Richelle Mead

Pokrevní pouta 1.

1. kapitola

NEMOHLA JSEM DÝCHAT.

Někdo mi tiskl ruku na pusu a druhou mi třásl ramenem.

Probudilo mě to z tvrdého spánku. V tom okamžiku mi proletělo

hlavou tisíc zběsilých myšlenek. Je to tady. Moje nejhorší noční

můra se stala skutečností.

Jsou tady! Přišli si pro mě!

Zamrkala jsem a zděšeně se rozhlédla po setmělé místnosti.

Uviděla jsem obličej svého otce. Pustil mě, ustoupil a měřil si

mě chladným pohledem. Se stále divoce bušícím srdcem jsem se

v posteli posadila.

„Tati?”

„Sydney. Nemohl jsem tě probudit.”

Přirozeně to byla jeho jediná omluva za to, že mě vyděsil

k smrti.

„Musíš se jít obléknout a upravit,” pokračoval. „Rychle a v tichosti. Sejdeme se dole v pracovně.”

Vykulila jsem oči a zaváhala, než jsem odpověděla. Tady existovala jen jediná přijatelná odpověď. „Ano, pane. Samozřejmě.”

„Půjdu vzbudit tvou sestru.” Otočil se ke dveřím a já jsem

vyskočila z postele.

„Zoe?” vykřikla jsem. „Co od ní potřebuješ?”

„Pššt,” uklidňoval mě. „Pospěš si a obleč se. A pamatuj, že to

máš udělat potichu. Ať nevzbudíš m atku.”

Bez dalšího slova za sebou zavřel dveře a nechal mě tam překvapenou. Znovu se mě začala zmocňovat panika. Na co potřebuje Zoe? Vyburcování takhle uprostřed noci mohlo znamenat jen nějakou naléhavou záležitost alchymistů. S tím ona nemá nic 5

společného. Technicky vzato, ani já už bych s tím neměla mít

nic společného, protože za svoje špatné chování v létě jsem si

vysloužila suspendování na dobu neurčitou. Co když se to týká

právě toho? Co když mě nakonec zavřou do nápravného centra

a moje místo zaujme Zoe?

V

tu chvíli se se mnou zatočil celý svět. Musela jsem se chytit

postele, abych neupadla. Nápravná centra. Ta jsou noční můrou

pro mladé alchymisty, jako jsem já. Jsou to tajemná místa, kde se

ti, kdo se dostali moc blízko k vampýrům, učí od nich odtrhnout

a poučit se z chyb, které udělali. Co přesně se tam děje, je tajemstvím, které nikdo netouží rozluštit. Byla jsem si jistá, že „náprava” je jen zaobalenější výraz pro „vymývání m ozků”. Viděla jsem jen jednoho člověka, který se odtamtud vrátil, a vypadal, že mu po tom zbyla sotva půlka osobnosti. Působil jako zombík.

Nechtěla jsem ani uvažovat nad tím, co s ním museli provádět,

aby ho takhle zpracovali.

Vzpomněla jsem si, že otec naléhal, abych si pospíšila, a tak

jsem se pokusila odsunout svůj strach stranou. Vybavila jsem si

i jeho druhé upozornění, a tak jsem se pohybovala tiše. Moje

matka má lehké spaní. Normálně by bylo jedno, kdyby nás přistihla, jak spěcháme na nějakou akci alchymistů, jenže poslední dobou nechovala k zaměstnavatelům svého manžela a dcery zrovna přátelské city. Od té doby, co mě minulý měsíc alchymisté vyložili na prahu rodičovského domu, byla tahle domácnost vřelá asi jako vězeňský lágr. Rodiče se hrozně hádali a já i moje sestra Zoe jsm e radši našlapovaly po špičkách.

Zoe.

Na co otec potřebuje Zoe?

Ta otázka mě zaměstnávala celou dobu, co jsem se oblékala.

Věděla jsem, co to znamená „upravit se”. Natáhnout si džíny

a tričko nepřicházelo v úvahu. Namísto toho jsem si oblékla šedé

kalhoty a slušnou bílou košili na knoflíky. Přes ni jsem si přehodila šedý dlouhý svetr, který jsem si pečlivě přepásala černým páskem. Jedinou ozdobou, kterou jsem si dopřála, byl zlatý kří žek, který jsem nosila na krku pořád.

S vlasy jsem měla o něco větší problém. I po dvou hodinách

spánku mi trčely do všech světových stran. Uhladila jsem si je,

6

jak to jen šlo, a nalakovala jsem si je. Doufala jsem, že ať už mě

čeká cokoli, účes mi vydrží. Na líčení jsem neměla čas, a tak jsem

si jen lehce přepudrovala obličej.

Celý ten proces mi zabral asi šest minut, což pro mě byl možná nový rekord. Tiše a opatrně jsem seběhla ze schodů, abych nevzbudila matku. V obýváku byla tma, ale z pootevřených dveří otcovy pracovny se linulo světlo. Považovala jsem to za pozvání, a tak jsem dveře otevřela a vešla dovnitř. Tlumená konverzace

rázem ustala. Otec mě přejel pohledem od hlavy k patě a ocenil

můj zevnějšek, jak nejlépe dokázal prostě se jen zdržel kritiky.

„Sydney,” ozval se zprudka. „Myslím, že Donnu Stantonovou znáš.”

Hrozivá alchymistka stála u okna se založenýma rukama

a vypadala stejně štíhle a houževnatě, jak jsem si ji pamatovala.

Se Stantonovou jsem v poslední době strávila hodně času, ale

těžko bych mohla říct, že jsme kamarádky. Zejména když určité

moje akce vedly k tomu, že jsm e obě skončily v jakém si „vampýřím domácím vězení”. Ale pokud vůči mně chovala nějaké

nepřátelství, nedávala to najevo. Zdvořile mi kývla na pozdrav

a tvářila se profesionálně.

V

místnosti byli ještě tři další alchymisté, samí muži. Otec

mi je představil jako Barnese, Michaelsona a Horowitze. Barnes

a Michaelson byli zhruba stejně staří jako můj otec a Stantonová.

Horowitz byl mladší, asi tak kolem pětadvaceti. Zrovna si rozkládal nástroje na tetování. Všichni byli oblečení podobně jako já, v obyčejném decentním oděvu neurčitých barev. Naší zásadou vždycky bylo vypadat dobře, ale nepřilákat na sebe pozornost.

Alchymisté si hrají na Muže v černém už po staletí, dávno předtím, než lidé začali vůbec snít o životě v jiných světech. Když na obličej alchymisty dopadne ve správném úhlu světlo, ukáže se tetování lilie, stejné jako mám já.

Moje nervozita ještě vzrostla. Chystá se tu na mě snad nějaký

výslech? Chtějí se přesvědčit, jestli moje rozhodnutí pomáhat odpadlé poloviční vampýrce znamená, že se změnila moje loajalita?

Překřížila jsem si paže přes hrudník a přinutila se k neutrálnímu

výrazu. Doufala jsem, že to působí chladně a sebejistě. Jestli mám

pořád ještě šanci se obhájit, chci to udělat důstojně.

7

Než kdokoli stačil promluvit, vešla do pracovny Zoe. Zavřela za sebou dveře a zděšeně se vykulenýma očima rozhlížela kolem. Otcova pracovna byla veliká byla to vlastně přístavba k celému domu a snadno se tam vešlo hodně lidí. Ale jak jsem

tak sledovala svou sestru, bylo mi jasné, že si připadá jako v pasti. Setkala jsem se s jejím pohledem a pokusila se k ní beze slov vyslat vzkaz, že s ní soucítím. Muselo to zabrat, protože rychle došla ke mně a tvářila se už o něco méně vyděšeně.

„Zoe,” oslovil ji otec. Nechal její jm éno vznášet se ve vzduchu

a oběma nám dával najevo, že je těžce zklamán. Okamžitě mi

bylo jasné proč. Měla na sobě džíny a starou teplákovku. Hnědé

vlasy měla spletené do dvou copů, které se jí příliš nepovedly.

Podle měřítek kohokoli jiného by byla považována za „upravenou”, ovšem ne podle těch jeho. Krčila se vedle mě a já se snažila stát rovně a působit ochranitelsky. Poté, co se otec ujistil, že jsme zaznamenaly jeho nesouhlas, představil Zoe ostatním. Stantonová na ni kývla stejně zdvořile jako před chvílí na mě, načež se

obrátila na otce.

„Jarede, nechápu, kterou z nich chceš použít,” prohlásila

Stantonová.

„To je právě ten problém,” odvětil otec. „Požadována byla

Zoe…, ale já si nejsem jistý, že je na to připravená. Vlastně vím,

že není. Absolvovala jen nejzákladnější výcvik. Jenže ve světle

Sydneyiných nedávných zkušeností.”

Okamžitě jsem si začala skládat jednotlivé dílky dohromady.

Především a to bylo nejdůležitější to vypadalo, že se mě nechystají poslat do nápravného centra. Aspoň ne hned. Tohle se týkalo něčeho jiného. Potvrdily se moje předchozí domněnky.

Chystala se tu nějaká mise nebo úkol a někdo do ní chtěl zapojit

Zoe, protože ta, na rozdíl od jiných členů rodiny, za sebou neměla minulost spojenou se zradou alchymistů. Otec měl pravdu, když řekl, že dostala pouze základní výcvik. Naše práce je dědičná a já byla vybrána už před lety jakožto další alchymistka v rodině Sageových. Mou starší sestru Carly to minulo a teď studovala na univerzitě a byla už příliš stará. Otec tedy učil Zoe, která měla být v záloze pro případ, že by se něco stalo. Třeba kdyby mě přejelo auto nebo mě zabili vampýři.

8

Vykročila jsem vpřed a nevěděla, co bych měla říct. Jedinou

věcí jsem si byla jistá, a sice, že nemůžu nechat zatáhnout Zoe do

plánů alchymistů. O její bezpečí jsem se bála víc než toho, že mě

pošlou do nápravného centra a toho jsem se děsila opravdu

hodně. „O tom, co jsem udělala, jsem mluvila s výborem ,” řekla

jsem . „Měla jsem z toho dojem, že pochopili, proč jsem udělala

to, co jsem udělala. Jsem plně kvalifikována posloužit, jakkoli

budete potřebovat mnohem lépe než moje sestra. Mám zku šenosti ze skutečného světa. Znám tuhle práci zevnitř i zvněj šku.”

„Až příliš mnoho zkušeností ze skutečného světa, pokud mi

paměť dobře slouží,” rýpla si suše Stantonová.

„Rád bych si poslechl o těch ,důvodech’ znovu,” řekl Barnes

a prsty naznačil ve vzduchu uvozovky. „Nenaplňuje mě nadšením představa, že bychom tam vyslali jen napůl vytrénovanou dívku. Ale také mi připadá těžké uvěřit, že někdo, kdo pomáhal zločinné vampýrce, je ,plně kvalifikován posloužit’.” Další uvozovky ve vzduchu.

Mile jsem se usmála a maskovala tím vztek. Kdybych projevila své skutečné emoce, nijak by mi to nepomohlo. „Chápu, pane.

Ale nakonec se prokázalo, že Rose Hathawayová byla nevinná

a zločin, ze kterého byla obviněna, nikdy nespáchala. Takže jsem

vlastně nepomáhala zločinci. Moje činy nakonec pomohly odhalit skutečnou vražedkyni.”

„Ať to bylo jakkoli, v té době jsm e ještě nevěděli a nevěděla

jste to ani vy , že je nevinná,” prohlásil.

„Já vím ,” souhlasila jsem. „Ale věřila jsem , že je.”

Barnes si odfrkl. „A to je ten problém. Měla jste věřit tomu, co

vám řekli alchymisté, a ne utéct na základě svých překombinovaných teorií. Přinejmenším jste měla předat důkazy, které jste posbírala, svým nadřízeným.”

Důkazy? Jak bych jim mohla vysvětlit, že to nebyly žádné důkazy, co mě přesvědčilo pomáhat Rose? Prostě jsem cítila, že mi říká pravdu. Ale věděla jsem, že tohle by nikdy nepochopili. My všichni jsm e byli vycvičeni, abychom si o bytostech jejího druhu

mysleli jen to nejhorší. Nepomohlo by mi, kdybych jim řekla, že

9

jsem jí na očích viděla pravdu a upřímnost. A povědět jim , že

mě vydíral jiný vampýr, abych jí pomáhala, to by bylo ještě horší

vysvětlení. Existoval jen jediný argument, který alchymisté byli

s to přijmout.

„ J á . nikomu jsem o tom neřekla, protože jsem za to chtěla

získat veškeré zásluhy. Doufala jsem, že když to rozkryju, dostane se mi povýšení a lepšího přidělení.”

Musela jsem se hodně ovládat, abych tu lež vyslovila s vážným výrazem ve tváři. Takové přiznání mi připadalo ponižující.

Jako by mě ambice mohly dohnat k tak extrémnímu chování!

Styděla jsem se, že se chovám úlisně a povrchně. Ale jak jsem

předpokládala, tohle bylo něco, co ostatní alchymisté dokázali

pochopit.

Michaelson si odfrkl. „Bláhové, ale ne tak docela nečekané od

někoho jejího věku.”

Ostatní muži si vyměnili blahosklonné pohledy, dokonce

i můj otec. Jen Stantonová se dál tvářila pochybovačně, ale ta

byla svědkem mnohem více událostí než oni.

Otec se podíval po ostatních a čekal na nějaké další poznámky. Když už nikdo nic neříkal, pokrčil rameny. „Pokud tedy nikdo nemá námitek, byl bych raději, kdybychom použili Sydney.

I když jsem tak docela nepochopil, na co ji vlastně potřebujete.”

Z jeho hlasu zazníval trochu vyčítavý tón, že ho dosud nikdo

nezasvětil. Jared Sage nebyl rád ze hry.

„Nemám problém s použitím starší dívky,” řekl Barnes. „Ale

nechte tady i tu mladší, dokud nedorazí další. Pro případ, že by

měli nějaké námitky.” Uvažovala jsem, kolik „dalších” má asi

dorazit. Otcova pracovna přece jen nebyla stadión. Taky to znamenalo, že čím víc lidí je do toho zapojeno, tím důležitější ten případ nejspíš bude. Viděla jsem, jak alchymisté řeší ohromné katastrofy jen v jednom nebo ve dvou lidech. Jak kolosální asi

musí být tohle, když je potřeba tolika lidí?

Poprvé promluvil Horowitz. „Co chcete, abych udělal?”

„Přetetujte Sydney,” rozhodla Stantonová. „I kdyby nakonec

nešla, ničemu neuškodí, když se kouzlo posílí. Nemá smysl tetovat Zoe, dokud nebudeme vědět, co s ní budeme dělat.”

10

Pohled mi zabloudil k sestřiným bledým tvářím. Ano. Dokud

tam nemá lilii, je volná. Jakmile vám kůži ozdobí tetování, už

není cesty zpět. Patříte alchymistům.

Tahle skutečnost mi došla někdy minulý rok. Když jsem vyrůstala, neuvědomovala jsem si to. Můj otec mě od útlého věku poučoval o tom, jak jsou naše povinnosti správné. Pořád jsem tomu věřila, ale byla bych radši, kdyby se mi tehdy zmínil, kolik

mého života to pohltí.

Horowitz měl na druhé straně pracovny rozložený stolek. Poklepal na něj a přátelsky se na mě usmál.

„Tak pojď na to,” pověděl mi. „Dostaneš svou vstupenku.”

Barnes po něm střelil nesouhlasným pohledem. „Můžete prosím zachovávat alespoň trochu úcty k tomuto rituálu, Davide?”

Horowitz jen nepatrně pokrčil rameny. Pomohl mi lehnout si.

Bála jsem se reakcí ostatních, kdybych se na něj otevřeně usmála, a tak jsem mu svůj vděk dala najevo jen očima. Další jeho úsměv mě přesvědčil, že pochopil. Otočila jsem hlavu a sledovala, jak Barnes položil na stolek černý kufřík. Ostatní alchymisté si stoupli kolem a spojili ruce. Došlo mi, že Barnes musí být mystik.

Většina toho, co alchymisté dělají, se týká vědy, ale pár úkonů

vyžadovalo božskou asistenci. Koneckonců naším hlavním posláním bylo chránit lidskost. Vyplývalo to z přesvědčení, že vampýři jsou nepřirození tvorové stojící proti Božím plánům. Proto mystici naši kněží pracovali po boku našich vědců.

„Ó, Pane,” zapěl se zavřenýma očima. „Požehnej tyto elixíry.

Odstraň poskvrnu zla, kterou obsahují, aby jejich životadárné

schopnosti zazářily nám, tvým služebníkům.”

Otevřel kufřík a vytáhl z něj čtyři malé nádobky, které byly

plné temně rudé tekutiny. Každá lahvička byla označena etiketou, kterou jsem na tu vzdálenost nedokázala přečíst. Barnes pevnou rukou odlil z každé lahvičky trochu tekutiny do větší nádobky. Když skončil, vytáhl sáček se sypkou hmotou, kterou vyprázdnil do nádobky. Ucítila jsem chvění vzduchu a pak obsah nádobky změnil barvu na zlatou. Podal nádobku Horowitzovi, který už tam stál připraven s jehlou v ruce. Všichni se uvolnili,

obřadní část skončila.

11

Poslušně jsem se natočila a odhalila tvář. Po chvilce na mě

padl Horowitzův stín. „Bude to trochu štípat, ale nebude to tak

hrozné jako u původního tetování. Je to jen oprava,” vysvětlil mi

přívětivě.

„Já vím ,” řekla jsem. Už dřív mi tetování opravovali. „Díky.”

Jehla mi pronikla pod kůži a já se snažila netrhnout sebou.

Opravdu to štípalo, ale jak řekl, nebylo to takové jako poprvé.

Prostě mi jen přidával malé množství inkoustu do mého už existujícího tetování, aby dobil jeho sílu. Považovala jsem to za dobré znamení. Zoe sice ještě není tak úplně mimo nebezpečí, ale jistě by mi neopravovali tetování, kdyby mě chtěli poslat jen do nápravného centra.

„Zatímco budeme čekat, můžete nám vysvětlit, co se vlastně

děje?” chtěl vědět můj otec. „Jediné, co mi bylo řečeno, bylo, že

potřebujete náctiletou dívku.” Řekl to takovým způsobem, jako

by mluvil o věci na jedno použití. Pokusila jsem se potlačit vztek.

Tohle bylo vše, co jsm e pro něj znamenali.

„Řešíme situaci s M oroji,” řekla nakonec Stantonová. Konečně dostanu nějaké odpovědi.

Nepatrně jsem vydechla úlevou. Lepší s nimi než se Strigoji. Jakákoli „situace”, kterou alchymisté řešili, se vždycky týkala

jedné z ras vampýrů. S živými vampýry, kteří nezabíjejí, si poradím kdykoli. Obvykle vypadají skoro jako lidé (ale to jsem nikomu neřekla) a žijí a umírají stejně jako my. Ale Strigojové jsou zvrácené stvůry. Jsou to nesmrtelní vampýři, kteří vraždí. Vznikají buďto tak, že Strigoj přinutí svou oběť napít se jeho krve, nebo když Moroj schválně někomu vypije tolik krve, že ho tím zabije. Situace se Strigoji většinou končily něčí smrtí.

Jak jsem tak uvažovala nad tím, co asi dnes v noci popohnalo alchymisty do akce, v hlavě se mi vynořovaly nejrůzněj ší scénáře. Nějaký člověk si všiml někoho s tesáky? Dárce utekl

a jeho zážitky pronikly na veřejnost? Nějakého Moroje léčil lidský doktor? Takové problémy řešili alchymisté nejčastěji. K tomu jsem byla vycvičena a dokázala jsem to snadno. Záhadou ovšem bylo, proč by na něco takového potřebovali zrovna „náctiletou dívku”.

12

„Víte, že minulý měsíc si zvolili za královnu tu holčičku,” řekl

Barnes. Viděla jsem ho, jak obrátil oči v sloup.

Všichni v místnosti souhlasně zamručeli. Samozřejmě, že

o tom věděli. Alchymisté věnují velikou pozornost dění na morojské scéně. Bylo zásadní vědět, co vampýři dělají, abychom je jich existenci utajili před lidmi a udrželi lidi před nimi v bezpečí.

To bylo naším cílem chránit naše bratry. Brali jsme vážně rčení

Poznej svého nepřítele. Dívka, kterou si Morojové zvolili za královnu, byla Vasilisa Dragomirová. Bylo jí osmnáct, stejně jako mně.

„Uvolni se,” řekl mi něžně Horowitz.

Ani jsem si neuvědomovala, že jsem celá napjatá. Pokusila jsem se uvolnit, ale myšlenky na Vasilisu Dragomirovou mě přivedly k myšlenkám na Rose Hathawayovou. Nervózně jsem si pomyslela, že bych nejspíš neměla hned předpokládat, že už

jsem z maléru venku. Barnes naštěstí pokračoval ve vysvětlování, aniž by se zmínil o mém nepřímém spojení s mladou královnou a jejím i společníky.

„Je to pro nás stejně šokující, jako to bylo šokující pro některé

jejich lidi. Ozývala se spousta protestů a odporu. Nikdo se nepokusil na tu Dragomirovic dívku zaútočit, ale to patrně jenom proto, že je dobře střežená. Ale zdá se, že její nepřátelé si našli způsob, jak to obejít zaměřili se na její sestru.”

„Jill,” vyhrkla jsem dřív, než jsem si to stačila rozmyslet. Horowitz na mě sykl, abych se nehýbala. Okamžitě jsem zalitovala, že jsem upozornila na svou znalost Morojů. V mysli se mi vynořil obrázek Jill Mastranové. Byla vysoká a hrozně štíhlá jako všichni

Morojové. Měla velké světle zelené oči, které vždycky působily

trochu nervózně. Ostatně měla dobrý důvod být nervózní. Jill

ve svých patnácti letech zjistila, že je nevlastní sestrou Vasilisy,

což z ní učinilo jedinou členku královské rodové linie. Taky byla

zapletená do těch zmatků, do kterých jsem se v létě dostala.

„Znáte jejich zákony,” pokračovala Stantonová po chvíli trapného ticha. Její tón prozrazoval, co si o morojských zákonech myslíme my všichni. Volený panovník? Nedává to smysl, ale co se dá čekat od takových nepřirozených bytostí, jako jsou vampýři?

„A Vasilisa musí mít aspoň jednoho člena rodiny, aby se udržela

13

na trůně. Tudíž se její nepřátelé usnesli, že když ji nemůžou sesadit přímo, odstraní její rodinu.”

Při té nevyřčené hrozbě mi po zádech přejel mráz. Znovu

jsem promluvila bez rozmýšlení. „Stalo se něco Jill?” Tentokrát

jsem si aspoň vybrala chvíli, kdy Horowitz zrovna plnil jehlu,

takže nehrozilo, že by pokazil tetování.

Skousla jsem si ret, abych už radši neřekla nic dalšího. Viděla

jsem, jak mě otec kárá pohledem. Dávat najevo, že mi na Morojích záleží, je ta poslední věc, co bych měla dělat, vzhledem ke

své nejisté pozici. K Jill jsem žádný silný vztah neměla, ale pomyšlení, že se někdo pokouší zabít patnáctiletou holku stejného věku jako Zoe , mě dopalovalo, ať už patřila k jakékoli rase.

„To není jasné,” zabručela Stantonová. „Víme jen, že byla napadena, ale jestli utrpěla nějaké vážné zranění, to netušíme. Teď už je v pořádku. Došlo k tomu ale přímo na jejich královském dvoře, což naznačuje, že tam mají zrádce na vysokých postech.”

Barnes znechuceně odfrkl. „Co taky čekat? Nechápu, jak dokázala jejich rasa tak dlouho přežít, aniž se vzájemně vyvraždili.”

Ozvalo se souhlasné mručení.

„Je to směšné, ale nemůžeme dopustit, aby u nich propukla

občanská válka,” prohlásila Stantonová. „Někteří Morojové protestovali natolik hlasitě, že to přilákalo pozornost lidských médií.

To nemůžeme dopustit. Potřebujeme, aby jejich vláda byla stabilní, což znamená, že musíme té dívce zajistit bezpečí. Sami sobě možná nevěří, ale nám snad ano.”

Nemělo by smysl jim vykládat, že Morojové alchymistům příliš nevěří. Ale jelikož není naším zájmem zabít morojské královně členku její rodiny, předpokládám, že bychom mohli působit důvěryhodně.

„Potřebujeme, aby ta dívka zmizela,” řekl Michaelson. „Alespoň do té doby, než Morojové změní zákony tak, aby Vasilisin trůn nebyl tak vratký. Schovat Mastranovou mezi její vlastní lid teď není bezpečné, takže ji musíme ukrýt mezi lidi.” Z jeho slov

odkapávalo pohrdání. „Samozřejmě musí být zároveň utajena

před lidmi. Naše rasa se nesmí dozvědět o existenci jejich rasy.”

„Po konzultaci se strážci jsme vybrali lokalitu, o níž se všichni domníváme, že by pro ni mohla být bezpečná. Byla by tam 14

v bezpečí jak před Moroji, tak před Strigoji,” řekla Stantonová.

„Každopádně, abychom zajistili, že ona i ti, kteří s ní budou, zůstanou bez povšimnutí, budeme potřebovat alchymisty, kteří se budou starat výhradně o její potřeby pro případ, že by nastaly nějaké komplikace.”

Můj otec se ušklíbl. „To je plýtvání našimi zdroji. A to se ani

nezmiňuju o tom, jak neúnosné to bude pro toho, kdo s ní zůstane.”

Zatrnulo ve mně z toho, co bude následovat.

„A tady vstupuje na scénu Sydney,” oznámila Stantonová.

„Byli bychom rádi, aby byla jedním z alchymistů, kteří budou Jill

doprovázet v jejím utajení.”

„Co?” vykřikl můj otec. „To nemůžete myslet vážně.”

„Proč ne?” Stantonová mluvila klidným a vyrovnaným hlasem. „Jsou si věkově blízké, takže nevzbudí podezření, když budou spolu. A pro ni jistě nebude tak ,neúnosné’ trávit čas s vampýrkou, jako by to bylo pro jiného alchymistu.”

Ten podtext byl jasný a hlasitý. Neosvobodila jsem se od své

minulosti, ještě ne. Horowitz přestal tetovat a nadzvedl jehlu,

abych mohla promluvit. V hlavě mi to šrotovalo. Čekali ode mě

nějakou reakci. Nechtěla jsem působit rozrušeně. Musím si mezi

alchymisty obnovit dobré jméno a prokázat svou ochotu plnit

rozkazy. Ale taky jsem nechtěla, aby si mysleli, že mi ani v nejmenším nevadí pobývat s vampýry nebo jejich napůl lidskými

protějšky dhampýry.

„Pobývat s kýmkoli z nich není legrace,” řekla jsem opatrně

a zachovávala si chladný a hrdý tón. „Nezáleží na tom, jak často

to děláte. Ale udělám, co bude nutné, abych nás i všechny ostatní udržela v bezpečí.” Nemusela jsem vysvětlovat, že „všichni”

znamená lidi.

„Vidíte, Jarede?” Barnes vypadal s mou odpovědí spokojen.

„Ta dívka zná svoje povinnosti. Už jsm e zařídili spoustu věcí,

aby vše proběhlo hladce. Rozhodně ji tam nepošleme samotnou

- zejména když ta Morojka taky nebude sama.”

„Co tím myslíte?” Otec pořád nevypadal, že je tím nadšený.

Uvažovala jsem, co ho na tom znepokojuje nejvíc. Opravdu si

myslí, že bych mohla být v ohrožení? Nebo se prostě domnívá,

15

že když budu trávit s Moroji ještě víc času, ohrozí to mou loajalitu tím spíš? „Kolik jich tam půjde?”

„Posílají dhampýra,” řekl Michaelson. „Jednoho z jejich strážců. S tím opravdu nemám problém. Lokalita, kterou jsme vybrali, by měla být bez Strigojů, ale pokud ne, bylo by lepší, kdyby bojovali s těmi stvůrami oni než m y.” Strážci jsou speciálně vycvičení dhampýři, kteří slouží jako bodyguardi.

„Hotovo,” pověděl mi Horowitz a ustoupil. „Můžeš se posadit.”

Poslechla jsem a odolala touze dotknout se tváře. Při tetování

jsem cítila jen štípání jehly, ale věděla jsem, že ve mně teď pracuje

mocná magie. Magie, která mi dodá nadlidský imunitní systém

a zabrání mi mluvit před obyčejnými lidmi o záležitostech vampýrů. Snažila jsem se nemyslet na to, odkud ta magie pochází.

Tetování bylo nezbytným zlem.

Všichni tam pořád stáli a nevěnovali mi pozornost, tedy až

na Zoe. Stále se tvářila vyděšeně a nechápavě a pořád úzkostlivě

hleděla mým směrem.

„Možná s ní půjde ještě jeden M oroj,” pokračovala Stantonová. „Upřímně netuším proč, ale neodbytně trvali na tom, že

bude s Mastranovou. Řekli jsme jim , že čím méně jich budeme

muset ukrývat, tím lépe, a l e . Zdá se, že jsou přesvědčeni, že je

to nutné. Taky řekli, že už to tam pro něj zařídili. Myslím, že je to

nějaký Ivaškov. Ale to je vedlejší.”

„Kde je to tam?” dotázal se můj otec. „Kam ji chcete poslat?”

Vynikající otázka. Uvažovala jsem o tomtéž. Při své první

práci na plný úvazek pro alchymisty jsem byla vyslána na opačnou stranu světa, až do Ruska. Jestli mají alchymisté v úmyslu Jill ukrýt, těžko říct, na jaké odlehlé místo ji chtějí poslat. Na okamžik jsem se odvážila doufat, že bychom mohli skončit ve

městě mých snů v Římě. Proslulé umělecké památky a italská

kuchyně by mi jistě vykompenzovaly papírování a vampýry.

„Palm Springs,” odpověděl Barnes.

„Palm Springs?” zopakovala jsem. Tohle jsem tedy nečekala.

Při pomyšlení na Palm Springs se mi vybavily filmové hvězdy

a golfová hřiště. To nebudou zrovna římské prázdniny, ale aspoň

ne arktické.

16

Stantonová se křivě pousmála. „Je to v poušti a je tam hodně

slunečního světla. Naprosto nevhodné podmínky pro Strigoje.”

„A nebudou to nevhodné podmínky i pro M oroje?” podivila

jsem se. Moroje sluneční svit nevznítí jako Strigoje, ale když jsou

vystaveni přímému slunečnímu světlu, jsou pak zesláblí a je jim

zle.

„No, ano,” uznala Stantonová. „Ale menší nepohodlí stojí

za bezpečí, které to zaručí. Když budou Morojové trávit většinu

času uvnitř, nebude to problém. Navíc to odradí další Moroje,

aby se přidali a . “

Pozornost všech přitáhlo zabouchnutí dveří u auta, které se

ozvalo zvenčí. „Aha,” řekl Michaelson. „To budou ostatní. Půjdu

jim otevřít.”

Odešel z pracovny a nejspíš se vydal ke vstupním dveřím,

aby vpustil ty, kdo právě přijeli. O chvilku později jsem uslyšela

nový hlas, který mluvil s Michaelsonem. Vraceli se k nám.

„Táta to nestihl, tak poslal m ě,” řekl nově příchozí.

Dveře pracovny se otevřely a moje srdce se zastavilo.

Ne, pomyslela jsem si. Kdokoli, jenom ne on.

„Jarede,” zaradoval se, když spatřil mého otce. „Moc rád tě

zase vidím .”

Můj otec, který se na mě celou noc skoro ani nepodíval, se ted

usmál. „Keithe! Říkal jsem si, jak se ti asi vede.” Ti dva si potřásli

rukama a mě to znechutilo.

„Tohle je Keith Darnell,” představil ho Michaelson.

„Syn Toma Darnella?” ujistil se Barnes, na něhož to udělalo

dojem. Tom Darnell byl mezi alchymisty legendárním vůdcem.

„Přesně tak,” potvrdil Keith radostně. Byl asi o pět let starší

než já a měl blond vlasy o odstín světlejší než já. Věděla jsem, že

ho hodně dívek považuje za atraktivního. Ale já? Mně se hnusil.

Byl tou poslední osobou, kterou bych tady čekala.

„Sestry Sageovy asi znáte,” dodal Michaelson.

Keith upřel své modré oči nejprve na Zoe. Každé oko měl trochu jiného odstínu. Jedno měl totiž skleněné, koukal jím jenom dopředu a nemohl s ním pohnout. Druhým okem na ni mrkl a usmál se.

17

Pořád ještě může mrkat, pomyslela jsem si naštvaně. Tím hloupým blahosklonným stylem! Ale proč by nemohl? Všichni jsme sly šeli o jeho letošní nehodě, při které přišel o oko. Jedno mu ale zůstalo a bylo ode mě pošetilé myslet si, že s tím svým rozčilujícím mrkáním přestane.

„Malá Zoe! Podívejme, tys ale vyrostla,” prohlásil přátelsky.

Nemám ráda násilí, ale v tu chvíli bych ho nejradši praštila za to,

jakým způsobem civí na mou sestru.

Usmála se na něj a evidentně se jí ulevilo, že tu vidí známou

tvář. Když se Keith obrátil ke mně, všechen jeho šarm a přátel—

skost se z jeho chování vytratily. Bylo to vzájemné.

Spalující černá nenávist, kterou jsem k němu pociťovala, mě

ohromila natolik, že mi chvíli trvalo, než jsem se zmohla na nějakou reakci. „Ahoj, Keithe,” vypravila jsem ze sebe strnule.

Keith se ani nepokoušel přinutit k tak společenskému chování. Okamžitě se otočil ke starším alchymistům. „Co ta tady dělá?”

„Víme, že jste požadovali Zoe,” objasnila vyrovnaně Stantonová. „Ale po zralé úvaze jsm e se rozhodli, že bude nejlepší,

když se té role ujme Sydney. Její zkušenosti svým přínosem převažují nad tím, co v minulosti provedla.”

„N e,” namítl okamžitě Keith a své ocelově modré oči upřel

znovu na mě. „Ona v žádném případě nepůjde. Já rozhodně nevěřím žádné úchylné milovnici vampýrů. Ještě by nám to všem pokazila. Bereme její sestru.”

18

2. kapitola

ě k o l i k l i d í z a l a p a l o p o d e c h u , b e z p o c h y b y n a d K e it h o v ý m slovním obratem „milovnice vam pýrů”. Ani jedno z těch slov samostatně neznělo tak hrozně, ale když byla použita takhle doh r o m a d y ., představovala ideu, která byla popřením všeho, za čím alchymisté stáli. Bojujeme, abychom chránili lidi před vampýry. A být na jedné lodi s těmito stvůrami je asi ta nejpříšernější věc, z jaké někdo z nás může být nařčen. Když mě dříve alchymisté vyslýchali, pečlivě volili slova.

