce budou kmeny barbarských Korbů. 

To byla představa, z níž mrazilo.

Telio měl původně opravovat plachty, ale jeden z členů posádky se zřítil z ráhna a vymkl si zápěstí. Telio měl určité zkušenosti jako lékárník a občas zaskakoval za lodního felčara. Plavby se účastnil plně kvalifikovaný felčar, byl však na Haskeru a byl by povolán pouze v případě vážného zranění.

Telio namazal zraněnou končetinu zklidňující mastí, obvázal ji a plavce upozornil, aby ji nepoužíval, dokud se na ni Telio znovu nepodívá. Právě odkládal své mastičky a obvazy, když loď zasáhl nenadálý náraz větru. Přišel bez varování a byl tak prudký, že je málem převrátil.

Kapitán nařídil flotile spustit některé plachty. Obloha začala tmavnout. Náraz přišel od východu, což byla změna směru, neboť po celou dobu plavby se vezli se západními větry. Moře bylo rozbouřené celý den, ale v době, kdy byl Telio dole a ošetřoval člena posádky, se to prudce zhoršilo. Loď vyjela po jedné straně vlny nahoru a po druhé se vrhla do brázdy. Telio viděl, jak všechny tři lodě zatočily na pravobok, aby se dostaly dál od pobřeží.

Začalo pršet a déšť rychle získal přívalový charakter. Posádka zajistila palubní jícny a všechno uvázala. Oblohu rozčísl blesk.

Na palubě Regunta už nebyl nikdo, kdo by se nebál západu slunce. Noc přinese T’Klot, který se zvedal nad novým kontinentem, černý a děsivý. Nebylo možné zapudit představu, že jde po nich.

Po nějaké době se déšť vyčerpal a znovu ujížděli hnáni mírným severozápadním větrem. Moře se změnilo ve sklo a svět ztichl.

Regunto upravila plachty a tiše plula podél stříbrných útesů.

Kapitán vyšel na palubu. Procházel se mezi palubní četou, uklidňoval, občas se něčemu zasmál. Telio číhal na příležitost, aby si ho vzal stranou.

Když se naskytla, zeptal se, jestli by mu kapitán mohl věnovat chvilku svého času. „Jestli mě omluvíte za mou drzost, pane.“

„Samozřejmě,“ řekl Krolley a podíval se na palubního poručíka, který svými rty vytvaroval Teliovo jméno. „To byla rychlá bouřka, co?“ A aniž by čekal na odpověď: „Co pro tebe můžu udělat, Telio?“

Telio se podíval nahoru ke Korbům, kteří pracovali na stěžních a upravovali plachty. „To byla, pane,“ řekl.

Krolley byl vysoký a hubený, měl skvrnitou kůži a klidnou povahu. Měl v sobě hodně z učence: rozvážný projev, pečlivou dikci, inteligentní oči se zlatým pohledem. Vždycky byl bezchybně ustrojený. Jeho postoj byl dokonalý, výraz soustředěný. I teď, po silné bouři, během níž určitě neměl čas se převléknout, vypadal uhlazeně. Skoro to působilo, jako by byl v každém okamžiku připravený, že někdo přijde vytesat jeho sochu.

„Kapitáne, někteří z nás si dělají starosti z T’Klotu.“

Krolley pokýval hlavou nahoru a dolů. „Ano. Jistě.“ Věnoval poručíkovi úsměv, který říkal, že přesně to jsou ty banality, kterými se námořníci zabývají. Nižší třídy. Nemá cenu brát je příliš vážně. „To je v pořádku, Telio. Je to jen meteorologický jev. Za několik dní přes nás přejde.“

„Pane kapitáne…“

Krolley poplácal Telia po rameni. „Není to nic, čím by ses musel trápit. Prostě si toho nevšímej. A myslím, že zjistíš, že to si nevšímá tebe.“

Obrátil se k odchodu, ale Telio s ním držel krok. „Pane kapitáne, ta věc není přirozená. Není to jenom bouře, které můžeme ujet. Mezi posádkou je jisté podezření, že to jde po nás.“

Poručík se pokusil zasáhnout a přísně se na Telia podíval. Dalších několik dní ho čekalo drhnutí paluby. „Telio…“ Krolley byl opatrný, protože kolem se shromáždilo několik členů posádky a poslouchalo. „Jsi učenec. Lékárník. Víš stejně dobře jako já, že svět neřídí nadpřirozené síly.“

„Už si tím nejsem tak jistý, pane,“ odpověděl.

„Škoda!“ Kapitán si ho pozorně prohlédl. „Šetři si nervy, Telio. A svůj zdravý rozum.“

BLACK CAT SE HLÁSÍ

„Rone, na Intigu je časné ráno. Záběry, které vidíš, jsme získali díky sledovací technice rozmístěné Akademií vědy a techniky. Toto je pohled na oblast přístavu v Roce. Na našem alternativním kanálu je k dispozicí mapa.

V každém případě je tam teď klid. Déšť ustal – na šíji střídavě pršelo celý den. Nevidíme nikoho, kdo by chodil venku. Někteří Bulíci ještě zůstali ve městě. Pravděpodobně ti starší. A vypadá to, že s nimi zůstali někteří, kteří by jinak možná odešli.

Stejně to vypadá po celém Intigu. Svádí mě to, abych řekla, že všichni jako by čekali, že se něco stane. Ale to je subjektivní. Já vím, že se valí přílivové vlny. Obyvatelé to netuší. I když si určitě uvědomují, že dnes večer budou vystaveni velkému nebezpečí.

Tady je Rose Beetemová v blízkosti Lookoutu.“

ARCHIV

„Jsme unášeni božským přílivem. Ti, které bohové milují, zjistí, že byli doneseni na přívětivé a vlídné pobřeží. Jiní, kteří takové štěstí nemají, budou staženi do hlubin. Strašlivou realitou je, že my, kteří se účastníme pouti životem, neumíme jedno od druhého odlišit a nemáme ponětí, co nás čeká.“

– Gesper ze Sakmarungu,

Cesty.

(Přeložil Nick Harcourt.) 

kapitola 48

Na palubě AV3. západně od Hopgopu,

sobota 6. prosince.

Byli tři hodiny od Intiga a kličkovali mezi bouřemi, bočními větry a klesavými proudy, když je Bill informoval, že prolétají nad tsunami směřujícími na východ. Obloha se vyjasnila, až na občasné mraky a blesky. Oceán byl rozbouřený, ale po obřích vlnách nebylo ani památky. „Nečekejte, že mnoho uvidíte,“ řekl Bill. „Jsme na hluboké vodě.“ 

Tsunami se projevují pouze na mělčinách. Digger propátral Billovu knihovnu a našel vyprávění lidí, kteří je přejeli na malých loďkách a ani si toho nevšimli. Bylo to způsobeno tím, že hlavní část vlny běží pod vodou. Jakmile oceán začne být mělký, voda nemá kam jít, je vytlačena vysoko do vzduchu a vytvoří vlnu.

„Pohybují se rychlostí 630 kilometrů za hodinu,“ řekl Bill. „Stále registruji tři. Ale jedna má náskok. Udeří asi v patnáctiminutových intervalech.“ 

„Pro každou loď jedna,“ řekla Julie. „Řekni mi ještě jednou, jak to uděláme.“

Digger na ní viděl, že nesouhlasí, od prvního okamžiku, kdy jí plán vysvětlil. „Stejně, jako jsme to udělali na šíji. Použijeme projekci Lykondy.“

„Fajn. Co jim řekne?“

„Bille, pusť Julii ten program!“

Na horní obrazovce se objevila Lykonda. Viditelné následky toho, že má za sebou zápas, byly pryč. Její oděv byl bílý a hebký a obklopovala ji jasná aura. Řekla, že je důležité, aby lodě zatočily na západ a pokračovaly v kurzu přímo na moře, dokud jim nedá jiné pokyny.

Jakmile to Julii přeložil, zamračila se. „Co se stane, když bude vítr foukat špatným směrem?“ zeptala se.

Na to nepomyslel. „Nevím jistě,“ přiznal. „Dovedou křižovat proti větru nebo něco takového?“

„Myslím, že ne,“ prohlásil Whit.

Julie se trochu usmála. „Kdyby mi bohyně dala takový příkaz, čekala bych, že mi poskytne vítr.“

Digger nevěděl, kterým směrem bude vítr foukat, až dorazí k východnímu kontinentu. Věděl však, že tam, kde jsou, to vypadá, jako by vanul ze všech směrů najednou.

Zvažoval jiný nápad: Měli na palubě knihovnu simulací, v níž bude určitě také velký hororový hit z loňského roku, Tesák. V programu vystupovali netvoři s netopýřími křídly, kteří by Bulíky vyděsili k smrti. Pokud by vylétli z lesů a zdálo by se, že na lodě útočí, nebylo pochyb o tom, kterým směrem lodě zatočí. Ušetřilo by to spoustu řečí. Ale pořád by to nepůsobilo, pokud by nefoukal správný vítr.

„Potřebujeme Marge,“ řekl Whit. „Jenže s Jenkinsem ztratili veškerý kontakt.“

„Něco jiného k zamyšlení,“ řekla Julie. „Ty vlny se tam dostanou necelou hodinu po nás. Tohle jsou jenom plachetnice. Ani když budou mít dobrý vítr v zádech, za hodinu nedoplují daleko.“ Povzdechla si a zavrtěla hlavou. „Malé dřevěné loďky. Nedávala bych jim velkou šanci.“

„Máš nějaký lepší nápad?“

„Řekla bych jim, ať přistanou a vylezou na stromy.“

Digger byl unavený a vynervovaný. Věděl, že mnoho Bulíků zemře, než to skončí, a na Juliin jízlivý humor neměl náladu. „Buď tak hodná a nech toho,“ řekl.

Whit zachytil jeho pohled a poslal mu němý vzkaz. Zklidni se! Říká ti věci, které nechceš slyšet, ale měl bys je vyslechnout. 

Jak pokračovali na východ, mířili do pozdního odpoledne. Digger chtěl spustit varování, udělat, co bude v jejich moci, a před příchodem noci odtamtud zmizet. Vpředu uviděl blesky a těžké černé mraky.

„Nemůžeme to obletět?“ zeptal se Whit.

„Kdybychom měli času nazbyt, pak samozřejmě ano.“

Dostali zásah, ještě než vůbec vlétli do bouře. Digger slyšel, jak něco zaprskalo, pak zhasla světla, spustila siréna a oni se ocitli ve volném pádu, takže zbývalo jen chytit se opěrek křesla a pevně se držet. Julie bojovala s řídící pákou a bušila do panelů. Kontrolky se rozsvěcely a zhasínaly. Ucítil, jak se něco pálí. Moře kolem nich se točilo a Julie posílala stroj do horoucích pekel. Pak najednou znovu dosedl do křesla. Pokračovali v pádu k moři, ale Julie konečně dostala plavidlo víceméně pod kontrolu. Digger začal znovu dýchat a podíval se z okna. Oceán se zdál být velice blízko.

Julie srovnala let těsně nad vlnami. „Ještě tam byla rezerva,“ prohlásila. „Všichni v pořádku?“

„Jsme v pohodě.“ Whit se zasmál a poznamenal, že v životě nebyl tak vyděšený. Myslel si, že je konec.

Digger také zažil několik nepříjemných okamžiků, ale nepřiznával to. Nechtěl, aby si Julie myslela, že jí nedůvěřuje. Kabina se zdála výjimečně tichá. Kromě bušení srdce neslyšel nic.

„Zasáhlo to ocas,“ řekla.

„Jsme v pořádku?“ zeptal se Digger.

Julie zatančila prsty po stavové obrazovce. „Ano. Jsme v pořádku. Udržíme se ve vzduchu. Některé senzory jsou vyřazené z provozu. Dálková komunikace nefunguje.“

„To není dobré,“ řekl Whit.

„Nevadí. Stejně jsme s nikým mluvit nemohli. Později něco opravím.“

„Dobrá.“

Čelo jí zbrázdila vráska. „Ale myslím, že jsme přišli o Billa.“

Nedaleko nich se vynořil velký mořský tvor. Vypadalo to, že se neskládá skoro z ničeho jiného než z chapadel. Pak vklouzl zpátky pod hladinu.

„Bille? Slyšíš mě?“

Další kontrolky zamrkaly.

Digger si uvědomil, jak dobré je mít s sebou lidského pilota. „Dokážeš ho opravit?“

Znovu prsty po obrazovce. „Ne. Je pryč.“

Diggera se zmocnila prudká lítost.

„Je to jenom softwarový program,“ připomněla mu.

„Já vím.“

„Až se dostaneme k některému z ostatních přistávacích modulů, bude tam.“

„Podaří se nám i tak najít zbytek mise?“ zeptal se Whit.

„To by neměl být problém.“ Vrátila se ke své stavové obrazovce, změnila displej a protáhla obličej. „Je tu ale jedna věc…“

Chvíle ticha se protahovala. Julie dál šťourala do obrazovky, zatímco Digger čekal a zadržoval dech.

„Ztratili jsme Billovy paměťové banky. Mělo mi to dojít hned.“

„Proč je to problém?“ zeptal se Digger.

„Byla tam uložená Lykonda.“

„Chceš říct, že ji nemůžeme použít?“

Julie přikývla. „Je kaput.“

Whit se na něj podíval. Nasadil při tom svůj nejchlácholivější obličej. „Budeme s nimi muset mluvit přímo.“

„To nebude k ničemu,“ namítl Digger. „Vyzkoušeli jsme to.“

„Co jiného navrhuješ?“ Whit měl na sobě jasně zelenou košili, co nejbližší módě, jaká se líbila Bulíkům, a kávově zbarvenou vestu.

„Co myslíš, že by se stalo, kdyby uviděli přistávací modul?“ zeptala se Julie.

„Nevím,“ odpověděl Digger. „Nejspíš by zpanikařili. Naskákali přes palubu.“

Nedaleko udeřil další blesk. Prolétali nad řetězem ostrovů. „Škoda,“ řekl Whit. „Celý svět, který se dal zkoumat. Opravdová odysea, a oni musejí narazit na jeden z těch mraků.“ Zadíval se na ostrovy. Bylo jich osm nebo devět, velkých, porostlých lesy. Protékaly jimi řeky. Jak nad nimi prolétali, z korun stromů se zvedala hejna ptáků.

Diggerovi dělalo větší starosti, že dostanou druhý zásah bleskem do zádi a skončí usmažení nebo ve vodě.

„Odysea,“ řekl Whit.

Digger se na něj podíval. „Prosím?“

Whit už otevíral svůj notebook. „Něco mě napadlo.“

Tři lodě se pohybovaly vytrvale, byť pomalu, jižním směrem. Stromy a keře se tlačily dolů k vodě a zabíhaly až do oceánu. Slunce se blížilo k obzoru.

Regunto byla pohroužená do zlověstného pocitu, přesvědčení, že ta věc na obloze je už blízko a v noci si pro ně přijde. Krolley byl stále na palubě a nevzrušeně se procházel, jako by nebyl důvod k obavám. Telio musel uznat, že se ničeho nebojí. Ale za daných okolností nepatřily odvaha a vzpurnost mezi ctnosti.

Několik Teliových spoluplavců se shromáždilo na zádi a povídalo si o všem možném. Dva byli v lanoví a chystali se slézt dolů. Po setmění neměl být nahoře nikdo, pokud k tomu nedostal zvláštní rozkaz.

Minulou noc, když proplouvali pod mrakem, byla obloha černá a hrozivá a blesky ji křižovaly způsobem, jak to nikdy předtím neviděl. Další službu měl mít až ráno, a tak si říkal, že by bylo dobré strávit noc na svém lůžku, v podpalubí, pryč od té podívané.

Basket nadále plul za nimi, blíž k pobřeží, a Benventa byla na pravoboku. S blížící se nocí se ale trojice lodí nezvykle přitáhla blíž k sobě.

Nedaleko zábradlí se náhle strhl nějaký rozruch. Několik členů posádky vzrušeně brebentilo a ukazovalo k pobřeží. K Haskerovi. Kapitán se připojil k nim a s překvapením uviděl, že druhá loď vyvěsila signál a obrací k pobřeží.

Signál se skládal ze tří praporků, dvou červených a jednoho bílého, přičemž ten bílý byl nalevo, což signalizovalo obrátku na levobok a žádost, aby ostatní plavidla udělala totéž. Telio se díval, jak shodili do moře kotvu a začali se připravovat na spuštění člunu přes bok.

To bylo výjimečné chování, poněvadž velitel flotily byl na Reguntu. 

Jeden z důstojníků odešel za kapitánem, který se právě uchýlil do podpalubí.

Přímo před nimi se objevil přirozený přístav a zdálo se, že Hasker do něj míří.

Pak Telio uviděl něco, co vypadalo jako kánoe, dvě kánoe plující souběžně s Haskerem. 

„Co se děje?“ zeptal se Krolley, který se na palubě zjevil jako letní bouře. Nevypadal zrovna nadšeně.

Všichni mu to ukázali.

V každé ze dvou kánoí seděly tři mladé ženy. Byly polonahé, přestože večer byl chladný. Ale co bylo neuvěřitelné, měly na sobě zelenobílé barvy Savakolu!

Vytřeštil oči.

„Jsme doma,“ řekl někdo z posádky. A ozval se jásot. Dokázali to! Zakončili výpravu úspěšně.

Jenže to nebyla pravda. Telio nebyl jediný, kdo znal domácí pobřeží až příliš dobře, než aby si je spletl s touto divokou krajinou. Ale jak potom vysvětlit korbské ženy a savakolské barvy?

Když zapátral očima po pobřeží, neviděl nic než les a kopce. Kánoe zahýbaly do přístavu a evidentně mířily ke břehu. Za nimi, na vrcholku jednoho horského hřebene, uviděl, jak začínají mihotat plameny. Někdo tam rozdělával táborový oheň.

„Ostře doleva!“ zavelel kapitán. „Bekko, dej signál Benventě. Přirazíme vedle Haskera.“

Plavci znovu zajásali.

Nedaleko prvního ohně se rozhořel druhý a Telio zaslechl z dálky zpěv. Opět mladé ženy. Zpívaly jeden z namlouvacích popěvků z jejich domoviny.

„Zřejmě nejsme první, kdo se sem dostal,“ řekl zklamaně kapitán. Pokud byl zklamaný, byl jediný.

„Myslím, že to přichází tam shora,“ řekl jeden z důstojníků a ukázal k ohňům. Ozvalo se dunění bubnu. Vzápětí se k němu přidalo několik dalších.