Keithovo prohlášení bylo skoro až obscénní. Horowitz se zatvářil nasupeně, jako by se mě chtěl zastat. Otevřel pusu, aby mu oplatil podobně drsnou poznámkou, ale když pohlédl na mě a na Zoe, rozmyslel si to a zůstal zticha. Michaelson si ale nemohl

pomoct a zamručel: „Chraň nás všechny.” Udělal znamení proti

zlým silám.

Keithova urážka (ačkoli mě z ní pořádně zamrazilo) mě ale

nerozhodila natolik jako poznámka Stantonové. Víme, že jste po žadovali Zoe.

Keith na tohle přidělení požadoval Zoe? Moje odhodlání udr žet ji od téhle záležitosti dál se stalo neotřesitelným. Pomyšlení,

že by měla odejít s ním, mě zasáhlo natolik, že jsem zaťala ruce

v pěsti. Všichni si možná mysleli, že Keith Darnell je vzorňák, ale

já jsem věděla svoje. Žádná dívka natožpak moje sestra by

s ním neměla zůstat o samotě.

„Keithe,” oslovila ho Stantonová lehce varovným tónem.

„Můžu respektovat vaše pocity, ale nejste v pozici, abyste o tom

rozhodoval.”

Zrudl. „Palm Springs je moje místo! Mám právo mluvit do

toho, co se děje na mém území.”

19

„Chápu, proč máš takový dojem ,” řekl můj otec. Neuvěřitelné. Kdybychom já nebo Zoe zpochybňovaly Keithovu autoritu, otec by neváhal a připomněl by nám naše „práva” nebo spíš to, že žádná práva nemáme. Jedno léto Keith pobýval u nás v rodině. Během výcviku je to u mladých alchymistů obvyklá praxe.

Můj otec na něj ale začal pohlížet jako na syna, kterého sám nikdy neměl. Už v té době posuzoval Keitha a nás podle jiných mě řítek. A teď se zdálo, že čas a vzdálenost na tom nic nezměnily.

„Palm Springs je sice vaše,” namítla Stantonová, „ale toto přidělení vyšlo z tak vysokých míst v organizaci, že do toho nemáte co mluvit. Zodpovídáte za koordinaci, to ano. Ale v žádném případě tu nejste konečnou autoritou.” Předpokládala jsem, že Stantonová už dneska několika lidem nafackovala, a teď jsem

z ní měla dojem, že by nejradši jednu vrazila i Keithovi. Připadalo mi legrační, že se postavila na mou obranu, protože jsem si byla jistá, že neuvěřila mojí historce o tom, jak jsem využila Rose, abych si zlepšila kariéru.

Keith se uklidnil a asi si moudře uvědomil, že dětinskými

výbuchy ničeho nedosáhne. „Chápu. Ale prostě se obávám

o úspěch celé akce. Znám obě sestry Sageovy. I před Sydneyiným ,incidentem’ jsem o ni měl vážné obavy. Ale předpokládal

jsem, že už z toho vyrostla, a tak jsem tehdy nic neřekl. Teď ale

vidím, že jsem se spletl. V té době jsem si myslel, že Zoe by byla

mnohem lepší volbou, aby zaujala rodinnou pozici. Bez urážky,

Jarede.” Obdařil mého otce čímsi, co zřejmě považoval za okouzlující úsměv.

Já měla mezitím co dělat, abych skryla svou nedůvěru. „Zoe

bylo jedenáct, když jsi u nás byl,” řekla jsem. „Jak jsi proboha

mohl dospět k takovému závěru?” Ani na okamžik jsem nevěřila

tomu, že o mě tenkrát měl „obavy”. To ani náhodou. Možná měl

obavy ten poslední den u nás, kdy jsem mu pověděla, že vím

o jeho špinavém tajemství, které skrýval. Byla jsem si téměř jistá,

že šlo hlavně o tohle. Chtěl mě umlčet. A moje dobrodružství

s Rose mu posloužilo jako záminka, aby mě odstranil z cesty.

„Zoe byla vždycky dost napřed na svůj věk,” namítl Keith.

„Někdy to prostě víš.”

„Zoe nikdy neviděla Moroje, natožpak Strigoje! Kdyby ho

uviděla, nejspíš by hrůzou zkameněla. To platí pro většinu alchy20

m istů,” upozornila jsem ho. „Ať už pošlete kohokoli, bude muset

s nimi být. Nezáleží na tom, co si myslíš o mých důvodech, ale

já jsem na Moroje a Strigoje zvyklá. Nemám je ráda, ale umím je

snášet. Zoe získala jenom základní výcvik a to se všechno odehrávalo u nás doma. Všichni říkají, že tohle je závažné přidělení.

Opravdu chceš riskovat, jak to dopadne, kvůli její nezkušenosti

a tvým vlastním obavám?” Skončila jsem a byla jsem na sebe

hrdá. V klidu jsem jim předložila rozumné argumenty.

Barnes se nervózně zavrtěl. „Ale jestli Keith měl pochybnosti

už před l e t y . “

„Možná by Zoein výcvik nejspíš stačil,” prohlásil můj otec.

Ještě před pěti minutami mě podporoval v tom, abych šla

místo ní! Poslouchal mě tady vůbec někdo? Jako bych byla neviditelná, když je tady teď Keith. Horowitz byl zaneprázděn čištěním svých nástrojů, ale při Barnesově poznámce vzhlédl a zamračil se.

„Řekl jste magická slova ,před lety’. V té době nebyl Keith

o moc starší, než jsou ty dívky teď.” Horowitz zaklapl svůj kufřík

s nástroji a se založenýma rukama se opřel o zeď. „Nepochybuju

o vás, Keithe. Ne úplně. Ale nejsem si jistý, jestli můžete svůj

názor na ni opírat o vzpomínky z doby, kdy jste byli všichni ještě

dětmi.”

Podle Horowitzovy logiky to vyznělo, jako že jsem pořád

ještě dítě, ale na tom teď nezáleželo. Utrousil svou poznámku

zlehka, a přitom udělal z Keitha naprostého idiota. Keith to také

poznal a okamžitě zrudl.

„Souhlasím,” přitakala Stantonová, která už byla dost nervózní. „Sydney o to hodně stojí a je jen málo lidí, kteří by to dokázali vykonat, vzhledem k tomu, že bude muset žít s vampýrkou.”

Že o to stojím? Ani ne. Ale za každou cenu jsem chtěla ochránit Zoe a znovu si získat jejich důvěru. A jestli to obnáší zmařit plány Keithu D a rn e llo v i.

„Počkat,” vyhrkla jsem, když jsem si v duchu znovu přehrála

slova Stantonové. „Řekla jste žít s vampýrkou?”

„Ano,” potvrdila Stantonová. „I když bude ta Morojka v utajení, bude se muset chovat jako normální lidská dívka. Vymysleli jsm e, že zabijeme dvě mouchy jednou ranou, když ji přihlásíme 21

na soukromou internátní školu. To jí zajistí vzdělání i ubytování.

Můžeme vám zařídit, že budete její spolubydlící.”

„Neznamená t o . Neznamená to, že budu muset chodit do

školy?” dotázala jsem se a příliš jsem to nechápala. „Já už jsem

odmaturovala.” Mám aspoň střední školu. Miliónkrát jsem otci

říkala, že bych šla ráda studovat na univerzitu. A on mi milónkrát odpověděl, že si myslí, že to není nutné.

„Vidíte?” vložil se do toho Keith, který se okamžitě chytil příležitosti. „Je moc stará. Zoe se na to věkově hodí mnohem víc.”

„Sydney projde jako studentka posledního ročníku. Má na to

správný věk.” Stantonová mě znovu přejela pohledem. „Navíc,

vy jste se učila doma, že? Bude to pro vás nová zkušenost. Uvidíte, o co jste přišla.”

„Nejspíš to pro tebe bude snadné,” zavrčel můj otec. „Dostalas lepší vzdělání než to, co ti můžou nabídnout tam .” Hezky

dvojsmyslný kompliment, tati.

Bála jsem se dát na sobě znát, jak moc se toho bojím. Moje odhodlání postarat se o Zoe i o sebe se nezměnilo, jenže komplikace stále narůstaly. Zopakovat si střední školu. Žít s vampýrkou.

Držet ji všem na očích, aby jí přítomnost lidí skýtala ochranu.

A přestože jsem tvrdila, že mi pobyt s vampýry nečiní problém,

pomyšlení na to, že budu s jednou z nich sdílet pokoj i když

se zdánlivě milou Jill , bylo znervózňující. Zmocnila se mě další

obava.

„Ty budeš taky dělat studenta?” zeptala jsem se Keitha. Při

představě, že mu budu půjčovat sešity s poznámkami, se mě

zmocňovala nevolnost.

„Samozřejmě, že ne,” odpověděl a znělo to skoro až uraženě. „Na to jsem moc starý. Budu terénním koordinátorem m ise.”

Vsadila bych se, že si to právě vymyslel. „Mojí prací bude zajistit

hladké fungování a podávat hlášení našim nadřízeným. A nebudu to dělat, pokud tam půjde ona.” Při poslední větě se zadíval z jednoho na druhého. Nebylo pochyb o tom, kdo je ta ona. Já.

„Tak to nedělejte,” řekla mu Stantonová bez obalu. „Sydney

půjde. Je to moje rozhodnutí a obhájím si ho před jakoukoli vyšší

autoritou, kterou do toho zatáhnete. Pokud jste tolik proti jejímu

umístění, pane Darnelle, osobně dohlédnu na to, abyste byl přemístěn z Palm Springs a neměl s tím už nic společného.”

22

Všechny oči se upřely na Keitha a on zaváhal. Uvědomila jsem

si, že ho dostala do pasti. Bylo mi jasné, že vzhledem ke klimatu

v Palm Springs tam asi vampýři nevyvíjejí bůhvíjakou aktivitu.

Keithova práce tam pravděpodobně je snadná a nesrovnatelná

s tím, co jsem dělala já v Petrohradě. Neustále jsem musela řešit

nějaké katastrofy. To místo bylo rájem pro vampýry, stejně jako

mnoho dalších míst v Evropě a Asii, kam mě otec vzal. O Praze

mi ani nemluvte. Kdyby byl Keith přeložen, riskoval by nejen

to, že by měl víc práce, ale i to, že by se ocitl na mnohem horším

místě. Přestože vampýři Palm Springs nijak nevyhledávají, lidem

připadá jako úchvatné místo.

Keithův výraz mi moje úvahy jen potvrdil. Nechtělo se mu

z Palm Springs odejít. „Co když po jejím příchodu budu mít důvod znovu ji začít podezírat ze zrady?”

„Pak ji nahlásíte,” řekl Horowitz a potlačil zívnutí. Keith na

něj zjevně dojem neudělal. „Stejně jako byste to udělal s kýmkoli

jiným .”

„Já mezitím můžu zintenzívnit Zoein výcvik,” vložil se do

toho můj otec a vyznělo to skoro jako omluva Keithovi. Bylo jasné, na čí straně můj otec stojí. Na mojí rozhodně ne. Dokonce ani na Zoeině. „Když potom bude se Sydney nějaký problém, můžeme ji nahradit.”

Naježila jsem se při pomyšlení, že Keith bude tím, kdo rozhodne, jestli je se mnou nějaký problém, ale to mě neznepokojovalo tolik jako to, že je do celé záležitosti pořád ještě zatažená Zoe. Pokud ji můj otec bude držet v záloze, pořád ještě není mimo nebezpečí. Alchymisté ji stále můžou zapojit stejně jako Keith. Přísahala jsem si, že ať to bude vyžadovat cokoli, i kdybych měla Keithovi mazat med kolem pusy, udělám všechno, aby neměl důvod pochybovat o mojí loajalitě.

„Fajn,” řekl a vypadalo to, že ho bolí to slovo pronést. „Sydney může j í t . prozatím. Ale budu tě sledovat.” Upřel na mě pohled. „A nebudu tě krýt. Budeš zodpovědná za to, že tu vampýrku udržíš v lajně, a budeš jí zajišťovat krmení.”

„Krm ení?” vyhrkla jsem . Samozřejmě. Jill bude potřebovat

krev. Na okamžik moje důvěra v samu sebe ochabla. Je snadné

mluvit o trávení času s vampýry, když tu žádný není. A ještě

snazší je nemyslet na to, co dělá vampýry tím, kým jsou. Krev. Ta

23

strašlivá nepřirozená potřeba, která provází jejich existenci. Na

mysli mi vytanula příšerná myšlenka, která ale zmizela stejně

rychle, jako se objevila. Mám jí snad já dávat krev? Ne. To by

bylo směšné. Tohle by byla hranice, kterou by alchymisti nikdy

nepřekročili. Polkla jsem a snažila se zamaskovat okamžik paniky. „A jak ji plánujete krmit?”

Stantonová kývla ke Keithovi. „Vysvětlíte to?” Pomyslela

jsem si, že mu chce dopřát šanci, aby si připadal důležitý a aby si

vynahradil svou předchozí porážku. Skočil jí na to.

„V Palm Springs víme jen o jednom Morojovi, který tam žije,”

řekl Keith. Všimla jsem si, že jeho rozcuchané blond vlasy jsou

prakticky úplně pokryté gelem. Dodávalo jim to dojmu slizkosti,

který mi tedy vůbec nepřipadal atraktivní. A taky nevěřím žádnému muži, který používá víc kosmetiky než já. „A kdybyste se mě zeptali, řekl bych, že je blázen. Ale neškodný blázen aspoň do té míry, jak je kdokoli z nich neškodný. Je to starý samotář,

který žije za městem. Má výhrady vůči morojské vládě a s nikým

z nich se nestýká. Takže nikomu nepoví, že tam jste. A nejdůležitější je, že má dárkyni a je ochoten se o ni dělit.”

Zamračila jsem se. „Vážně chceme, aby se Jill stýkala s nějakým Morojem, který je proti vládě? Vždyť naším cílem je, aby jejich vláda byla stabilní. Když ji představíme nějakému rebelovi, jak můžeme vědět, že se ji nepokusí využít?”

„To je vynikající postřeh,” prohlásil Michaelson. Vypadal překvapeně, že to vůbec přiznává.

Nechtěla jsem tím podrazit Keitha. Jen jsem prostě uvažovala

dopředu jako vždycky. Spatřila jsem potenciální problém, a tak

jsem na něj hned poukázala. Ale díval se na mě, jako bych se ho

schválně snažila zdiskreditovat a vrhnout na něj špatné světlo.

„Samozřejmě mu neřekneme, kdo je ta M orojka,” řekl a ve

zdravém oku mu blýsklo vzteky. „To by byla hloupost. A on navíc nepatří k žádné frakci. Nepatří k nikomu. Je toho názoru, že ho Morojové a jejich strážci zklamali, a tak s nikým z nich nechce mít nic společného. Pověděl jsem mu, že Jillina rodina je právě

tak nespolečenská, a on se tvářil soucitně.”

„Máte právo být obezřetná, Sydney,” řekla Stantonová. Dívala se na mě souhlasným pohledem, jako by ji těšilo, že mě může 24

bránit. Ten souhlas pro mě hodně znamenal, vzhledem k tomu,

jak často bývala nelítostná. „O nikom z nich nemůžeme nic předpokládat. Tohoto Moroje jsme prověřili ve spolupráci s Abem Mazurem, a ten nám potvrdil, že je neškodný.”

„Abe M azur?” zamračil se Michaelson. Poškrábal si svou pro šedivělou bradku. „Ano. Jsem si jistý, že to je ten pravý odborník

na posouzení toho, kdo je neškodný a kdo ne,” ušklíbl se.

Srdce se mi sevřelo, když padlo to jméno, ale snažila jsem se

nedávat to najevo. Nereaguj, nereaguj, poroučela jsem sama sobě

a snažila se dál tvářit neutrálně. Zhluboka jsem se nadechla a velice opatrně se zeptala: „Abe Mazur je ten Moroj, který půjde s Jill? Už jsem se s ním s e tk a la ., ale myslela jsem, že jste říkali, že půjde Ivaškov.” Kdyby se Abe Mazur usídlil v Palm Springs,

mnohé by se tím výrazně změnilo.

Michaelson se ušklíbl. „Ne, s Abem Mazurem bychom vás

nikdy neposlali. On jenom pomáhá s organizací tohohle plánu.”

„Co je tak špatného na Abem M azurovi?” podivil se Keith.

„Nevím, o koho se jedná.”

Pozorně jsem si Keitha prohlížela, když mluvil, a hledala jsem

nějaký náznak neupřímnosti. Ale ne. Jeho výraz byl nevinný

a nepokrytě zvědavý. Jeho modré oči nebo spíš to jedno oko

- měly výraz nechápavosti, který kontrastoval s jeho obvyklou

arogancí a předváděním vševědoucnosti. Abeho jméno mu nic

neříkalo. Vydechla jsem a ani si neuvědomovala, že jsem celou

tu dobu zadržovala dech.

„Je to m izera,” objasnila Stantonová nevýrazně. „Ví toho až

příliš mnoho o věcech, o kterých by nic vědět neměl. Je užitečný,

ale já mu nevěřím.”

Mizera? To opravdu sedělo. Abe Mazur je Moroj, který má

v Rusku přezdívku Zmeja had. To mluví za vše. Abe pro mě

udělal spoustu laskavostí, které jsem mu pak musela oplatit,

i když jsem tím hodně riskovala. Součástí splacení mého dluhu

vůči němu bylo i to, že jsem pomáhala Rose na útěku. On to nazval splacením dluhu, já jsem to nazývala vydíráním. Nijak se mi nechtělo znovu mu zkřížit cestu. Hlavně proto, že jsem se obávala, co by po mně mohl zase chtít. Nejhorší na tom bylo, že jsem neměla koho požádat o pomoc. Moji nadřízení by nereagovali 25

moc dobře, kdyby se dozvěděli, jak to všechno ve skutečnosti

bylo. A k tomu navíc ještě moje další aktivity s vampýry, s nimiž

jsem uzavírala sólo dohody.

„Nikomu z nich se nedá věřit,” upozornil můj otec. Udělal

znamení alchymistů proti zlu. Pravou rukou se pokřižoval na

levém rameni.

„Ano, ale M azur je horší než ostatní,” řekl Michaelson. Potla čil zívnutí, což nám všem připomnělo, že je hluboká noc. „Jsme

tedy všichni připraveni?”

Ozvalo se souhlasné mručení. Keithův nabručený výraz prozrazoval, jak je nešťastný, že nedosáhl svého, ale už se dál nepokoušel mi zabránit jít do téhle akce. „Myslím, že můžeme vyrazit kdykoli,” poznamenal.

Asi vteřinu mi trvalo, než mi došlo, že „m y” znamená on a já.

„Hned teď?” zeptala jsem se nevěřícně.

Pokrčil rameny. „Vampýři už brzy vyrazí na cestu. Musíme

zajistit, aby tam pro ně bylo všechno připraveno. Když se budeme střídat u řízení, můžeme tam být zítra odpoledne.”

„Výborně,” vypravila jsem ze sebe strnule. Výlet s Keithem.

Uf. Co jiného jsem ale mohla říct? V tomhle jsem neměla na vybranou. A i kdybych měla, nebyla jsem v pozici, abych mohla odmítnout cokoli, co ode mě alchymisté budou požadovat. Dnes v noci jsem vyložila všechny karty na stůl a musela jsem věřit,

že výlet s Keithem bude lepší než nápravné centrum. Navíc jsem

právě vybojovala těžkou bitvu, abych se obhájila a ochránila Zoe.

Musím dál dávat najevo, že jsem připravená na vše.

Otec mě poslal nahoru, abych si sbalila věci. Udělal to stejně

bryskně, jako když mi předtím poručil, abych se upravila. Nechala jsem ostatní pokračovat v hovoru a tiše jsem vyběhla do svého pokoje. Pořád jsem si dávala pozor, abych nevzbudila matku. Jsem expert na rychlé balení věcí, protože otec mě v dětství často brával na náhlé a překvapivé cesty. Kosmetickou taštičku jsem vlastně měla sbalenou neustále. Problém ovšem nebyl ani

tak v tom, že bych si nedokázala sbalit rychle, jako spíš v tom, že

jsem nevěděla, kolik si toho s sebou vzít. Nikdo nespecifikoval,

jak dlouho budu na téhle misi, a měla jsem takový nepříjemný

dojem, že to nikdo ani neví. Byla řeč o několika týdnech? O ce26

lém školním roce? Zmínili se sice o tom, že někteří Morojové usilují o zrušení zákona, kvůli kterému se Jill ocitla v ohrožení, ale to vypadalo na legislativní proces, který nějakou dobu potrvá.

A k dovršení toho všeho jsem netušila, jak se oblékají studenti

na střední škole. Byla jsem si jistá jen jednou věcí že tam bude

horko. Skončila jsem u toho, že jsem si sbalila deset kusů svého

nejlehčího oblečení a doufala jsem, že tam budu mít možnost si

prát.

„Sydney?”

Zrovna jsem si dávala do tašky notebook, když se ve dveřích

mého pokoje objevila Zoe. Předělala si copy, takže teď byly pečlivěji spletené. Uvažovala jsem, jestli to udělala proto, aby zapůsobila na otce. „Ahoj,” řekla jsem a usmála se na ni. Vešla do pokoje a zavřela za sebou dveře. Byla jsem ráda, že se se mnou přišla rozloučit. Bude mi chybět a chtěla jsem, aby to věděla.

„Proč jsi mi to udělala?” zeptala se, než jsem stačila promluvit. „Víš, jak jsi mě ponížila?”

Na okamžik jsem se nezmohla na slovo. „ J á . O čem to mluvíš? Snažila jsem s e . “

„Udělala jsi ze mě neschopnou!” vykřikla. Ohromilo mě,

když jsem si všimla, že se jí oči lesknou slzami. „Jenom jsi pořád

mluvila o tom, jak nemám žádné zkušenosti a nezvládla bych to,

co ty a táta! Přede všemi alchymisty i před Keithem jsem vypadala jako idiot.”

„Rozhodně si nemusíš lámat hlavu s tím, abys udělala dojem

na Keitha Darnella,” namítla jsem okamžitě a snažila se krotit

svůj hněv. Když jsem viděla její rozzuřený výraz, povzdechla

jsem si a v duchu si přehrála konverzaci z pracovny. Nesnažila

jsem se vrhnout na Zoe špatné světlo, jen jsem chtěla zajistit, aby

na tuhle misi vyslali mě. Netušila jsem, že to bude brát takhle.

„Podívej, já jsem se tě nepokoušela nijak shodit. Jen jsem tě chtěla

ochránit.”

Drsně se zasmála. U něžné Zoe působil hněv dost nepatřičně.

„Takhle tomu říkáš? Vždyť jsi sama přiznala, žes chtěla docílit

povýšení!”

Ušklíbla jsem se. Ano. To jsem řekla. Ale pravdu bych jí jen

těžko mohla povědět. Žádný člověk nevěděl, proč jsem pomá27

hala Rose. Lhát svému vlastnímu druhu obzvlášť pak vlastní

sestře mě bolelo, ale nemohla jsem s tím nic dělat. Jako obvykle

jsem si připadala polapená kdesi uprostřed. A tak jsem se vyhnula odpovědi.

„Tys nikdy neměla být alchymistkou,” namítla jsem . „Tebe

čekají mnohem lepší věci.”

„Protože nejsem tak chytrá jako ty?” dotázala se. „Protože nemluvím pěti jazyky?”

„To s tím nemá nic společného,” vyštěkla jsem. „Zoe, jsi úžasná a nejspíš by z tebe byla vynikající alchymistka, ale věř mi, že život a lc h y m is ty . ten bys nechtěla.” Chtěla jsem jí říct, že by ho nenáviděla. Chtěla jsem jí říct, že pak by nikdy nemohla rozhodovat o své budoucnosti. Ale můj smysl pro povinnost mi v tom zabránil a radši jsem mlčela.

„Já bych to zvládla,” řekla. „Dokázala bych nás ochránit před

v a m p ý r y ., kdyby to otec ode mě chtěl.” Hlas se jí třásl. V tu

chvíli jsem uvažovala, proč vlastně tolik chce být alchymistkou.

„Jestli si chceš být bližší s otcem, budeš muset najít jiný způsob. Být alchymistkou by byla dobrá záminka, jenže jakmile se do toho jednou zapleteš, patříš jim .” Tak ráda bych jí vysvětlila, jaké to je, jak se cítím. „O takový život bys nestála.”

„Protože to všechno chceš pro sebe?” vykřikla. Byla o pár centimetrů menší než já, ale vyzařovalo z ní tolik hněvu a odhodlání, že jsem měla dojem, že jim i zaplňuje celý pokoj.

„Ne! Nechci. Ty to nechápeš,” řekla jsem nakonec. Nejradši

bych zoufale rozhodila rukama, ale ovládla jsem se. Jako vždy.

Dívala se na mě ledovým pohledem. „Aha. Myslím, že to chápu dokonale.” Rychle se otočila a vyběhla ze dveří. Pohybovala se potichu. Její strach z otce byl silnější než vztek na mě.

Zírala jsem na místo, kde ještě před chvilkou stála, a připadala jsem si strašně. Jak si jen mohla myslet, že se pokouším ukrást všechnu slávu pro sebe a snažím se na ni vrhnout špatné světlo?

Protože přesně to jsi řekla, ozval se ve mně hlas. Asi to byla pravda, ale přesto jsem nečekala, že ji to urazí. Netušila jsem, že má zájem stát se alchymistkou. I teď jsem si říkala, že tahle její touha je způsobena spíš tím, že chce někam patřit a dokázat otci, jak je

dobrá, než že by toužila být vyslána na tuhle misi.

28

Ať už byly její důvody jakékoli, už jsem s tím nic dělat nemohla. Nelíbilo se mi, jak se mnou alchymisté zacházejí, ale pořád jsem byla přesvědčená, že to dělají proto, aby ochránili lidi před vampýry. A já jsem věřila, že když udržíme Jill v bezpečí před

jejím i vlastními lidmi, předejdeme tím ohromné občanské válce.

A Zoe bude volná a bude si moct v životě dělat, co jen bude

chtít.

„Co ti tak dlouho trvalo?” dotázal se otec, když jsem se vrátila

do pracovny. Můj rozhovor se Zoe mě pár minut zdržel, což pro

něj bylo o dvě minuty déle, než čekal. Neodpověděla jsem.

„Až budeš chtít, můžeme vyrazit,” pověděl mi Keith. Zatímco jsem byla nahoře, jeho nálada se evidentně zlepšila. Tvářil se najednou tak sladce, až jsem se divila, že tady nikdo nepozná, že to předstírá. Zjevně se snažil chovat se ke mně přátelštěji buď

proto, aby zapůsobil na ostatní, nebo aby mě uchlácholil a já nikomu neprozradila, co o něm vím. Přestože se nepřirozeně usmíval, z jeho postoje vyzařovala strnulost, která mi jasně dávala najevo, že z celé té situace není o nic nadšenější než já. „Většinu cesty odřídím.”

„Nevadí mi řídit,” řekla jsem a vyhnula se pohledu na jeho

skleněné oko. Taky se mi moc nelíbilo, že pojedu v autě s řidi čem, který má tak poškozený zrak.

„Rád bych si se Sydney promluvil o samotě, než odjede, pokud je to tak v pořádku,” prohlásil můj otec.

Nikdo s tím neměl problém, a tak mě odvedl do kuchyně

a zavřel za námi dveře. Chvíli jsm e tam stáli a mlčeli. Jen jsme se

na sebe dívali a oba jsm e měli založené ruce. Na okamžik jsem

se odvážila doufat, že mi třeba řekne, že ho mrzí, že se náš vztah

během minulého měsíce tak pokazil, že mi odpouští a že mě má

rád. Upřímně bych byla šťastná, i kdyby se se mnou chtěl rozloučit jen jako otec s dcerou.

Shlížel na mě hnědýma očima podobnýma těm mým. Doufala jsem, že moje nejsou tak příšerně chladné. „Nemusím ti doufám připomínat, jak je to pro tebe důležité, pro nás pro všechny.”

Tak tolik k otcovské lásce.

„N e,” odvětila jsem . „To nemusíš.”

29

„Nevím, jestli můžeš nějak odčinit tu nemilost, do které jsi

nás všechny uvrhla tím, že jsi s nimi utekla, ale tohle je krok

správným směrem. Nepokaz to. Bude to pro tebe zkouška. Řiď se

rozkazy. Drž tu Morojku stranou od problémů.” S povzdechem

si prohrábl tmavě blond vlasy, které jsem po něm taky zdědila.

Zvláštní, že toho máme tolik sp o le č n é h o ., a přitom jsm e tak

odlišní. „Díkybohu, že s tebou bude Keith. Poslouchej ho. On ví,

co dělá.”

Strnula jsem. Z jeho hlasu opět zazněla hrdost, jako by Keith

byl tou nejskvělejší osobou na světě. Během mého výcviku, když

k nám Keith přišel, otec ho bral na výlety a různé akce, kterých

jsem se s nimi nesměla účastnit. Moje sestry i já jsm e zuřily. Odjakživa jsme si myslely, že otec lituje, že má samé dcery, a tohle to jen dokazovalo. Ale nebyla to žárlivost, co způsobilo, že mi vřela krev v žilách a zatínala jsem zuby.

Na okamžik mě něco napadlo. Co kdybych mu prozradila, co

vím? Co by si potom myslel o svém zlatém chlapci? Ale když jsem se

dívala do nelítostných otcových očí, dostala jsem na svou otázku

odpověď. Nikdo by mi nevěřil. Hned jsem si vzpomněla na vyděšenou dívku, která na mě s úpěnlivým výrazem zírala svýma hnědýma očima. Neříkej to, Sydney. Ať už uděláš cokoli, nikomu neříkej, co Keith udělal. Nikomu to neříkej. Nemohla jsem ji jen tak

zradit.

Můj otec stále čekal na odpověď. Polkla jsem a přikývla.

„Ano, pane.”

Zjevně potěšen povytáhl obočí a drsně mě poplácal po rameni. To bylo gesto, které se u něj po dlouhé době nejvíc blížilo projevu nějakého citu. Překvapeně jsem sebou trhla taky proto, že jsem byla úplně strnulá zklamáním. „Dobře.” Zamířil ke dveřím, ale cestou se ještě zastavil a ohlédl se po mně. „Možná pro tebe

ještě existuje naděje.”

30

3. kapitola

Jízda do Palm Springs byla utrpením.

yla jsem unavená z toho, že mě vytáhli z postele uprostřed

noci, ale když řídil Keith, nedokázala jsem usnout. Hlavou se mi

honila spousta myšlenek. Přemýšlela jsem nad Zoe, nad svou pověstí, nad misí, která mě č e k á . Moje myšlenky se točily v kruhu.

Chtěla jsem vyřešit všechny problémy ve svém životě. A Keith za

volantem mě zrovna neuklidňoval.

Byla jsem rozrušená i proto, že mi otec nedovolil rozloučit se

s matkou. Pořád jen opakoval, že bychom ji měli nechat vyspat,

ale mně bylo jasné, co za tím je. Bál se, že kdyby se dozvěděla, že

odjíždím, pokusila by se nám v tom zabránit. Po mojí poslední

misi zuřila. Samotnou mě vyslali na opačnou stranu světa, odkud jsem se vrátila a netušila, co mě čeká v budoucnu. Máma si myslela, že mě alchymisté ošklivě využili, a tátovi pak pověděla, že to už se mnou mohli skoncovat rovnou. Nevěděla jsem, jestli

by se dnes v noci postavila na odpor našim plánům, ale nechtěla

jsem to riskovat, aby nakonec místo mě neposlali Zoe. Od otce

jsem rozhodně neočekávala vřelé rozloučení, ale připadalo mi

podivné odjet za tak nevyjasněné situace bez rozloučení se sestrou a matkou.

Když začalo svítat, nevadská pouštní krajina se zbarvila do

odstínů měděné a rudé. Vzdala jsem pokusy usnout a namísto

toho jsem se snažila probrat. U benzínky jsem si koupila ohromný kelímek kávy a ujistila Keitha, že zbytek cesty odřídím. Volantu se rád vzdal, ale místo aby šel spát, taky si koupil kafe a povídal si se mnou. Pořád se choval, jako bychom byli staří kamarádi. Skoro jsem si až přála, aby se zase vrátil ke svému nepřátelství. Byla jsem odhodlána nezavdat mu sebemenší příčinu, 31

aby o mně pochyboval, a tak jsem se usmívala a přikyvovala.

Bylo to dost těžké, když jsem u toho neustále zatínala zuby.

Občas ta konverzace nebyla tak špatná. Rozhovory o práci

mi vždycky šly a pořád zbývalo probrat pár detailů. Pověděl mi

o té škole všechno, co věděl, a já jsem hltala každé slovo, když

mi popisoval můj příští domov. Amberwoodská přípravná škola

byla zjevně prestižní institucí. Uvažovala jsem , jestli by se nedala

považovat skoro za univerzitu. Podle norem alchymistů jsem ke

své práci znala vše potřebné, ale v hloubi duše jsem pořád prahla

po větších a větších vědomostech. Musela jsem se ale naučit spokojit se se samostudiem. Přesto pomyšlení, že bych byla na univerzitě, nebo alespoň ve společnosti lidí, kteří toho vědí víc než já a mohou mě něco naučit, znělo lákavě. Byl to můj dávný sen.

Naším prvním úkolem po opatření falešných dokladů -

bude zajistit mi auto. Když jsem věděla, že nebudu muset pořád

trčet v internátní škole, hned mi moje poslání připadalo o něco

snesitelnější. Nicméně mi bylo jasné, že Keith se do shánění auta

tak hrne jen proto, abych mohla samostatně řešit všechno, co

bude tahle práce obnášet.

Také mi objasnil jednu věc, která mi zatím nedošla, i když asi

měla. „Ty a Jill se zapíšete jako sestry,” pověděl mi.

„Co?” Bylo známkou mého sebeovládání, že jsem s autem ne—

sjela z cesty. Bydlet s vampýrkou je jedna věc, ale být s ní příbuzná? „Proč?” chtěla jsem vědět.

Koutkem oka jsem viděla, jak pokrčil rameny. „Proč ne? To

vysvětluje, proč budete tak často spolu a taky je to dobrá záminka k tomu, abyste spolu bydlely. Na škole obvykle nejsou v páru studenti různého věku, a l e . n o . vaši ,rodiče’ slíbili škole tak štědrý sponzorský dar, že vedení změnilo obvyklou politiku.”