Barbar Markane, který nacházel ve všem problémy, zavrtěl hlavou a prohlásil, že by od nich bylo prozíravé zůstat stranou. Zůstaňte na lodi! nabádal. Je to Šolovo dílo. „Nechoďte tam.“

Posádka Benventy musela prchat, chtěla-li si zachránit život. Právě když dorazili ke břehu, zahlédl někdo modrou čáru na obzoru, v postupujícím šeru jen stěží viditelnou. Posádky Haskera a Regunto se na vršku kopce snažily přijít na to, proč někdo rozdělal dva velké ohně a pak je opustil. A co bylo ještě podivnější, kam se poděly ty ženy a jak se jim podařilo ukrýt kánoe. Bubny a hlasy utichly, a nebýt ohňů, jako by se nic z toho ani nestalo.

Bylo těžké odhadnout, jak by námořníci a jejich důstojníci na tak znepokojivou událost zareagovali, kdyby jejich myšlenky nebyly okamžitě odvedeny jinam: členové posádky Benventa se zoufale drápali po úbočí kopce vzhůru a z plných plic křičeli něco o oceánu.

Oceán… Telio se otočil, zadíval se směrem k němu a s hrůzou pozoroval, jak se moře vzedmulo, pohltilo jejich tři lodě, s burácením vtrhlo na břeh, vpadlo do přístavu a začalo se valit na kopec. Někteří z posádky se v zoufalé snaze uniknout skutáleli na druhou stranu.

Vršek vlny se přelil přes hřeben. Porazil Telia, uhasil oba ohně a pak začal vysíleně ustupovat.

První palubní důstojník, který se vrhl za malý balvan, se nejistě postavil a rozhlédl se kolem. Někteří jeho druhové byli na zemi, jiní viseli na stromech. „Zázrak,“ řekl.

„Ale lodě jsou pryč!“ vykřikli námořníci.

Všichni se dívali, jak voda opadá. Kapitáni zděšeně hleděli na rozsah katastrofy. Zareagovali však rychle a pověřili své důstojníky, aby zjistili, kdo chybí. Rychlé přepočítání ukázalo, že ztratili asi dvacet mužů včetně Markaneho. Bylo to smutné, srdcervoucí, ale nebýt zásahu savakolských žen, všichni by přišli o život.

Jak se dalo něco takového vysvětlit?

Zatímco Krolley uvažoval, co to všechno znamená, promluvil z větru hlas, mužský hlas. „Zůstaňte co nejvýš,“ řekl se zvláštním přízvukem. „Přijdou další.“

BLACK CAT SE HLÁSÍ

„Rone, sledujeme, jak se tsunami blíží k Brakelu. S politováním musím říct, že je tam ještě spousta Bulíků, kteří se rozhodli ve městě zůstat. Tento pohled je ze sledovací aparatury, která je umístěná na nábřeží, jak nám bylo řečeno. Vlnu můžete vidět v dálce. Podle našich informací bude mít výšku tří pater, až dorazí k pobřeží. Ale skutečným problémem je, že se pohybuje rychlostí stovek kilometrů za hodinu, takže šance těch, kteří jsou ještě ve městě, nevypadají dobře.

Obraz se neustále rozpadá, protože v oblasti je mnoho elektrických bouří. Ale budeme se jej snažit udržet. Když se dobře podíváte, můžete si všimnout několika místních obyvatel schovaných za tou velkou budovou na konci mola. Zdá se, že pozorují vlnu.

Rone, mrzí mě, že nemůžeme nic udělat…“ 

kapitola 49

Na východním kontinentu,

pondělí 15. prosince.

Z oblohy padaly černé uhlíky, za nimiž se táhly ohnivé stopy. Cosi dopadlo do moře v blízkosti obzoru a vyslalo na pobřeží další vlnu – i když mnohem méně divokou než ty předchozí. Vítr skučel, někdy od východu, jindy od jihu, studený a mrazivý. Oceán vytrvale burácel.

Slunce zmizelo v bouři a svět ztemněl.

AV3 bylo na východní straně kopce, chráněné před vlnami, na druhé straně zátoky než buličtí plavci. Julie doporučila, aby se s poškozeným plavidlem nepokoušeli létat oblohou ztěžklou bouřkami, a tak člun připoutali a ona vyšla ven, aby vyměnila dálkovou anténu. Ne že by na tom záleželo. Poruch bylo večer tolik, že stejně nic neslyšeli. Když s tím skončila, počasí se prudce zhoršilo, jako by to bylo znamení. Krčili se ve zhasnuté kabině, čekali, až noc přejde, a doufali, že nepřilákají pozornost omegy. „Vím, že to zní paranoidně,“ řekla Julie, „ale ta na Deltě se pokusila zničit přistávací modul, ve kterém byl otec.“

Bylo jasné, že se nikdo dobře nevyspí. Déšť bubnoval do trupu a kolem nich skučely vichry.

„Až budeš ráno znovu mluvit s Bulíky, co jim řekneš?“ zeptala se Julie.

„Jestli tam ještě nějací budou,“ odvětil Digger.

„Někteří zůstanou. Musíš vymyslet, co jim řekneš.“

„Proč něco říkat?“

„Protože budou mít za sebou děsivý zážitek,“ ozval se Whit. „Co třeba: ‚Moje děti, všechno je v pořádku. Sejděte z toho kopce.‘ Co ty na to?“

„Dobrá,“ řekla Julie. „Já jsem mluvila o jejich lodích. O cestě domů. Řekneš jim, že planeta je kulatá, ale pro plachty je moc velká? Že by se jim úspěšná plavba stejně nezdařila?“

Výraz Whitovy tváře změkl. Naklonil hlavu a čekal, až Digger odpoví.

„Ne,“ řekl Dig. „Jestli se situace uklidní, řeknu jim jenom to, že to skončilo, a nechám na nich, aby si sami rozhodli, co chtějí dělat dál.“

Dala mu najevo, že s tím nesouhlasí.

„Není na nás, abychom jim říkali, čeho jsou schopní, Julie,“ pokračoval. „Jak víme, že nejsou schopní obeplout svět?“

„No, teď k tomu každopádně nedojde,“ odvětila. „A je úplně jedno, co jim řekneš.“

To byla pravda. Pokud by se jim podařilo postavit nové lodě, odpluli by domů. Nebo by to aspoň udělali, jestli mají trochu rozumu.

Venku se něco ulomilo a těžce žuchlo na zem. Strom.

Whit se dlouze napil ze svého šálku s kávou. „Budeme schopní s touhle věcí létat, až se ta bouře přežene?“ zeptal se.

„Dám vám vědět,“ řekla Julie.

Digger seděl ve tmě a snažil se usnout, myslet na něco jiného. Dlouho po půlnoci uslyšel vzdálený výbuch. Splynul s nepřetržitým hřměním a přistávací modul se zachvěl. Oblohu vyplnil blesk.

Mluvili spolu hodiny, zatímco venku běsnila bouře. O tom, jak nikdo z nich nikdy nic podobného nezažil, o Bulících na druhé straně zátoky a o Bulících na Intigu, o knihách, které četli, a místech, jež navštívili, o tom, že už to určitě nebude dlouho trvat, nebo jak jsou rádi, že mají AV3. Whit řekl, že mu to trochu připomíná jeden deštivý večer, který strávil ve srubu, když byl skaut.

Nakonec se to vytratilo. Noc ztichla, vítr zeslábl a zůstalo jen pravidelné bubnování deště.

Julie se napřímila. „Poslouchejte!“ řekla.

Uslyšel explozi rádiových poruch a potom Kelliin hlas: „…se trhá… až budete moci… mraky…“ 

Byl to její běžný profesionální tón. Klidný, bez emocí. „… bouře…“ 

Do svítání zbývaly dvě hodiny. To znamenalo, že na Intigu je krátce po půlnoci. Mrak byl přímo nad městy.

„… úplně…“ 

„Měli jsme štěstí,“ konstatoval Digger.

„Jak to myslíš?“ zeptal se Whit.

„Ten zásah bleskem. Kdybychom použili Lykondu k varování lodím, aby odpluly na hlubší moře, vlny by možná přežily, ale v té bouři by neměly šanci.“

Whit poslal šálek, aby si nechal dolít kávu. „Štěstí s tím nemělo nic společného. Ty a Julie jste se rozhodli správně.“

Žádné svítání se nekonalo. Obloha zůstala tmavá. Občas vítr a déšť ustaly úplně a noc ztichla, ale obojí se nevyhnutelně prudce vrátilo.

Digger seděl s očima zavřenýma, dřímal, ale pořád vnímal své okolí. Julie si sklopila křeslo do polohy vleže a konečně usnula. Whit pilně ťukal do svého notebooku. Nakonec spánek zmohl i jeho.

Digger poslouchal počasí a moře. Jestli byla bouře silná tady, úplně stranou, přemýšlel, jak to asi vypadá v nitkovém kříži. Tušil, že tam nezůstal kámen na kameni.

Intenzita bouře se po východu slunce zmírnila, ale povětrnostní podmínky zůstaly příliš nepříznivé, než aby se pokusili vzlétnout. A tak proseděli denní hodiny až do další noci.

Za svítání druhého dne větry konečně polevily, déšť zeslábl a ustal a vyšlo slunce.

„Myslím, že nejhorší máme za sebou,“ řekla Julie.

Byli příliš vyčerpaní, než aby si navzájem blahopřáli. Julie vystoupila ven, aby si prohlédla člun a opravila ho. Digger a Whit se zatím šli podívat, jak to zvládli Bulíci. Byli rozptýlení po celém kopci, vysíleně a vyděšeně seděli na bobku v blátě. Někteří byli zranění. Několik jich sestoupilo do nižších partií a chytalo ryby. Jiní hledali ovoce nebo drobné živočichy.