Byla jsem tak ohromená, že mě ani nepopadla chuť jednu mu

vrazit, když se sebejistě zachechtal. Věděla jsem, že budu s Jill

b y d le t ., ale že budeme dělat, že jsm e sestry? To b y l o . divné.

Nejen to. Bizarní.

„To je šílenost,” řekla jsem nakonec, stále ještě šokovaná natolik, že jsem se nezmohla na lepší odpověď.

„Jenom na papíře,” dodal.

32

To je pravda. Ale cosi na tom, že budu označena za příbuznou

vampýrky, mi obracelo můj řád světa vzhůru nohama. Byla jsem

na sebe hrdá, jak jsem se naučila chovat ve společnosti vampýrů,

ale částečně to vycházelo z mého přesvědčení, že stojím mimo

a dělám to kvůli své práci. Hrát Jillinu sestru mi připadalo příliš.

Neslo to s sebou důvěrnost, na kterou asi nejsem připravená.

„Bydlet s jednou z nich pro tebe nemůže být zase tak těžké,”

poznamenal Keith a zabubnoval prsty na okýnko. Jako by mi

brnkal na nervy. Něco na tom jeho příliš obyčejném projevu mě

přimělo k úvahám, jestli mě náhodou nevede do pasti. „Na to jsi

přece zvyklá.”

„To těžko,” opáčila jsem a pečlivě volila slova. „Byla jsem

s nimi maximálně pár týdnů. A většinu času jsem trávila s dhampýry.”

„To není žádný rozdíl,” odpověděl přezíravě. „Když už, tak

dhampýři jsou horší. Jsou opovrženíhodní. Ani lidi, ani tak docela vampýři. Produkty nepřirozených svazků.”

Hned jsem neodpověděla a radši jsem předstírala, že mě

hrozně zaujala cesta před námi. To, co řekl, byla podle učení

alchymistů pravda. Byla jsem vychovávaná v tom, že obě rasy

vampýrů, Morojové i Strigojové, jsou temné a špatné. Potřebují

krev, aby přežily. Co za osoba musí pít krev jiným? Je to nechutné a jenom z pomyšlení na to, že brzy budu svědkem krmení Morojky, se mi dělalo zle.

Ale d h a m p ý ři., to je ošemetnější záležitost. Nebo aspoň pro

mě. Dhampýři jsou napůl lidé a napůl vampýři. Na svět přišli

za časů, kdy se obě rasy svobodně mísily. Během staletí se ale

vampýři oddělili od lidí a obě naše rasy se nyní shodnou na tom,

že takové svazky jsou tabu. Rasa dhampýrů ale navzdory všem

pravděpodobnostem přežila, přestože dhampýři spolu děti mít

nemůžou. To můžou jedině s Moroji nebo s lidmi. Spousta Morojů se toho s radostí ujímá.

„Mám pravdu?” ujistil se Keith.

Uvědomila jsem si, že na mě zírá a čeká, až mu odsouhlasím,

že dhampýři jsou opovrženíhodní. Nebo možná doufal, že s ním

budu nesouhlasit. Každopádně jsem mlčela už moc dlouho.

33

„Máš pravdu,” řekla jsem. Mluvila jsem podle norem alchymistů. „V určitých ohledech jsou horší než Morojové. Jejich rasa nikdy neměla existovat.”

„Na chvíli jsi mě vyděsila,” prohlásil Keith. Sledovala jsem

silnici před námi, ale měla jsem dojem, že na mě mrkl. „Myslel

jsem, že je budeš bránit. Měl jsem být chytřejší a nevěřit těm historkám o tobě. Naprosto chápu, že jsi tím chtěla získat slávu, ale muselo být hrozné snažit se pracovat s jednou z nich.”

Nemohla jsem mu vysvětlovat, že po nějaké době strávené

s Rose Hathawayovou jsem lehce zapomněla na to, že je dhampýrka. I fyzicky jsou dhampýři tak podobní lidem, že se s nimi

dají snadno zaměnit. Rose byla tak plná života a vášně, že mi

někdy připadala lidštější než já. Ta by tuhle práci určitě nepřijala

s kňučením „Ano, pane”. Na rozdíl ode mě.

Nesmířila se ani s tím, že ji zavřeli do vězení a že proti ní stojí

celá morojská vláda. Vydírání Abeho Mazura na mě zapůsobilo

jako rozbuška a vydala jsem se jí na pomoc. Nikdy jsem nevěřila,

že Rose spáchala vraždu, ze které ji obvinili. Tahle moje jistota

spolu s naším křehkým přátelstvím mě přiměla porušit pravidla alchymistů a pomáhat Rose a jejímu dhampýrskému příteli, obávanému Dimitriji Belikovovi, aby unikali vyšší moci. Během té doby jsem sledovala s obdivem, jak Rose bojuje proti celému

světu. Nemohla jsem závidět někomu, kdo není člověk, ale mohla jsem obdivovat její sílu a to, že se odmítala vzdát, ať se dělo cokoli.

Jenže nic z toho jsem Keithovi říct nemohla. A stejně jsem

ani na okamžik neuvěřila, že je najednou smířený s tím, že jedu

s ním, i když se usmíval jako sluníčko.

Nepatrně jsem pokrčila rameny. „Myslím, že to za to riziko

stálo.”

„Fajn,” řekl, když viděl, že už ze mě víc nedostane. „Až se

příště budeš toulat s vampýry a dhampýry, drž se trochu zpátky,

aby ses nedostala do takových problémů.”

Ušklíbla jsem se. „Nemám v úmyslu se s nimi znovu toulat.”

Aspoň tohle byla pravda.

Později odpoledne jsm e dojeli do Palm Springs a hned jsme

začali pracovat na svých úkolech. V tu dobu jsem byla už hrozně

34

ospalá a dokonce i Keith působil unaveně, přestože se pořád

snažil komunikovat. Dostali jsm e zprávu, že Jill a její doprovod

dorazí zítra, takže jsm e měli jen málo času doladit na místě poslední detaily.

Při návštěvě Amberwoodské školy jsm e zjistili, že „rodina” se

rozšiřuje. Dhampýr, který přijede s Jill, se taky zapsal ke studiu

a bude dělat našeho bratra. Keith bude taky náš bratr. Když jsem

se nad tím pozastavila, Keith mi vysvětlil, že budeme potřebovat

někoho místního, kdo bude jednat jako náš zákonný zástupce,

aby mohla Jill nebo kdokoli z nás odejít mimo školu a abychom

měli nějaká privilegia. Jelikož naši fiktivní rodiče údajně žijí

mimo Státy, bude to takhle rychlejší. Tu logiku jsem nemohla

zpochybnit, i když to, že bych měla být jeho příbuzná, mi připadalo mnohem odpornější než mít v rodině dhampýry nebo vampýry. A to vypovídalo o mnohém.

Později jsem od proslulého falzifikátora dokladů získala řidi čák, na němž se skvělo, že jsem Sydney Katherine Melroseová

z Jižní Dakoty. Jižní Dakotu jsm e vybrali proto, že jsme předpokládali, že místní neviděli příliš mnoho řidičáků z tohohle státu, takže na něm nenajdou žádné nedokonalosti. Ne že bych si myslela, že na dokladu nějaké jsou. Alchymisté se nespolčují

s lidmi, kteří odvádějí zfušovanou práci. Taky se mi líbil obrázek Mount Rushmore, který na řidičáku byl. Mount Rushmore patřilo k tomu málu míst ve Spojených státech, kde jsem nikdy nebyla.

Den jsm e ukončili tím, na co jsem se těšila nejvíc návštěvou

obchodníka s auty. S Keithem jsem se dohadovala skoro stejně

plamenně, jako jsm e se pak dohadovali s obchodníkem. Byla

jsem vychovávána k tomu, abych si počínala prakticky a kontrolovala se. Jenže auta miluju. To je jedna z mála věcí, které jsem zdědila po mámě. Je automechanička a moje nejhezčí vzpomínky z dětství jsou na to, jak jsme spolu pracovaly v garáži.

Zejména mám slabost pro sportovní auta a veterány. Taková

s velkými motory, která příliš neprospívají životnímu prostředí

- ale přesto je miluju a připadám si kvůli tomu provinile. Nicméně tyhle typy aut pro tuhle práci nepřicházely v úvahu. Keith 35

trval na tom, že si musím pořídit něco, do čeho se vejde hodně

lidí a nákladu a co nepřiláká příliš mnoho pozornosti. Opět jsem

musela uznat, že jako alchymista uvažuje logicky.

„Ale nechápu, proč to musí být kom bík,” pověděla jsem mu.

Naše nakupování nás zavedlo k vozu Subaru Outback, který

splňoval většinu našich požadavků. Moje automobilové instinkty mi napovídaly, že subaru splní moje potřeby. Snadno se ovládá a má dobrý motor. Ale p ř ito m .

„Připadám si jako fotbalová m am ina,” namítla jsem . „Na tohle auto jsem moc m ladá.”

„Fotbalové maminy řídí dodávky,” řekl mi Keith. „A na fotbalu není nic špatného.”

Zamračila jsem se. „A musí být hnědé?”

Muselo, pokud bychom se nespokojili s ojetým. Modré nebo

červené auto bych samozřejmě měla mnohem radši, ale pochopitelně jsem upřednostňovala nový vůz. Jsem vybíravá a nelíbilo by se mi řídit auto „někoho jiného”. Chtěla jsem svoje nablýskané, nové a čisté. A tak jsme se nakonec dohodli a já, Sydney Melroseová, jsem se stala majitelkou hnědého kombíku. Pojmenovala jsem ho Laté a doufala, že moje láska ke kávě se brzy přenese i na auto.

Jakmile jsm e skončili se zařizováním, Keith se se mnou rozloučil a odjel do svého bytu v centru Palm Springs. Nabídl mi, abych u něj přespala, ale zdvořile jsem odmítla. Raději jsem šla do hotelu a v duchu děkovala za štědré finanční prostředky alchymistů. Upřímně klidně bych utratila i svoje peníze, jen abych nemusela nocovat pod jednou střechou s Keithem Darnellem.

Objednala jsem si na pokoj lehkou večeři a po těch dlouhých

hodinách s Keithem jsem si vychutnávala samotu. Pak jsem se

převlékla do pyžama a rozhodla se, že zavolám mámě. Byla jsem

ráda, že jsem se načas dostala od otce, ale máma mi bude chybět.

„To jsou dobrá auta,” pověděla mi poté, co jsem zahájila telefonát popisováním nákupu. Moje matka byla odjakživa svobodomyslná, pravý opak mého otce. Zatímco on mě učil chemické rovnice, ona mi ukazovala, jak vyměnit olej v autě. Alchymista si nemusí vzít alchymistku a já jsem často nechápala, co vlastně

36

moje rodiče přitáhlo k sobě. Možná, že otec nebyl zamlada tolik

upjatý.

„Asi jo ,” přitakala jsem smutně. Matka byla jedním z mála

lidí, před nimiž jsem nemusela předstírat dokonalost a spokojenost. Vždycky zastávala názor, že člověk má své emoce ventilovat. „Štve mě, že jsem do toho neměla moc co mluvit.”

„Štve? Já zuřím, že o tom se mnou ani nepromluvil,” vyhrkla.

„Nemůžu uvěřit, že tě prostě jen tak potají poslal pryč! Jsi moje

dcera, ne nějaké zboží, které si může stěhovat, jak se mu zachce.”

Na okamžik mi kupodivu připomněla Rose obě měly tendenci

říkat, co jim zrovna přišlo na mysl. Tahle schopnost se mi zdála

podivná a exotická, ale někdy když jsem přemýšlela o tom, jak

jsem rezervovaná a pořád se kontroluju jsem si říkala, jestli

třeba nejsem divná já.

„Neznal všechny podrobnosti,” řekla jsem a automaticky ho

hájila. Vzhledem k tomu, jak je otec vzteklý, by to doma pro Zoe

i pro mámu bylo nesnesitelné, kdyby se s ním máma začala hádat. Bude lepší, když tam bude klid. „Neřekli mu všechno.”

„Někdy je nesnáším ,” zavrčela matka. „A jeho občas taky.”

Netušila jsem , co na to říct. Otci jsem zazlívala mnoho věcí,

ale pořád to byl můj otec. A spoustu závažných rozhodnutí učinil

kvůli alchymistům. Věděla jsem, že jakkoli se mi to občas příčí,

práce alchymistů je důležitá. Musíme chránit lidi před vampýry.

Kdyby se lidé dozvěděli, že vampýři skutečně existují, vyvolalo

by to paniku. A co hůř někteří lidé se slabou vůlí by se jistě rádi

stali otroky Strigojů výměnou za nesmrtelnost, i kdyby za to museli zaplatit vlastní duší. Tohle se stávalo častěji, než se mi líbilo.

„To bude dobrý, m am i,” snažila jsem se ji uklidnit. „Já jsem

v pořádku. Už nejsem v žádném průšvihu a navíc jsem ve Státech.” Vlastně jsem si nebyla jistá, jestli je pravda, že nejsem v průšvihu, ale chtěla jsem ji uklidnit. Stantonová mi řekla, abych naše umístění v Palm Springs uchovala v tajnosti, ale když jsem

prozradila jen to, že jsem ve Státech, nikomu to neublíží a moje

máma si bude myslet, že tady mám jednodušší práci, než nejspíš budu mít. Ještě jsme si chvíli povídaly a pak jsm e zavěsily.

Pověděla mi, že má zprávy od mé sestry Carly. Daří se jí dobře

a studuje na univerzitě. To jsem slyšela ráda. Zoufale jsem se

37

chtěla dozvědět něco o Zoe, ale radši jsem s ní mluvit nechtěla.

Bála jsem se, že je na mě pořád ještě naštvaná. Anebo a to by

bylo ještě horší by se mnou třeba vůbec nechtěla mluvit.

S melancholickou náladou jsem ulehla do postele a litovala,

že jsem se mámě nemohla svěřit s veškerými svými obavami

a starostmi. Copak to takhle normálně dcery s matkami nedělají?

Věděla jsem, že by byla ráda. Do těchhle problémů jsem se ale

dostala sama. Byla jsem zatažená do příliš mnoha tajemství alchymistů a nemohla jsem se chovat jako normální teenager.

Po dlouhém spánku jsem se cítila o trochu lépe. Do pokoje

pronikalo oknem ranní sluneční světlo. Čekala mě práce a neměla jsem čas na to, abych se dál litovala. Připomněla jsem si, že to dělám pro Zoe, pro Moroje i pro lidi. To mi trochu pomohlo a svoje obavy jsem pustila z hlavy alespoň prozatím.

Kolem poledne jsem vyzvedla Keitha a vyrazili jsme za město, kde jsme se měli sejít s Jill a tím Morojem samotářem, který nám pomáhá. Keith mi toho o tom chlápkovi jménem Clarence Donahue pověděl hodně. Clarence žije v Palm Springs tři roky,

od smrti své neteře, která zemřela v Los Angeles. Na toho muže

to evidentně mělo traumatizující dopad. Keith se s ním několikrát sešel při předchozí práci a neustále si dělal legraci z toho, že Clarence není moc příčetný.

„Potřeboval by pár deci z krevní banky, chápeš?” prohlásil

Keith a sám se svému vtipu zasmál. Vsadila bych se, že čekal celé

dny, aby mohl tuhle větu použít.

Jeho přihlouplé žerty ale utichly, když jsm e se blížili ke Cla—

renceovu domu. Zmlkl a znervózněl. Něco mě napadlo.

„S kolika Moroji už ses setkal?” zeptala jsem se, když jsme

odbočili z hlavní silnice a dál pokračovali po dlouhé klikaté cestě. Dům vypadal jako z hororu. Byl krabicovitý a postavený z šedých cihel. Kompletně se vymykal většinové architektuře v Palm Springs. Jedinou připomínkou toho, že se stále nacházíme v jižní Kalifornii, byly všudypřítomné palmy obklopující dům. Byla to

zvláštní kombinace.

„Dost,” ohradil se Keith. „Zvládám být v jejich přítomnosti.”

Připadalo mi, že se k té svojí přesvědčivosti musí nutit. Uvědomila jsem si, že přestože se do téhle práce tak hrne a má spous38

tu poznámek o tom, co jsem udělala špatně, pomyšlení na to, že

bude ve společnosti ne-lidí, je Keithovi velice, velice nepříjemné.

To bylo pochopitelné. Příčí se to většině alchymistů. Většina naší

práce totiž nezahrnuje styky se světem vampýrů to svět lidí

potřebuje naši péči. Záznamy se musejí utajit a svědci podplatit.

Většina alchymistů přijde do kontaktu s vampýry jen zřídka. Vědomosti alchymistů pocházejí z příběhů a učení, které se předává v rodinách. Keith sice řekl, že se setkal s Clarencem, ale už se nezmínil, jestli strávil nějaký čas s jiným i Moroji nebo dhampýry

- a rozhodně ne se skupinou, s jakou se teď máme sejít.

Já nebyla ze společnosti vampýrů nadšená o nic víc než on,

ale už mě to aspoň neděsilo tak jako dřív. Utužila mě Rose a její

společníci. Dokonce jsem byla i na morojském královském dvoře,

kam se moc alchymistů nepodívalo. Když jsem vyšla ze srdce

jejich civilizace nedotčená, byla jsem si jistá, že si poradím s čímkoli, co čeká v tomhle domě. Musela jsem uznat, že by to bylo o mnoho jednodušší, kdyby Clarenceův dům nevypadal jako strašidelné sídlo z hororu.

Došli jsme ke dveřím. Vypadali jsm e jako typičtí alchymisté

při práci. I když měl Keith mnoho chyb, musela jsem mu přičíst

k dobru, že se hezky upravil. Měl na sobě khaki kalhoty, bílou

košili a tmavomodrou hedvábnou kravatu. Košile měla krátké

rukávy, ale pochybovala jsem, že je mu v ní díky tomu menší

vedro. Byl začátek září, a když jsem odcházela z hotelu, na teploměru bylo přes dvaatřicet. Mně bylo v hnědé sukni, punčochách a květované blůze s krátkými rukávy taky horko.

Příliš pozdě mi došlo, že jsm e barevně sladění.

Keith zvedl ruku, aby zaklepal, ale než to stihl, dveře se otevřely. Nervózně jsem sebou trhla, přestože jsem se předtím přesvědčovala, že všechno zvládnu s klidem.

Muž, který otevřel, se tvářil stejně překvapeně jako my.

V ruce držel krabičku cigaret a vypadalo to, že se chystal jít si

ven zakouřit. Zarazil se a přejel nás pohledem.

„Přišli jste mi vykládat o víře, nebo mi budete chtít něco prodat?”

Ta jeho poznámka stačila, abych se zbavila úzkosti. Byl to Moroj, o málo starší než já. Měl tmavohnědé vlasy, které si bezpo39

chyby pečlivě geloval, aby dosáhl rozcuchaného vzhledu. Na

rozdíl od Keithových přegelovaných pokusů tohle působilo hezky. Byl bledý, vysoký a štíhlý jako všichni Morojové. Pozoroval nás smaragdově zelenýma očima a v obličeji vypadal jako jedna z těch klasických soch, které jsem tolik obdivovala. Šokovaně

jsem tu myšlenku potlačila hned v okamžiku, kdy mi vytanula

na mysli. Vždyť je to vampýr. Nemůžu ho obdivovat, jako bych

obdivovala nějakého lidského muže.

„Pane Ivaškove,” řekla jsem zdvořile. „Ráda vás zase vidím .”

Zamračil se a znovu si mě ze své výšky prohlédl. „Znám tě.

Odkud?”

„ M y . ” Chtěla jsem říct „jsme se setkali”, ale vzápětí jsem si

uvědomila, že když jsm e se viděli, nikdo nás vlastně nepředstavil. Prostě byl jen u toho, když mě a Stantonovou odvlekli k výslechu u morojského královského dvora. „Narazili jsme na sebe minulý měsíc. U vašeho dvora.”

V

očích se mu zablesklo pochopením. „Jasně. Ta alchymistka.”

Na okamžik se zamyslel a pak mě překvapil, když si vzpomněl

na moje jméno. Vzhledem k tomu, že se toho při mém pobytu

u morojského dvora dělo tolik, nepředpokládala jsem , že jsem

mu nějak utkvěla v paměti. „Sydney Sageová.”

Přikývla jsem a snažila se, abych se netvářila moc polichoceně. Pak jsem si všimla, že Keith vedle mě úplně strnul. Prohla šoval sice, že „zvládá” být ve společnosti Morojů, ale to zjevně

znamenalo, že zůstane stát s otevřenou pusou a nezmůže se na

slovo. S potěšeným úsměvem jsem tedy pokračovala: „Keithe,

tohle je Adrian Ivaškov. Adriane, to je můj kolega Keith Darnell.”

Adrian k němu napřáhl ruku, ale Keith ji neuchopil. Těžko

říct, jestli byl pořád ještě v takovém šoku, nebo se prostě odmítal

dotknout vampýra. Adrian vypadal, že mu to nevadí. Nechal

ruku zase klesnout, vytáhl z kapsy zapalovač a prošel kolem nás.

Kývl hlavou směrem ke dveřím.

„Už na vás čekají. Běžte dál.” Naklonil se ke Keithovu uchu

a zlomyslně zašeptal: „Pokud se odvážíš.” Poklepal Keitha po

rameni a zachechtal se „muhahaha” jako stvůra z hororu.

Keith nadskočil málem metr do vzduchu. Adrian se zasmál

a vykročil po cestičce do zahrady. Cestou si zapálil cigaretu.

40

Dívala jsem se za ním i když to bylo zvláštní a postrkovala

jsem Keitha ke dveřím. „Tak pojď,” pobízela jsem ho. Uvnitř jsem

ucítila chladný vzduch z klimatizace.

Když už nic jiného, zdálo se, že se Keith konečně probral k životu. „Co to bylo?” rozčiloval se, sotva jsme vešli do domu. „On mě málem napadl!”

Zavřela jsem dveře. „Spíš z tebe udělal idiota. A nezkřivil ti

ani vlásek. Nemůžeš se tvářit trochu míň vyděšeně? Oni vědí, že

je nemáme rádi, tak nemusíš vypadat, že každou chvíli v hrůze

utečeš.”

Musela jsem uznat, že se mi líbilo vidět Keitha takhle vykolejeného, ale moje lidská solidarita mě nenechávala na pochybách,

na čí straně stojím.

„Tak jsem nevypadal,” namítl Keith a zjevně si připadal dost

trapně. Prošli jsme dlouhou chodbou s podlahou z tmavého dřeva a stěnami, které snad pohlcovaly veškeré světlo. „Bože, co je na těch lidech tak divného? Aha, já vím. Nejsou to lidi.”

„Ticho,” okřikla jsem ho, ohromená prudkostí v jeho hlase.

„Vždyť jsou hned tamhle. Copak je neslyšíš?”

Na konci chodby nás čekaly těžké francouzské dveře. Výplň

měly z tónovaného leptaného skla, takže jsm e neviděli, co se

nachází za nimi. Slyšeli jsme jen tlumené hlasy. Zaklepala jsem

a čekala na vyzvání. S Keithem jsm e si vyměnili pohledy a vztek

ho ihned přešel. Bylo to tu. Začátek.

Vešli jsme dál.

Když jsem uviděla, kdo je uvnitř, měla jsem co dělat, aby mi

čelist nepoklesla stejně, jako před chvílí Keithovi.

Na okamžik jsem nemohla popadnout dech. Posmívala jsem

se Keithovi, že se bojí vampýrů a dhampýrů, ale když jsem jich

tady teď viděla tolik, připadala jsem si jako v pasti. Připadalo

mi, že na mě padají stěny, a dokázala jsem myslet jen na tesáky

a krev. Svět se se mnou zatočil. A nejen proto, že ta skupina byla

tak početná.

Byl tu Abe Mazur.

Dýchej, Sydney, dýchej, připomínala jsem si. Ale nebylo to

snadné. Abe reprezentoval tisíce mých obav, tisíce záležitostí, do

nichž jsem se zapletla.

41

Pomalu jsem si začínala uvědomovat okolí a vzpamatovávat

se. Koneckonců Abe tu nebyl jediný přítomný, takže se můžu

zaměřit na ostatní a jeho ignorovat.

V

místnosti s ním seděly ještě tři osoby, z nichž jsem dvě znala. Neznala jsem jen starého Moroje s prořídlými vlasy a bílým plnovousem. To musel být náš hostitel Clarence.

„Sydney!” vykřikla Jill Mastranová a oči se jí radostně rozzá řily. Měla jsem Jill ráda, ale netušila jsem, že jsem na ni zapůsobila natolik, že to u ní teď vyvolalo tak vřelou reakci. Jill vypadala, jako by se chtěla každou chvíli zvednout a obejmout mě. Jen jsem se modlila, aby to neudělala. Vůbec jsem nepotřebovala, aby to

Keith viděl. Nebo jsem spíš nechtěla, aby to Keith nahlásil.

Vedle Jill seděl dhampýr, kterého jsem znala asi tak jako Adriana. Viděla jsem ho, ale nikdo nás nepředstavil. Eddie Castile byl taky přítomen u mého výslechu u královského dvora. Pokud mi paměť dobře slouží, byl zrovna taky v nějakém maléru. Vypadal úplně jako člověk. Měl atletickou postavu a opálený obličej.

Vlasy měl pískově plavé a oříškově hnědýma očima koukal na

mě a na Keitha přátelským, ale přitom obezřetným pohledem.

Takhle se strážci chovají. Vždycky jsou ve střehu, vždycky sledují

případnou hrozbu. V určitém ohledu mi to připadalo uklidňující.

Jak jsem se rozhlížela po pokoji, brzy mi pohled padl opět na

Abeho. Ten mě pobaveně sledoval. Po tváři se mu rozlil lstivý

úsměv.

„Slečno Sageová,” pronesl pomalu, „proč mě nepozdravíte?”

42

4. kapitola .;w

1

‘

BE BYL TAKOVÝ ZJEV, ZE BY MNOHO LIDI PRIPRAVIL O REC, I KDYBY

o něm nic nevěděli.

Přestože venku bylo horko, měl na sobě oblek s kravatou. Oblek byl sice bílý, ale stejně vypadal, že v něm musí být hrozné vedro. Košili i kravatu měl Abe purpurovou, stejně jako růži, která mu čouhala z kapsy. V uších a kolem krku se mu blýskalo

zlato. Pocházel z Turecka, takže měl v obličeji víc barvy než jiní

Morojové, ale pořád byl bledší než lidé jako třeba já nebo Keith.

Odstínem pleti mi připomínal opáleného člověka, který je dlouho nemocný.

„Zdravím ,” vypravila jsem ze sebe strnule.

Jeho úsměv se ještě rozšířil. „Rád vás zase vidím .”

„Je mi potěšením .” Moje lež zněla, jako by ji vyslovil robot.

Ale pořád to bylo lepší, než kdyby to vyznělo vyděšeně.

„Ne, ne,” namítal. „Potěšení je na mé straně.”

„Když to říkáte,” odpověděla jsem mu. To ho pobavilo ještě víc.

Keith znovu strnul, a tak jsem došla k postaršímu Morojovi

a napřáhla ruku, aby aspoň jeden z nás vypadal, že má vychování. „Vy jste pan Donahue? Já jsem Sydney Sageová.”

Clarence se usmál a sevřel mi ruku ve své vrásčité. Neucukla

jsem , i když jsem měla nutkání. Na rozdíl od většiny Morojů,

které jsem potkala, tenhle při úsměvu neschovával svoje tesáky, což mě trochu znepokojilo. Další připomínka toho, že jsou to vampýři, i když někdy vypadají lidsky.

„Rád vás poznávám ,” řekl. „Slyšel jsem o vás úžasné věci.”

43

„Opravdu?” podivila jsem se a povytáhla obočí. Uvažovala

jsem, kdo tu asi o mně mluvil.

Clarence důrazně pokýval hlavou. „Vítejte v mém domě.

Jsem rád, že mám takovou společnost.”

Všichni se vzájemně seznámili. Eddie a Jill se chovali trochu

rezervovaně, ale přesto přátelsky. Keith nikomu nepotřásl rukou,

ale aspoň se přestal chovat jako vyděšený blb. Usedl na židli

a nahodil arogantní výraz, který měl nejspíš působit sebejistě.

Jen jsem doufala, že nás neztrapní.

„Pardon,” ozval se Abe a naklonil se dopředu. Tmavé oči se

mu zaleskly. „Říkal jste, že se jmenujete Keith Darnell?”

„Ano,” přisvědčil Keith. Zvědavě si Abeho prohlížel a bezpochyby si přitom vybavoval konverzaci alchymistů v Salt Lake City. I když se snažil působit neohroženě, viděla jsem na něm, že je nervózní. Abe takhle působil na každého. „Proč?”

„Jen tak,” odvětil Abe. Sklouzl pohledem na mě a pak znovu

na Keitha. „Jen mi to zní nějak povědomě, to je vše.”

„Můj otec je mezi alchymisty velice důležitý,” objasnil Keith

nabubřele. Trochu se uvolnil. Pravděpodobně si myslel, že všechny ty historky o Abem jsou přehnané. Blázen. „Bezpochyby jste o něm už slyšel.”

„Bezpochyby,” přitakal Abe. „To bude určitě ono.” Mluvil tak

obyčejným tónem, že by nikdo nepředpokládal, že neříká pravdu. Jenom já jsem znala pravý důvod, proč Abe ví, kdo je Keith, ale rozhodně jsem to nechtěla říkat nahlas. A taky jsem nechtěla Abemu dávat další vodítka, která by pak určitě použil k tomu,

aby mi lezl na nervy.

Pokusila jsem se změnit téma a získat nějaké odpovědi. „Nevěděla jsem, že se k nám připojíte, pane M azure.” Mluvila jsem stejně sladkým hlasem jako on.

„Tykejme si, prosím ,” řekl. „Já jsem Abe. A bohužel tady

nezůstanu. Přijel jsem jen proto, abych dohlédl na to, že tahle

skupina dorazí v pořádku. A taky jsem se chtěl osobně setkat

s Clarencem.”

„To je od tebe m ilé,” poznamenala jsem suše a upřímně jsem

pochybovala, že jeho motivy jsou takhle prosté. Jestli jsem něco

pochopila, pak to, že nic není jednoduché, když je do toho zaple44

ten Abe Mazur. Je mistr loutkář. Nejenže chce o všem vědět, ale

taky chce všechno ovládat.

Vítězoslavně se usmál. „No, já vždycky rád pomáhám těm,

kdo jsou v nouzi.”

„Jo,” ozval se náhle nový hlas. „Přesně tohle mě napadne,

kdykoli na tebe pomyslím, starý pane.”

Netušila jsem, že mě někdo může vyšokovat ještě víc než

Abe, ale to jsem se mýlila. „Rose?” To jméno mi sklouzlo ze rtů

jako otázka, přestože jsem nepochybovala o tom, kdo právě vešel

do místnosti. Koneckonců Rose Hathawayová je jen jedna.

„Ahoj, Sydney,” pozdravila mě a usmála se na mě. Její tmavé

oči se dívaly přátelsky, ale zároveň sledovala všechno v místnosti podobně obezřetně jako Eddie. To dělali všichni strážci. Rose byla asi stejně vysoká jako já a byla oblečená úplně obyčejně.

Měla na sobě džíny a červené tílko. Na její kráse ale vždycky bylo

něco exotického a nebezpečného, čím se lišila od všech ostatních.

V téhle potemnělé zatuchlé místnosti působila jako exotická květina. Taková, která vás může zabít. Její matku jsem nikdy neviděla, ale Rose toho hodně zdědila po Abem a jeho tureckých předcích. Jako třeba dlouhé tmavohnědé vlasy. V přítmí vypadaly skoro až černé. Upřela oči na Keitha a zdvořile kývla hlavou.

„Ahoj, druhý alchymisto.”

Keith na ni zíral s vykulenýma očima, ale těžko říct, jestli to

byla reakce na to, že jsou vampýři v ještě větší přesile, nebo na

Rosinu neobyčejnou povahu. „ J á . já jsem K eith,” vykoktal nakonec.

„Rose H athawayová,” představila se mu. Vytřeštil oči ještě

víc, když si ji zařadil. Přešla celou místnost až ke Clarenceovi a já

si uvědomila, že kouzlo její osobnosti spočívá především v tom,

jak dominuje nad ostatními. Při pohledu na starého muže se její

výraz obměkčil. „Zkontrolovala jsem okolí domu, jak jste chtěl.

Je to tu tak bezpečné, jak jenom může být. Ale asi byste měl vyměnit zámek u zadních dveří.”

„Určitě?” podivil se Clarence nevěřícně. „Je nový.”

„To možná byl, když se tenhle dům stavěl,” ozval se další

nový hlas. Ohlédla jsem se ke dveřím a zjistila, že s Rose dorazil ještě někdo. Ale byla jsem příliš ohromená, než abych si 45

toho všimla dřív. Takhle to ale s Rose bylo vždycky. Ona na sebe

poutala největší pozornost. „Byl zrezivělý, už když jsme se sem

nastěhovali.”

Nově příchozí byl Moroj, což mě opět znepokojilo. Ted tu

byli čtyři Morojové a dva dhampýři. Tvrdě jsem se snažila nepřevzít Keithův postoj hlavně když jsem některé z přítomných znala , ale bylo těžké nemyslet na to, že tohle jsou Oni a tohle jsm e My. Morojové stárnou stejně jako lidé a tohohle mladíka

jsem odhadovala tak na svůj věk nebo maximálně na Keithův.

Byl pohledný, s černými kudrnatými vlasy a šedýma očima. Jeho

úsměv působil upřímně, přestože z jeho postoje trochu vyzařovala nervozita. Upíral pohled na Keitha a na mě. Napadlo mě, že asi s lidmi moc do styku nepřišel. Většina Morojů se s lidmi nestýká, ale nebojí se naší rasy tak jako my té jejich. My je ovšem

nepoužíváme jako potravu.

„Jsem Lee Donahue,” řekl a natáhl ruku. Keith ji opět neuchopil, ale já jsem to udělala a představila nás.

Lee těkal pohledem ze mě na Keitha a zase zpět. V jeho tváři

se zračil úžas. „Alchymisté, že? Nikdy jsem nikoho z vás nepotkal. To vaše tetování je nádherné,” prohlásil a zíral na zlatou lilii na mé tváři. Stejné tetování mají všichni alchymisté. „Slyšel jsem, co všechno umíte.”

„Donahue?” ujistil se Keith. Díval se na Leeho a pak zase na

Clarence. „Vy jste příbuzní?”

Lee láskyplně pohlédl na Clarence. „Otec a syn.”

Keith se zamračil. „Ale vy tady nežijete, ne?” Překvapilo mě,

že ze všech věcí Keitha zaujalo právě tohle. Možná se mu nelíbila představa, že jeho intelekt selhal. Koneckonců je alchymista z Palm Springs a měl za to, že Clarence je jediný Moroj v téhle oblasti.

„Ne pořád,” odpověděl Lee. „Studuju na univerzitě v L. A., ale

tenhle semestr jen zčásti. Tak jsem chtěl strávit víc času s tátou.”

Abe střelil pohledem po Rose. „Vidíš to?” zeptal se. „Tomu se

říká oddanost.” Obrátila oči v sloup.

Keith vypadal, že by se rád ještě vyptával, ale Clarence stále

uvažoval o předchozím tématu. „Přísahal bych, že jsem ten zámek vym ěnil.”

46

„No, já ti ho vyměním, jestli chceš,” navrhl Lee. „Nemůže to

být zase tak složité.”

„Myslím, že je ještě dobrý.” Clarence se roztřeseně zvedl.

„Půjdu se na něj podívat.”

Lee k němu doběhl a střelil po nás omluvným pohledem.

„Musíš to udělat hned?” Když se ukázalo, že musí, Lee jenom

řekl: „Dobře, půjdu s tebou.” Nabyla jsem z toho dojmu, že

takhle se Clarence chová často a Lee už je na to zvyklý.

Nepřítomnosti Donahueových jsem využila k tomu, abych

získala odpovědi na své otázky. Obrátila jsem se k Jill. „Nemělas

problém se sem dostat, že ne? Už žádné, ehm, incidenty?”

„Než jsm e odjeli z královského dvora, narazili jsm e na pár

disidentů,” řekla Rose a z hlasu jí zazníval nebezpečný podtón.

„Ale nic, co bychom nezvládli. Zbytek cesty proběhl v klidu.”

„A tak to i zůstane,” dodal věcně Eddie. Založil si ruce. „Přinejmenším do té doby, dokud s tím budu mít něco společného.”

Zmateně jsem se dívala z jednoho na druhého. „Bylo mi ře čeno, že má přijet dham pýr… Takže se nakonec rozhodli poslat

dva?”

„Rose se pozvala sam a,” objasnil Abe. „Jen se chtěla ujistit, že

nikdo z nás nic neopomine. V Amberwoodu s vámi bude Eddie.”

Rose se zamračila. „Měla bych tu zůstat já. To já bych měla

být Jillina spolubydlící. Nic proti tobě, Sydney. Tebe potřebujeme

na papírování, ale já bych měla nakopat zadek všem, co by dělali

Jill problémy.”

Proti tomu jsem nemohla nic namítnout.

„N e,” řekla Jill s překvapivou rozhodností. Když jsem ji viděla naposledy, byla zamlklá a váhavá, ale ted se tvářila odhodlaně, jako by nechtěla být Rose na obtíž. „Ty musíš zůstat s Lissou a dohlížet na její bezpečí. Já mám Eddieho. A navíc nikdo ani netuší, že jsem tady. Nic už se nestane.”

Rose se na ni dívala značně skepticky. Předpokládala jsem, že

je přesvědčená, že ani Vasilisu, ani Jill nedokáže nikdo ochránit

tak dobře jako ona. To o něčem vypovídalo, když byla mladá královna obklopena tolika bodyguardy. Ale ani Rose nemůže být na více místech najednou, takže si musela vybrat. Po jejích slovech jsem zaměřila svou pozornost zase na Jill.

47

„Co se stalo?” zeptala jsem se. „Zranili tě? Doneslo se nám

něco o útoku, ale nikdo nic nepotvrdil.”

V

místnosti zavládlo tíživé mlčení. Všichni kromě mě a Keitha poněkud znervózněli. Tedy, my jsm e taky byli nervózní, ale

z jiných důvodů.

„Jsem v pořádku,” řekla Jill nakonec poté, co ostře pohlédla

na Rose. „Jo, došlo k útoku, ale nikdo z nás nebyl zraněný. Tedy

ne nijak vážně. Zrovna jsm e měli královskou večeři, když nás

napadli Morojové morojští vrazi. Nahráli to tak, aby to vypadalo, že jdou po Lis po královně, jenže šli po m ně.” Zaváhala a sklopila zrak. Dlouhé kudrnaté hnědé vlasy jí spadly do obličeje. „Ale zachránila jsem se a strážci je přemohli.” Z Jill čišela nervózní energie, kterou jsem si u ní pamatovala. Bylo to roztomilé a působila jako plachá puberťačka, což ostatně opravdu byla.

„Ale nemyslíme, že jsm e je dostali všechny. Proto ted musíme

nějaký čas zůstat mimo královský dvůr,” vysvětlil Eddie. I když

svá slova adresoval Keithovi a mně, vyzařovaly z něj ochranitelské sklony vůči Jill. Jako by dával jasně najevo, že kdokoli by ji ohrozil, bude mít co do činění s ním. „A nevíme, odkud vzešli ti zrádci z našich řad. Takže dokud to nezjistíme, všichni budeme

tady.”

„Snad to nebude trvat dlouho,” poznamenal Keith. Zpražila jsem ho varovným pohledem, aby si uvědomil, že tahle jeho poznámka vyzněla hrubě. „Myslím to tak, že to tady asi pro vás bude dost náročné. Hodně tu svítí slunce a tak.”

„Je tu bezpečno,” řekl Eddie. „To je jediné, na čem záleží.”

Clarence a Lee se vrátili a o pozadí útoku na Jill už se nikdo

ani nezmínil. Otec a syn totiž věděli jen to, že Jill, Eddie a Adrian

se dostali do sporu s jakým si důležitým královským Morojem

a tady jsou v exilu. Ti dva Morojové nevěděli, kdo Jill ve skutečnosti je, a domnívali se, že my jako alchymisté jí pomáháme, protože nás o to požádal Abe. Byla to pavučina lží, ale bylo to nutné. Ačkoli byl Clarence v dobrovolném exilu, nemohli jsme

riskovat, že by on nebo Lee náhodou někde rozhlásili, že se tu

ukrývá královnina sestra.

Eddie pohlédl na starého Moroje. „Říkal jste, že jste nikdy neslyšel, že by se tady v okolí vyskytovali Strigojové, mám pravdu?”

48

Clarence na okamžik rozostřil pohled a přemýšlel. „Tady sice

n e js o u ., ale jsou tu horší věci než Strigojové…”

Lee zaúpěl. „Tati, prosím. Nezačínej s tím zas.”

Rose i Eddie byli vmžiku na nohou. Divila jsem se, že nevytáhli zbraně. „O čem to m luvíte?” chtěla vědět Rose.

„Jaká jsou tu jiná ohrožení?” přidal se Eddie ocelově pevným

hlasem.

Lee zčervenal. „ N i c . prosím. On už je zmatený, to je všechno.”

„Zmatený?” podivil se Clarence a přimhouřenýma očima

si syna změřil. „Byla snad smrt tvé sestřenice halucinace? Byla

halucinace to, že ti vysoce postavení páni u dvora Tamaru nepom stili?”

V

duchu jsem se vrátila k rozhovoru, který jsem vedla s Keithem v autě. Upřela jsem na Clarence uklidňující pohled. „Tamara byla vaše neteř, že? Co se s ní stalo, pane?”

„Byla zabita,” řekl a dramaticky se odmlčel. „Zabili ji lovci

vam pýrů.”

„To je mi líto. Kdože ji zabil?” zeptala jsem se, protože jsem si

byla jistá, že jsem se přeslechla.

„Lovci vam pýrů,” zopakoval Clarence. Všichni v místnosti se

tvářili stejně překvapeně jako já. Trochu se mi ulevilo. Dokonce

i Rose a Eddie se trochu zarazili. „Tohle nenajdete nikde, dokonce

ani ve vašich záznamech. Když ji dostali, žili jsme v Los Angeles.

Nahlásil jsem to strážcům a požadoval jsem , aby pachatele dopadli. Víte, co mi řekli?” Pohlédl na každého jednotlivě. „Víte?”

„N e,” pípla Jill. „Co vám řekli?” Lee si povzdechl a zatvářil

se zdrceně.

Clarence si odfrkl. „Řekli, že nic takového neexistuje. Že neexistuje žádný důkaz, který by podpořil moje tvrzení. Zapsali to jako zabití Strigojem a řekli, že s tím nikdo nic nenadělá a že bych měl být rád, že ji neproměnili.”

Podívala jsem se na Keitha, který vypadal překvapeně. Zjevně Clarence neznal tak dobře, jak prohlašoval. Věděl jen, že starý pán měl nějaký incident ohledně smrti své neteře, ale žádné další podrobnosti neznal. Nepatrně pokrčil rameny, jako by mi chtěl

říct: Vidíš? Co jsem ti říkal? Blázen.

49

„Strážci jsou velmi pečliví,” namítl Eddie. S rozmyslem volil

slova i tón hlasu. Nechtěl nikoho urazit. Zase si sedl vedle Jill.

„Jsem si jistý, že k tomu měli svoje důvody.”

„Důvody?” podivil se Clarence. „Pokud nazýváte popírání

a život ve falešných iluzích důvody, pak jistě ano. Prostě jen nechtějí přijmout myšlenku, že lovci vampýrů existují. Ale povězte mi jedno. Kdyby moji Tamaru zabili Strigojové, proč by ji pod řízli? Byl to čistý řez ostrou čepelí.” Rukou naznačil říznutí pod

bradou. Jill sebou trhla a schoulila se do křesla. Rose, Eddie i Abe

také vypadali, že je to vyděsilo, což mě překvapilo. Myslela jsem

si, že tuhle skupinku nevyděsí absolutně nic. „Proč nepoužili tesáky? To by se lépe napili. Na tohle jsem taky upozornil strážce, ale oni řekli, že je jasné, že to udělal Strigoj, protože přišla o polovinu krve. Ale já tvrdím, že to udělal lovec vampýrů a schválně to narafičil tak, aby to vypadalo, že jí vypili krev. Strigoj by neměl důvod používat nůž.”

Rose se nadechla, aby promluvila, ale rozmyslela si to. Po

chvilce se přece jen ozvala. „To je vážně zvláštní,” řekla klidným

hlasem. Měla jsem dojem, že nejspíš chtěla vyhrknout, že tahle

konspirační teorie je směšná, ale pak si to rozmyslela. „Ale jsem

si jistá, že existuje i jiné vysvětlení, pane Donahue.”

Uvažovala jsem, jestli zmínka o tom, že alchymisté nemají záznamy o lovcích vampýrů přinejmenším posledních pár století ne je užitečná, nebo naopak. Keith najednou odvedl celý rozhovor nečekaným směrem. Vyrovnaně pohlédl Clarenceovi do očí.

„Na Strigoje to vypadá podivně, ale oni dělají spoustu zvěrstev bezdůvodně. Vím to z osobní zkušenosti.”

Žaludek se mi sevřel. Ale ne. Všichni upřeli na Keitha zraky.

„Opravdu?” dotázal se Abe a uhladil si svou černou bradku.

„Co se vám stalo?”

Keith ukázal na svoje skleněné oko. „Tenhle rok mě Strigojové

napadli. Zbili mě a vyrvali mi oko. Pak mě nechali.”

Eddie se zamračil. „Aniž by se napili nebo vás zabili? To je

opravdu zvláštní. To nevypadá na normální chování Strigojů.”

„Nejsem si jistý, jestli můžete od Strigojů čekat něco ,normálního’,” podotkl Abe. Zaťala jsem zuby a přála si, aby Keitha nepovzbuzovali k dalšímu vyprávění. Prosím, nevyptávejte se na to 50

oko, říkala jsem si v duchu. Nechte to být. Ale úpěnlivé přání se mi

ovšem nesplnilo. Abeho následující otázka pochopitelně zněla:

„To si vzali jenom jedno oko? Nepokusili se vzít si obě?”

„Omluvte m ě.” Zvedla jsem se dřív, než stačil Keith odpovědět. Nedokázala jsem tu sedět a poslouchat, jak Abe háže Keithovi udičku jen proto, aby mě mučil. Potřebovala jsem uniknout. „ J á . necítím se dobře. Jdu se ven nadýchat čerstvého vzduchu.”

„Jistě, jistě,” přitakal Clarence a tvářil se, jako by měl v úmyslu se také zvednout. „Mám říct hospodyni, aby vám přinesla sklenici vody? Stačí z a z v o n it .”

„Ne, ne,” zaprotestovala jsem a vykročila ke dveřím. „Jen o m . jenom mi dopřejte minutku.”

Vyběhla jsem ven a ještě jsem slyšela Abeho říkat: „Je tak citlivá. Nemyslíte, že je vzhledem ke své profesi příliš choulostivá?

Ale vy, mladý muži, vypadáte, že vám nevadí bavit se o k r v i . “

Abeho masírování ega zabralo a Keith se pustil do vyprávění příběhu, který jsem rozhodně poslouchat nechtěla. Prošla jsem znovu tou tmavou chodbou a vyšla ven. Čerstvý vzduch jsem uvítala, i když byl o několik stupňů teplejší, než na jaký

jsem byla zvyklá. Zhluboka jsem se nadechla, abych se uklidnila.

Všechno bude v pořádku. Abe brzy odjede. Keith se vrátí do

svého bytu. Já půjdu do Amberwoodu s Jill a Eddiem, což nevypadá na špatnou společnost, vzhledem k tomu, s kým jsem taky mohla skončit.

Bezcílně jsem se vydala kolem Clarenceova domu, který byl

veliký jako nějaké sídlo. Obcházela jsem ho a obdivovala pečlivě

propracovaný exteriér. Ačkoli se vůbec nehodil do krajiny jižní

Kalifornie, působil monumentálním dojmem. Vždycky jsem se

zajímala o architekturu, i když ten obor mému otci připadal nesmyslný. Clarenceův dům na mě opravdu zapůsobil. Rozhlížela jsem se a všimla si, že ani pozemky tu nejsou stejné jako všude jinde v okolí. Spousta trávy v kraji byla zhnědlá od slunce a nedostatku deště, ale Clarence zjevně utrácel majlant, aby udržel svou zahradu svěží a zelenou. Cestičky lemovaly krásné cizo-krajné stromy, které zrovna kvetly.

51

Po několika minutách procházení přírodou jsem se otočila

a vrátila se k přední části domu. Zastavila jsem se, když jsem

zaslechla hlasy.

„Kde jsi?” ptal se někdo. Abe. Výborně. Hledá mě.

„Tady,” uslyšela jsem tiše odpovědět Adriana. Jeho hlas přicházel zpoza domu, z opačné strany, než kde jsem stála já. Sly šela jsem, jak vykročil po štěrkové cestičce. Kroky se zastavily

kdesi u zadního vchodu, kde patrně postával Abe.

Skousla jsem si ret a zůstala stát. Skoro jsem se bála i nadechnout. Morojové se svým vyvinutým sluchem by mě mohli zaznamenat.

„Vrátíš se někdy za nám i?” dotázal se pobaveně Abe.

„Nemá to smysl,” odvětil Adrian lakonicky.

„Bylo by to slušné. Měl bys aspoň projevit zájem setkat se

s alchymisty.”

„Oni se nechtějí setkat se mnou. Hlavně ten kluk.” Z Adrianova hlasu zazníval potutelný smích. „Měl jsi ho vidět, když jsem se s ním srazil ve dveřích. Litoval jsem, že nemám na hlavě kápi. Ta holka aspoň něco vydrží.”

„To je jedno. Hrají tu ale klíčovou roli ohledně tebe a Jill. Víš,

jak je důležité, aby zůstala v bezpečí.”

„Jasně, chápu to. A chápu, proč je tady. Ale nechápu, proč

jsem tady já.”

„Nechápeš?” podivil se Abe. „Myslím, že je jasné, proč ty

a Jill musíte zůstat spolu.”

Nastala odmlka. „To říkají v š ic h n i., ale já si pořád nejsem

jistý, že je to nutné. Nemyslím, že mě potřebuje mít u sebe, ať už

Rose a Lissa tvrdí, co chtějí.”

„Máš snad něco lepšího na práci?”

„O to nejde.” Adrian zněl roztrpčeně a já byla ráda, že nejsem

sama, na koho Abe takhle působí.

„Právě o to jd e,” prohlásil Abe. „U dvora ses jen poflakoval

a utápěl se v sebelítosti mimo jiné. Tady máš aspoň šanci být

k užitku.”

„Tobě.”

„Sobě taky. Máš možnost něco udělat se svým životem.”

52

„Až na to, že mi neřekneš, co je to něco, co bych měl dělat!”

vykřikl Adrian rozčileně. „Co je ten veliký úkol, co pro mě máš?

Kromě Jill.”

„Poslouchej. Poslouchej a pozoruj.” Dokonale jsem si dovedla představit, jak si Abe uhlazuje bradku a kuje pikle. „Pozoruj všechny Clarence, Leeho, alchymisty, Jill i Eddieho. Dávej pozor na každé slovo, na každý detail a pak mi podávej hlášení.

Všechno se může hodit.”

„Nemyslím, že by se tím něco vyjasnilo.”

„Máš v sobě potenciál, Adriane. Příliš mnoho potenciálu na

to, abys ho mohl jen tak promrhat. Mrzí mě, co se ti stalo s Rose,

ale musíš to překonat. Teď ti možná věci nedávají smysl, ale později začnou. Věř m i.”

Skoro mi bylo Adriana líto. Abe mi kdysi také řekl, abych mu

věřila, a podívejme, jak se to teď vyvinulo.

Počkala jsem, až se oba Morojové vrátí dovnitř, a asi po minutě jsem je následovala. V obýváku se Keith pořád ještě naparoval, ale když mě uviděl, nechal toho. Probrali jsm e další podrobnosti a vypracovali rozvrh krmení. Tohle budu mít na starosti já, protože budu muset vozit Jill (i Eddieho, jelikož ji nechce spustit z očí) sem ke Clarenceovi a zase zpátky.

„Jak se budeš dostávat ke krvi ty?” zeptala jsem se Adriana.

Poté, co jsem vyslechla jeho rozhovor s Abem, jsem byla o to

zvědavější na jeho roli v celé téhle záležitosti.

Adrian postával na opačné straně místnosti a opíral se o zeď.

Paže měl překřížené před hruď v obranném gestu a působil dost

strnule, což kontrastovalo s jeho líným úsměvem. Nebyla jsem

si jistá, ale připadalo mi, že touží být co nejdál od Rose. „Projdu

chodbou.”

Když Clarence zaznamenal můj nechápavý pohled, vysvětlil

mi to. „Adrian tady zůstane se mnou. Bude příjemné mít tady

mezi těmi starými zdmi nějakou společnost.”

„Aha,” řekla jsem a sama pro sebe si zamumlala: „To je opravdu Tajná zahrada.”

„Hm m ?” dotázal se Adrian a naklonil ke mně hlavu.

Trhla jsem sebou. Opravdu má vynikající sluch. „Nic. Jen

jsem si vzpomněla na jednu knihu, kterou jsem četla.”

53

„Aha,” řekl Adrian a podíval se jinam . Z jeho tónu mi bylo

jasné, že není zrovna milovníkem literatury.

„A nezapomínej na m ě,” ozval se Lee a zazubil se na svého

otce. „Říkal jsem ti, že za tebou budu chodit častěji.”

„V tom případě tě snad tady mladý Adrian udrží dál od problém ů,” prohlásil Clarence.

Na to nikdo nic neřekl, ale já jsem si všimla, jak si Adrianovi

kamarádi vyměnili pobavené pohledy.

Keith už nevypadal tak vyděšeně, jako když jsme sem přišli.

Teď z něj vyzařovala netrpělivost a rozčilení, což jsem tak docela

nechápala. „N o,” řekl poté, co si odkašlal. „Budu už muset jít

domů a vyřídit nějakou práci. A jelikož jsm e přijeli spolu, Sydn e y . “

Nechal větu nedokončenou a významně na mě pohlédl.

Z toho, co jsem se tu dozvěděla, jsem nabyla dojmu, že v Palm

Springs vampýři nijak nehýří aktivitou. Upřímně mě nenapadala

žádná „práce”, kterou by Keith musel okamžitě vyřizovat, ale

stejně jsme museli dříve či později odjet. Eddie a Jill si došli pro

svoje zavazadla a Rose využila příležitosti a odtáhla mě stranou.

„Jak ses m ěla?” zeptala se mě polohlasem. Její úsměv byl

upřímný. „Dělala jsem si o tebe starosti už od té d o b y . no, ty

víš. Nikdo mi neřekl, co se s tebou stalo.” Když jsem ji viděla

naposledy, strážci mě drželi v hotelu jako vězně. Morojové se

mezitím snažili přijít na to, jak velkou roli jsem sehrála v Rosině

útěku.

„Nejdřív jsem měla trochu problémy,” odpověděla jsem . „Ale

to už je pryč.” Co je malá lež mezi přáteli? Rose je tak silná,

že bych nesnesla, abych před ní působila jako slaboch. Nechtěla

jsem , aby věděla, že pořád žiju ve strachu z alchymistů a jsem

nucena dělat všechno pro to, aby mě zase přijali zpátky do svých

řad.

„To jsem ráda,” řekla. „Původně mi řekli, že sem půjde tvoje

sestra.”

Ta slova mi opět připomněla, že mě Zoe může kdykoli nahradit. „To byly jen zmatky.”

Rose přikývla. „Je mi hned líp, když vím, že tady budeš ty,

ale stejně je to t ě ž k ý . Mám dojem, že bych měla Jill chránit.

54

Jenže musím chránit i Lissu. Oni si myslí, že Jill je snazší terč, ale

Lissa má taky spoustu nepřátel.” V jejích tmavých očích se zračil

vnitřní neklid. Pocítila jsem bodnutí lítosti. Tohle bylo přesně to,

co jsem nedokázala alchymistům vysvětlit. Že dhampýři a vampýři někdy působí úplně jako lidi. „Bylo to šílenství, když Lissa

usedla na trůn. Myslela jsem , že konečně budeme mít s Dimitrijem klid.” Usmála se ještě víc. „Ale měla jsem vědět, že my nikdy

nemůžeme mít nic jednoduchý. Celou dobu jsm e jenom hlídali

Lissu a Jill.”

„Jill bude v pořádku. Pokud se ti disidenti nedozví, že je tady,

všechno by mělo být v pohodě. Určitě to bude hrozná nuda.”

Pořád se sice usmívala, ale trochu se zachmuřila. „Taky doufám. Kdybys tak věděla, co se s t a l o . ” Při té vzpomínce se její výraz změnil. Chtěla jsem na ni začít naléhat, aby mi to pověděla, ale než jsem stačila cokoli říct, změnila téma. „Pracujeme na tom, aby se změnil zákon ten, který tvrdí, že Lissa musí mít aspoň jednoho člena rodiny, aby mohla zůstat královnou.

Jakmile tohle vyřešíme, ona i Jill budou mimo nebezpečí. To ale

znamená, že ti, co se chtějí zbavit Jill, budou útočit ještě zuřivěji,

protože vědí, že jim hodiny odtikávají.”

„Jak dlouho?” zeptala jsem se. „Jak dlouho potrvá, než se

změní zákon?”

„Nevím. Možná pár měsíců? Z á k o n y ., to není moje parketa.

Aspoň ne ty podrobnosti ohledně zm ěn.” Ušklíbla se, načež se

zase zatvářila bojovně. Hodila si vlasy přes jedno rameno. „Zato

šílenci, co chtějí ublížit mým kamarádům, to moje parketa je, to

mi věř. Vím, jak s nimi zatočit.”

„Na to si pam atuju,” řekla jsem. Bylo to zvláštní. Rose jsem

považovala za jednu z nejsilnějších osobností, jaké znám, ale teď

vypadala, jako by potřebovala moje ujištění. „Běž dělat, co musíš, a já půjdu taky. Zajistím, aby Jill splynula s davem. Nikdo se nedozví, že je tady. Teď už je mimo nebezpečí.”

„To doufám,” řekla Rose pochmurně. „Protože pokud by nebyla, tahle vaše malá skupinka by neměla proti těm šíleným rebelům sebemenší šanci.”

55

i

5. kapitola/

A s TÍM Rose ODEŠLA, ABY SE ROZLOUČILA I S OSTATNÍMI.

Při jejích slovech mě zamrazilo. Asi na půl vteřiny jsem uva žovala, že zažádám, aby mě z téhle mise odvolali. Nejradši bych

trvala na tom, že sem musejí s Jill poslat nejmíň šest strážců pro

případ, že by ji ti útočníci našli. Vzápětí jsem ale tu myšlenku

zavrhla. Klíčovou součástí tohohle plánu bylo nepřilákat pozornost. Dokud zůstane utajeno, kde Jill je, bude ve větším bezpečí, když prostě splyne s davem. Tým strážců by těžko působil nenápadně a Morojové by si toho jistě všimli. Jdeme na to správně. Dokud se nikdo nedozví, že jsme tady, všechno půjde podle plánu.

Když si to budu často opakovat, určitě to tak opravdu bude.

Proč ale to Rosino zlověstné konstatování? Proč je tady Eddie? Opravdu je tahle mise životu nebezpečná?

Jelikož jsem věděla, jak blízko k sobě mají Rose a Jill, čekala jsem, že jejich loučení bude plné smutku. Ale byl to Adrian, s kým se Jill loučila s nejtěžším srdcem. Vrhla se mu do náruče a tahala ho za tričko. Předtím většinu návštěvy mlčela a jenom

nás zvědavě a nervózně pozorovala. Nejvíc jsem ji slyšela mluvit,

když ji předtím Lee pobízel. Vypadalo to, že její prudké loučení

překvapilo i Adriana. Ale jeho obvyklý nabručený výraz se trochu obměkčil a neohrabaně ji poplácal po rameni.

„No tak, nezletilá. Brzo se zase uvidíme.”

„Chtěla bych, abys šel s nám i,” pípla.

Usmál se na ni. „Ne, nechtěla. Ostatní si možná zvládnou hrát

na školu, ale mě by vyrazili hned první den. Tady určitě nikoho

n e z k a z ím ., leda tak Clarence, až s ním prozkoumám jeho bar.”

56

„Budeme v kontaktu,” slíbila Jill.

Pokřiveně se na ni usmál a obdařil ji vědoucím pohledem,

který byl jak pobavený, tak smutný. „Budeme.”

Ta dojemná chvilka mezi nimi mě překvapila. On se choval

drze a arogantně a ona mile a plaše. Na kamarády mi připadali

hodně odlišní. Přesto bylo zřejmé, že k sobě něco cítí. Nevypadalo to na milostný vztah, ale rozhodně to bylo intenzivní a moc jsem se v tom nevyznala. Vzpomněla jsem si na rozhovor mezi Abem a Adrianem, který jsem vyslechla. Abe řekl, že Adrian

musí zůstat s Jill. Něco mi napovídalo, že mezi jejich rozhovorem

a tím, čeho jsem teď byla svědkem, existuje nějaká spojitost, ale

neměla jsem tolik informací, abych si to poskládala dohromady.

Tuhle záhadu jsem odsunula do pozadí, že ji rozluštím později.

Mrzelo mě, že se musím rozloučit s Rose, ale na druhou stranu jsem byla ráda, že to znamená, že se rozejdou moje cesty i s Abem a Keithem. Abe odešel se svými typickými tajuplnými poznámkami a obdařil mě vědoucím pohledem, který jsem příliš

neocenila. Keitha jsem vysadila před jeho domem a on mi slíbil,

že mě bude průběžně informovat. Uvažovala jsem, o čem asi,

když většina práce bude na mně. Předpokládala jsem, že opravdu nemá na práci nic jiného než se válet ve svém bytě v centru.

Stejně jsem ale byla ráda, že jsem se ho zbavila. Ale nenapadlo

mě, že bude brát s takovým klidem, že s námi v autě jede vampýrka a dhampýr.

Jill se celou cestu do školy tvářila ustaraně. Eddie to vycítil

a snažil se ji konejšit. Neustále se po ní ohlížel ze sedadla spolujezdce.

„Adriana zase brzo uvidím e.”

„Já vím ,” povzdechla.

„A nic špatného se už nestane. Jsi v bezpečí. Tady tě nemůžou

najít.”

„To vím taky,” řekla.

„Jak zlé to bylo?” zeptala jsem se. „Myslím ten útok. Nikdo

nezabíhal do detailů.” Koutkem oka jsem postřehla, jak Eddie

hodil po Jill pohledem.

„Dost zlé,” odpověděl pochmurně. „Ale teď už jsou všichni

v pořádku, a to je hlavní.”

57

Ani jeden z nich už k tomu nic nedodal, takže jsem rychle

pochopila, že ani tentokrát se žádných podrobností nedočkám.

Dělali, jako že při tom útoku skoro o nic nešlo, že se to prostě

stalo a skončilo to. Ale příliš se tomu tématu vyhýbali. Stalo se

něco, o čem jsem nevěděla o čem nejspíš nevěděli ani alchymisté , něco, co se snažili utajit. Tipovala jsem, že to má něco společného s tím, že je tu i Adrian. Zmínil se o jakýchsi „zjevných důvodech”, proč je v Palm Springs. A Abe narážel na nějakou

skrytou motivaci, o které ani Adrian nevěděl. Rozčilovalo mě to,

když kvůli tomu tady riskuju život. Jak můžou čekat, že budu

adekvátně vykonávat svou práci, když přede mnou něco tají?

Alchymisté pracují s tajemstvími a já jsem i přes svou trnitou

minulost stále ještě natolik alchymistkou, aby mě rozčilovalo, že

mi někdo odmítá odpovědět. Ale právě proto, že jsem alchymistka, dopracuju se k těm odpovědím sama.

Samozřejmě jsem věděla, že kdybych teď začala na Jill a Eddieho naléhat, nikam by to nevedlo. Musela jsem se chovat přátelsky, aby se v mojí přítomnosti uvolnili. Oni sice nás lidi nepovažují za zlé noční stvůry, ale to ještě neznamená, že mi začali věřit. Nezazlívala jsem jim to. Koneckonců jsem jim taky nevě řila.

Do Amberwoodu jsm e dorazili až večer. S Keithem jsm e se

do školy zajeli podívat už dřív, ale Eddie s Jill na to prostředí teď

zírali s vykulenýma očima. Zatímco Clarenceův dům byl staromódní, škola byla světlá a moderní. Tvořily ji štukované budovy typické pro architekturu Kalifornie a Jihozápadu. Jasně zelené trávníky lemovaly palmy. V ubývajícím světle se po cestičkách

trousily páry a skupinky studentů.

Cestou jsme se zastavili ve fastfoodu pro jídlo, ale už bylo

pozdě, což znamenalo, že se s Jill budeme muset odloučit od

Eddieho. Jelikož už je mi osmnáct a mám „svolení rodičů”, mám

větší svobodu, ale večerka tu pro mě bude platit stejně jako pro

všechny ostatní. Eddiemu se moc nechtělo opustit Jill, hlavně

když zjistil, jak daleko od nás bude bydlet.

Rozlehlé pozemky Amberwoodské přípravné školy se dělily

do tří kampusů: Východního, Západního a Centrálního. Dívčí

kolej se nacházela ve Východním kampusu, zatímco chlapecká

58

v Západním. Centrální kampus byl největší ze všech a nacházely

se tam administrativní budovy, učebny a rekreační zařízení. Jednotlivé kampusy od sebe byly tak kilometr a půl a během dne mezi nimi pendlovaly autobusy. Komu ale nevadilo horko, mohl se pohybovat po svých.

Eddie musel vědět, že nemůže zůstat na dívčí koleji, ale přesto jsem z něj měla dojem, že kdyby to bylo jen trochu možné, nejradši byl spal Jill u nohou jako věrný pes. Sledovat ty dva pohromadě mi připadalo uchvacující. Nikdy dřív jsem nepozorovala pár Moroje a jeho strážce. Když jsem byla s Rose a Dimitrijem, snažili se prostě jen všechny zachovat naživu, ale oba byli dhampýři. Teď jsem konečně viděla ten systém v akci a pochopila jsem, proč dhampýři procházejí tak tvrdým výcvikem. Je nutné, aby

byli ostražití. I v těch nejobyčejnějších chvílích Eddie neustále

sledoval okolí. Jeho pozornosti nic neuniklo.

„Jak dobrý je tady systém zabezpečení?” chtěl vědět, sotva

jsm e vešli do budovy dívčí koleje. Trval na tom, že si to tam musí

prohlédnout, než odejde na svou kolej. V hale bylo takhle pozdě

ticho a potkali jsm e tam jen pár studentek s kufry a krabicemi,

jak se sem na poslední chvíli stěhovaly. Zvědavě na nás koukaly

a ve mně narůstala úzkost. Vzhledem k tomu, jaký život jsem

vedla, by mě společenský život na střední škole neměl děsit. Jen že mě děsil. Tohle jsem se u alchymistů nenaučila.

„Zabezpečení je dost dobré,” ujistila jsem Eddieho tiše. „Tady

se nebojí vrahů vampýrů, ale určitě chtějí, aby zdejší studenti

byli v bezpečí. V noci tu chodí po pozemcích i ochranka.”

Eddie upřel pohled na vychovatelku sedící za pultem v hale.

Byla to statná šedovlasá žena. „Myslíte, že má bojový trénink?

Myslíte, že by přemohla vetřelce?”

„Vsadím se, že by přeprala kluka, co by se snažil proplížit

do dívčí ložnice,” zažertovala Jill. Položila mu ruku na paži a on

nadskočil leknutím. „Uklidni se. Tady je bezpečno.”

V

určitém ohledu mě Eddieho zájem uklidňoval a měla jsem

dojem, že jsme v bezpečí. Zároveň jsem si ale nemohla pomoct

a pořád jsem přemýšlela, proč je tak ve střehu. Byl u toho útoku, o němž mi nikdo nechtěl povědět něco víc. Viděl tu hrozbu z první ruky. Dokonce i teď byl krajně obezřetný. Co nám 59

tady může hrozit? Alchymisté tvrdili, že jakmile se schováme

v Amberwoodu, všechno bude v pořádku a budeme tu jen čekat.

Vždyť jsem o tom mluvila s Rose a snažila se ji o tom přesvědčit.

Eddieho postoj ale naznačoval pravý opak.

Pokoj, který nám s Jill přidělili, mi připadal malý. Vždycky

jsem měla svůj vlastní a nikdy jsem se s nikým nemusela dělit

o místo a o skříňky. Když jsem pobývala v Petrohradě, měla jsem

dokonce svůj byt. Z jediného okna byl aspoň hezký výhled na

nádvoří za kolejí. Místnost byla světlá a vzdušná a nábytek z ja vorového dřeva vypadal nově. Byly tam postele, stoly a skříňky se zásuvkami. Neměla jsem žádnou zkušenost s ubytováním na koleji, ale podle reakce Jill jsem usoudila, že jsm e dostaly dobrý

pokoj. Prohlásila, že je větší než ten, který měla na morojské škole, na Akademii svatého Vladimíra. Tvářila se šťastně.