Byl by jim rád řekl, že mohou své útočiště opustit, ale půda byla tak rozbahněná, že by se nedokázal přiblížit bez toho, že by po sobě zanechal velké šlápoty. Nakonec si počkal na svého starého přítele Telia a postavil se za padlý strom. „Telio,“ řekl, „skončilo to.“ Nechtěl říkat nic dalšího, ale na místě došel k závěru, že Julie má pravdu. „Postavte znovu své lodě a vraťte se domů.“

Bulík se rozhlédl po zdroji hlasu. „Kdo jsi?“ zeptal se vyděšeně.

Mohl to dohrát až do konce. „Poslala mě Lykonda,“ řekl.

Telio padl na kolena a Digger tam uvázl, nemohl se pohnout, aniž by se prozradil. Čekal, až se Telio nakonec tiše zeptal, jestli je tam pořád, a když nedostal odpověď, huhlavě poděkoval a vrátil se ke svým druhům.

„A Bůh vám žehnej,“ dodal netypicky Digger.

Tři lodě ležely v zátoce, rozbité a zanesené bahnem. Dvě byly na boku na mělčině, jedna uvízla ve stromech. Byly natolik poničené, že přemýšlel, jestli je Bulíci vůbec poznají.

Všude byly popadané stromy, některé od vln, některé zčernalé po zásahu bleskem.

Když později řekl Whitovi, co udělal, starší muž se zachmuřil. „Vrátí se s představou, že bohové nechtějí, aby opustili šíji.“

„Možná,“ připustil Digger. „Ale budou mít mnohem větší šanci se vrátit. Momentálně mi na ničem jiném nezáleží.“

U člunu jim Julie řekla, že se spojila s Jenkinsem. „Spojení znovu nefunguje,“ řekla, „ale mělo by to být jenom dočasné. Roka a Kulnar jsou prakticky zničené. T’Mingletep utrpěl velkou ránu. Ale Kellie tvrdí, že ve zbytku Intiga to vypadá poměrně dobře.

Marge říká, že došlo také ke značnému bouřkovému vzedmutí mořské hladiny. Přes velkou část šíje se přehnalo sedm, osm metrů vody.“

„Co Bulíci?“

„Nevědí jistě. Zdá se, že mnoho by jich mělo být v pořádku. Těch, kteří byli dost chytří, aby udělali, co jim bohyně řekla.“ Usmála se, kývla na Diggera a otevřela láhev. Přípitek. „Pánové!“ Pozvedla svou sklenku. „Na ochránce slabých.“ Byl to francouzský likér. Kde ho měla schovaný?

Pláž byla pokrytá mrtvými rybami, ulitami a troskami. Páchlo to strašně, ale Telio byl vděčný, že je dosud naživu. A nadšený, že nebeské síly ho znají jménem. A záleží jim na něm.

Kapitáni vytvořili malou skupinku a pustili se do obhlídky trojice trupů. Už se mluvilo o tom, že je rozeberou a dřevo použijí ke stavbě nových plavidel. Někteří členové posádky přinesli pitnou vodu. Ryb měli spoustu a objevili ovoce, které se velice podobalo kulpasu. A ukázalo se, že některá zdejší zvěř je docela chutná.

V několika dalších dnech bude plně vytížen péčí o zraněné. Bude to obtížný úkol, protože o léky přišel spolu s lodí. Bylo třeba ošetřit pár natažených svalů, několik zlomených kostí a jeden případ potivé nemoci, na který pravděpodobně zapůsobí studené obklady a klid.

Ale to bylo pryč, ať už to bylo cokoli, a většina z nich stále žila. T’Klot bylo na obloze vidět stále, v noci i ve dne, ale ne jako bouřkový mrak. Vypadal teď spíš jako pouhé cáry mraku.

Předpokládal, že za normálních okolností by v situaci, kdy z jejich lodí zbývaly vraky a výprava byla v troskách, všichni propadli zoufalství. On však zaslechl ten hlas ve větru a jeho druhové mu chtěli věřit. Věděli teď, co nevěděli dřív, že jsou s nimi bohové. Cesta domů nebude snadná, ale Telio nepochyboval o tom, že domov znovu spatří.

Poznámky Averyho Whitlocka

„Dnes v noci možná poprvé vidím skutečnou hodnotu víry. Připadá mi to jako neocenitelný dar. Ti z nás, kteří ji prodali za mechanický vesmír, možná pronikli blíže ke skutečnému stavu věcí, ale draze jsme za to zaplatili. Vede mě to k úvahám o hodnotě pravdy.“ 

17. prosince. 

kapitola 50

Lookout.

pátek 19. prosince.

Návrat na Intigo byl bolestivý. Města byla plná bahna a trosek. Budovy byly rozbité, věže povalené, pole zaplavená. Města na východě, kde udeřily vlny, byla prakticky smetena z povrchu.

A byla tam mrtvá těla.

„Něco takového se bez ztrát neobejde,“ prohlásil Whit. „Útěchou je, že někdo přežil.“

Ano. Ale Digger nějakým způsobem doufal, že výsledek bude lepší. Viděl, jak Korbové začínají scházet z kopců a úbočí hor.

Podařilo se jim obnovit spojení s Jenkinsem. Také Kellii a Marge přivedl ten masakr k vystřízlivění, nicméně se snažily na situaci pohlížet optimisticky. „Většinu jsme jich zachránili,“ řekla jim Marge. „Myslím, že jsme to zvládli docela dobře.“ 

Po odpolední obloze pluly poslední zbytky omegy směrem k slunci. Whit se za nimi díval. „Kdy můžou očekávat další?“ zeptal se.

„Jestli dosavadní model vydrží, přibližně za osm tisíc let,“ řekl Digger.

„To je dost dlouhá doba,“ uznal. „Sbohem, adieu, amen.“

Napsal si něco do notebooku, zamračeně se na to podíval, zavrtěl hlavou, přepsal to a s rozmáchlým gestem to ukončil. Potom se v křesle opřel a zadíval se ven na zaplavenou krajinu pod nimi.

Digger se přistihl, že myslí na Jacka. Měl by radost, že to zvládli tak dobře. Dokonce měl podezření, že by Jacka překvapilo, že Digger vymyslel proveditelný plán.

Julie se na něj podívala. „Nějaký problém?“ zeptala se.

„Ne,“ odpověděl. „Jenom přemýšlím o cestě domů.“

Jenkins byl na zpáteční cestě k Lookoutu. Kellie ohlásila, že flotila lodí naložených zásobami dorazí během několika dní.

Julie je zavezla na Mount Alfu, kde vyměnili AV3 za jeden z menších přistávacích modulů.

Zapnuli optický maskovač a na Whitovu žádost zamířili k chrámu v Brakelu.

Vlastní město nebylo poničené tak vážně, jak čekali. Mnoho budov bylo stržených, mnoho oblastí zaplavených, ale značný počet budov postavených na širokém oblouku kopců kolem městského centra nejhorší zkáze způsobené vodou unikl.

Chrám také vyvázl poměrně dobře. Bylo tam několik Korbů. Chodili po areálu a vypadali omámeně a potlučeně. Chodníky pokrývaly spadlé stromy a větve, a oceán bahna. Část střechy odnesl vítr, vnitřek byl zatopený vodou a několik soch se rozbilo. Ale Lykonda dál stála hrdě se zvednutou pochodní. Kolem stál uctivě kroužek Korbů a někdo jí k soklu zasadil malý strom.

Makao si na vršku kopce u Hopgopu ovinula ramena do zvířecí kůže a pokusila se věnovat dětem statečný úsměv. Pasak, její bratranec, se vrátil s náručí plnou kabar. Normálně nebyly kabary považovány za příliš chutné. Ale ryb nebylo dost, aby to vystačilo, a všechno ostatní bylo do značné míry spotřebované. Vypadalo to, že v dalších několika dnech bude kolem dosti hladu.

Ale bylo by od ní nevděčné si stěžovat. Byla živá. Stejně jako většina její rodiny. Několik lidí se pohřešovalo, včetně jednoho z jejích bratranců, ale když pomyslela na povahu katastrofy, která je postihla, uvědomila si, jak obrovské měli štěstí. Pokud by byli doma, když se moře vzedmulo, přežilo by jen málo z nich.

Všichni děkovali bohům. Jako by nebyli stejně odpovědní za bouři, která krajinu zaplavila. Přesto jim Lykonda přišla na pomoc. Osobně bohyni viděla.

Byla to Lykonda, která byla Makao v něčem podobná.

Jistě, byl to optický klam. Ale jak vysvětlit to ostatní?

Někdo za ní přihodil na oheň několik dalších větví.

Zadívala se na oceán, chladný a šedivý. Nikdy předtím o něm nepřemýšlela jako o netvorovi, který po nich může vrhnout obrovské vlny. Kdo by věřil, že se něco takového může stát? Nikdo z nich, ani ti nejstarší, nevěděl, že by se něco podobného přihodilo. Stejně tak nebylo nic v archivech.

Přesto to přesně odpovídalo tomu, co předpověděl ten žoka. Až na to, že se o noc spletl.

Jak to bylo možné? Proč by se jim démonický tvor snažil pomoci? V posledních dnech, když se z oblohy valil déšť, to znovu a znovu vyprávěla, jak ji žoka varoval, že musejí odejít do kopců, že T’Klot je strašlivá bouře. Těch, kteří viděli bohyni v ulicích, bylo tolik, že teď byli ochotní věřit čemukoliv. Na rozdíl od posluchačů, kteří s ní o jejích neuvěřitelných historkách vášnivě diskutovali, teď lidé její vyprávění přijímali, a všechno, dobré i špatné, připisovali nebeským silám.