Tak napůl jsem si říkala, jestli ho nepovažuje za velký proto,

že máme jen málo věcí. Jelikož jsm e obě odjely dost narychlo,

neměly jsm e moc času na balení. Díky světlému nábytku působila místnost příjemným hřejivým dojmem, ale bez osobních věcí a výzdoby vypadala jako z katalogu. Vychovatelka paní Weathersová byla ohromená, když viděla naše malá zavazadla. Dívky, které jsme viděli se sem stěhovat, měly auta narvaná věcmi až po střechu. Doufala jsem, že nebudeme vypadat podezřele.

Jill se zastavila u okna a zadívala se ven. Pomalu jsme se chystaly do postele. „Je tu tak sucho,” zamumlala spíš sama pro sebe než pro mě. „Trávníky sice udržují zelené, ale ve vzduchu necítím žádnou vlhkost.” Ohlédla se po mně. „Jsem vodařka.”

„Já vím ,” řekla jsem a netušila, co dalšího k tomu dodat. Mluvila o magických schopnostech, které mají všichni Morojové.

Každý Moroj se specializuje na jeden živel: buď některý ze čtyř

fyzických zemi, vzduch, vodu a oheň , nebo na neuchopitelný

psychický element éter. Ten poslední neovládá skoro nikdo, ale

slyšela jsem, že jedním z toho mála je Adrian. Kdyby Jill neovládala magii, nebyla bych zklamaná. Magie a pití krve jsou jedny z těch věcí, které na mě působí jako facka do tváře. Krutá připomínka toho, že lidé, s nimiž se směju a stoluju, nejsou lidmi.

Kdybych nebyla unavená z jízdy s Keithem, nejspíš bych celou noc neusnula a pořád bych se trápila myšlenkou, že spím ve 60

stejné místnosti s vampýrkou. Když jsem poprvé potkala Rose,

taky jsem s ní nedokázala zůstat ve stejné místnosti. Při našem

hektickém útěku se to trochu změnilo a nakonec už jsem nebyla

tak obezřetná. Teď ve tmě se mi ale vrátil můj starý strach. Vampýrka, vampýrka. Strnule jsem si v duchu opakovala, že je to přece jen Jill. Nemám se čeho bát. Nad strachem nakonec zvítězila únava a já jsem usnula.

Ráno jsem se neubránila, abych se hned nepodívala do zrcadla. Musela jsem se přesvědčit, že nemám na krku kousance nebo jiné známky vampýřího útoku. Když jsem skončila s prohlídkou, připadala jsem si jako blázen. Vzhledem k tomu, jak neochotně

se Jill soukala z postele, mi připadalo nesmyslné, že by se ke

mně v noci připlížila. Měla jsem problém vůbec ji dostat ze dveří.

Byla ospalá, měla zarudlé oči a neustále si stěžovala na bolest

hlavy. Od své spolubydlící se asi žádných nočních útoků obávat

nemusím.

Nakonec se přece jen vypravila. Odešly jsme z naší koleje

a v Centrálním kampusu u fontány jsm e se sešly s Eddiem, který

tam postával s dalšími novými studenty. Většina z nich vypadala

na prváky, jako byla Jill. Jenom pár z nich bylo stejného věku

jako já a Eddie. Překvapilo mě, s jakou lehkostí se Eddie baví

se studenty. Vzhledem k tomu, jak byl včera ostražitý, jsem čekala, že teď bude mnohem víc ve střehu a nebude si počínat tak společensky, ale zapadl sem. Po chvíli jsem si všimla, že už zase bedlivě sleduje okolí. Může sice hrát studenta jako já, ale pořád

je to dhampýr.

Zrovna nám vykládal, že se ještě nesetkal se svým spolubydlícím, když vtom k nám došel usmívající se kluk se zářivě modrýma očima a nazrzlými vlasy.

„Ahoj,” pozdravil. Když se přiblížil, všimla jsem si, že je v obličeji pihovatý. „Ty jsi Eddie Melrose?”

„Jo, to j s e m . ” Eddie se otočil s rychlostí strážce, jako by byl

připraven čelit okamžitému ohrožení. Když spatřil toho kluka,

zarazil se. Trošku vykulil oči, ale ať už chtěl říct cokoli, nakonec

si to rozmyslel.

„Já jsem Mika Vallence. Jsem tvůj spolubydlící. A taky vás

tady teď provedu a všechno vám tu ukážu.” Kývl směrem

61

k ostatním studentům a zazubil se. „Ale nejdřív se s nimi chci

pozdravit. Dorazil jsem až dneska ráno. Moje máma natáhla

prázdniny, kam až to šlo.”

Eddie pořád zíral na Miku, jako by viděl ducha. Taky jsem

si toho kluka prohlížela a uvažovala, co mi tady uniká. Zdál se

mi úplně normální. Ale ať už tu šlo o cokoli, Jill to taky unikalo,

protože na Miku koukala úplně normálně, ani zděšeně, ani překvapeně.

„Rád tě poznávám ,” vypravil ze sebe nakonec Eddie. „Tohle

jsou moje, ehm, sestry Jill a Sydney.”

Mika se na nás obě usmál. Měl vychování a v jeho společnosti

jsem si připadala uvolněně. Už jsem chápala, proč ho vybrali,

aby tady provedl nováčky a všechno jim ukázal. Pořád jsem ale

nemohla přijít na to, proč Eddie reagoval tak podivně.

„Do jakých tříd chodíte?” zeptal se nás.

„Do čtvrťáku,” odpověděla jsem. Vzpomněla jsem si na krycí

historku a dodala jsem: „Já a Eddie jsm e dvojčata.”

„A já jsem prvačka,” řekla Jill.

Když jsem se tak dívala na naši „rodinu”, uznala jsem, že já

a Eddie vypadáme jako sourozenci. Měli jsme podobnou barvu

pleti i vlasů a oba jsm e vypadali lidsky. Jill pochopitelně taky na

první pohled nevypadala jako vampýrka, ale měla určité rysy,

díky nimž působila neobvykle. Svou tělesnou konstrukcí a bledostí byla pravým opakem mě a Eddieho.

Pokud si Mika všiml, že si nejsme moc podobní, nedal to najevo. „Jsi nervózní, že začneš studovat na střední?” dotázal se Jill.

Zavrtěla hlavou a usmála se na něj. „Jsem na tu výzvu připravená.”

„Tak kdybyste něco potřebovali, dejte mi vědět,” řekl. „Teď už

musím začít. Pokecáme pak.”

Vzhledem k tomu, jak se na Jill díval, mi bylo jasné, že tím

spíš míní hlavně ji. Její zrudlé tváře prozrazovaly, že to také zaregistrovala. S úsměvem se mu na chvilku zadívala do očí a potom stydlivě sklopila zrak. Připadalo by mi to roztomilé, ale zároveň to ve mně spustilo alarm. Jill je na škole plné lidí. Absolutně nepřichází v úvahu, aby tady začala s někým chodit a kluky, jako je Mika, by neměla povzbuzovat. Eddie vypadal, že to ani neza62

znamenal, ale to bylo nejspíš tím, že se pořád trápil Mikou jako

takovým.

Mika si zjednal pozornost celé naší skupinky a začal nás tu

provádět. Prohlídka začala procházkou po školních pozemcích.

Následovali jsm e ho do klimatizovaných budov a zase ven. Ukazoval nám důležitá místa. Vysvětlil nám systém pendlujících autobusů a jedním jsm e dojeli do Západního kampusu, který vypadal skoro stejně jako ten Východní. Chlapci směli na dívčí koleje a naopak, ale návštěvy podléhaly určitým omezením. Vysvětlil nám pravidla, což vyvolalo mezi studenty bručení. Vzpomněla

jsem si na obávanou paní Weathersovou a litovala jsem každého

kluka, který by pravidla porušil.

Každá kolej měla svou jídelnu, kde mohli jíst všichni studenti. Během prohlídky jsm e se naobědvali v Západním kampusu.

Mika pak přišel za mnou a mými „sourozenci”, aby si s námi

promluvil. Eddie mu odpovídal ve vší slušnosti, přikyvoval

a vyptával se ho, ale pořád se tvářil trochu zděšeně. Jill byla zprvu plachá, ale jakmile s ní Mika začal žertovat, nakonec se začala chovat přátelštěji.

Připadalo mi legrační, že Eddie a Jill si tady dokážou zvyknout mnohem líp než já. Byli v cizím prostředí, dokonce s cizí rasou, ale pořád tu měli věci, na které byli zvyklí jako třeba jídelny a šatny. Bez potíží vklouzli do svých rolí a obvyklých postupů. Ale já, přestože jsem procestovala celý svět a žila všude možně, jsem si připadala jako na jiné planetě. Pro všechny ostatní to tady ovšem bylo naprosto normální.

Snad mi nepotrvá dlouho a pochopím, jak to na škole chodí.

Alchymisté bývají vycvičeni k tomu, aby pozorovali a adaptovali se. Přestože škola pro mě byla cizím prostředím, rychle se zaběhnu. Nebála jsem se mluvit s lidmi byla jsem zvyklá bavit se s cizími a vyřešit každou situaci. Ale věděla jsem, že na jedné

věci ještě budu muset zapracovat.

„Slyšela jsem, že se její rodina možná odstěhuje do Anchorage.” Byli jsm e pořád ještě na obědě a prvačky, které seděly poblíž, se bavily o nějaké své kamarádce, která ani dnes nedorazila.

Druhá dívka vykulila oči. „Vážně? Chcípla bych, kdybych se

tam musela odstěhovat.”

63

„No já nevím ,” poznamenala jsem a posunovala jídlo po talíři. „Vzhledem k tomu slunci tady a UV-paprskům se mi zdá Anchorage jako lepší místo pro život. Nespotřebujete tolik opalovacích krémů a taky je to ekonomičtější.”

Myslela jsem, že moje poznámka padne na úrodnou půdu,

ale setkala jsem se jen s nechápavými pohledy. Ty holky se na mě

dívaly, jako bych podivnější věc už ani nemohla vyslovit.

„Asi bych neměla říkat všechno, co mi přijde na jazyk,” po šeptala jsem Eddiemu. Byla jsem zvyklá se mezi lidmi projevovat

přímo, ale v téhle situaci bylo nejspíš tou správnou odpovědí:

„Jasně, naprosto!” Měla jsem jen málo kamarádů svého věku

a už jsem vyšla ze cviku.

Eddie se na mě usmál. „Nevím, ségra. Ale jsi celkem zábavná.

Jen tak dál.”

Po obědě se naše skupinka vrátila do Centrálního kampusu,

kde se naše cesty rozdělily. Teď jsme se měli setkat s akademickými poradci a naplánovat si rozvrh. Když jsem usedla naproti své poradkyni, příjemné mladé ženě jménem Molly, ani mě nepřekvapilo, že sem alchymisti poslali moje záznamy z fiktivní školy v Jižní Dakotě. Dokonce odpovídaly tomu, co jsem se učila doma.

„Vaše známky a výsledky vás dostaly na rozšířené hodiny

matematiky a angličtiny,” prohlásila Molly. „Když si v těchhle

předmětech povedete dobře, můžete získat doporučení na vysokou.” Skoda, že nemám šanci, pomyslela jsem si s povzdechem.

Prolistovala několik stránek v mé složce. „Ale nevidím tu žádný

záznam, že byste se učila nějaký cizí jazyk. Tady na Amberwoodu požadujeme, aby každý studoval alespoň jeden.”

A jéje. To tedy alchymisti pěkně pokazili. Ve skutečnosti jsem

se učila spoustu jazyků. Můj otec zajistil, abych se cizí jazyky učila už od útlého věku, protože alchymista nikdy neví, kde skon čí. Prohlédla jsem si amberwoodský seznam nabízených jazyků

a zaváhala jsem. Nevěděla jsem, jestli bych měla lhát. Pak jsem

se ale rozhodla, že se mi nechce sedět na hodinách a probírat

časování, které už dávno umím.

„Všechny tyhle jazyky už um ím ,” pověděla jsem Molly.

Ta na mě pohlédla skepticky. „Všechny? Máme tu pět jazyků.”

64

Přikývla jsem a s nadějí dodala: „Ale japonštinu jsem studovala jenom dva roky. Tak bych se tady možná mohla naučit víc.”

M olly se pořád tvářila, že mi to nevěří. „Byla byste ochotná

podstoupit znalostní zkoušky?”

A tak jsem strávila zbytek odpoledne nad cizími jazyky.

Takhle jsem svůj den rozhodně strávit nechtěla, ale předpokládala jsem, že se mi to vyplatí. Ty zkoušky byly snadné.

Když jsem po třech hodinách konečně skončila se všemi pěti

jazyky, M olly mě pobídla, abych si šla vyzkoušet školní uniformu. Většina nových studentů už to měla dávno za sebou a Molly se strachovala, aby švadlena, která dělala drobné úpravy, už neodešla. Šla jsem tak rychle, jak jsem jen mohla, skoro jsem běžela.

Za rohem jsem málem vrazila do dvou holek.

„Promiňte,” vykřikla jsem a připadala si jako idiot. „Omlouvám se, ale jdu pozdě na zkoušku uniformy.”

Jedna z nich se dobrosrdečně usmála. Měla tmavou pleť, vlnité černé vlasy a atletickou postavu. „N eboj,” řekla mi. „Zrovna jsm e tam byly. Pořád ještě tam je .”

Druhá dívka měla blond vlasy o odstín světlejší než já a měla

je vyčesané vysoko do culíku. Obě působily, jako že se v tomhle

světě umějí pohybovat. Tohle nebyly nové studentky.

„Paní Delaneyový vždycky ty úpravy trvají dýl,” objasnila informovaně blondýna. „Každý rok to j e . ” Otevřela pusu a zmlkla. „Kde.. kdes k tomu přišla?”

Netušila jsem, co má na mysli, ale druhá dívka si toho vzápětí

taky všimla a naklonila se ke mně blíž. „To je úžasný! Tohle letos

dělají?”

„Tvoje tetování,” řekla ta blondýnka. Pořád jsem asi musela

vypadat, že nevím, která bije. „Kde ti to dělali?”

„Aha, tohle.” Prsty jsem se bezmyšlenkovitě dotkla své tváře.

„ N o . ehm, v Jižní Dakotě. Odtamtud jsem .”

Obě dívky se zatvářily zklamaně. „Tak asi proto jsem něco

takovýho nikdy neviděla,” prohlásila ta tmavovlasá. „Už jsem si

myslela, že v Nevermore přišli s něčím novým.”

„Nevermore?” podivila jsem se.

65

Obě holky si vyměnily pohledy a proběhla mezi nimi komunikace beze slov. „Ty jsi tu nová, co? Jak se jm enuješ?” zeptala se ta blonďatá. „Já jsem Julia. A tohle je Kristin.”

„Sydney,” odpověděla jsem a nechápala o nic víc.

Julia už se zase usmívala. „Pojď s námi zítra na oběd do Východního, jo? Všechno ti povíme.”

„Všechno o čem ?” vyptávala jsem se.

„To je dlouhá historka. Teď už běž za Delaneyovou,” dodala

Kristin a otočila se k odchodu. „Zůstává tam dlouho, ale na navždy.”

Když ty dvě odešly, pokračovala jsem dál mnohem pomaleji

a uvažovala jsem, co to mělo znamenat. Získala jsem snad kamarádky? Nebyla jsem si jistá, jak to na takovéhle škole chodí, ale celý tenhle rozhovor mi připadal dost podivný.

Když jsem dorazila, paní Delaneyová si už balila věci.

„Jakou máte velikost, moje m ilá?” dotázala se, sotva mě spatřila

ve dveřích.

„XS.”

Visela tam spousta oblečení: sukně, kalhoty, halenky a svetry.

Pochybovala jsem , že tady svetry najdou uplatnění, leda by Palm

Springs zasáhla nějaká děsivá apokalyptická bouře. Na Amberwoodu se moc nestarali o to, co všechno máte na sobě, pokud to

byla součást uniformy. Všechno bylo vínové, tmavě šedé nebo

bílé. Pomyslela jsem si, že dohromady by to byla hezká barevná

kombinace.

Když mě paní Delaneyová sledovala, jak si zapínám bílou halenku, sykla: „Myslím, že potřebujete velikost M .”

Zarazila jsem se uprostřed zapínání. „Ale já nosím XS.”

„Ale ano, narvete se do toho, jenže podívejte na ty rukávy

a délku sukně. Myslím, že M pro vás bude pohodlnější. Vyzkou šejte si tohle.” Podala mi další štos oblečení a zasmála se. „Netvařte se tak vyděšeně, děvče! Velikost M ještě nic není. Pořád jste vyžle.” Pohladila si svoje veliké břicho. „Do mých šatů byste se vešla třikrát.”

Přes moje protesty mě poslala pryč s oblečením velikosti M.

Dojela jsem zpátky na svou kolej sklíčená. Jill ležela na posteli

a četla si.

66

„Ahoj. Už jsem si říkala, co s tebou je.”

„Zdržela jsem se,” povzdechla jsem . „Už je ti líp?”

„Jo. Mnohem líp.” Jill mě pozorovala, jak odkládám uniformy. „To je dost hrůza, co? U svatýho Vladimíra jsm e uniformy neměli. To bude nuda, nosit každý den totéž.” Nechtěla jsem jí říkat, že jakožto alchymistka bych stejně nosila něco podobného.

„Jakou jsi dostala velikost?” zeptala jsem se jí, abych změnila

téma. Toužila jsem po spolutrpitelce.

„XS.”

To mě rozladilo. Pověsila jsem si uniformy do skříně vedle

jejích. Ve srovnání s nimi moje oblečení vypadalo obrovské. Jak

to, že jsou všichni Morojové tak vychrtlí? Je to dědičné? Nízkokalorická krvavá dieta? Možná je to tím, že jsou všichni tak vysocí.

Kdykoli jsem byla s nimi, připadala jsem si hrozně neohrabaně

a chtěla jsem přestat tolik jíst.

Když jsem skončila s vybalováním, porovnaly jsm e si s Jill

naše rozvrhy. Vzhledem k tomu, že budeme chodit do jiných

tříd, mě ani nepřekvapilo, že nemáme skoro žádné předměty

společné. Jediný společný předmět byl tělocvik pro všechny ročníky. Všichni studenti museli chodit na tělocvik, jelikož fyzička se u studentů vyžadovala. Možná při tom shodím pár kilo a zase se vejdu do své normální velikosti.

Jill mi s úsměvem podala zpátky můj rozvrh. „Eddie se do žadoval toho, aby mohl taky chodit na tuhle hodinu tělocviku,

protože to je asi jediná, kterou můžeme mít společnou. Jenže v tu

dobu má španělštinu, tak mu to nedovolili. Myslím, že nepřetrpí

celý vyučování, aniž by se přesvědčil, že jsem naživu. Ale Mika

s námi chodit bude.”

Odšourala jsem se ke své posteli, pořád ještě rozčilená z těch

uniforem. To, co řekla Jill, mě ale zaujalo. „Hele, nevíš, proč Eddie na Miku tak divně koukal?”

Jill zavrtěla hlavou. „Ne. Neměla jsem možnost se ho zeptat,

ale taky jsem si toho všimla hlavně když Mika přišel poprvé.

Pak, když jsi byla na zkouškách a my jsm e čekali na uniformy, se

Eddie trochu zklidnil. Ale stejně na něj každou chvíli tak divně

zíral.”

„Nemyslíš, že Miku považuje za nebezpečného, že ne?”

67

Jill pokrčila rameny. „Mně se nezdá nebezpečný, ale já nejsem

strážkyně. A kdyby ho Eddie považoval za hrozbu, určitě by se

choval jinak. Agresivněji. Zdá se mi spíš, že je z něj nervózní.

Skoro i když ne docela , jako by se ho bál. A to je nejdivnější ze

všeho, protože strážci se nikdy netváří vyděšeně. Ne že by Eddie

technicky vzato byl strážce. Ale víš, co myslím.”

„Jo,” řekla jsem a usmála se, přestože mi do smíchu nebylo.

Ta její milá upovídaná povaha mě trochu povzbudila. „Co tím

myslíš, že Eddie technicky vzato není strážce? Copak sem není

přidělený, aby tě chránil?”

„Jo, to je ,” odpověděla Jill a pohrávala si se svými světle hnědými kudrlinami. „ A l e . je to prostě zvláštní. Měl problémy se strážci za to, že pomáhal Rose, a taky, ž e . e h m . zabil toho chlapa.”

„Zabil toho Moroje, co napadl Vasilisu, ne?” To se probíralo

u mého výslechu.

„Jo,” přitakala Jill a vypadala, že taky vzpomíná. „Byla to sebeobrana a obrana Lissy, ale všechny hrozně šokovalo, že zabil Moroje. To by strážci neměli dělat. Na druhou stranu by ale Morojové neměli na sebe vzájemně útočit. Každopádně byl suspendován. Nikdo nevěděl, co s ním. Když mě n a p a d li. Eddie mě chránil. Lissa pak prohlásila, že je hloupost, aby svou práci nedělal, když může být užitečný. Že to je to jediný, co by se mělo brát v úvahu. Za tímhle útokem stáli taky Morojové. Prohlásila, že si všichni budeme muset zvyknout na to, že i Morojové můžou být

nepřátelé. Hans strážce, co velí u dvora nakonec souhlasil

a poslal Eddieho se mnou. Ale myslím, že oficiálně z toho ještě

není venku. Je to zvláštní.” Jill to ze sebe všechno vychrlila bez

sebemenší odmlky a teď se honem musela nadechnout.

„To se určitě vyřeší,” řekla jsem a snažila se, aby to vyznělo

přesvědčivě. „A nejspíš ještě získá body k dobru za to, že udržel

princeznu naživu.”

Jill na mě ostře pohlédla. „Já nejsem princezna.”

Zamračila jsem se a vybavovala si komplikované morojské

zákony. „Princ nebo princezna je nejstarší člen rodiny. A když je

Vasilisa královnou, tak titul přechází na tebe, ne?”

68

„Jen na papíře,” řekla Jill a podívala se jinam . Z tónu jejího

hlasu se dalo jen těžko něco vyčíst a v jejím výrazu se zračila

podivná směsice zahořklosti a bolesti. „Nejsem princezna. Ne

doopravdy. Jsem jenom někdo, kdo je náhodou příbuzný s královnou.”

Jillina matka byla nakrátko milenkou Erika Dragomira, Vasilisina otce. Jillin původ tajila celá léta. Až nedávno to vyšlo najevo

a já jsem sehrála významnou roli v tom, že jsem Rose pomohla

Jill vystopovat. Vzhledem ke svým vlastním problémům a teď

i starosti o Jillino bezpečí jsem neměla čas uvažovat o tom, jak

si zvykla na svoje nové postavení. Musela to pro ni být závažná

životní změna.

„Určitě je na tom něco víc,” pověděla jsem jí něžně. Napadlo

mě, jestli během tohohle přidělení budu trávit hodně času tím, že

si budu hrát na Jillinu terapeutku. Myšlenka, že utěšuju vampýrku, mi pořád připadala nezvyklá. „Zjevně jsi důležitá. Všichni

mají spoustu potíží, aby tě tady udrželi v bezpečí.”

„Ale je to kvůli m ně?” zeptala se Jill. „Nebo proto, aby si Lissa

udržela trůn? Poté, co zjistila, že jsm e sestry, už se mnou pomalu

ani nepromluvila.”

Tenhle rozhovor začal zabíhat do nepříjemných končin a já

jsem nevěděla, co si s tím počít. Nedovedla jsem si představit, že

bych byla na místě Jill nebo Vasilisy. Byla jsem si jistá jen jedinou

věcí, že to pro žádnou z nich není jednoduché.

„Určitě jí na tobě záleží,” ujišťovala jsem ji, přestože jsem

si tím vůbec jistá nebyla. „Ale pro ni je to nejspíš taky zvláštní hlavně když se jí život taky zásadně změnil. Dej tomu čas.

Nejdřív se soustřeď na ty důležité věci zůstaň tady a zůstaň

naživu.”

„Máš pravdu,” přisvědčila Jill. Lehla si na posteli na záda

a zadívala se na strop. „Jsem nervózní z toho zítřka. Celý den

vyučování a plno lidí. Co když si něčeho všimnou? Co když někdo zjistí, co jsem zač?”

„Vedeš si skvěle,” ujistila jsem ji. „Jen nikomu neukazuj tesáky. A já jsem navíc hodně dobrá v tom, abych přesvědčila lidi, že neviděli, co si myslí, že viděli.”

69

Její vděčný výraz mi připomněl Zoe a bylo mi z toho všelijak. Ty dvě si byly v tolika věcech podobné, obě plaché a nejisté

- a přitom odhodlané dokázat, že jsou dobré. Snažila jsem se

ochránit Zoe a v jejích očích jsem selhala. Teď když jsem tady

byla s Jill, se ve mně všechno svářelo. Třeba bych si mohla vynahradit to, co jsem nedokázala udělat pro Zoe. Ale už když jsem na to pomyslela, můj vnitřní hlas mi připomněl: Jill není tvoje sestra. Je to vampýrka. Tohle je práce.

„Díky, Sydney. Jsem ráda, že jsi tady.” Usmála se na mě a já se

cítila ještě provinileji. „Víš, že tak trochu závidím Adrianovi? On

si stěžuje, že se u Clarence bude nudit, ale nemusí se seznamovat

s novými lidmi ani si zvykat na školu. Prostě se tam bude jen

flákat, koukat na televizi, hrát kulečník s Leem, s p á t . to zní tak

skvěle.” Povzdechla si.

„Asi jo ,” řekla jsem a ty podrobnosti mě trochu překvapily.

„Jak to všechno víš? Ty j s i . ty jsi s ním mluvila od té doby, co

jsm e odjeli?” Už když jsem ten dotaz položila, připadalo mi to

nepravděpodobné. Vždyť jsem byla většinu dne s ní.

Přestala se usmívat. „Ne. Jen jsem si domyslela, co tam asi

dělá. O něčem z toho se mi zmínil už předtím. Promiň, jestli jsem

melodramatická a moc plácám. Díky, že mě p o s lo u c h á š. Vážně

se pak cítím líp.”

Trochu strnule jsem se usmála, ale nic jsem neřekla. Pořád jsem

se nemohla smířit s tím, že začínám chovat přátelské city k vampýrce. Nejdřív Rose, a teď Jill? Nezáleží na tom, jak je milá. Musím

udržet náš vztah na profesionální úrovni, aby mě žádný alchymista nemohl nařknout z toho, že jsem se do toho pohroužila až příliš.

V hlavě se mi ozývala Keithova slova: milovnice vampýrů…

To je směšné, pomyslela jsem si. Není přece nic špatného na

tom, když jsem hodná na svou svěřenkyni. Je to úplně normální

a rozhodně se s ní nesbližuju až moc. Nebo ano? Odsunula jsem

své obavy stranou a skončila s vybalováním věcí. Myslela jsem

na nový život tady. Upřímně jsem doufala, že zítřek proběhne

tak hladce, jak jsem ujišťovala Jill.

Bohužel se to ale nestalo.

70

y / >

6. kapitola

A bych byla fér, den začal skvěle.

Když jsme se probudily, oknem pronikaly do pokoje sluneční

paprsky. Oblékla jsem si to nejlehčí ze školní uniformy: šedou

sukni a bílou halenku s krátkými rukávy. „Jednoduché šperky”

byly povoleny, a tak jsem si nechala na krku svůj zlatý křížek.

Moje vlasy ale představovaly problém což bude asi v tomhle

klimatu neustále. Nejradši bych si udělala culík jako Jill, jenže

jsem měla vlasy jen po ramena a jednotlivé prameny různě dlouhé, takže pečlivě bych si culík neudělala. Napadlo mě, jestli bych si neměla nechat vlasy narůst.

Po snídani, kterou jsm e obě dost odbyly, jsm e dojely autobusem do Centrálního kampusu, který teď byl plný lidí. Jen asi třetina studentů tady byla ubytovaná. Ostatní byli místní a docházeli sem. Jill celou cestu skoro nepromluvila a vypadala, že je jí zase špatně. To se ale dalo těžko poznat. Jenom mi připadalo, že je bledší než obvykle. Oči měla zase zarudlé a pod nimi tmavé

kruhy. V noci jsem se jednou vzbudila a viděla, že hluboce spí,

takže jsem nechápala, v čem je problém. Kruhy pod očima byly

jedinou vadou na kráse, kterou jsem kdy u Moroje viděla. Jinak

měli pleť vždycky dokonalou jako z porcelánu. Nedivila jsem se,

že Jill si může přispat. Nemusela se trápit s pudrem a korektorem jako já.

Jak čas běžel, Jill si kousala ret a ustaraně se rozhlížela kolem.

Možná byla nervózní jen z toho, že se ocitla ve světě plném lidí.

Nevypadala, že by jí dělalo problémy dostat se do správné učebny ani zvládnout vyučování samotné. Tohle zase děsilo mě. Jenom přežívej od jedné hodiny k druhé, říkala jsem si. To je všechno, co musíš dělat.

71

První hodinu jsem měla dějepis. Eddie tam přišel taky, a jakmile mě uviděl, hned se ke mně rozběhl. „Je v pořádku? Vidělas ji?”

„No, bydlíme spolu na pokoji, takže jo .” Sedli jsme si do lavic

vedle sebe. Usmála jsem se na něj. „Klídek. Je v pohodě. Připadala mi trochu nervózní, ale to je pochopitelné.”

Přikývl, ale pořád se tvářil, že jsem ho tak docela neuklidnila.

Pak už věnoval svou pozornost jen profesorce, ale pořád z něj sálal neklid. Jako by se chystal každou chvíli vyskočit a rozběhnout se za Jill, aby se přesvědčil, že je v pořádku.

„Vítejte.” Naše profesorka byla čtyřicátnice s drátovitými černými vlasy s bílým melírem. Působila tak nervózně, že by mohla směle soupeřit s Eddiem. Vzhledem k ohromnému hrnku s kávou na jejím stole nebylo těžké si domyslet, proč je tak nervózní.

Trochu jsem jí to záviděla a přála si, abychom si taky mohli brát

pití na hodinu. Navíc v jídelně u koleje nepodávali kávu. Netušila jsem, jak tady přežiju bez kofeinu. „Jsem slečna Terwilligerová, vaše vynikající průvodkyně světem starověké historie.” Mluvila zvučně a pompézně, což některé mé spolužáky rozesmálo. Ukázala na mladíka, který seděl za ní u velkého stolu. Se znuděným výrazem pozoroval celou třídu. Když se k němu obrátila, narovnal se. „A tohle je můj kolega Trey. Někteří z vás ho možná znají. Trey je student, který mi bude vypomáhat, takže ho nejspíš budete vídat, jak někde v rohu vyplňuje papíry. Ale měli byste

se k němu chovat hezky, protože bude zanášet vaše známky do

mého počítače.”

Trey nepatrně pokynul hlavou a zazubil se na svoje kamarády. Měl hodně opálenou pleť a černé vlasy tak dlouhé, že to bylo na pomezí školních pravidel. Upravená amberwoodská uniforma mu dodávala zdání byznysmena, ale rozpustilý lesk v jeho tmavých očích napovídal, že svoje vypomáhání nebere zase až tak vážně.

„Tak,” pokračovala profesorka Terwilligerová. „Historie je

důležitá, protože učí o naší minulosti. A když pochopíme minulost, budeme lépe rozumět přítomnosti a s těmito vědomostmi pak můžeme erudovaně rozhodovat o budoucnosti.”

72

Dramaticky se odmlčela, aby svá slova nechala patřičně vyznít. Jakmile nabyla dojmu, že na nás její proslov patřičně zapůsobil, přistoupila k notebooku, který byl napojen na projektor.

Něco vyťukala na klávesnici a na plátně vpředu se objevila bílá

budova s vysokými sloupy.

„Takže. Řekne mi někdo, co to je?”

„Chrám ?” vykřikl kdosi.

„Velmi správně, p a n e .? “

„Robinson,” dodal ten chlapec.

Profesorka Terwilligerová vytáhla desky a zadívala se na seznam studentů. „Aha, tady jste. Robinson. Stephanie.”

„Stephan,” opravil ji a zčervenal, když se pár spolužáků zahihňalo.

Profesorka Terwilligerová si posunula brýle po nose a zamžourala. „No jistě. Díky bohu. Zrovna jsem si říkala, jak asi musíte mít těžký život s dívčím jménem. Omlouvám se. O víkendu jsem si rozbila brýle při kriketu, takže jsem si dneska musela vzít staré. Takže, Stephane ne Stephanie , máte pravdu. Je to chrám. Můžete být konkrétnější?”

Stephan zavrtěl hlavou.

„Může nám to tedy objasnit někdo jiný?”

Když zavládlo ticho, zhluboka jsem se nadechla a zvedla

ruku. Je načase zjistit, jaké to je, být opravdovou studentkou.

Kývla na mě.

„Je to Parthenon, madam.”

„Ano, to je ,” přisvědčila. „A vaše jm éno?”

„Sydney.”

„ S y d n e y .” Znovu se zadívala do desek, načež s ohromeným

výrazem vzhlédla. „Sydney Melbourneová? Můj ty bože. Vždyť

vůbec nemáte australský přízvuk.”

„Ehm, jsem Sydney Melroseová, m adam ,” opravila jsem ji.

Profesorka Terwilligerová se zamračila a podala desky Treyovi. Ten moje jméno shledal mimořádně zábavným. „Radši to převezměte vy, pane Juarezi. Vaše mladé oči jsou lepší než ty moje.

Kdybych takhle pokračovala, dělala bych z hochů dívky a z milých mladých dam potomky zločinců.” Profesorka se zadívala zase na mě. „Takže Parthenon. Víte o něm něco?”

73

Všichni na mě koukali s přívětivou zvědavostí, ale přesto mi bylo nepříjemné, že jsem středem pozornosti. Zaměřila jsem se jen na profesorku Terwilligerovou a odpověděla jsem: „Je součástí Akropole, madam. V Athénách. Byl postaven v pátém století před naším letopočtem.”

„Nemusíte mě oslovovat m adam ,” pověděla mi profesorka.

„Přestože je osvěžující mít pro změnu trochu respektu. Brilantně

zodpovězeno.”

Přejela pohledem zbytek třídy. „A teď mi povězte tohle. Proč

bychom se měli zajímat o Athény nebo o cokoli, co se odehrálo

před patnácti sty lety? Jak se to může vztahovat ke dnešku?”