Pro Makao sahal problém hlouběji. Její pohled na realitu byl otřesen. Svět už nebyl mechanické místo, místo řízené fyzikálními zákony, které se dají pochopit rozumem. Existovali bohové, bouře seslané démony, tvor zvaný Digger Dunn a kdovíco ještě.

Zachvěla, se, přitáhla si zvířecí kůži těsněji kolem ramen a naklonila se blíž k ohni.

Poznámky Averyho Whitlocka

„Nakonec zjistíme, že čestná otevřená komunikace s Korby přinese prospěch oběma druhům. Ale ten den je ještě daleko, protože to bude vyžadovat víc moudrosti, než kolik jí zatím máme. A víc zkušeností, než kolik jich zatím máme. Do té doby se můžeme pyšnit tím, že jsme udělali, co jsme mohli, a že Korbové tam snad ještě budou, až ten vzdálený den přijde.“ 

19. prosince. 

kapitola 51

Woodbridge. Virginie,

středa 24. prosince.

Zpráva z Lookoutu dorazila ve dvě ráno, jako snad pokaždé. Byla to ta nejlepší možná zpráva: tak velký úspěch na povrchu, v jaký mohli rozumně doufat. Korbové utrpěli značné ztráty, ale 80 procent z nich díky Diggerově vynalézavosti odešlo do kopců. Převážná většina z nich přežila. A její lidé z toho vyvázli bez dalších ztrát. Hutch už nešla znovu spát.

Personál přišel do práce s vědomím, že Akademie má nové hrdiny, a celé dopoledne se neslo ve znamení velkých emocí. Komisař svolal tiskovou konferenci, politici měli radost, a jelikož byl Štědrý den, všichni šli domů dřív.

Hutch samozřejmě byla nadšená. Korbové budou žít a úmrtím Jacka Markovera a Davida Collingdalea bylo možné dát smysl.

Odpoledne strávila tím, že chodila s Maureen po marketech a dělala nějaké poslední nákupy. Pak se zdráhavě rozjela domů, neboť věděla, že tam budou média.

Není to zvláštní náhoda, že ta dobrá zpráva dorazila na Štědrý den?

Je pravda, že týmy Akademie porušily protokol?

Ne, odpověděla na obě otázky. A k té druhé dodala: ne tak docela. 

Mačkali se jí na verandě. Několik sousedů se přišlo podívat, co se děje. Odněkud se objevily skleničky. Cinkaly rolničky.

Co jim může říct o Diggeru Dunnovi? Opravdu se namaskoval za boha? Nebylo to…

Digger je dobrý člověk. Docela kreativní, nemyslíte? Zachránil desetitisíce životů.

Veranda byla velká a uzavřená a návštěva se změnila v párty. Všechno nejlepší k svátkům! Šťastnou chanuku! Veselé Vánoce! Na nás a na Bulíky. Na Korby!

„Mimochodem,“ zeptal se zástupce UNN, „už jsme zjistili, co ty mraky jsou? Máme aspoň nějakou představu?“

„Pracujeme na tom,“ odpověděla. Zavrtěli hlavami a obrátili oči v sloup.

Později, když všichni odešli domů, se uvolnila a se sklenkou v ruce se dívala, jak se Tor a Maureen snaží dostat do vzduchu draka. Moc se jim to nedařilo. Tor, který zřejmě neměl ponětí, jak se to dělá, běhal po trávníku, zatímco drak se za ním třepetal v kruzích. Maureen mu s náležitou vážností dělala doprovod, jen aby se mohla začít hihňat pokaždé, když se ta věc zřítila.

Svým způsobem měl Tor v sobě stejnou nevinnost jako to dítě. Patřilo to k jeho kouzlu, jeho pocit, že svět je v podstatě dobré místo, že když člověk tvrdě pracuje a věnuje tomu pozornost, všechno se podaří. Vysvětlil jí, že vyrostl se dvěma ambicemi: stát se profesionálním golfistou a živit se tím, a že bude dělat výtvarné umění. Golf měl rád, protože byl neuspěchaný a člověk ho vždycky jezdil hrát do míst, kde je teplo. Ale ve skutečnosti měla lepší švih než on.

Výtvarné umění však bylo něco úplně jiného. Když mu člověk vrazil do ruky štětec a postavil ho do blízkosti prolétající komety, byl z něj génius. Došla k závěru, že když člověk míří vysoko, není špatné, vyjde-li mu jedna věc ze dvou.

Vlastně měl víc štěstí než většina lidí, a ne proto, že měl talent. To, co ve skutečnosti vlastnil, byla schopnost užívat si života v těch nejzákladnějších úrovních. Zbožňoval, když ho Maureen honila po trávníku, měl rád grotesky, nekonečně mluvil o svých zážitcích z táboření se skupinou místních skautů (kde dělal zástupce vedoucího) a nikdy se nedokázal dost nabažit zmrzliny. Byl jako přerostlé dítě.

Pokud šlo o práci, dělal skromného, tvářil se překvapeně, když byl nominován na Delmarovu cenu nebo na Fitzgibbona. A když o něm jedna stanice natočila pořad, byl nadšený.

Dívala se, jak drak vylétl vysoko. Stmívalo se a kolem se rozsvěcelo vánoční osvětlení. Na trávníku u Harbisonových se zhmotnil virtuální chlév. Včetně klečících pastýřů, velbloudů a zářící hvězdy ve výšce několika metrů.

Projektory se rozběhly po celé čtvrti. Santa se sáněmi právě přistával na střeše u Jerryho Adamse. Kolem domu Proctorových plynula řeka měkce svítících modrobílých hvězd. U Hala Proctora, který tvrdil, že věří v moc zdrženlivosti, nebyla žádná červená, oranžová ani zelená. Na druhém konci ulice se blížili tři velbloudi s mudrci v sedlech.

Bylo toho všeho trochu moc, ale Hutch nikdy nic neříkala, protože věděla, že by se na ni dívali, jako by byla přízemní. Přesto uvažovala, co by si z toho všeho vybrali neviditelní mimozemšťané, kdyby tam někde byli.

„Mimochodem, už jsme zjistili, co ty mraky jsou? Máme aspoň nějakou představu?“ 

Ode dveří ke dveřím chodila skupina koledníků.

Tor nechal drakovi víc provázku a rychle zatáhl, což byla asi chyba. V letu se převrátil a zřítil. Maureen vyprskla smíchy.

Prosila, aby si to mohla taky zkusit, a tak jí Tor provázek přenechal. Vyrazila, aniž přestala pištět smíchy, a draka táhla za sebou.

Tor přišel za Hutch na verandu. „Už zase jsi roztěkaná,“ řekl.

Zasmála se. „Vážně tam venku vypadáš dobře.“

„Jedno z mnoha mých nadání.“ Kolem se přehnala Maureen. Výskala při tom radostí. „Není ti nic?“

„Ne. Jsem v pohodě. Nemohlo by to být lepší.“ Na jejím trávníku metodicky dělal přemety elf. A v okně svítila modrá lucerna. To byly její jediné ústupky šílenství kolem svátečního osvětlení.

„Už je to pryč,“ řekl.

„Pořád máme problém se zásobováním. Budu mít jistější pocit, až se tam dostane Judy. Až začneme Bulíkům nějak pomáhat.“

„Myslíš?“

„Co jiného?“

„Já nevím. Zdáš se mi neklidná.“

„Mrzí mě, že tady není Harold.“

Tor se několikrát zhoupl dopředu a dozadu. „Třeba ve skutečnosti nic nevěděl.“

„O to nejde. Prostě bych ho ráda znovu viděla.“

Co věděl? 

Mluvili o nepodstatných záležitostech. Potom se Tor zeptal, jestli se Charlie Wilson aspoň trochu přiblížil k řešení.

Charlie byl hodný kluk, ale nebyl to ten správný člověk, který na to přijde. Charlie byl analytik. Tady jsou data. Tohle nám říkají. Ale nebyl vybavený k tomu, aby udělal ten intuitivní skok, který by možná dokázal Harold. „Ne! Myslím že Charlie má pocit, že zatím nemáme dost informací. Je jako ty. Nevěří, že Harold ve skutečnosti něco objevil.“ Zavrtěla hlavou. „Možná je to pravda. Možná chtěl říct, že omegy jsou nějaký gigantický vědecký projekt, který se pravděpodobně zvrtnul, ale možná ne, a to bylo všechno. Žádné velké tajemství. To si mimochodem do značné míry myslí Charlie. Ale pokud jde o to jaký vědecký projekt zahájit, tvrdí, že se to nedá zjistit.“

Sobi na domě Adamsových vypadali, jako by poskakovali, bavili se, nemohli se dočkat, až budou na další zastávce.

„Všechno je to showbyznys,“ řekla.

Torovy oči se na okamžik zachmuřily. „Někdy jsi na lidi trochu přísná. Život je showbyznys.“

V živých plotech George Brauschwitze se objevila světla, zelená, bílá a zlatá, a začala se vlnit houstnoucím šerem.

Zelená, bílá a zlatá.

Nespočet barev, působících hypnoticky. Bylo těžké odtrhnout od toho oči. „To by mě zajímalo,“ řekla Hutch.

„Třeba nakonec nějaká souvislost s Georgetownskou galerií existuje.“ Napadla ji určitá možnost. Ale bylo to tak fantastické, že se to zdálo nemožné. Přesto si hned od začátku všimli, že se tewky vyskytují ve skupinách.

Tor ji pozoroval, jak si prohlíží chlév, velbloudy, živé ploty, Santu.

„Celou dobu jsme předpokládali,“ řekla, „že mraky jsou nějakým způsobem spojené s vědou. Nebo že to byl zbraňový systém, který se vymkl kontrole, případně projekt na čištění slumů, který se vymkl kontrole. To byly věci, které jsme dokázali pochopit.“

„Fajn.“

„Prováděli experimenty se světlem? Testovali zbraně?“ Opřela se v křesle. Maureen zakopla a upadla, zvedla se na nohy, zatvářila se nechápavě a dala se do breku. Hutch k ní přispěchala. „Odřela sis koleno,“ řekla holčičce. „Bolí to?“

Maureen ze sebe přes vzlyky nedokázala dostat odpověď.

Hutch ji odvedla do domu, ošetřila zranění, dala jí zmrzlinu a sama si trochu vzala. Chvíli dceři četla o vlku Louiem. Uvažovala přitom o možnosti, která ji napadla, a začala přemýšlet, jestli náhodou nenašla odpověď.

Tor přišel dovnitř a rozdělal oheň. „Tak co jsou?“ zeptal se.

Usmála se na něj. „Showbyznys,“ řekla.

Zasmál se.

„Já to myslím vážně. Ve výtvarném umění jde přece hlavně o perspektivu, ne? Úhel světla. Úhel pohledu. To, co se umělec rozhodne dát do popředí. Nebo do stínu.“

„Je mi líto, Hutch,“ řekl. „Myslím, že nechápu, kam tím míříš.“

„Vzpomeneš si, jak na tewky reagovala Maureen?“

„Líbily se jí. Připadaly jí atraktivní.“

„Jsou hezké,“ řekla.

„Takže?“ Maureen si rovnala panenky, usazovala je na podlahu zády ke křeslu a umisťovala je tak, aby viděly na stromeček.

„Pozorovali jsme je z božského úhlu pohledu.“

„Jak to myslíš?“

„Tím, že jsme eliminovali vzdálenost, jsme se na ně dívali, jak skutečně explodovaly – pokud je to ten správný výraz – abychom se pokusili získat perspektivu toho, co se ve skutečnosti děje. Vyloučili jsme možnost, že by čas a vzdálenost mohly být součástí rovnice.“

Tor naklonil hlavu. „Srozumitelnou angličtinou, prosím.“

„Vzpomeň si na tu uměleckou galerii!“

„Co je s ní?“

„Nepochopila jsem to. Na Harolda nezapůsobila něčím, co viděl uvnitř…“

Torovo čelo rozryly vrásky. „Ale tím, že tam byla.“

„Ano.“

„A co to pro nás znamená?“

Vložila disk do čtečky. Vzápětí se rozsvítil průřez Orionovým ramenem.

„Vždycky jsem si myslel, že to celé je jenom projekt nějakého kosmického megalomaniaka, kterého prostě baví nechávat něco vybuchnout,“ řekl Tor. Namíchal jim dva bílé tygry. „Ale ty si to nemyslíš, že?“

„Ne, nemyslím.“

„Proč?“

„Jako metoda je to příliš neefektivní. Omeg je ve vesmíru spousta. Možná tisíce. A jen hrstka těch, které doopravdy něco zničí.“ Ochutnala drink. Byl teplý a sladký a bylo v něm trochu víc citronu, než předepisoval recept. Přesně tak, jak to měla ráda. „Tore, nepůsobí to jako zlomyslnost.“

„Působí to jako pitomost.“

„Ano.“ Vzala Maureen do náruče a prošla s ní mezi souhvězdími k pohovce. „Přesně to jsem si myslela od samého začátku.“

„Jako Santovy sáně nad domem Adamsových.“

„Dejme tomu. Působí to okázale. Snobsky.“ Zvedla nohy, strčila si je pod bradu a vypnula žárovky na vánočním stromku. Do krbu spadlo poleno. Jiskry vylétly ven a smísily se s hvězdami. Maureen se zeptala, co se děje.

„Pár minut se budeme dívat na simulaci, miláčku.“ Pak řekla UI: „Georgi, přehraj ty série. Zrychleně.“

Mezi hvězdami se rozsvítily a zhasly tewky. Několik tady, pár tam, několik dalších nad oknem. Asi půl tuctu u stromečku. Jeden shluk u knihovny, skupina u závěsů. Některé na této straně, některé na druhé. Dohromady teď měli 117 zaznamenaných jevů označovaných jako tewky.

„Co vlastně hledáme?“

„Měj se mnou chvíli strpení! Georgi, změň úhel pohledu. Vyber místo v jádru Galaxie. Víceméně tam, kde budou mít mraky původ.“

Hvězdy se přesunuly. Známá souhvězdí zmizela.

„Pusť to znovu, Georgi.“

Seděli a dívali se. Světélka se rozsvěcela a hasla. Některá tady, některá tam, několik u hodin.

„Je v tom pravidelnost,“ prohlásila.

„Já ji nevidím.“ Tor ji vzal za ruku. „Jaká pravidelnost?“

„Nevím. Na jednom místě se jí kousek objeví, ale pak se to všude jinde rozsype. Georgi, přenes nás na okraj. Podívejme se dejme tomu od Capelly.“

Hvězdy se znovu přemístily. „Pustit?“ zeptal se George.

„Ano. Prosím.“

Po místnosti znovu začala blikat světélka. Musela se otáčet, aby to všechno viděla. Tor to vzdal, slezl z pohovky a klekl si. Mohl tak projekci sledovat pohodlněji.

„Jaké tady máme časové rozpětí?“ zeptal se.

„Od začátku do konce asi dvacet tisíc let,“ řekla.

„Jak dlouho myslíš, že to probíhá?“

„Netuším,“ odpověděla. „Asi to můžou být miliony let.“ A Georgovi řekla: „Zkus to ještě jednou, Georgi. Od Plejád.“

A: „Od Antaresu.“

A: „Od Arkturu.“

Maureen slezla z pohovky a zamířila do kuchyně.

Tor se znovu posadil na své místo, ale už se nesnažil dívat do protějších koutů místnosti. „Vzdáváš to?“

„Už jsem unavený z toho, jak se kroutím, abych všechno viděl. Lepší by bylo, kdybychom si šli sednout ke dveřím.“

„Georgi?“ řekla. „Rozeznáš v tom nějakou pravidelnost?“

„Prosím, upřesni parametry.“ 

„To nic.“ Zaslechla otevření ledničky.

Tor začal vstávat, ale Hutch ho stáhla zpátky na pohovku. „Seď!“ řekla. „Já to udělám.“

Přinesla občerstvení pro všechny, Maureen a sobě čokoládový dort a Torovi zmrzlinu. Když dcerka dojedla, dala ji spát. Později k nim přišla návštěva, Torův bratr s manželkou, kteří bydleli v Alexandrii, a MacAllister, který přinesl kupu dárků. Ukázalo se několik dalších novinářů a Michael Asquith jí zavolal, že je na pátek pozvaná na večeři do Bílého domu.

„Jsi na vrcholku světa,“ řekl jí Tor. „Užij si to.“

A ona si to užívala. Byl to příjemný pocit být slavná. Chápala, že sbírá zásluhy za to, co udělali jiní, ale to bylo v pořádku. Chtěla si dát záležet a veřejně to připomenout, až se naskytne příležitost.

Nakonec, někdy kolem druhé hodiny v noci, se to zklidnilo a oni zjistili, že jsou sami. Přinesli ze skříně dárky pro Maureen, položili je pod stromeček a šli spát. Ale Hutch musela na tewky myslet i pak, když vycházela po schodech. Někde jí něco unikalo.

Tor zamířil do sprchy. Hutch si vyčistila zuby a rozhodla se, že sama s mytím počká do rána. Napadlo ji, že by bylo hezké to náležitě oslavit, a převlékla se do čisté noční košile. Ale jakmile vklouzla do postele, oči se jí zavřely a hlava jí klesla do polštářů.

Tewky vybuchovaly v různých sériích. Byla v tom jistá pravidelnost. Několik tady, několik tam. Proč?

Vstala, znovu vyšla z ložnice a zadívala se dolů do obývacího pokoje. V měkkém svitu nočního osvětlení vystupovaly jeho obrysy jen tak tak.

„Co se stalo?“ zeptal se Tor, který se znenadání objevil vedle ní.

„Co jsi říkal?“ zeptala se.

„Ptal jsem se, co se stalo.“ Zahaloval si ramena do županu.

„Ne. Předtím.“

Pokrčil rameny. „Nemám ponětí.“

„Řekl jsi, když jsi na vršku světa, tak si to užij. Nebo něco takového. A předtím jsi řekl, že jsme si raději měli sednout ke dveřím. Přesně to chci udělat.“

Zkusil ji chytit za rameno. „Priscillo, miláčku, o čem to teď mluvíme?“

„O úhlu pohledu,“ řekla. „Hledali jsme systém, a přitom jsme seděli v něm. Georgi?“

„Ano, Hutch?“ 

„Georgi, chci ten program pustit ještě jednou.“

„Z jaké perspektivy?“

„Zkus to z místa nad Orionovým ramenem. Řekněme nějakých dvacet tisíc světelných let.“

Tewky explodovaly v úžasném rytmu, raz-dva-tři, nádherné erupce několik sekund od sebe, potom šest modrých světel, jež vzplála po sobě nedaleko obrázku Maureen, a pak řada zelených záblesků, které se zažehly dokonale synchronizovaně v klikatém vzoru, nahoře a dole, těsně nad opěradlem křesla. A čtyři další, krvavě červené upíří oči, kousek od okna.