Zavládlo ticho a všichni jen koukali. Když už se mi zdálo, že

to ticho trvá celé hodiny, znovu jsem se přihlásila. Profesorka

Terwilligerová si toho ale nevšimla, protože se zrovna ohlédla

po Treyovi. Seděl tam s nohama na učitelském stole. Okamžitě je

spustil na zem a narovnal se.

„Pane Juarezi,” prohlásila profesorka. „Je načase, abyste si

zasloužil své místo. Na tenhle předmět jste chodil už loni. Mů žete jim povědět, proč se události ze starověkých Athén vztahují

ke dnešku? Pokud to nevíte, budu muset znovu vyvolat slečnu

Melbourneovou. Vypadá to, že zná odpověď. Pro vás to ale bude

dost ponižující.”

Trey střelil pohledem po mně a pak se zase zadíval na profesorku. „Jmenuje se Melroseová, ne Melbourneová. A v šestém století vznikla v Athénách demokracie. Spousta tehdejších postupů se používá i v dnešní vládě.”

Profesorka Terwilligerová si dramaticky přitiskla ruku na srdce. „No ne! Vy jste loni opravdu dával pozor. Tedy skoro. Vaše datování je špatné.” Pohled jí padl na mě. „Vsadím se, že vy víte, kdy začala v Athénách demokracie.”

„V pátém století,” odpověděla jsem okamžitě.

Tím jsem si vysloužila úsměv od profesorky a nevraživý

pohled od Treye. Zbytek hodiny probíhal v podobném duchu.

Profesorka Terwilligerová pokračovala svým okázalým stylem

a zdůraznila několik důležitých údobí a míst, která budeme probírat podrobněji. Zjistila jsem, že znám odpověď na každou její otázku. Tak trochu jsem si říkala, že bych se měla držet zpátky 74

a neodpovídat úplně na všechno, jenže jsem si nemohla pomoct.

Kdykoli jsem odpověděla, profesorka pohlédla na Treye a řekla:

„Treyi, jestlipak jste to věděl?” Trhla jsem sebou. Opravdu jsem si

tu nechtěla hned první den nadělat nepřátele. Ostatní studenti na

mě koukali zvědavě, kdykoli jsem mluvila, což mě mírně znervózňovalo. Taky jsem postřehla, že při každé mé odpovědi si někteří mezi sebou vyměnili významné pohledy. Jako by znali nějaké tajemství, které mi unikalo. To mi dělalo větší starost než ten protivný Trey. Mají dojem, že se předvádím? Věděla jsem o zdej ších normách chování příliš málo, abych poznala, co je obvyklé

a co se vymyká. Tohle je škola se skvělou akademickou pověstí.

Na tom, že mám vědomosti, přece nemůže být nic špatného.

Profesorka Terwilligerová nám dala za úkol přečíst si první dvě lekce v učebnici. Všichni znechuceně povzdechli, ale já jsem se na to těšila. Miluju historii, obzvlášť pak historii umění a architektury. Doma jsem studovala hodně, ale o tomto předmětu byl můj otec přesvědčen, že není třeba nad ním trávit příliš mnoho času. Musela jsem se to učit ve svém volném čase. Teď mě udivovalo a připadalo mi neskutečně skvělé, že je tomu věnován

celý předmět a že moje vědomosti budou oceněny přinejmen ším profesorkou.

Po hodině jsem se rozloučila s Eddiem a zamířila jsem na hodinu chemie. Když jsem čekala v lavici na začátek vyučování, dosedl vedle mě Trey.

„Tak, slečno M elbourneová,” napodobil hlas profesorky Terwilligerové. „Kdypak začnete vyučovat dějepis?”

Mrzelo mě, že si ho profesorka dobírala, ale tenhle jeho tón

se mi vůbec nelíbil. „Jdeš na tuhle hodinu? Nebo se tu budeš dál

válet a předstírat, že pomáháš profesorce?”

To mu vykouzlilo na tváři úsměv. „Bohužel jdu. A loni jsem

byl nejlepší student profesorky T. Jestli budeš v chemii tak dobrá

jako v dějáku, beru tě jako laboratorní parťačku. Zvládnout semestr bude hračka.”

Chemie je zásadní součástí řemesla alchymistů, takže jsem

pochybovala, že bych se tu naučila něco nového. Alchymisté se

poprvé objevili ve středověku: spojili magii s vědou a snažili se

proměnit olovo ve zlato. Od těchto raných experimentů pokročili

75

dál a začali objevovat specifické vlastnosti vampýří krve a toho,

jak reaguje s jiným i látkami. Nakonec na sebe alchymisté vzali

nelehký úkol udržet vampýry a lidi od sebe oddělené. Vědomosti z dávných dob spolu s naší současnou prací s krví vampýrů se zasloužily o to, že se chemie stala hlavní učební látkou během mých studií v dětství. Svou první chemickou soupravu jsem dostala, když mi bylo šest. Když si ostatní děti procvičovaly abecedu, můj otec do mě pomocí kartiček drtil kyseliny a zásady.

Tolik jsem toho ale Treyovi pochopitelně přiznat nemohla,

a tak jsem odvrátila zrak a ledabyle si odhrnula vlasy z obličeje.

„Jsem v tom celkem dobrá.”

Zadíval se na mě a zatvářil se chápavě. „Aha. Tak tohle to je .”

„Co?” podivila jsem se.

Ukázal mi na obličej. „Tvoje tetování. To kvůli tomuhle, co?”

Jak jsem si odhrnula vlasy, odhalila jsem svou zlatou lilii. „Co

tím m yslíš?” zeptala jsem se.

„Přede mnou se nemusíš stydět,” řekl a obrátil oči v sloup.

„Chápu to. Teda připadá mi to jako švindl, ale každý si asi na

čest nepotrpí. Chce to odvahu mít tohle na tváři. Je to proti pravidlům, i když na ty stejně každej kašle.”

Pohnula jsem hlavou a nechala si vlasy spadnout zase do obličeje. „Já vím. Chtěla jsem si přes to dát make-up a zapomněla jsem . Ale co myslíš tím švindlem?”

Jenom zavrtěl hlavou a jasně mi tím dal najevo, že to nehodlá

dál rozvádět. Seděla jsem tam a připadala si bezmocná. Uvažovala jsem, co jsem udělala špatně. Nejistotu ale brzy nahradilo pohrdání, když přišel profesor a vysvětlil nám úvod do chemie a jak bude vše probíhat. V pokoji na koleji mám chemickou soupravu, která předčí celou amberwoodskou školu. Ale dobrá.

Zopakování základů neublíží.

Další vyučovací hodiny probíhaly v podobném duchu. Všechno mi šlo ze všech nejlíp a dokázala jsem odpovědět na jakoukoli otázku. To na mě vrhlo dobré světlo před profesory, ale co si myslí spolužáci, jsem se mohla jen dohadovat. Často jsem je viděla zaraženě vrtět hlavou a tvářit se zvědavě ale jen Trey mě otevřeně odsuzoval. Nevěděla jsem, jestli se mám držet zpátky, nebo ne.

76

Několikrát jsem potkala Kristin a Julii a připomněly mi, že

s nimi mám jít na oběd. A tak jsem šla. Našla jsem je sedět v rohu

jídelny ve Východním kampusu. Zamávaly na mě. Jak jsem se

k nim prodírala mezi řadami stolů, rozhlížela jsem se, jestli někde neuvidím Jill. Celý den jsem ji nepotkala, ale na tom nebylo nic divného, když jsm e měly tak odlišné rozvrhy. Nejspíš šla na oběd do jiné jídelny, asi s Eddiem nebo s Mikou.

Kristin i Julia byly přátelské, vyptávaly se mě, jak jsem prožila

svůj první den ve škole, a pověděly mi o profesorech, které měly

dřív. Byly to čtvrťačky jako já a několik předmětů jsm e měly společných. Většinu času jsm e si o sobě povídaly, jako odkud jsme a tak. Až když se oběd chýlil ke konci, začala jsem z nich tahat odpovědi na otázky, které mě trápily celý den. Nejdřív ale začaly

vyzvídat ony.

„Takže,” prohlásila Kristin a naklonila se přes stůl, „dodává

ti to super paměť? Nebo ti to mění mozek, že jsi pak chytřejší?”

Julia obrátila oči v sloup. „Nemůže tě to udělat chytřejší. Musí

to působit na paměť. Mě by spíš zajímalo, jak dlouho to vydrží.”

Dívala jsem se z jedné na druhou a nic nechápala. „Ať už

mluvíte o čemkoli, chytřejší mě to určitě nedělá, protože teď vás

absolutně nechápu.”

Kristin se tomu hlasitě zasmála. „Tvoje tetování. Slyšela jsem,

žes v matice odpověděla i na ty nejtěžší otázky. A moje kamarádka s tebou chodí na děják a říkala, že tam jsi taky excelovala.

Snažíme se přijít na to, jak ti to tetování pom áhá.”

„Jako že mi p o m á h á . zodpovídat otázky?” podivila jsem se.

Tvářily se souhlasně. „Ne. To já s a m a . Prostě odpovědi znám.”

„Tak chytrý není nikdo,” namítla Julia.

„Není to žádný zázrak. Nejsem génius. Asi jsem se jen hodně

učila. Jednu dobu jsem studovala doma a můj táta byl h o d n ě .

přísný,” dodala jsem a doufala, že tím to vyžehlím.

„Aha,” řekla Kristin a pohrávala si se svým dlouhým copem.

Všimla jsem si, že si své tmavé vlasy upravuje do praktického

účesu, zatímco blonďatá Julia je měla rozpuštěné a rozcuchané.

„Tak to asi j o . Ale co teda to tvoje tetování dělá?”

„Nic nedělá,” prohlásila jsem. Ale už když jsem ta slova vyslovila, ucítila jsem záchvěv ve svalech. Tetování v sobě obsahuje 77

magii, která mi brání mluvit o čemkoli, co se týká alchymistů,

před těmi, kdo nepatří do vnitřního okruhu. Zabránilo by mi říct

něco víc, i když já bych stejně nic neprozradila. „Jen se mi líbilo.”

„Aha,” řekla Julia. Obě dívky vypadaly hrozně zklamaně.

„Jak vás vůbec napadlo, že mě tetování dělá chytřejší?” zeptala jsem se.

Náš další rozhovor přerušilo zvonění, které nám připomnělo,

že je načase vydat se na další hodinu. Nastala pauza, během níž

se Kristin a Julia zamyslely. Kristin vypadala, jako by se k čemusi rozhodovala. Nakonec kývla hlavou. Měla jsem dojem, že dospěla k závěru.

„Dobře,” řekla a obdařila mě širokým úsměvem. „O všem ti

povíme později.”

Domluvily jsme se, kdy se sejdeme a společně se budeme učit,

a pak jsme se rozloučily. Měla jsem dojem, že místo učení spíš

budeme klábosit, což mi vůbec nevadilo. V duchu jsem si ale

připomněla, že bych si nejdřív měla udělat domácí úkoly. Zbytek

dne uběhl rychle. Na jedné hodině jsem dostala vzkaz od své poradkyně Molly. Jak jsem předpokládala, složila jsem zkoušky ze všech jazyků. Chtěla, abych se za ní stavila po vyučování a abychom probraly, co tedy budu studovat. To znamenalo, že moje dnešní vyučování skončí hodinou tělocviku.

Převlékla jsem se do sportovního, což znamenalo kraťasy

a tričko s logem Amberwoodské školy. Spolu s ostatními jsem

vyběhla ven na slunce. Během dne mi ani nepřipadalo, že je moc

horko, jenže jsem nemusela dlouho pobývat na slunečním žáru.

Až teď jsem naplno pochopila, že jsme v poušti. Rozhlédla jsem

se po svých spolužácích, což byli chlapci i dívky ze všech tříd,

a zjistila jsem, že nejsem jediná, kdo se potí. Spálím se jen málokdy, ale teď jsem si říkala, že bych si měla koupit krém na opalování. Jill ho bude taky potřebovat.

Jill!

Rozhlížela jsem se. Málem jsem zapomněla, že Jill má chodit

na stejnou hodinu. Ale kde je? Nikde jsem ji neviděla. Když profesorka Carsonová vyvolávala jednoho po druhém, Jillino jméno vůbec nepadlo. Uvažovala jsem, jestli jí na poslední chvíli nezměnili rozvrh.

78

Profesorka Carsonová se ihned vrhla do akce. Rozdělili jsme

se do týmů na volejbal a já se ocitla vedle Miky. Měl světlou pihovatou pleť a na slunci začínal růžovět. Nejradši bych mu taky navrhla, aby se namazal opalovacím krémem. Přátelsky se na mě usmál.

„Ahoj,” pozdravila jsem ho. „Neviděl jsi dneska mou sestru?

Jill?”

„N e,” odvětil. Trochu se zamračil. „Eddie ji hledal u oběda.

Nakonec se usnesl, že asi obědvá s tebou ve vaší jídelně.”

Zavrtěla jsem hlavou a žaludek se mi zhoupl. Co se tu děje?

Na mysli mi okamžitě vytanuly hororové scénáře. Myslela jsem

si, že to Eddie s tou svou ostražitostí přehání, ale co když se Jill

opravdu něco stalo? Bylo by možné, aby sem přes veškeré naše

plány proklouzl nepřítel a ukradl nám Jill přímo pod nosem?

Budu muset říct alchymistům a otci , že jsme ji ztratili hned

první den? Zachvátila mě panika. Když mě neposlali do nápravného centra předtím, teď už to jistě udělají.

„Jsi v pohodě?” zeptal se Mika a prohlížel si mě. „Je Jill v pohodě?”

„N evím ,” odpověděla jsem. „Promiň.” Odběhla jsem z našeho týmu za profesorkou Carsonovou.

„Ano?” dotázala se.

„Omlouvám se, že ruším, madam, ale dělám si starosti o svou

sestru. Jill Melroseovou. Já jsem Sydney. Měla tu být. Nevíte, jestli jí nezměnili rozvrh?”

„Aha, ano. Melroseová. Dostala jsem vzkaz z řediteny, že

dneska na hodinu nepřijde.”

„Nevíte proč?”

Profesorka Carsonová omluvně zavrtěla hlavou a štěkla rozkaz na nějakého kluka, který se ulejval. Znovu jsem se přidala ke svému týmu a přemýšlela jsem nad tím. No aspoň že někdo dneska Jill viděl. Proč se ale omluvila z tělocviku?

„Je v pořádku?” dotazoval se Mika.

„ A s i . Asi jo. Profesorka Carsonová věděla, že nepřijde na

hodinu, ale nevěděla proč.”

„Můžu ti nějak pom oct?” zeptal se. „Nebo jí? Totiž vám ?”

79

„Ne, díky. Ale je to od tebe hezké.” Přála jsem si, aby tam

někde byly hodiny. „Zajdu se po ní podívat hned, jak hodina

skončí.” Vtom mě něco napadlo. „Miko? Neříkej nic Eddiemu.”

Zvědavě na mě pohlédl. „Proč ne?”

„Má až moc ochranitelské sklony. Strachuje se, i když nejspíš

o nic nejde.”

A taky by obrátil celou školu vzhůru nohama, aby Jill našel.

Když hodina skončila, rychle jsem se osprchovala a převlékla. Pak jsem zamířila do administrativní budovy. Nejradši bych se předtím zašla podívat na kolej, jestli tam Jill není, jenže jsem nemohla přijít pozdě na sjednanou schůzku. Když jsem šla chodbou do M ollyiny kanceláře, procházela jsem kolem ředitelny a něco mě napadlo. Zastavila jsem se u sekretářky a zeptala se.

„Jill M elroseová,” prohlásila sekretářka a přikývla. „Poslali ji

na kolej.”

„Poslali ji na kolej?” vykřikla jsem. „Co to má znamenat?”

„To nejsem oprávněna sdělovat.” Bez toho melodramatu by

to nešlo? Pomyslela jsem si.

Roztrpčená a zmatená jsem došla do M ollyiny kanceláře

a utěšovala se tím, že ačkoli je Jillina absence záhadou, aspoň je

schválená školou a nebude z ní mít průšvih. M olly mi pověděla,

že si můžu vybrat jiný volitelný předmět, nebo můžu namísto

jazyka studovat něco jiného, pokud si najdu učitele. V hlavě se

mi vynořil nápad.

„Můžeme to probrat zítra?” zeptala jsem se. „Nejdřív si musím s někým promluvit.”

„Jistě,” souhlasila Molly. „Ale rozhodněte se brzy. Ted se mů žete vrátit na kolej, ale nesmíte se tu takhle naprázdno potloukat

každý den.”

Ujistila jsem ji, že jí brzy odpovím, a zamířila jsem zpátky.

Autobus nejezdil během vyučování moc často, a tak jsem ten kilometr a půl ušla pěšky. Trvalo mi to jen čtvrt hodiny, ale v tom horku mi to připadalo dvakrát tak dlouhé. Když jsem se konečně dostala na kolej, zaplavila mě úleva. Jill byla v našem pokoji, jako

by se nic zvláštního nestalo.

„Jsi v pořádku!”

80

Ležela na posteli a četla si knihu. Nabručeně vzhlédla. „Jo.

Tak trochu.”

Sedla jsem si na svou postel a skopla si boty. „Co se stalo?

Zpanikařila jsem, když jsi nepřišla na hodinu. Kdyby se to dozvěděl E d d i e .”

Jill se posadila. „Ne, neříkej mu to. Vyděsil by se.”

„Dobře, dobře. Ale řekni mi, co se stalo. Řekli mi, že tě sem

poslali.”

„Jo.” Jill se ušklíbla. „Protože mě vykopli hned z první hodiny.”

Nezmohla jsem se na slovo. Nedovedla jsem si představit,

čím by si to milá plachá Jill vysloužila. Ach, Bože. Doufám, že

nikoho nekousla. Všichni čekali, že se školou budu mít největší

problém já. Jill by měla být profík.

„Za co tě vykopli?”

Jill si povzdechla. „Za to, že jsem měla kocovinu.”

To mi vyrazilo dech ještě víc. „Co?”

„Bylo mi špatně. Profesorka Changová se na mě jen podívala

a prohlásila, že kocovinu vycítí na kilometry daleko. Poslala mě

do ředitelny, že jsem porušila školní pravidla. Tvrdila jsem jim,

že je mi jenom špatně, ale ona pořád vykládala, že ví, co mi je.

Ředitel nakonec řekl, že neexistuje způsob, jak dokázat, z čeho je

mi tak zle, tak mě nepotrestal, jenom mě poslal na zbytek vyučování na pokoj.”

„To j e . to je kravina!” Vyskočila jsem a začala balit. Když

jsem se vzpamatovala z prvotního ohromení, dostala jsem vztek.

„Včera večer jsem byla s tebou. Spalas tady. Musela bych to vědět. Jednou jsem se probudila a ty jsi normálně spala. Jak tě může profesorka Changová takhle nesmyslně obvinit? Nemá žádný důkaz! A škola taky ne. Nemají právo poslat tě pryč z vyučování. Hned půjdu do ředitelny! Vlastně ne. Promluvím si s Keithem a alchymisty a budu si stěžovat.”

„Ne, počkej, Sydney.” Jill vyskočila a popadla mě za paži,

jako by se bála, že okamžitě vypochoduju ven. „Prosím tě, nedělej to. Zapomeň na to. Nechci další problémy. Nedostala jsem za to poznámku ani jiný trest.”

81

„Zmeškalas vyučování,” prohlásila jsem . „To je dost velký

trest.”

Jill s vykulenýma očima zavrtěla hlavou. Došlo mi, že se bojí,

ale nevěděla jsem, proč mi to nechce vysvětlit. Ona tady byla

obětí. „Ne, to je v pohodě. Já to doženu. O nic nejde. Prosím tě,

nedělej z toho vědu. Ostatní učitelé si nejspíš myslí, že mi prostě

bylo špatně. O tom nařčení asi ani nevědí.”

„Ale to není správné,” zavrčela jsem. „Můžu s tím něco udělat. Proto jsem přece tady. Abych ti pomáhala.”

„N e,” trvala na svém neústupně. „Prosím. Pusť to z hlavy.

Jestli mi chceš opravdu p o m o c t .” Odvrátila zrak.

„Tak co?” zeptala jsem se, stále ještě plná spravedlivého hněvu. „Co potřebuješ? Jenom si řekni.”

Jill se na mě znovu podívala. „ P o tře b u ju . Potřebuju, abys

mě vzala za Adrianem.”

82

Z a Adriánem?” podivila jsem se. „Co ten s tím má společného?”

Jill jenom potřásla hlavou a úpěnlivě se na mě zahleděla.

„Prosím. Jenom mě k němu zavez.”

„Ale pojedeme tam za pár dní, aby ses napila od dárkyně.”

„Já vím ,” řekla Jill. „Ale musím ho vidět hned. On jediný mě

pochopí.”

Připadalo mi těžké tomu uvěřit. „Tvrdíš, že já tě nepochopím? Dokonce ani Eddie?”

Zaúpěla. „Ne. Nesmíš to říct Eddiemu. Zlobil by se.”

Přemýšlela jsem o tom a snažila se u toho moc nemračit.

Proč po tomhle incidentu ve škole Jill potřebuje vidět Adriana?

Adrian jí nemůže pomoct, ale já ano. Jakožto alchymistka jsem

v té nejlepší pozici, abych podala stížnost. Potřebuje Jill jen

morální podporu? Vzpomněla jsem si, jak Adriana objímala při

loučení, a najednou mě napadlo, jestli do něj náhodou není zamilovaná. Protože kdyby Jill potřebovala jen cítit, že ji někdo ochraňuje, Eddie by byl rozhodně lepší volbou. Nebo ne? Kdyby se Eddie rozzuřil, byl by schopen kolem sebe házet stoly. Možná

není tak špatný nápad tohle před ním utajit.

„Dobře,” souhlasila jsem nakonec. „Jdeme.”

Odhlásila jsem nás z kampusu na propustku, což vyžadovalo

trochu lhaní. Paní Weathersová byla informována, že Jill má být

za trest po zbytek vyučování na koleji. Já jsem ale neméně rychle

poukázala na to, že vyučování už je téměř u konce, což technicky

vzato znamená, že končí školní den. Paní Weathersová nemohla

napadnout mou logiku, ale stejně nás nechala čekat deset minut,

83

než se ozvalo zvonění ohlašující konec vyučování. Jill tam seděla

a nervózně poklepávala nohou.

Cesta ke Clarenceovi se vinula mezi kopci a trvala asi půl hodiny. Během jízdy jsm e skoro nemluvily. Nenapadalo mě, o čem se bavit. „Jaký byl tvůj první den ve škole?” by těžko bylo vhodné téma. A navíc kdykoli jsem na to pomyslela, rozčilovalo mě to čím dál víc. Nemohla jsem uvěřit, že by nějaký profesor měl takovou drzost, aby obvinil Jill z toho, že má kocovinu. Něco

takového se opravdu nedá dokázat a navíc po pěti minutách s ní

musí být každému jasné, že je to nesmysl.

Přišla nám otevřít lidská žena středního věku. Představila se

jako Dorothy, Clarenceova hospodyně a dárkyně. Dorothy byla

příjemná, i když trochu roztržitá. Měla na sobě šedé šaty se stojatým límcem, aby jí nebyly vidět kousance na krku. Usmála jsem se na ni a chovala se profesionálně, ale neubránila jsem se znechucenému zachvění, kdykoli jsem si připomněla, co je zač. Jak to někdo může dělat? Jak může někdo takhle dobrovolně dávat svou krev? Žaludek se mi sevřel a přistihla jsem se, že si od ní

udržuju odstup. Když jsem procházela kolem ní, dávala jsem si

dobrý pozor, abych se jí náhodou mimoděk nedotkla.

Dorothy nás zavedla do pokoje, kde jsm e seděli včera. Clarence tu nebyl, ale Adrian se rozvaloval na zelené sedačce potažené plyšem a sledoval televizi, která byla minule chytře schovaná ve dřevěné vyřezávané skříňce. Jakmile nás spatřil, dálkovým

ovládačem televizi vypnul a posadil se. Dorothy se rozloučila

a zavřela za sebou francouzské dveře.

„To je ale milý překvapení,” prohlásil. Prohlížel si nás. Jill se

během své dnešní izolace převlékla do normálního oblečení, ale

já jsem si nechala amberwoodskou halenku a sukni. „Sageová,

neměly byste nosit uniformy? Tohle vypadá jako tvoje normální

oblečení.”

„Díky,” řekla jsem a ovládla se, abych neobrátila oči v sloup.

Adrian mi vysekl výsměšnou poklonu. „Opatrně. Skoro ses

usm ála.” Natáhl se pro láhev brandy, která stála na stolku. Kolem

ní byly malé skleničky. Do jedné si štědře nalil. „Dáte si taky?”

„Vždyť je teprve odpoledne,” prohlásila jsem nevěřícně. Ne

že by mi opravdu záleželo na tom, jaká část dne zrovna je.

84

„Hrozně mě bolí hlava,” objasnil a pozvedl sklenku ve výsměšném přípitku. „Tohle mi tu bolest vyléčí.”

„Adriane, musím s tebou m luvit,” vyhrkla Jill nedočkavě.

Podíval se na ni a rázem se přestal uculovat. „O co jde, nezletilá?”

Jill na mě nervózně pohlédla. „Nevadilo by t i . “

Snažila jsem se nedat najevo, jak mě rozčilují všechny ty jejich

tajnosti. „Jasně. P ů jd u . Půjdu zase ven.” Nelíbilo se mi, že mě

vyhodili, ale nechtělo se mi potloukat se po tom starém domě. To

budu radši venku v tom vedru.

Daleko jsem ale chodbou nedošla, protože mi někdo zastoupil

cestu. Zdušeně jsem vyjekla a nadskočila leknutím. Za okamžik

jsem si uvědomila, že je to Lee ne že by mě to příliš uklidnilo.

I když ve skupině působil přátelsky, teď jsem se celá naježila

z toho, že jsem sama s neznámým vampýrem. Nijak mi nepomohlo, že jsem do něj vrazila, protože můj mozek to vyhodnotil jako útok. Lee tam ale jen stál a koukal na mě. Tvářil se překvapeně, že mě našel tady v domě, ale rozhodně z toho nebyl tak vyděšený jako já.

„Sydney?” ujistil se. „Co tady děláš?”

Během vteřiny se můj strach změnil v zahanbení, jako by mě

přistihl při slídění. „ N o . jsem tady s Jill. Měla těžký den a chtěla si promluvit s Adrianem. Já jsem jim chtěla dopřát soukromí, a tak jsem š l a . ven.”

Leeho nechápavý výraz zmizel a usmál se na mě. „To nemusíš. Nemusíš chodit ven. Pojď, zrovna si jdu dát do kuchyně nějakou svačinu.” Asi jsem se musela zatvářit hodně zděšeně, protože se rozesmál. „Ne lidskou.”

Zčervenala jsem a vydala se za ním. „Promiň,” řekla jsem . „To

je instinkt.”

„Žádný problém. Vy alchymisti jste tak trochu nervózní, co?”

„Jo.” Nejistě jsem se zasmála. „To vím .”

„Vždycky jsem se chtěl s někým z vás setkat, ale vy dva nejste takoví, jak jsem čekal.” Otevřel dveře do prostorné kuchyně.

Zbytek domu působil starožitně a ponuře, ale v kuchyni bylo vše

zářivé a moderní. „Jestli ti to ale udělá radost, ty nejsi tak špatná

jako Keith. Dneska se tu stavil a byl tak nervózní, že se neustále

85

ohlížel.” Lee se zamyšleně odmlčel. „Ale to možná proto, že se

Adrian se chechtal jako nějaký šílený vědec z těch černobílých

hororů, co sleduje.”

Náhle jsem se zarazila. „Keith tady dneska byl? Kvůli čem u?”

„To se budeš muset zeptat mýho táty. S ním se bavil nejvíc.”

Lee otevřel ledničku a vytáhl plechovku Coca-Coly. „Dáš si?”

„ J á . ne. Moc cukru.”

Vyndal tedy jinou plechovku. „Light?”

Zaváhala jsem jen na chvilku, ale pak jsem si ji od něj vzala. „Jasně. Díky.” Neměla jsem v úmyslu v tomhle domě cokoli jíst nebo pít, ale plechovka mi připadala bezpečná. Byla zavřená a vypadala jako každá jiná z lidského obchodu, a ne z nějakého vampýřího doupěte. Otevřela jsem ji, napila se a přemýšlela.

„Takže netušíš, o co mohlo jít?”

„Co?” Lee si vzal ještě jablko a usadil se na lince. „Myslíš

s Keithem? Ne. Ale kdybych si měl tipnout, řekl bych, že šlo

o mě. Jako by se snažil zjistit, jestli tady zůstanu nebo ne.” Zakousl se do jablka a já jsem uvažovala, jestli je to s tesáky těžší.

„Prostě má rád ve všem jasno,” vysvětlila jsem neutrálním

tónem. Keitha jsem sice ráda neměla, ale aspoň pro mě představoval lidského spojence. A asi jsem měla pravdu. Byla jsem si jistá, že se Keith cítil podveden, když zjistil, že se v jeho teritoriu vyskytuje jeden Moroj navíc, a teď se snaží dostat situaci pod

kontrolu. Částečně za tím jistě byla dobrá práce alchymisty, ale

hlavním důvodem nejspíš byla Keithova poraněná hrdost.

Lee vypadal, že už to pustil z hlavy, a dál žvýkal jablko. Přitom si mě prohlížel. „Říkalas, že Jill měla špatný den? Je všechno v pořádku?”

„Jo, asi jo. Teda vlastně nevím. Ani nevím, jak se to mohlo

takhle zašmodrchat. Z nějakého důvodu chtěla vidět Adriana.

Možná jí může pomoct.”

„Je to M oroj,” poznamenal Lee pragmaticky. „Možná jde

o něco, co může pochopit jenom on kdežto ty a Eddie ne. Bez

urážky.”

„V pohodě,” řekla jsem. Je přirozené, že jsme s Jill každá jiná

- koneckonců já jsem člověk a ona je vampýrka. Byly jsme každá

86

jiná a mě to jedině těšilo. „Ty studuješ v y s o k o u . v Los Angeles?

Lidskou školu?” To nebylo u Morojů nic až tak neobvyklého. Někteří se sdružují ve vlastních komunitách, zatímco jin í se snaží zapadnout ve velkých lidských městech.

Lee přikývl. „Jo. A ze začátku to pro mě taky bylo těžký.

I když nikdo nevěděl, že jsem vampýr. Vždycky jsem si uvědomoval, že jsem jiný než oni. Nakonec jsem se jim p řiz p ů s o b il.

Ale vím, čím si Jill teď prochází.”

„Chudinka,” povzdechla jsem a najednou mi došlo, že jsem

si celou tu situaci špatně vyložila. Zaměřila jsem se jen na to, že

si ve škole mysleli, že Jillina nemoc je kocovina. Nejdřív jsem se

ale měla zaměřit na to, proč je jí vlastně špatně. Asi se na ní po—

depsala ta změna prostředí a úplně nový život. Vždyť jsem taky

sama měla co dělat, abych navázala nové vztahy s lidmi ale já

jsem aspoň mezi svou vlastní rasou. „Ani mě nenapadlo, čím si

asi prochází.”

„Chceš, abych si s ní promluvil?” nabídl se Lee. Zahodil ohryzek od jablka. „Sice nemám moudrosti na rozdávání, ale třeba bych jí mohl pom oct.”

„Může jí pomoct cokoli,” řekla jsem upřímně.

Zavládlo mezi námi ticho a já z toho začala mít nepříjemný

pocit. Lee působil velice přátelsky, ale ty staré obavy jsem v sobě

měla vryté hluboko. Připadalo mi, že mě nechce ani tak poznat,

jako mě spíš studovat. Alchymisté pro něj zjevně byli novinkou.

„Můžu se tě z e p t a t . na to tetování? Dodává ti zvláštní schopnosti, co?”

Byl to skoro stejný rozhovor, jaký jsem vedla s dívkami ve

škole, až na to, že Lee znal pravdu. Nepřítomně jsem se dotkla

své tváře. „Ne přímo schopnosti. Je v tom nátlak, který nám zabraňuje mluvit o tom, co děláme. A taky mi to dost vylepšuje imunitní systém. Ale to ostatní? Nic zvláštního.”

„Fascinující,” zamumlal. Nervózně jsem se podívala jinam

a hodila si vlasy zase do obličeje.

Vtom dovnitř strčil hlavu Adrian. Jeho předchozí humor byl

tentam. „Aha, tady jsi. Můžu si s tebou na vteřinku promluvit

o samotě?”

87

Ta otázka byla mířena na mě. Lee seskočil z linky. „Chápu.

Je Jill pořád v obýváku?” Adrian přisvědčil a Lee na mě tázavě

pohlédl. „Chceš, a b y c h .? “

Přikývla jsem. „To by bylo fajn. Díky.”

Lee odešel a Adrian se na mě zvědavě podíval. „Co to bylo?”

„Ale, mysleli jsme, že by Lee mohl Jill pomoct s jejím i problém y,” vysvětlila jsem. „Může ji pochopit.”

„Problémy?”

„No jasně. Aby se přizpůsobila životu mezi lidmi.”

„Aha,” prohlásil Adrian. Vytáhl krabičku cigaret a k mému

ohromení si přímo přede mnou zapálil. „Jo tak. Jo, to asi bude

dobrý. Ale o tom jsem s tebou mluvit nechtěl. Potřebuju, abys mě

odtud dostala.”

To mě překvapilo. Takže se to netýká Jill?

„Z Palm Springs?” podivila jsem se.

„Ne! Z tohohle dom u.” Mávl rukama kolem sebe. „Připadám

si tu jako v domově důchodců! Clarence teď spí a v pět bude jíst.

Je tu příšerná nuda.”

„Vždyť jsi tu teprve dva dny.”

„A to je víc než dost. Jediná věc, co mě tu drží při životě,

jsou jeho zásoby alkoholu. Ale vzhledem k tomu, jak to do sebe

leju, do víkendu bude po zásobách. Ježíši Kriste, lezu z toho po

zdi!” Pohled mu padl na křížek na mém krku. „Promiň. Nic proti

Ježíšovi.”

Pořád jsem byla příliš překvapená tím, co po mně chce, než

aby se mě nějak dotkl. „A co Lee? Ten je tady, ne?”

„Ano,” přisvědčil Adrian. „Občas. Ale má plno práce s .

sakra, já ani nevím. Asi s věcmi do školy. Zítra zas jede do Los

Angeles, takže tu budu trávit další nudný večer. A n a v í c .” Spiklenecky se rozhlédl. „Lee je fajn, a l e . není pro žádnou zábavu.