Tak to šlo dál a dál. Některé pasáže samozřejmě chyběly. Hodně toho chybělo, pokud byl správný její předpoklad, že se všechny mraky časem stanou součástí téže neuvěřitelné světelné show. Maximální umělecké dílo. To, na co se dívali, nebylo víc než několik fragmentů, tu a tam nějaký akord. Ale i tak to bylo velkolepé.

„Proboha!“ řekl Tor.

„Tak by to vypadalo, kdybys seděl šestnáct světelných let nad Mléčnou dráhou a měl jiné vnímání času. A měl bys rád ohňostroje.“

„Ale kdo…“

„Já nevím. Třeba jsou už dávno mrtví. Třeba ne. Ale ať je to kdokoli, mám podezření, že moc inteligentní nebude.“

„Určitě ano,“ namítl. „Podívej se na technickou stránku té věci.“

Hleděla dolů na majestátnost Mléčné dráhy, dívala se, jak se Tewksburyho objekty rozhořívají v jakési světelné choreografii, a říkala si, že je to jedna z nejkrásnějších a nejvelkolepějších věcí, jaké kdy viděla.

„No,“ řekla nakonec. „Moc inteligentní nebudou. Nebo je jim to fuk. Vyber si.“

KNIHOVNÍ ZÁZNAM

„Nadále plýtváme prostředky na mezihvězdné lety.

Nikdo si přitom nepoloží otázku, proč bychom to měli dělat. Jaký potenciální přínos může lidstvo získat ze skutečnosti, že je schopné navštívit Alfu Serengetti nebo nějaké podobné místo. Říkají nám, že poznání je přínos samo o sobě. A že se najdou i praktické výhody. Že domácí UI fungují lépe, protože dokážeme cestovat rychleji než světlo, že víme víc o výživě, že bychom nevyvinuli umělou gravitaci, že máme pohodlnější boty a že lépe chápeme vlastní psychologii, to všechno proto, že někteří z nás odcestovali na tato neskutečně vzdálená místa.

Ale kterou z výše zmíněných výhod by nemohl zajistit přímý výzkum? A kdo by vůbec potřeboval umělou gravitaci, pokud bychom měli dost rozumu a zůstali doma?

Novou Zemi jsme ještě nenašli. A dalo by se rozumně namítnout, že ji ani nepotřebujeme.

Možná je na čase říci stop a celý program znovu zvážit. Než nás ti nejrůznější blázni, kteří si chtějí na náklady daňových poplatníků zaletět k Epsilon Eridani, všechny zruinují.“

– Paris Review,

27. prosince. 

kapitola 52

Brakel,

dvacet čtyři dny po T’Klotu.

Knihovna byla konečně připravená přijmout svitky, které Parsy zachránil tu noc, kdy přišla bouře.

Stěny byly zrenovované; podlaha byla vyměněná. Dovnitř přinesli nové židle a stoly, znovu postavili knihovnický pult. Díky jedné z mnoha skupin na podporu knihovny namontovali nové okenice. Obyvatelé přispěli lampami, pery a pergameny. Několik těch, kteří té strašlivé noci zahynuli, zanechalo závěť, podle níž byla dědicem knihovna. Parsy nařídil, aby ke vchodu postavili sochu Lykondy.

Tupelo a Jakkim přinesli svitky, které byly pečlivě uložené ve vile. Další den se mělo konat slavnostní znovuotevření a Parsy byl odhodlaný, že knihovna bude vypadat dobře. Byly vyvěšeny dvě nové mapy jako náhrada za ty zničené. Svitky se vrátí do vnitřní komory, kde budou opět k dispozici, a Společnost písařů přispěje dvěma novými sadami, dějinami racionálního myšlení v současném století od Pelimona a sbírkou esejů od Rikat Domo. Aby byla akce ještě památnější…

Co to bylo? 

Jakkim to zahlédl také. Na stole u stanoviště hlavního knihovníka ležel tubus. „Odkud se to vzalo?“ zeptal se Jakkim. „Včera to tam nebylo.“

Tupelo se zamračil. Parsy mu pokynul, aby to otevřel.

Uvnitř byl svitek.

„Zřejmě další dar,“ řekl Jakkim.

Tupelo smotaný pergamen vytáhl. Parsy, který znal práci všech mistrů písařů, ten rukopis neznal. „Třeba to tady nechal někdo z dělníků,“ řekl Tupelo. Podal to Parsymu.

„To je velice zvláštní,“ poznamenal Parsy.

„Je to hra,“ řekl Jakkim. „Ale autora neznám.“

Neznal ho ani Parsy. Tady byly osoby a tam místo dění. V paláci v Thébách. Dlouho si stránku prohlížel a četl řádky. Taková forma hry byla neznámá. „Kde jsou Théby?“ zeptal se.

Tupelo neměl ponětí.

„Určitě je to smyšlené,“ prohlásil Jakkim. „Žádné takové místo neexistuje.“ Podíval se Parsymu přes rameno. „Co s tím uděláme? Přidáme to do sbírek?“

„Zeptám se. Zkusím zjistit, jestli to někdo nezná.“ Odložil svitek. Už ten nezvyklý název: Antigona! 

„Antigona? To je zvláštní slovo.“

„Je to jméno jedné z postav.“

„Zní vymyšleně.“

„To ano.“ Tupelo se rozhlédl. „Máme spoustu práce. Na tohle se můžeme podívat později.“

„Makao, jmenuji se Tasker. Jsem v Kulnaru na návštěvě. Předtím jsem tě nikdy neslyšel mluvit, ale pravidelní návštěvníci mi řekli, že ráda přeháníš.“

„Tentokrát ne.“

„Jistě. Ale opravdu chceš, abychom uvěřili, že jsi viděla žoku?“

„Věř, čemu chceš, Taskere. A ne, nejsem si jistá, že to byl žoka. Vypadal tak.“

„Jakou na sebe vzal podobu? Byl z masa a kostí? Byla to duchovní bytost? Nějaký přízrak?“

„Byl dosti hmotný.“ Pokynula někomu vzadu. „Pakko? Chtěl ses na něco zeptat?“

„Ano. Byl jsem tu mnohokrát. Jak víš.“

„Vím.“

„Často jsem tě slyšel.“

„Jak všichni víme.“ To vyvolalo v obecenstvu smích. Z Pakky se v průběhu let stal přátelský oponent, jehož okamžitě poznal každý, kdo na akci s Makao přišel.

„Ano. Ať už k tomu došlo jakkoli, můžeme se domnívat, že teď jsi ochotná připustit, že svět existuje pod vládou bohů?“

„To jsem nikdy nepopírala.“

„Vždycky jsi tvrdila, že všechno je přístupné rozumu.“

„Ano.“ Zaváhala. „To jsem asi říkala, že?“

„Chceš svůj postoj změnit?“

Ve světle nedávných událostí neměla jinou možnost. „Asi ho budu muset znovu zvážit.“

„Je dobře, že to říkáš.“

Usmála se. „Nepředpojatá mysl je základ, Pakko.“ Ve skutečnosti to byl počátek moudrosti. Nepřijímej nic na základě víry. Ověřuj si fakta a vyvozuj logické závěry. Zjistila, že si prsty hraje s přívěskem, který jí dal ten žoka. „Vypadá to, že svět je složitější, než jsme si mysleli.“

Obecenstvo, nebo jeho většina, souhlasně přikývlo.

Tasker znovu vstal. „Pověz nám, proč si myslíš, že ten Digger Dunn – tak se jmenoval, ne?“

„Ano.“

„Zvláštní jméno, nemyslíš?“

„Kdo jsem, abych kritizovala jména takových bytostí?“

„Ano. Jistě. Ale říkáš, že navzdory jeho vzhledu pochybuješ, že to byl žoka. Mohla bys nám říct proč?“

Rozhlédla se po sále. Naštěstí byl relativně vysoko, takže přečkal téměř bez újmy potopu, jež zničila tak velkou část Kulnaru. „Ano,“ řekla. „Řeknu vám proč. Protože Digger Dunn mě před tím mrakem varoval. Chtěl, abych varovala všechny. Abych to rozhlásila, abych zajistila, že se město vyprázdní.“

„Ale řekla jsi, že lhal v datu.“

„Spíš si myslím, že se v datu jednoduše zmýlil. Na tom sotva záleží. Důležité je, že se snažil pomoci. A já…“ Zachvěla se. Hlas se jí rozechvěl a do očí jí vhrkly slzy. „Já jsem odmítla uvěřit.“

V sále se rozhostilo téměř naprosté ticho.

„Já jsem na rozdíl od něj pomoci nedokázala.“

Když byl konec a její posluchači se rozešli, zůstala, dokud s ní v místnosti nezbyli jenom zřízenci, kteří zhasínali lampy, kontrolovali krbové zástěny, sbírali odpadky, které tam zůstaly. A pak odešli i oni.

Celá záležitost byla natolik fantastická, že by ji raději připsala přemíře vína, kdyby mohla. Ale ta zkáza byla opravdová. A Lykondu viděly tisíce.

Sundala si náhrdelník přes hlavu a zadívala se na něj.