Ne tak jako já.”

„To by ti mohlo prospět,” poznamenala jsem.

„Žádný moralizování, Sageová. A jak jsem řekl, je sice fajn, ale

moc tady nebývá. Kam chodí, to si nechává pro sebe. Vždycky se

fintí před zrcadlem, dokonce víc než já. Tuhle jsem ho slyšel, jak

si stěžuje, že si našel šedivý vlas.”

88

O

Leeho excentričnost jsem se nestarala. „Kam bys vůbec

chtěl jít? N e c h c e š .” Napadla mě nepříjemná myšlenka. „Nechceš se taky přihlásit na Amberwood, že ne?”

„Cože? A hrát si s váma na Jump Street 21? Ne, děkuju pěkně.”

„Na co?”

„Zapomeň na to. Podívej.” Típl cigaretu, což mi přapadalo

dost směšné vzhledem k tomu, že z ní skoro vůbec nekouřil. Proč

se vůbec obtěžovat tak hnusným zlozvykem, když si ho ani po řádně neužijete? „Potřebuju svůj byt, jasný? Vy to přece dokážete

zařídit. Nemůžeš mi sehnat nějaký elegantní staromládenecký

byt, jako má Keith? Abych měl kde pořádat večírky s bohatými

turisty. Pít o samotě je smutné a politováníhodné. Potřebuju lidi.

Klidně i opravdové lidi.”

„N e,” řekla jsem. „K tomu nemám oprávnění. Ty n e js i . no,

ty vlastně nejsi moje starost. My se staráme jen o Jill a o Eddieho,

protože je její bodyguard.”

Adrian se zamračil. „A co auto? To zařídit m ůžeš?”

Zavrtěla jsem hlavou.

„A co tvoje auto? Co kdybych vás teď hodil zpátky do školy

a pak si ho na chvíli půjčil?”

„N e,” zavrhla jsem to okamžitě. To byl nejspíš ten nejšílenější

návrh, jaký mohl vymyslet. Laté bylo moje děťátko. Rozhodně

bych ho nepůjčila někomu, kdo tolik pije a ještě ke všemu je to

vampýr. Pokud kdy žil nějaký naprosto nezodpovědný vampýr,

byl to Adrian Ivaškov.

„To bude moje smrt, Sageová!”

„Nic přece nedělám.”

„Přesně to jsem chtěl říct.”

„Podívej,” řekla jsem čím dál rozčileněji. „Už jsem ti řekla,

že nejsi moje starost. Jestli chceš nějakou změnu, promluv si

s Abem. Copak tu nejsi kvůli něm u?”

Adrianova sebelítost a roztrpčení se náhle změnily v obezřetnost. „Co o tom víš?”

Jistě on neví, že jsem vyslechla jejich rozhovor.

„To on vás sem všechny přivezl a domluvil to s Clarencem,

ne?” Doufala jsem, že to bude dostatečně přesvědčivé a že třeba

89

i získám nějakou informaci ohledně Abeho a jeho mistrovských

plánů.

„Ano,” přisvědčil Adrian po několika vteřinách rozmýšlení

a zabodl do mě oči. „Jenže Abe chce, abych zůstal v týhle hrobce.

Kdybych měl svůj byt, stejně bychom to před ním museli utajit.”

Zašklebila jsem se. „Tak v tomhle ti rozhodně nepomůžu,

i kdybych mohla. Nedám se podplatit, abych Abeho podrazila.”

Viděla jsem, že se Adrian nadechuje k dalšímu argumentu,

a tak jsem se rozhodla radši odejít. Otočila jsem se zády k němu

i jeho dalším protestům a zamířila jsem z kuchyně zpátky do

obýváku. Tam jsem našla Jill, jak se baví s Leem, a po delší době

jsem ji konečně viděla přirozeně se usmívat. Zasmála se nějaké

jeho poznámce, a když jsem vešla, vzhlédla.

„Ahoj, Sydney,” řekla.

„Ahoj,” řekla jsem. „Můžeme vyrazit?”

„Už?” dotázala se. Ona i Lee se zatvářili zklamaně. Pak si

odpověděla na svou otázku sama. „Asi už jo. Ty máš nejspíš domácí úkoly a Eddie už si asi dělá starosti.”

Adrian vešel do pokoje za mnou s trucovitě našpulenými rty.

Jill se na něj podívala a na okamžik to vypadalo, jako by v duchu odplula jinam. Pak pohlédla zase na mě. „Jo,” řekla. „Měly bychom jít. Doufám, že si budeme moct popovídat někdy jindy, Lee.”

„Taky doufám ,” řekl a zvedl se. „Někdy tu bývám, někdy

zase ne.”

Jill Adriana objala na rozloučenou a zjevně se jí nechtělo ho

opustit. Na Leeho pohlížela posmutněle, jako by opouštěla něco,

co ji momentálně zaujalo. S Adrianem se ale tvářila, jako by nevěděla, jak to bez něj přežije. Krmení měla na programu za dva dny a Adrian ji teď povzbuzoval a říkal jí, že je natolik silná, že další den ve škole přežije. Přestože mi lezl na nervy, dojímal mě

jeho soucit s mladší dívkou. Když je takhle hodný na Jill, přece

nemůže být skrz naskrz zkažený. Začínal mě udivovat.

„Vypadáš líp,” pověděla jsem Jill, když jsme jely k Vista Azul.

„Pomohlo mi popovídat si s A d ria n e m . Vlastně s oběma.”

„Myslíš, že zítra už budeš v pohodě?”

90

„Jo.” Jill povzdechla a opřela se do sedadla. „Byly to jenom

nervy. A taky jsem toho u snídaně moc nesnědla.”

„ J i l l . ” Skousla jsem si ret a zaváhala jsem. Nevěděla jsem,

jak pokračovat. Nikdy jsem nebyla dobrá v řečech o tak osobních

záležitostech. „Ty a A d r ia n .”

Jill na mě obezřetně pohlédla. „Co je s nám i?”

„Je mezi vámi n ě c o . Myslím, jestli j s t e . ? “

„N e!” Koutkem oka jsem si všimla, že celá zrůžověla. Tolik

barvy jsem ještě nikdy ve tváři žádného vampýra neviděla. „Jak

tě to napadlo?”

„No, po ránu ti bylo špatně a pak jsi hrozně trvala na tom,

že musíš Adriana vidět. Vždycky, když se s ním loučíš, jsi tak

s m u tn á .”

Jill zalapala po dechu. „Ty myslíš, že jsem těhotná?”

„Ne tak úplně,” řekla jsem a uvědomila si, jak je ta odpověď nesmyslná. „Teda myslím, že možná. Nevím. Jenom zvažuju všechny m o ž n o s ti.”

„Tak tuhle teda nezvažuj! Mezi námi nic není. Nic. Jsme je nom kamarádi. On o mě nikdy neměl zájem .” Řekla to se smutnou jistotou a možná i trochu lítostivě.

„To není pravda,” namítla jsem, abych nějak napravila tu škodu. „Teda jsi mladší, to jo, ale jsi m i l á . ” Tohle byla hrozná konverzace, jen jsem blábolila.

„Neříkej to,” prohlásila Jill. „Neříkej mi, jak jsem hezká a milá

a že mám druhým hodně co nabídnout. Nebo cokoli podobnýho.

Na ničem z toho totiž nezáleží. Ne, když pořád nedokáže pustit

z hlavy ji.”

„Ji? Aha, Rose.”

Málem bych na to zapomněla. Když jsme jeli ke královskému

dvoru, poprvé jsem viděla Adriana osobně, ale předtím jsem ho

viděla na záznamu bezpečnostní kamery z kasina, kde byl s Rose.

Ti dva spolu chodili, ale netušila jsem, nakolik vážný jejich vztah

byl. Když jsem pomáhala Rose a Dimitrijovi utéct, pořádně to

mezi nimi zajiskřilo, i když to oba popírali. Dokonce i já jsem to

zaznamenala na kilometry daleko, a to o vztazích a romantice

vůbec nic nevím. Jelikož Rose a Dimitrij jsou teď oficiálně pár,

domyslela jsem si, že to s Adrianem asi nedopadlo nejlíp.

91

„Jo, Rose.” Jill povzdechla a zadívala se do prázdna. „Když

zavře oči, vidí jen ji. Její jiskřivé oči a tělo plné ohně a energie.

Nezáleží na tom, jak moc se na ni snaží zapomenout, nezáleží na

tom, kolik toho v y p ije ., ona je tam pořád. Nemůže jí uniknout.”

Z Jillina hlasu odkapávala ohromující zahořklost. Mohla bych

to připsat žárlivosti, jenže ona mluvila, jako by se v Rose taky

spletla.

„Jill? Jsi v pohodě?”

„Co? A ha.” Jill zavrtěla hlavou, jako by se chtěla probrat ze

sna. „Jo, je mi fajn. Promiň. Dneska byl divný den. Jsem z toho

trochu mimo. Neříkalas, že se můžeme pro něco zastavit v obchodě?” Cedule před následující odbočkou byla reklama na nákupní centrum.

Byla jsem za tu změnu tématu vděčná, stejně jako za to, že

jsm e se dostaly dál od osobních záležitostí. Stejně jsem to ale moc

nechápala. „Aha, jo. Potřebujeme opalovací krém. A taky by se

nám hodila na pokoj malá televize.”

„To by bylo super,” prohlásila Jill.

Odbočila jsem a po zbytek večera už o Adrianovi ani jedna

z nás nepromluvila.

92

^ 3 uDEŠ TO JÍS T ? ” ZEPTAL SE ED D IE.

Sice nevěděl, co všechno se Jill přihodilo první den ve škole,

ale když ji celý den neviděl, byl z toho nervózní. Takže když

jsm e pak druhý den s Jill sešly dolů, našly jsm e ho v hale na naší

koleji. Čekal tam na nás, aby s námi zašel na snídani.

Posunula jsem svůj talíř s půlkou bagety přes celý stůl. Eddie

už svou bagetu zlikvidoval, stejně jako omelety a slaninu, a ted

se rychle vrhl na to, co jsem mu nabízela. Možná je nepřirozený

hybridní tvor, ale chuť k jídlu má stejnou jako jakýkoli lidský

teenager.

„Jak se cítíš?” zeptal se Jill, když spolkl sousto. Jelikož už se

doslechl, že nebyla na vyučování, řekly jsm e mu, že Jill bylo včera špatně z nervozity. To obvinění z kocoviny mě pořád rozčilovalo, ale Jill trvala na tom, abych to nechala plavat.

„Fajn,” odpověděla. „Je mi mnohem líp.”

Nijak jsem to nekomentovala, ale upřímně jsem o tom pochybovala. Jill dnes ráno opravdu vypadala líp, ale v noci moc nespala.

Vlastně se probudila uprostřed noci s křikem.

Vyskočila jsem z postele a nečekala nic míň než stovku strigojských a morojských vrahů, kteří k nám vlezli do pokoje oknem. Ale když jsem se rozhlédla, v pokoji byla jen Jill křičící ze spánku. Doběhla jsem k ní a probudila ji, což se mi podařilo až po chvíli. Posadila se a byla celá zpocená. Lapala po dechu

a chytala se za srdce. Jakmile se zklidnila, pověděla mi, že měla

jen děsivou noční můru, ale v očích měla c o s i . Ozvěnu něčeho

reálného. Poznala jsem to, protože mi to připomnělo, jak jsem

93

se mnohokrát sama probudila a byla přesvědčená, že si pro mě

přišli alchymisté a že mě hodlají odvézt do nápravného centra.

Jill trvala na tom, že je v pořádku. Ráno už se k tomu nevracela, jen pověděla, že bychom to neměly říkat Eddiemu.

„Jen by ho to znepokojilo,” prohlásila. „A navíc o nic nejde.”

To byla pravda. Když jsem se jí ale pokoušela zeptat, co se jí

zdálo, jen mě odbyla a nechtěla o tom mluvit.

Ted u snídaně byla jako na jehlách, ale přičítala jsem to tomu,

že tentokrát už ji opravdu čeká první den v lidské škole. „Stejně

se pořád nemůžu smířit s tím, jak jsem úplně jiná než ostatní,”

pípla tiše. „Už jenom to, že jsem vyšší než skoro každá jiná holka

tady!” To byla pravda. U M orojek nebylo nic neobvyklého, když

měřily přes sto osmdesát. Jill zase tolik neměřila, ale její vytáhlá

štíhlá postava dělala dojem, že je vyšší, než ve skutečnosti byla.

„A jsem fakt kostnatá.”

„N ejsi,” ujišťovala jsem ji.

„Ve srovnání s nimi jsem moc hubená,” namítla Jill.

„Každý má něco,” opáčil Eddie. „Ta holka tamhle má zase

milión pih. Tamhleten kluk si oholil vlasy. Neexistuje nic f o r m álního’.”

Jill se pořád tvářila pochybovačně, ale když se ozvalo první zvonění, tvrdošíjně se vydala na vyučování. Slíbila, že se se mnou a s Eddiem sejde na oběd a pak spolu půjdeme na tělocvik.

Na hodinu dějepisu jsem přišla o pár minut dřív. Profesorka

Terwilligerová stála u svého stolu a posunovala po něm nějaké

papíry. Váhavě jsem k ní přistoupila.

„M adam?”

Podívala se na mě a posunula si brýle po nose. „Hmm? Aha,

vás si pamatuju. Slečna Melbourneová.”

„M elroseová,” opravila jsem ji.

„Určitě? Přísahala bych, že máte jm éno po nějakém místě

v Austrálii.”

„No, křestním jménem jsem Sydney,” řekla jsem nejistě, jestli

ji mám v omylech podporovat.

„Aha. Takže nejsem blázen. Aspoň zatím ne. Co pro vás můžu

udělat, slečno Melroseová?”

94

„Chtěla jsem se vás z e p t a t . Mám mezeru v rozvrhu, protože

jsem splnila všechny požadavky na jazyky. Tak jsem si říkala,

jestli byste třeba nepotřebovala další učitelskou v ý p o m o c . jako

Treye.” Ten už tam seděl a kontroloval papíry. Jakmile zaslechl

svoje jméno, vzhlédl a probodl mě varovným pohledem. „Je to

poslední hodina, madam. Takže kdybyste potřebovala nějakou

práci n a v í c .”

Chvíli si mě prohlížela, než odpověděla. Dneska jsem si zakryla tetování make-upem, ale připadalo mi, že civí rovnou na něj. „Nepotřebuji další učitelskou výpom oc,” prohlásila. Trey se ušklíbl. „Pan Juarez je i přes svá mnohá omezení schopen třídit

mi papíry.” Úšklebek mu nad tím dvojsečným komplimentem

zmizel z tváře.

Přikývla jsem a zklamaně jsem se otočila. „Dobře, chápu.”

„Ne, ne. Nechápete. Víte, já píšu knihu.” Odmlčela se a já si

uvědomila, že čeká na můj obdivný výraz. „O kacířství a magii v řecko-římském světě. Přednášela jsem o tom na Carltonově univerzitě. Fascinující téma.”

Trey potlačil zakašlání.

„Opravdu bych ocenila asistentku, která by mi pomáhala

vyhledávat jisté informace, vyřizovala mi pochůzky a podobné

věci. Měla byste o to zájem ?”

Zalapala jsem po dechu. „Ano, madam. Rozhodně.”

„Ale aby vám to bylo uznáno jako nezávislé studium, budete

při tom muset dělat ještě nějaký samostatný projekt vlastní výzkum a písemný výstup. Samozřejmě to nemusí být tak dlouhé jako moje kniha. Zajímá vás něco z téhle doby?”

„Ehm, ano.” Nemohla jsem tomu uvěřit. „Klasické umění

a architektura. To bych ráda studovala víc.”

Ted se zase ona zatvářila obdivně. „Skutečně? Tak to vypadá,

že se budeme skvěle doplňovat. Nebo skoro. Škoda, že neumíte

latinsky.”

„ N o . , ” odvrátila jsem zrak. „Já v la s tn ě . umím latinsky.”

Odvážila jsem se na ni znovu pohlédnout. Spíš než obdivně na

mě ted koukala ohromeně.

„Tak tedy dobrá.” Zaraženě potřásla hlavou. „Skoro se vás

bojím zeptat na řečtinu.” Zvonek zazvonil. „Běžte si sednout

95

a pak za mnou přijďte po vyučování. Poslední hodinu budeme

mít spoustu času si promluvit a vyplnit papíry.”

Vrátila jsem se do lavice a vysloužila si od Eddieho souhlasné

poplácání. „Hezká práce. Nemusíš chodit na opravdický vyučování. I když pokud se budeš muset babrat v latině, bude to horší než normální výuka.”

„Mám latinu ráda,” řekla jsem mu s naprostou vážností.

„Je to zábava.”

Eddie zavrtěl hlavou a velice, velice tiše zamumlal: „Nemůžu

uvěřit, že nás považuješ za podivíny.”

Treyovy komentáře na mou adresu během následující hodiny

už nebyly tak pochvalné. „Páni, ty sis vážně omotala Terwilligerovou kolem prstu.” Kývl hlavou směrem k naší profesorce

chemie. „Jí řekneš, že ve volném čase štěpíš atomy? Máš ve svým

pokoji reaktor?”

„Není nic špatného n a . ” Zmlkla jsem, protože jsem si nebyla

jistá, co vlastně říct. Není nic špatného na tom být chytrá, ale to by

vyznělo moc nafoukaně. „Není nic špatného na tom něco vědět,”

řekla jsem tedy nakonec.

„Jasně,” souhlasil. „Když jsou ty vědomosti legitimní.”

Vzpomněla jsem si na včerejší šílený rozhovor s Kristin a Julií.

Jelikož jsem musela odvézt Jill za Adrianem, prošvihla jsem naši

studijní schůzku a nedozvěděla jsem se nic nového o tetování.

Přesto jsem věděla, z čeho pramení Treyova nedůvěra i když to

bylo absurdní. Nikdo jiný na škole nenaznačil, že by moje tetování bylo nějakým způsobem zvláštní. Všichni se mě jen vyptávali, odkud ho mám. Když jsem odpověděla, že z Jižní Dakoty, byli zklamáni.

„Hele, nevím, kde jsi vzal to, že mě moje tetování dělá chytrou, ale jestli si to myslíš, není to pravda. Je to prostě jenom tetování.”

„Je zlatý,” namítl.

„No a?” dotázala jsem se. „Je to jen speciální inkoust. Nechápu, proč si lidi myslí, že mi to dodává nějaké tajemné vlastnosti.

Kdo tomu věří?”

Odfrkl. „Půlka týhle školy. Jak je teda možný, že jsi tak

chytrá?”

96

To jsem opravdu tak divná, co se týče vzdělání, že to lidi přičítají nadpřirozeným schopnostem? Vytáhla jsem odpověd, kterou jsem měla v zásobě. „Učila jsem se doma.”

„Aha,” prohlásil Trey zamyšleně. „To vysvětluje vše.”

Povzdechla jsem si.

„Ale vsadím se, že tělák ses doma neučila,” dodal. „Co si tady

zvolíš za sport?”

„Nevím, o tom jsem nepřemýšlela,” řekla jsem a bylo mi

z toho všelijak. Všechny předměty tady na Amberwoodu zvládnu i v polospánku, ale sport? To netuším.

„Měla by ses rozhodnout co nejdřív, už se blíží uzávěrka.

A nelam si s tím tolik hlavu,” dodal. „Možná tě místo toho nechají rozjet klub latiny.”

„Co to má znam enat?” podivila jsem se. Jeho tón se mi vůbec

nelíbil. „Sportovala jsem dost.”

Pokrčil rameny. „Když to říkáš. Nepřipadáš mi jako atletický

typ. Působíš t a k . pečlivě.”

Nebyla jsem si jistá, jestli to má být kompliment, nebo ne. „Co

děláš ty za sport?”

Trey zdvihl bradu a zatvářil se, že je spokojen sám se sebou.

„Fotbal. Chlapský sport.”

Kluk, který seděl poblíž, ho zaslechl a ohlédl se po něm. „Škoda, že nevyhraješ, Juarezi. Loni jsi byl tak blízko. Vypadá to, že odmaturuješ, aniž by sis splnil další sen.”

Trey si mě zrovna neoblíbil, ale když se zaměřil na toho druhého kluka, bylo to, jako by teplota najednou poklesla o deset stupňů. V tom momentě mi došlo, že rýpáním do mě se Trey jenom bavil. Ale s tímhle klukem? Toho zavrhoval úplně.

„Nepamatuju si, že bys někdy běhal, Slade,” opáčil Trey s tvrdým pohledem. „Proč si myslíš, že to tenhle rok zvládneš?”

Slade nebylo mi jasné, jestli je to jeho křestní jméno nebo

příjmení si vyměnil vědoucí pohledy s několika kamarády.

„Jen mám ten dojem.” Odvrátil se a Trey se ušklíbl.

„Výborně,” zamumlal. „Slade konečně sehnal prachy aspoň

na jedno. Chceš se něco dozvědět o tetování? Tak si promluv

s ním .”

Ze Sladea jsem nabyla dojmu, že s ním mluvit nechci, ale Trey

už to dál nerozváděl. Brzy začala hodina, a ačkoli jsem se snažila

97

soustředit na vyučování, pořád jsem myslela na amberwoodskou

posedlost tetováním. Co to znamená?

Když začal tělocvik, ulevilo se mi, že jsem v šatně potkala

Jill. Obdařila mě znaveným úsměvem a vyšly jsme ven. „Jak ses

m ěla?” zeptala jsem se.

„Fajn,” odpověděla Jill. „Ne skvěle, ne hrozně. Poznala jsem

tolik lidí.” Neřekla to nahlas, ale její tón naznačoval: Vidíš? Říkala

jsem ti, že se budu vymykat.

Když začala hodina, došlo mi, že problém není v tom, že se

Jill vymyká. Vyhýbala se očnímu kontaktu, byla nervózní a ani

se nesnažila s nikým mluvit. Nikdo se jí otevřeně nestranil, ale

vzhledem k tomu, co z ní vyzařovalo, nikdo se nehrnul, aby s ní

navázal rozhovor. Já rozhodně nepatřím k těm nejspolečenštěj ším lidem na světě, ale pořád jsem se usmívala a snažila se během volejbalového tréninku komunikovat se spolužáky. To stačilo na vykřesání jiskřiček přátelství.

Brzy jsem zaznamenala další problém. Celá třída byla rozdělena do čtyř týmů a souběžně jsme hráli dva zápasy. Jill hrála ve druhém zápasu, ale přesto jsem po ní občas pokukovala. Vypadala příšerně a unaveně už po deseti minutách, a to toho ve hře moc nepředvedla. Reagovala pomalu. Několikrát kolem ní proletěl míč, a když si toho náhodou všimla, snažila se ho odrazit

dost neohrabaně. Někteří členové jejího týmu si za jejím i zády

vyměnili rozčilené pohledy.

Zaměřila jsem se na svou hru a dělala si o Jill starosti. Soupeři

zamířili míčem do místa, kde náš tým neměl pokrytí. Nereagovala jsem tak rychle jako řekněme dhampýr, ale ve zlomku vteřiny mi bylo jasné, že když budu dostatečně rychlá, dokážu ten míč odrazit. Tím jsem šla proti svým přirozeným instinktům, které

mi napovídaly: Nedělej nic, při čem by ses mohla zranit nebo ušpinit.

Nikdy jsem nereagovala impulzivně a všechno jsem si pečlivě

promýšlela. Tentokrát ale ne. Šla jsem po tom míči. Vyskočila

jsem a odpálila ho ke spoluhráči, který ho odpinkl zpátky přes

síť. Tvrdě jsem ale dopadla na kolena. Nebylo to ladné a třeskly

mi o sebe zuby, ale nedopřála jsem soupeřům bod. Moji spoluhráči mě povzbuzovali a já jsem se přistihla, že se směju. Vždycky jsem byla vedena k tomu, že všechno, co dělám, musí mít 98

nějaký vyšší praktický smysl. Sport byl protikladem alchymistického způsobu života, protože jeho smyslem je jenom zábava. Ale jednou za čas možná zábava neuškodí.

„Hezky, M elroseová,” pochválila mě profesorka Carsonová,

když šla kolem. „Jestli chcete odložit svůj výběr sportu až do

zimy a chcete zůstat ve volejbalovém týmu, pak mi to řekněte.”

„Dobrá práce,” přidal se Mika a podal mi ruku. Zavrtěla jsem

hlavou a zvedla se sama. Zděsila jsem se, když jsem uviděla od řeninu na noze, ale pořád jsem se smála od ucha k uchu. Kdyby

mi někdo ještě před dvěma týdny řekl, že budu takhle šťastná

z toho, že se vyválím po zemi, nevěřila bych mu. „Ona nechválí

zrovna často.”

To byla pravda. Profesorka Carsonová se několikrát zastavila

u Jill a pak stopla naši hru, aby opravila nešikovné rozestavění

mých spoluhráčů. Tu pauzu jsem využila k tomu, abych se podívala na Jill, která dál hrála. Mika sledoval můj pohled.

„To se v rodině nedědí, co?” zeptal se mě soucitně.

„N e,” zamumlala jsem. Úsměv mě přešel. Ucítila jsem v hrudi bodnutí viny za to, že jsem si tak užívala vlastní triumf, zatímco ona tady takhle zápasí. Nepřipadalo mi to fér.

Jill pořád vypadala unaveně a kudrnaté vlasy měla zmáčené

potem. Na tvářích jí naskočily růžové fleky, takže vypadala jako

v horečce. Zdálo se, že ji stojí veškeré úsilí, aby vůbec dokázala

vzpřímeně stát. Bylo zvláštní, že je to pro ni tolik obtížné. Jednou

jsem vyslechla krátký rozhovor mezi ní a Eddiem, kdy probírali

boj a obranné chvaty, z čehož jsem nabyla dojmu, že Jill musí být

sportovně založená. Dokonce se s Eddiem domlouvali, že spolu

budou dneska večer trénovat a .

„Slunce,” zaúpěla jsem.

„Co?” dotázal se Mika.

O svých obavách ze slunce už jsem se zmínila Stantonové, ale

ta to jen odmávla. Poradila mi jen, aby Jill byla opatrná a držela

se uvnitř, což dělala. Jenže ted ji škola donutila být venku. Donutila ji sportovat pod žhavým sluncem Palm Springs, což bylo kruté. Bylo s podivem, že se vůbec ještě drží na nohou.

Povzdechla jsem si a v duchu si slíbila, že později budu muset zavolat alchymistům. „Budeme jí muset opatřit potvrzení od doktora.”

99

„O čem to m luvíš?” zeptal se Mika. Už zase jsm e hráli a on

zaujal pozici vedle mě.

„Aha. Jill. Ona j e . citlivá na slunce. Něco jako alergie.”

Jako na povel v ten okamžik profesorka Carsonová z druhého

hřiště zakřičela: „Melroseová mladší! Jste slepá? Copak nevidíte,

že míč letí přímo na vás?”

Jill se zapotácela, ale tu kritiku přijala s klidem.

Mika to zamračeně pozoroval. Jakmile se profesorka zaměřila

na jiného hráče, rozběhl se k Jill. Honem jsem se snažila pokrýt

svoje i jeho místo. Mika doběhl ke klukovi vedle Jill, něco mu

pošeptal a ukázal na mě. Po chvilce se ten kluk rozběhl ke mně

a Mika zůstal v týmu u Jill.

Jak hodina pokračovala, uvědomila jsem si, co se děje. Mika

byl ve volejbalu dobrý hodně dobrý. Natolik, že dokázal pokrýt

prostor jak svůj, tak Jillin. Když profesorka Carsonová neviděla

žádné chyby, zaměřila svou pozornost jinam a tým už se k Jill

nechoval tak nepřátelsky. Když hra skončila, Mika popadl Jill za

paži a spěšně ji odvedl do stínu. Potácela se tak, že to vypadalo,

že nebýt jeho, už by nejspíš upadla.

Už jsem se k nim chtěla rozběhnout, ale vtom jsem vedle sebe

uslyšela hlasitý rozhovor.

„Budu ho mít dneska večer. Ten chlap, se kterým jsem mluvil, přísahal, že je to fakt síla.” To mluvil Slade, ten kluk, který předtím vrčel na Treye. Během hry jsem si to neuvědomila, ale to s ním si Mika vyměnil místo. „Mělo by stát za to, když chce tolik

peněz,” pokračoval Slade.

Slade spolu se svými dvěma kamarády zamířili do šatny.

„Kdy to vyzkoušíš, Slade?” zeptal se jeden z jeho kamarádů.

Z hodiny chemie jsem věděla, že se křestním jménem jmenuje

Greg, ale všichni i učitelé mu říkali příjmením.

„V pátek,” odpověděl Slade. „Budu zabíjet. Úplně je zničím.

Vyrvu Juarezovi páteř a donutím ho, aby ji sežral.”

Okouzlující, pomyslela jsem si a sledovala je, jak odcházejí.

Můj první dojem ze Sladea byl správný. Otočila jsem se k Jill

a Mikovi a zjistila jsem, že jí mezitím opatřil láhev vody. Vypadali, že jsou prozatím v pořádku, a tak jsem šla odchytit profesorku Carsonovou.

100

„Mojí sestře se dělá špatně ze slunce,” oznámila jsem jí. „Je to

pro ni vážně těžké.”

„Spousta dětí má zpočátku problémy s horkem ,” opáčila vědoucně profesorka Carsonová. „Potřebují se jen otužit. Vy si vedete skvěle.”

„Jo, ale my jsme každá jin á,” poznamenala jsem suše. Kdyby

tak věděla. „Nemyslím, že se ,otuží’.”

„S tím nemůžu nic dělat,” prohlásila profesorka Carsonová.

„Kdybych jí dovolila jen tak sedět, máte tušení, kolik dalších by

se najednou cítilo ,unaveně na slunečním žáru’? Pokud nebude

mít doporučení od lékaře, bude to muset vydržet.”

Poděkovala jsem jí a připojila se k Jill a Mikovi. Jak jsem se

k nim blížila, slyšela jsem Miku, jak říká: „Běž se opláchnout

a já tě pak doprovodím na další hodinu. Abys někde neomdlela

na chodbě.” Odmlčel se a pak dodal: „Ale samozřejmě bych byl

šťastný, kdybych tě mohl při tom omdlívání chytit.”

Jill byla pochopitelně dost mimo, ale aspoň se vzpamatovala natolik, aby mu poděkovala. Řekla mu, že se s ním sejde za chvíli, a obě jsm e zamířily do dívčích šaten. Všimla jsem si Mikova úsměvu a napadla mě znepokojivá myšlenka. Jill vypadala dost vystresovaná, a tak jsem se rozhodla jí nic neříkat. Ale celou poslední hodinu moje obavy vzrůstaly čím dál víc. Mika doprovodil Jill, jak slíbil, a navrhl jí, že když bude chtít, naučí ji večer hrát volejbal.

Jak jsm e čekali před třídou, šla kolem nějaká nafoukaně vypadající holka s dlouhými zrzavými vlasy v doprovodu dalších dívek. Když uviděla Miku, zastavila se, pohodila vlasy a obdařila ho zářivým úsměvem. „Ahoj, M iko.”

Mika upíral svou pozornost jen na Jill a na tu dívku se skoro

ani nepodíval. „Ahoj, Laurel.” Odešel a Laurel ho sledovala. Zamračila se přitom. Střelila po Jill nebezpečným pohledem. Znovu pohodila vlasy a odkráčela.

A jéje, pomyslela jsem si, když jsem ji sledovala, jak odchází

chodbou. Vrátí se nám to jako bumerang a bude nás to pronásledovat? Byl to jeden z těch momentů, kdy by se mi hodila lekce ze sociálních signálů a řeči těla.

101

Pak jsem šla do třídy k profesorce Terwilligerové a většinu

první schůzky jsm e strávily tím, že jsme si vytyčily cíle pro tenhle semestr a dohodly jsme se, co pro ni budu vykonávat. Měla jsem toho hodně číst a překládat, což mi vyhovovalo. Taky to vypadalo, že polovina mojí pracovní náplně bude organizovat její záležitosti, což je další věc, ve které exceluju. Čas plynul, a jakmile jsem byla volná, rozběhla jsem se hledat Eddieho. Čekal na autobusové zastávce spolu s dalšími chlapci, aby se vrátili na svou kolej.

Sotva mě uviděl, zareagoval jako obvykle: „Je Jill v pořádku?”

„ F a jn . celkem. Můžeme si někde promluvit?”

Eddie se zachmuřil, bezpochyby se domníval, že Jill pronásleduje armáda Strigojů. Vrátili jsm e se do školní budovy a usedli na židle v rohu, kde jsm e měli soukromí a klimatizaci. Rychle jsem mu vypověděla o Jilliných problémech na tělocviku.

„Nemyslel jsem, že to bude tak zlý,” poznamenal Eddie pochmurně. Já taky ne. „Díky bohu, že tam byl Mika. Můžeš s tím něco udělat?”

„Jo, měli bychom získat nějaký papír od ,rodičů’ nebo od doktora.” A ač nerada, dodala jsem: „Keith by nám ho snad mohl opatřit.”

„Dobře,” prohlásil Eddie plamenně. „Nemůžeme ji nechat

takhle trápit. Jestli to bude potřeba, zajdu si promluvit s tou profesorkou.”

Skryla jsem úsměv. „Doufám, že to nebude nutné. Ale je tu

ještě n ě c o . , nic nebezpečného,” dodala jsem rychle, když jsem

zaregistrovala jeho bojovný výraz. „Je to n ě c o . ” Snažila jsem se

nevyslovit slova, která se mi drala na mysl. Strašlivého. Spatného.

„Znepokojivého. Myslím, že Mikovi se Jill líbí.”

Eddie se zatvářil kamenně. „Samozřejmě, že se mu líbí. Je

hezká. On taky. On má rád každého.”

„Tohle nemyslím a ty to dobře víš. Líbí se mu víc než jen jako

kamarádka. Co s tím budeme dělat?”

Eddie se na chvíli zahleděl do chodby a pak se zase obrátil ke

mně. „Proč bychom s tím měli něco dělat?”

„Jak se můžeš takhle ptát?” vykřikla jsem, šokována jeho odpovědí. „Ty víš proč. Lidi a vampýři nemůžou být spolu! Je to 102

nechutné a špatné.” Ta slova mi vyletěla z pusy, než jsem jim

stihla zabránit. „To by měl vědět i dhampýr jako ty.”

Smutně se usmál. „I dhampýr jako já?”