Neuvěřitelné řemeslné zpracování. Tenký stříbrný řetízek, nepodobný ničemu, co kdy viděla. A zvláštní, kulatý šperk, který se v záři ohně třpytil. Nedokázala se zbavit pocitu, že je nějakým způsobem živý, že ji pozoruje.

I kdyby šla na úřady, stejně by její historce neuvěřili. A kdyby uvěřili, nejednali by podle toho. Nikdo nepřistupuje na přání žoky. Leda by to byl velký blázen.

Nebo možná jenom v případě, že se ten žoka jmenuje Digger Dunn. 

Povzdechla si a vyšla ze sálu do chodby, kterou se dostala k hlavnímu vchodu. Hvězdy zářily velice jasně a od moře vanul ostrý studený vítr. Zima se rázně hlásila o slovo.

Pakka, Tasker a několik dalších na ni čekali několik kroků daleko. Bylo zvykem pozvat po sloši přednášejícího odjinud na nějaké pití a zábavu. Makao ale ve dveřích zaváhala. Něco se jí otřelo o ruku, závan větru, proud vzduchu.

„Čalla, Makao!“ 

Ten pozdrav se ozval zblízka, ze vzdálenosti jednoho nebo dvou kroků. Nikoho však neviděla.

„Jsem rád, že jsi z toho vyvázla dobře.“

Poznala ten hlas a zkusila promluvit, ale jazyk v ústech se jí přilepil na patro.

„Přednáška mě bavila,“ řekl.

„Digger Dunne, kde jsi?“

„Jsem hned tady.“

Natáhla ruku a dotkla se paže. Byl to zvláštní pocit, něco pevného a přitom ne tak pevného, jako strčit ruku do tekoucí vody. Ale ruka jí zůstala suchá. „Proč jsi přišel?“

„Abych se rozloučil,“ řekl. „A poděkoval ti.“

„Poděkoval mi? Proč bys mi měl děkovat? Nerada to říkám, ale nevěřila jsem ti, když jsi mi říkal o T’Klotu.“

„Snažila ses. Víc jsem nemohl žádat. Je těžké bojovat s celoživotními reflexy.“ Vypadalo to, jako by hledal správné slovo. „S celoživotními návyky myšlení.“ A tady použil slovo, jemuž nerozuměla. Znělo jako programování.

„Digger Dunne, nepřesvědčila bych tě, abys se mnou udělal sloš?“

Zasmál se. Ten zvuk byl dost hlasitý, aby přilákal pozornost Bulíků, kteří na ni čekali.

„Já to myslím vážně,“ řekla. „Byli bychom skvělí.“

„Myslím, že bychom vyvolali paniku.“

Měl samozřejmě pravdu.

„Měl bych jít,“ řekl.

„Počkej!“ Sundala si náhrdelník a podala mu ho. Bylo to obtížné, protože si nebyla jistá, kde přesně stojí. „Tohle je tvoje.“

„Patří to vlastně někomu, kdo je ti hodně podobný,“ řekl. „A já si myslím, že by byla ráda, kdyby sis to nechala.“ Na tvář se jí přitiskly rty. „Sbohem, Mak!“ řekl.

Natáhla ruku, ale byl pryč. „Děkuji ti, Digger Dunne,“ řekla. „Nezapomeň na mě.“ 

epilog

Jedním z aspektů života na Korbikkanu, který xenology obzvlášť fascinoval a mátl, byla evidentní absence válek v dějinách, o nichž nyní víme, že sahají deset tisíc let do minulosti. Ještě nezvyklejší byla pro lidské oči skutečnost, že Korbové nejeví sklony expandovat ze své maličké šíje. Je pravda, že ze severu bylo území ohraničeno džunglí a pouští a z jihu nemilosrdným pohořím. Ale toto byl inteligentní druh, který nikdy nepronikl nad rovník, který nejevil zájem rozšířit se na souostroví východně a západně od jejich domoviny.

Je historickou kuriozitou, že velkou průzkumnou výpravu vyslali právě v okamžiku, kdy dorazili lidé. Ale to byla jen náhoda. O podobné plavby se pokusili i při jiných příležitostech. Několik se jich vrátilo ze směru, kterým vypluli. Pokud víme, planetu neobeplula nikdy žádná. A po žádné nenásledoval významný pokus o kolonizaci.

Stejně záhadný byl nevázaný přístup Korbů k sexu. Byla to společnost, jejíž normy šokovaly většinu lidských pozorovatelů, kteří sami vzešli ze společnosti, jež považuje sex za soukromou záležitost a přinejmenším oficiálně se hlásí k monogamii.

Obtížně se vysvětlovala také absence techniky. Korbové považovali za vrchol toho, co může zkrátit vzdálenost, vozy a kočáry. Přesto byli o tisíce let starší než Sumeřané.

Nyní se zdá, že všechny tyto anomálie, absence organizovaného válečnictví, neexpandování, nevázaný sex a absence techniky, vycházejí z jediného faktoru: korbské ženy si dokáží uzavřít vejcovody. Nemají žádné nechtěné děti a žádná překvapení.

Jelikož podmínky k životu jsou na šíji poměrně příjemné – ovoce, zelenina, lovná zvěř a ryby se dají získat docela snadno – nikdy nevznikl tlak na vytváření velkých rodin. Zdá se, že počet obyvatel na šíji zůstal po tisíce let relativně stabilní. Díky této skutečnosti neměla mezikmenová konkurence smysl. Také ovšem zabránila technickému vývoji. Civilizace bez populačních tlaků nedosahují pokroku.

Podle nejlepších odhadů zahynulo při setkání s omegou necelých 20 procent celkové populace Intiga. Po prozkoumání odvrácené strany Korbikkanu, kde omega vybila svou zuřivost, došli analytici k závěru, že pokud by zasáhla Intigo přímo, zkáza na majetku a ztráty na životech by byly téměř totální.

Jídlo, přikrývky a deky odeslané Akademií dorazily v klíčový okamžik. V noci byly dopraveny na odlehlá místa, odkud je distribuovala Judy Sternbergová a její lingvisté. Příjemcům bylo řečeno, že zásoby jsou darem od Společnosti na pomoc Korbikkanu, což byla vlastně pravda, a zdálo se, že zvědavost místních obyvatel to uspokojilo. Jako výraz uznání za její práci byla podoba Sternbergové uchována v Museu Humana v Berlíně a příští rok bude v Pentagon Parku otevřeno prostranství Široni Kulp.

Skutečným koordinátorem za většinou příspěvků byla samozřejmě doktorka Alva Emersonová, která se neúspěšně pokusila vyhnout se uznání tím, že udělila medaili Priscille Hutchinsové. Hutchinsová ji přijala, ale možná pro ni znamenalo víc, když si ji doktorka Alva vzala stranou a přiznala se, že bez ohledu na to, jaký byl první dojem, který si o ní udělala, dospěla k závěru, že Hutchinsová je „nakonec docela slušná lidská bytost“.

Tor nakreslil oficiální diplom, na němž je ten výrok citován. Diplom sice zůstává v její ložnici, ale nevlastní žádný dokument, na který by byla pyšnější.

Výprava kolem světa, uvězněná na východním kontinentu, potřebovala na postavení nových lodí téměř rok. Úkol však dokončila a v okamžiku, kdy vzniká tento text, je už na zpáteční cestě k Intigu.

Marge, Diggerovi, Kellii a Julii Carsonové se dostalo oficiálního uznání za jejich činy nejenom od Akademie, ale od médií obecně. Jacka Markovera vyznamenala francouzská vláda posmrtně řádem Čestné legie a David Collingdale obdržel prezidentskou Medaili svobody.

V den výročí útoku omegy se v areálu Akademie v Arlingtonu konal vzpomínkový obřad k uctění Collingdalea a Markovera. Na akci byli přizváni Markoverův bratr James a Collingdaleova snoubenka Mary, kteří pomohli se zasvěcením nového korbikkanského křídla jejich památce.

Po Markoverově a Collingdaleově obřadu se Digger zeptal Hutch, jestli je Akademie teď připravená začít se vážně věnovat výzkumu omeg, aby, jak to vyjádřil, „se to, co jsme absolvovali u Lookoutu, už nikdy nestalo.“

„Myslím, že jsme se poučili, Diggere,“ řekla. „Rozhodně v to doufám.“

Názor Hutch, že tewkové jevy jsou ve skutečnosti pokusem o vytvoření jakési kosmické symfonie, nebyly všeobecně přijaty, i když je obtížné najít nějaké jiné vysvětlení pro vizuální výsledky, když člověk náhodou sedí na správném místě nad Orionovým ramenem.

Bez ohledu na oficiální pohled je však umělý ježek na cestě k místnímu oblaku, a v době, kdy bude tento text publikován, už jej doufejme zažehne a zbaví nás té věci. Hutchinsová prosazuje, aby se ježci vyráběli ve velkém, a chtěla by je nasadit všude tam, kde je možné přivést omegy k výbuchu. Zbavit se jich. A v nedávném rozhovoru pro UNN dodala: „Překazit zábavu těm idiotům, kteří je vyslali. Připomenout, že tady jsou ženy a děti.“ Někteří dokonce namítají, že v situaci, kdy známe, kde omegoví inženýři žijí, bychom jim měli poslat důraznější stanovisko.

Poznámky Averyho Whitlocka

„Ale stejně by mě zajímalo, co bychom dělali, kdyby to byli barbaři. Nebo kdyby vypadali jako hmyz.“ 