Asi jsem ho tím trochu urazila, ale už jsem s tím stejně nemohla nic dělat. Alchymisté mě nevyjímaje nikdy nevěřili, že si dhampýři a Morojové dělají starosti se stejnými problémy jako my. Možná to taky považují za tabu, ale za léta tréninku jsme

pochopili, že jenom my lidé to bereme vážně. Proto je práce alchymistů tak důležitá. Kdybychom se nestarali o tyhle záležitosti my, kdo by to dělal?

„Ano,” pověděla jsem mu. „Tohle je něco, na čem se všichni

shodneme.”

Jeho úsměv pobledl. „Jo, to jo .”

Dokonce i Rose s Dimitrijem, kteří byli velmi tolerantní k šílenostem, byli šokováni, když se setkali s Udržovateli divokými Moroji, kteří se svobodně křížili s dhampýry a lidmi. Tohle bylo tabu, které jsme ctili všichni tři, a během našeho pobytu u Udržovatelů jsme měli co dělat, abychom se s jejich zvyklostmi smířili.

Žili v úkrytu v Appalačských horách, což bylo ideální místo, kde

se mohla Rose na svém útěku skrýt. Ignorování jejich divošských

způsobů bylo přijatelnou cenou za bezpečí, které nám poskytli.

„Můžeš si s ním promluvit?” zeptala jsem se. „Nemyslím, že

by k němu Jill něco cítila. Je toho tady na ni moc. Nejspíš si s tím

poradí s a m a ., ale stejně by bylo nejlepší, kdybys Miku od toho

odradil. Můžeme to zastavit, dokud do toho nezabředne Jill.”

„A co bych mu měl říct?” dotázal se Eddie. Znělo to bezradně,

což mi připadalo legrační vzhledem k tomu, že se chtěl za Jill

přimlouvat u profesorky Carsonové.

„Nevím. Zahraj si na staršího bratra. Chovej se ochranitelsky.

Řekni, že je ještě moc m ladá.”

Čekala jsem, že Eddie bude souhlasit, ale on opět odvrátil

zrak. „Nevím, jestli bychom mu měli něco říkat.”

„Cože? Zbláznil ses? Myslíš, že je v pořádku, k d y ž .”

„Ne, ne.” Povzdechl si. „Nezastávám se ho. Ale podívej se na

to takhle. Jill je na škole plný lidí. Nebylo by fér, kdyby si nesměla nikam vyrazit s nějakým klukem .”

„Myslím, že Mika chce víc než si s ní jenom vyrazit.”

103

„No tak proč by občas nemohla jít na rande? Třeba si zatancovat. Měla by dělat všechny věci, co normálně dělají holky jejího věku. Už tak se její život radikálně změnil. Proč bychom jí to měli komplikovat ještě víc?”

Nevěřícně jsem na něj pohlédla a snažila se přijít na to, proč

se v téhle záležitosti drží tak zpátky. Bylo mi jasné, že by nečelil stejným důsledkům jako já. Kdyby moji nadřízení zjistili, že

„povzbuzuju” člověka a vampýrku, aby spolu chodili, svědčilo

by to proti mně mnohem víc než moje údajné přestupky. Pořád

jsem si uvědomovala, že se nade mnou vznáší hrozba nápravného centra. Ale věděla jsem taky, že ani Eddieho druhu se taková představa nezamlouvá. Tak v čem je problém? Najednou mě napadla podivná odpověď. „Mám dojem, že se ti nechce jít do sporu s M ikou.”

Eddie se na mě zadíval. „Je to složité,” prohlásil. Jeho výraz

mi napověděl, že jsem se trefila. „Proč si ty nepromluvíš s Jill?

Ona zná pravidla. Ona pochopí, že s ním může být, jen když

jejich vztah nebude vážný.”

„Myslím, že to je špatný nápad,” namítla jsem a pořád jsem

nemohla pochopit tenhle jeho postoj. „Pohybujeme se v šedé

zóně a to je matoucí. Měli bychom jasně stanovit, co je černé a co

bílé, a zakázat jí tady s někým chodit.”

Křivě se na mě usmál. „Vy alchymisti máte všechno buď černý, nebo bílý, co? Vážně myslíš, že jí můžeš zabránit, aby něco dělala? Měla bys mít víc rozumu. Dokonce ani tvoje dětství nemohlo být tak abnormální.”

Po téhle facce do tváře Eddie odešel a nechal mě tam ohromenou stát. Co se to tu děje? Jak může být Eddie který se vždycky tak stará o Jillino dobro smířený s tím, že by chodila s Mikou?

Tady se děje něco divného a týká se to Miky. Zatím ale nedokážu

přijít na to, o co jde. Pokud to bude nutné, promluvím si s Mikou sama ačkoli by mi připadalo lepší, kdyby tenhle rozhovor

vyvolal Eddie.

Uvažovala jsem o tom všem a o tom, jak opatřit Jill doporučení od doktora. A vtom mě napadlo, že je tu ještě někdo, na koho bych se mohla obrátit. Někdo, kdo má na Jill vliv.

Adrian.

Čeká mě další návštěva.

104

ZHLEDEM K TOMU, ŽE JSEM MĚLA KE CLARENCEOVI JEZDIT JEN DVAkrát týdně kvůli krmení, zaráželo mě, že jsem tu prakticky každý den. A nejen to, tentokrát to bylo poprvé, kdy jsem navštívila jeho dům úplně sama. Předtím jsem tu byla s Keithem nebo Jill

a měla jsem jasně daný účel návštěvy. Ted jsem tu byla sama. Ani

jsem si neuvědomila, jak moc mě to vyděsí. Došlo mi to teprve,

když jsem se blížila k domu, který se mi zdál ještě hrozivější

a pochmurnější než obvykle.

Není čeho se bát, říkala jsem si v duchu. S vampýrkou a dhampýrem už jsi skoro týden. Měla bys na to být zvyklá. Navíc tou

nejstrašidelnější věcí je tady jenom ten dům. Clarence ani Lee nepůsobí tak děsivě. A A d r ia n . Adrian je rozhodně tím nejméně děsivým vampýrem, jakého jsem kdy potkala. Připadal mi jako rozmazlený fracek, takže jsem z něho žádný strach neměla. Ale

jakkoli jsem si to přiznávala nerada, musela jsem uznat, že se na

něj těším. Nedávalo to smysl, ale něco na jeho nesnesitelné povaze mě vždycky přimělo zapomenout na moje starosti. A co bylo ještě podivnější, dokázala jsem se s ním uvolnit.

Dorothy mě uvedla do domu a já jsem čekala, že mě zavede

zase do obýváku. Namísto toho mě ale vedla chodbou, několikrát jsme zahnuly a nakonec se ocitly v biliárové místnosti, která vypadala, jako by sem vůbec nepatřila. Stěny byly obloženy tmavým dřevem a okny s tónovanými skly dovnitř pronikaly filtrované sluneční paprsky. Většina světla vycházela z lampy,

která visela nad zeleným kulečníkovým stolem. Když jsem vešla,

Adrian zrovna nasazoval tágo.

„Aha,” řekl a poslal červenou kouli do díry. „To jsi ty.”

105

„Čekal jsi někoho jiného?” zeptala jsem se. „Ruším tě snad

při společenské události?” Schválně jsem se teatrálně rozhlédla

po prázdné místnosti. „Nechci tě zdržovat od davu fanoušků, co

ti tlučou na dveře.”

„Člověk se může hřát nadějí. Není tak úplně nemožný, že se

před barákem rozbije auto plný spoře oděných holek, co budou

potřebovat mou pomoc.”

„To je fakt,” souhlasila jsem. „Možná bych mohla ven vyvěsit

ceduli: ,Všechny holky pozor zde je pomoc zdarm a!’”

„Všechny sexy holky, pozor,” opravil mě a narovnal se.

„Správně,” řekla jsem a snažila se neobrátit oči k nebi. „To je

důležitý rozdíl.”

Ukázal na mě tágem. „Když už je řeč o tom, co je sexy, líbí se

mi ta tvoje uniforma.”

Tentokrát už jsem oči k nebi obrátila. Poté, co si ze mě Adrian

posledně utahoval, že školní uniforma vypadá jako moje normální oblečení, dneska jsem se před cestou sem radši převlékla.

Ted jsem měla na sobě tmavé džíny a černobílou vzorkovanou

halenku s nařaseným límečkem. Mohla jsem tušit, že ani změna

oblečení mě neuchrání před jeho posměšky.

„Jsi doma sám ?” zeptala jsem se vzhledem k tomu, že hrál

sólo.

„Ne. Clarence je tu taky. D ě l á . ani nevím co. Co tak staříci

dělávají. A myslím, že Lee spravuje ten zámek, aby to bylo hotový, než odjede do L. A. Je to sranda. Vypadá vytočeně, že musí používat nářadí. Má dojem, že by mu měly stačit ruce.”

Neubránila jsem se úsměvu. „Nepředpokládám, že ses nabídl, že mu pomůžeš.”

„Sageová,” zavrčel Adrian. „Tyhle ruce nepracujou.” Šťouchl

další kouli do díry. „Chceš si zahrát?”

„Co? S tebou?”

„Ne, Sageová, s Clarencem.” Povzdechl nad mým ohromeným výrazem. „Ano, samozřejmě, že se m nou.”

„Ne. Musím s tebou mluvit o Jill.”

Na okamžik se odmlčel a pak se vrátil ke hře, jako bych vůbec

nic neřekla. „Dneska jí nebylo špatně.” Řekl to s naprostou jistotou, ale v jeho slovech byl zvláštní a zahořklý tón.

106

„Ne. Nebo aspoň ne stejným způsobem. Udělalo se jí zle ze

sluníčka na tělocviku, když jsme byli venku. Odtud zajedu za

Keithem a zjistím, jestli jí nemůžeme sehnat omluvenku od doktora.” Pokoušela jsem se Keithovi dovolat už předtím, ale bez úspěchu. „Proto tady ale nejsem. Ve škole je jeden kluk, kterému se Jill líbí. Je to člověk.”

„Tak ať ho Castile srovná.”

Opřela jsem se o zeď a povzdechla. „To je právě to. Chtěla

jsem to po něm. Teda ne doslova srovnat. Je to Eddieho spolubydlící. Požádala jsem Eddieho, aby mu řekl, ať se drží od Jill zpátky, a aby si vymyslel něco, čím to zdůvodnit třeba, že je moc m ladá.” Obávala jsem se, že Adrian k tomu zaujme stejně laxní přístup jako Eddie, a tak jsem se zeptala: „Chápeš, proč je to tak

důležité, že jo? Morojové by neměli chodit s lidmi.”

Díval se na kulečníkový stůl, ne na mě. „Jo, souhlasím s tebou, Sageová. Ale pořád v tom nevidím problém.”

„Eddie to neudělá. Tvrdí, že bychom neměli Jill upírat šanci

s někým chodit a třeba si jít zatancovat. Říká, že o nic nejde, když

si spolu někam vyrazí a nebude to mezi nimi vážné.”

Adrian uměl dobře skrývat svoje pocity, ale teď vypadal, že

jsem ho překvapila. Narovnal se, opřel tágo o zem a zamyslel se.

„To je zvláštní. Teda chápu tu logiku, něco na tom je. Neměla by

být odsouzená k izolaci, dokud je tady. Ale překvapuje mě, že

s tím přišel zrovna Castile.”

„Jasně, že jinak by tu měla těžký život. Kdo by taky stanovil hranici mezi normálním a vážným vztahem? Spíš ale mám dojem, že Eddie prostě nechce konfrontaci s Mikou se svým spolubydlícím. Je to divné, protože Eddie se mi nezdá jako ten

typ, co by se něčeho bál. Co je na tom Mikovi, že je z něj Eddie

tak vedle?”

„Je Mika vazba?”

„N e,” odpověděla jsem . „I když má svaly a sportuje. Je přátelský a pohodový nepůsobí jako někdo, koho by ses měl bát, když mu řekneš, že si nepřeješ, aby chodil s tvou sestrou.”

„Tak s ním promluv ty. Nebo promluv jen s nezletilou a vysvětli jí to.” Adrian se zatvářil spokojeně, že tu záležitost vyřešil, a šťouchl do poslední koule.

107

„To jsem měla v plánu. Jen jsem se chtěla ujistit, že stojíš za

mnou. Jill tě poslouchá a myslela jsem , že to bude jednodušší,

když bude vědět, že se mnou souhlasíš. Ale stejně nevím, co cítí.

Asi je toho na ni moc.”

„Opatrnosti není nikdy dost,” prohlásil Adrian. Zadíval se

jinam a jako by se ztrácel v myšlenkách. „A já jí určitě řeknu, co

si o tom myslím.”

„Děkuju,” řekla jsem a tak trochu mě překvapilo, jak snadné

to bylo.

S rozpustilým výrazem se na mě zahleděl svýma zelenýma

očima. „A teď už si se mnou zahraješ?”

„Já o p r a v d u .”

Vtom se otevřely dveře a dovnitř vešel Lee. Měl na sobě džíny

a tričko. V ruce držel šroubovák. „Ahoj, Sydney. Říkal jsem si, že

to auto venku je určitě tvoje.” Rozhlédl se po místnosti. „Přijela

s tebou Jill?”

„Dneska ne,” odvětila jsem . Vzpomněla jsem si, že Lee vlastně studuje na škole v Los Angeles, a něco mě napadlo. „Lee, chodil jsi někdy na škole s lidskou dívkou?”

Adrian povytáhl obočí. „Zveš ho na rande, Sageová?”

Zamračila jsem se. „Ne!”

Lee se zamyslel. „Ne, ani ne. Mám pár lidských kamarádů

a občas si spolu vyrazíme jako p a r t a ., ale nic víc. L. A. je velké

město. Jsou tam i Morojky, když víš, kam se koukat.”

Adrian pookřál. „Jo?”

Moje naděje, že by i Lee mohl Jill přesvědčovat, aby se vyhýbala randění, pohasla. „No, tak to jsi na tom s holkama líp než Jill s klukama.”

„Co tím m yslíš?” podivil se Lee.

Objasnila jsem mu celou tu záležitost s Mikou a Eddiem. Lee

celou dobu zamyšleně přikyvoval.

„To je těžké,” uznal.

„Nemůžeme se vrátit k tématu Morojek v L. A .?” dotázal se

Adrian s nadějí. „Nemůžeš mě nasměrovat k nějakým, co j s o u .

řekněme svobodomyslnější?”

Lee se ale soustředil jen na mě. Sklopil zrak a nejistě se usmál.

„Tohle může vyznít trochu divně, a l e . mně by nevadilo pozvat

Jill na rande.”

108

Adrian zareagoval dřív, než jsem stačila něco říct. „Co myslíš

tím rande? Ty hajzle! Vždyť je jí teprve patnáct.” Nevěřili byste, že

ještě před chvilkou mluvil o Morojkách, co by si daly říct.

„Adriane,” řekla jsem. „Leeho definice rande se určitě hodně

liší od té tvojí.”

„Promiň, Sageová. Co se týče definic rande, musíš mi věřit.

Co jsem tak viděl, nejsi zrovna expert na mezilidský vztahy.

Kdypak jsi měla naposledy rande ty?” Byla to jen další z jeho

typických kousavých poznámek, které trousil s takovou lehkostí,

ale trochu se mě to dotklo. To je můj nedostatek společenských

zkušeností vidět na první pohled?

„Je tu přece věkový rozdíl,” řekla jsem a ignorovala Adrianovu otázku. Upřímně jsem netušila, kolik může být Leemu. Nějaké vodítko mi poskytoval fakt, že chodí na vysokou, ale Clarence mi připadal příšerně starý. Pro lidi ani Moroje ale zase není nic tak neobvyklého mít dítě v pozdním věku.

„Jasně,” souhlasil Lee. „Mně je devatenáct. Není to nijak

zvlášť velký rozdíl, ale stačí. Neměl jsem nic říkat.” Zatvářil se

zahanbeně a mně ho bylo líto. Sama jsem byla zmatená. Alchymisté nemají zrovna příručky na párování.

„Proč bys ji chtěl zvát na rande?” zeptala jsem se. „Uznávám,

že je skvělá. Ale chceš ji jen odlákat od Miky a poskytnout jí bezpečnou alternativu? Nebo se t i . líbí?”

„Samozřejmě, že se mu líbí,” řekl Adrian, který rychle bránil

Jillinu čest.

Měla jsem dojem, že Lee teď nemůže odpovědět správně, ať

už řekne cokoli. Jestli vyjádří svůj zájem o Jill, Adrian zareaguje jako kavalírský ochránce. Jestli řekne, že nemá zájem, Adrian bezpochyby bude chtít vědět, proč se s ní Lee nechce okamžitě oženit. Tohle byl jeden z podivných zákrutů Adrianovy osobnosti.

„Líbí se m i,” vyhrkl Lee. „Bavil jsem se s ní jen párkrát, a l e .

no, rád bych ji poznal líp.”

Adrian se zamračil a střelil po něm zlým pohledem. „Znovu

opakuju,” vložila jsem se do toho, „že vy dva máte jinou definici

stejného pojmu.”

„To není pravda,” namítl Adrian. „Všichni chlapi myslí totéž,

když řeknou, že by ,tu holku rádi poznali líp’. Ty jsi dobře vycho109

vaná, mladá dámo, takže chápu, proč jsi moc nevinná na to, abys

to pochopila. Ještě že máš mě, abych ti to přeložil.”

Otočila jsem se zase na Leeho a ani se neobtěžovala odpovědět. „Myslím, že by bylo fajn, kdybys s ní někam zašel.”

„Pokud vůbec bude mít zájem ,” poznamenal Lee a zatvářil

se nejistě.

Vybavila jsem si Jillin úsměv, když se s ním včera bavila. To

se mi zdálo slibné. Ale z Miky byla taky nadšená. „Vsadím se,

že bude.”

„A to ji jen tak pustíš samotnou?” podivil se Adrian a obda řil mě pohledem, který mě jasně nabádal, abych jeho stanovisko

radši nezpochybňovala. Tentokrát byly jeho obavy oprávněné.

Taky jsem je sdílela. Jill je v Palm Springs kvůli bezpečí. Přihlásila

se na Amberwood, protože to taky bylo bezpečné. Ale že by si

najednou někam vyrazila s klukem, kterého sotva známe, to se

příčilo pravidlům bezpečí jak u alchymistů, tak u strážců.

„Ani nemusí odejít z kampusu,” uvažovala jsem nahlas. „Ne

beze m ě.”

„Ty jo !” prohlásil Adrian. „Jestli ji budeš doprovázet jako gardedáma, tak to jdu taky.”

„Když půjdeme oba, bude chtít jít taky Eddie,” poukázala

jsem.

„No a?” Adrianova vážnost a obavy rázem vzaly za své, když

se před ním rýsovala společenská zábava. Jak může někdo tak

rychle změnit náladu? „Tak to nebudeme považovat ani tak za

rande jako spíš za rodinnou sešlost. Já se u toho pobavím a ještě

budu střežit její mravopočestnost.”

Dala jsem si ruce v bok a obrátila se k němu. To ho pobavilo

ještě víc. „Adriane, nám tady jde o Jill, ne o tvoji zábavu.”

„To není pravda,” namítl a v zelených očích mu zajiskřilo.

„Všechno se děje jen kvůli mojí zábavě. Svět je moje jeviště. Dávej si pozor stáváš se totiž hvězdou v mojí show.”

Lee se na nás díval z jednoho na druhého s komicky bezradným výrazem. „Nemám vás radši nechat o samotě?”

Zčervenala jsem. „Promiň.” Adrian se pochopitelně neomluvil.

110

„Podívejte,” spustil Lee a vypadal, že začíná litovat, že s tím

svým návrhem vůbec přišel. „Líbí se mi. A jestli to znamená, že

si vyrazí celá parta, abych s ní mohl být, tak fajn.”

„Takhle to asi bude nejlepší,” broukla jsem. „Možná když budeme podnikat víc věcí jako parta kromě jejího krmení -, nebude mít touhu si někam vyrazit s lidským klukem .” Když navíc ani nevíme jistě, jestli o něj má zájem. Nevíme ani, jestli má zájem o Leeho. Uvědomila jsem si, že si s jejím milostným životem naprosto nevíme rady.

„To je přesně to, co jsem chtěl už předtím,” pověděl mi

Adrian. „Jen trochu víc společenskýho života.”

Vzpomněla jsem si na naši včerejší konverzaci, kdy po mně

chtěl, abych mu sehnala vlastní byt. „To není přesně to, cos chtěl.”

„Jestli se chceš společensky vyžít,” vložil se do toho Lee, „tak

se mnou pojeď dnes večer do L. A. Stejně se sem vrátím hned

zítra po škole, takže to bude jen menší výlet.”

Adrian se rozzářil tak, že mě napadlo, jestli to Lee nenavrhl

jen proto, aby zmírnil napětí z toho, že vyjádřil svůj zájem o Jill.

„Představíš mě těm holkám?” dotázal se Adrian.

„Neuvěřitelné,” poznamenala jsem. Adrianův dvojí metr byl

k smíchu.

Ani jsem si nevšimla, že se otevírají dveře, dokud Keith neve šel do místnosti. Nikdy jsem nebyla ráda, že ho vidím, ale tentokrát jsem považovala za štěstí, že se tu objevil zrovna ve chvíli, kdy jsem s ním potřebovala probrat Jilliny problémy s tělocvikem. Měla jsem v plánu zajet k němu domů a doufat, že ho tam zastihnu. Ušetřil mi cestu.

Keith se díval střídavě na nás tři, ale neusmíval se. Dneska

žádné mrkání ani uhlazený šarm. „Sydney, viděl jsem venku tvoje auto,” vypravil ze sebe konsternovaně. „Co tady děláš?”

„Potřebovala jsem si promluvit s Adrianem,” odpověděla

jsem. „Dostal jsi můj vzkaz? Pokoušela jsem se ti dovolat.”

„Měl jsem plno práce,” objasnil škrobeně. Tvářil se tvrdě

a mluvil chladně. Adrian i Lee se přestali usmívat a oba vypadali nechápavě. Snažili se přijít na to, proč je Keith tak naštvaný.

Sdílela jsem jejich zvědavost. „Pojď si promluvit. V soukromí.”

111

Náhle jsem si připadala jako zlobivé dítě, aniž bych věděla

proč. „Jistě,” řekla jsem. „ S te jn ě . stejně už jsem byla na odchodu.” Vykročila jsem s Keithem ke dveřím.

„Počkej,” zarazil mě Lee. „A co s t í m . ” Adrian do něj šťouchl

a zavrtěl hlavou. Zamumlal něco, co jsem pořádně neslyšela. Lee

mlčel.

„Tak zatím ,” řekl mi Adrian zvesela. „A bez obav pamatuju

si, o čem jsm e mluvili.”

„Díky,” odpověděla jsem. „Tak zatím, kluci.”

Keith odešel bez jediného slova a já ho následovala ven

z domu do odpoledního horka. Od té doby, co jsme měli tělocvik, sice teplota trochu poklesla, ale nijak výrazně. Keith se plahočil po štěrkové cestě a zastavil se vedle Laté. Svoje auto měl zaparkované poblíž.

„To byla neomalenost,” oznámila jsem mu. „Ani ses s nimi

nerozloučil.”

„Promiň, že si nenechávám dobré způsoby pro vam pýry,” vy štěkl Keith. „Nejsem si s nimi tak blízký jako ty.”

„Co to má znamenat?” chtěla jsem vědět. Překřížila jsem si

ruce přes hruď a zírala na něj. Moje nevraživost vůči němu znovu vyplula na povrch. Nemohla jsem uvěřit, že jsem se ještě před minutou smála.

Keith se ušklíbl. „Jen to, že jsi tam vypadala, že se s nimi kamarádíčkuješ. Scházíte se a dobře se bavíte. Nevěděl jsem, že

takhle trávíš svůj volný čas po vyučování.”

„Jak se opovažuješ! Přišla jsem sem pracovně,” zavrčela jsem.

„Jasně, to vidím .”

„Vážně. Musela jsem říct Adrianovi, aby si promluvil s Jill.”

„Nevybavuju si, že by byl její strážce.”

„Záleží mu na ní,” namítla jsem. „Každému záleží na jeho

kamarádech.”

„Kamarádech? Oni vůbec nejsou jako m y,” řekl Keith. „Jsou

bezbožní a nepřirození a ty se nemáš co kamarádit s kýmkoli

z nich.”

Nejradši bych na něj zařvala, že z toho, co jsem vypozorovala,

je mi jasné, že Lee je stokrát slušnější, než Keith kdy bude. Dokonce i Adrian je lepší. V poslední vteřině mě naštěstí zabrzdil 112

můj trénink. Nevyprovokuj hádku. Neodporuj nadřízeným. Jakkoli se

mi to příčilo, tady velel Keith. Zhluboka jsem se nadechla.

„To nebylo žádné bratříčkování. Prostě jsem si jenom přijela

promluvit s Adrianem a Lee byl náhodou doma. Rozhodně jsme

si neplánovali žádný večírek.” O našem plánu, že někam vyrazíme jako parta, jsem se radši nezmínila.

„Proč jsi Adrianovi prostě nezavolala, jestli ses ho chtěla jen

na něco zeptat? Mně jsi volala.”

Protože sejít se s ním osobně pro mě nejsou taková muka jako sejít

se s tebou.

„Bylo to důležité. A když jsem tě nemohla zastihnout, řekla

jsem si, že stejně budu muset zajet i k tobě.”

Doufala jsem, že jsem odvedla pozornost od svého „špatného

chování”, a hned jsem mu začala vykládat, co všechno se dneska

stalo, včetně Jilliny reakce na slunce a Mikova zájmu.

„Samozřejmě, že s ním nemůže chodit,” vykřikl poté, co jsem

mu vše objasnila. „Musíš to zarazit.”

„To se snažím. Adrian a Lee taky slíbili, že pomůžou.”

„Fajn, hned jsem klidnější,” řekl ironicky Keith a zavrtěl hlavou. „Nebuď naivní, Sydney. Už jsem ti říkal, že jim na téhle záležitosti nezáleží tolik jako nám.”

„Já myslím, že ano,” namítla jsem. „Adrian vypadal, že to

chápe, a na Jill má velký vliv.”

„Jeho ale alchymisti nepošlou do nápravného centra za to, že

si hraje s vampýry. Měla bys je vycepovat.”

Nezmohla jsem se na slovo. Netušila jsem, co z toho, co řekl,

mě urazilo víc. Jestli ten starý náznak, že jsem „milovnice vampýrů”, nebo to, že bych měla být schopná je „vycepovat”. Mělo

mi být jasné, že jeho falešné přátelství dlouho nevydrží.

„Jen dělám svou práci,” řekla jsem a snažila se mluvit klidným tónem. „A vidím, že dělám víc práce než ty. To já jsem celou dobu v první linii.”

Vím, že to byla jenom iluze, protože skleněným okem koukat

nemohl, ale v tu chvíli jsem měla pocit, že na mě zírá oběma očima. „Dělám toho spoustu. Ať tě ani nenapadne mě kritizovat,”

utrhl se na mě.

113

„Co tady vlastně děláš?” zeptala jsem se a vtom mi došlo, jak

je to divné. On mě tady nařkl z „kamarádíčkování”, ale svoje

důvody nijak nevysvětlil.

„Potřeboval jsem navštívit Clarence, ale do toho ti nic není.”

Zajímaly mě podrobnosti, ale nechtěla jsem dát na sobě znát,

jak jsem zvědavá. Podle Leeho tady byl Keith i včera. „Zavoláš

zítra do školy a zajistíš pro Jill omluvenku na tělocvik?”

Keith mě obdařil dlouhým a těžkým pohledem. „Ne.”

„Cože? Proč ne?”

„Protože být venku na slunci ji nezabije.”

Znovu jsem polkla svůj vztek a pokusila se o diplomacii, které mě učili. „Keithe, tys ji neviděl. Možná ji to nezabije, ale je to pro ni příšerné. Hrozně trpěla.”

„Je mi jedno, jestli trpí, nebo ne,” prohlásil Keith. „A tobě by to

taky mělo být jedno. Naší prací je udržet ji naživu. Nikdo se nezmínil, že bychom měli zajistit, aby měla pohodlí a byla šťastná.”

„Nenapadlo by mě, že nám to někdo musí říkat,” zavrčela

jsem znechuceně. Proč je tak nabručený? „Myslela bych si, že pro

citlivé lidské bytosti je to samozřejmé.”

„No tak si posluž. Buď můžeš přimět někoho nad námi, aby

jí opatřil zprávu od doktora, nebo jí můžeš po tělocviku dávat

ledové koupele. Vážně je mi jedno, co uděláš, ale možná tě to

zaneprázdní natolik, že nebudeš mít čas jezdit sem bez ohlášení

a vrhat se kolem krku temným stvůrám. Ať už se to víckrát neopakuje.”

„Ty jsi neuvěřitelný,” povzdechla jsem . Byla jsem příliš na štvaná a nenacházela jsem lepších slov.

„Jenom se starám o tvou duši,” prohlásil blahosklonně. „To

je to nejmenší, co můžu pro tvého tátu udělat. Škoda, že se víc

nepodobáš svým sestrám.”

Otočil se ke mně zády a bez dalšího slova odemkl svoje auto.

Nastoupil, odjel a já tam zůstala jen zírat. Do očí se mi draly slzy,

a tak jsem rychle zamrkala. Připadala jsem si jako idiot ale ne

kvůli jeho nařčením. Ani na okamžik jsem nevěřila, že dělám

něco špatného, když jsem se vydala sem. Ne, byla jsem naštvaná sama na sebe, protože jsem ho nechala odjet, aniž bych měla 114

poslední slovo. A taky proto, že jsem neměla nervy se s ním hádat. Mlčela jsem, jak mi vždycky všichni radili.

Vzteky jsem rozkopla štěrk, až vyletěl do vzduchu. Několik

kamínků narazilo do mého auta a já jsem sebou trhla. „Promiň,

Laté!”

„Nevynadal by ti, že jsi špatná, když si povídáš s neživými

objekty?”

Otočila jsem se a srdce se mi rozbušilo leknutím. Adrian se

opíral o dům a kouřil. „Kde ses tu vzal?” dotázala jsem se. Přestože jsem věděla o vampýrech všechno, co se dalo, bylo těžké zbavit se pověrečných obav z toho, že se mohou zhmotnit jen tak ze vzduchu.

„Jsou tu druhý dveře,” objasnil. „Šel jsem si ven zakouřit

a uslyšel jsem ten rozruch.”

„Není slušné tajně poslouchat cizí hovory,” řekla jsem a uvědomovala si, že to zní hrozně upjatě, ale nemohla jsem si pomoct.

„Není slušný bejt debil jako on.” Adrian kývl hlavou směrem,

kudy Keith odjel. „Dokážeš Jill omluvit z toho tělocviku?”

Povzdechla jsem si a najednou mě přepadla únava. „Jo, mělo

by se mi to podařit. Jen to potrvá o něco dýl, než seženu jiného

alchymistu, co sehraje našeho rodiče. Kdyby to udělal Keith, bylo

by to mnohem rychlejší.”

„Díky, že se o ni tak staráš, Sageová. Jsi fajn. Teda na člověka.”

Málem jsem se rozesmála. „Díky.”

„Neubylo by tě, kdybys to řekla taky.”

Došla jsem k Laté a zastavila se. „Co?”

„Že jsem f a j n . na vam pýra,” objasnil.

Zavrtěla jsem hlavou a nepřestávala se usmívat. „To by ses

musel hodně snažit, abys nějakého alchymistu přiměl tohle přiznat. Ale můžu říct, že jsi fajn na to, že jsi drzý pařič s občasnými záblesky duchaplnosti.”

„Duchaplnosti? Ty myslíš, že jsem duchaplný?” Rozhodil rukama k nebi. „Slyšíš to, světe? Sageová řekla, že jsem duchaplný.”

„Hele! To jsem neřekla!”

Odhodil cigaretu, zašlápl ji a obdařil mě ďábelským úsměvem.

„Díky za masáž ega. Teď musím povědět Clarenceovi a Leemu,

jak vysoký máš o mně m ínění.”

115

„Hej, neřekla j s e m . “

V

tu ránu už byl ale pryč. Když jsem odjížděla, pomyslela

jsem si, že alchymisté by měli mít celé oddělení zaměřené na to,

jak si poradit s Adrianem Ivaškovem.

Když jsem se na koleji vrátila do našeho pokoje, Jill tam seděla a kolem sebe měla plno učebnic a papírů. Bezpochyby se snažila dohnat látku ze včerejška.

„Ty jo ,” poznamenala jsem a pomyslela na to, že si taky budu

muset udělat úkol. „Tys tady založila celé operační středisko.”

Jill se ale mému vtipu nezasmála, jen vzhlédla a probodla mě

ledovým pohledem. „Nemyslíš, že až se mi příště budeš plést

do toho, s kým půjdu na rande, měla by ses mě nejdřív zeptat?”

Nezmohla jsem se na slovo. Adrian řekl, že si s Jill promluví.

Ale nenapadlo mě, že to udělá tak rychle.

„Nemusíš mi dělat věci za zády, abys mě udržela od Miky,”

dodala. „Nejsem hloupá. Vím, že nemůžu chodit s člověkem.”

Takže Adrian jí zjevně řekl úplně všechno.

„A taky,” pokračovala, „mě nemusíš dávat dohromady s jediným přijatelným Morojem v okruhu sta kilometrů, abys mě tím uchránila od potíží.”

D o b ř e . Adrian jí evidentně řekl úplně všechno. Čekala jsem,

že bude trochu diskrétnější, obzvlášť v té části o Leem.

„ N e c h tě li. Nechtěli jsme tě s nikým dávat dohromady,” namítla jsem chabě. „Lee tě stejně chtěl někam pozvat.”

„Ale než by se zeptal mě, nejdřív požádal o vaše svolení! Vy

mi nemáte co kecat do života.”

„Já vím ,” řekla jsem . „To jsm e se ani nepokoušeli!” Jak se mi

to mohlo takhle vymknout z ruky? „Lee jednal sám za sebe.”

„Stejně jako ty, když sis za mými zády šla promluvit s Adrianem .” Oči se jí leskly slzami vzteku. Nemohla jsem popřít, že má

pravdu. Uvědomila jsem si, že to, co jsem udělala, bylo špatné.

Od té doby, co Jill zjistila, že je královská, dávala si dobrý pozor

na to, aby jí jin í lidé nemluvili do života. Moje úmysly, aby si s ní

Adrian promluvil o Mikovi, byly možná dobré, ale podala jsem

je špatným způsobem.

„Máš pravdu,” řekla jsem . „Omlouvám se, že j s e m . “

116

„Zapomeň na to,” řekla a nasadila si sluchátka. „Už o tom

nechci nic slyšet. Udělalas ze mě blbce před Adrianem i Leem.

Ale ti si na mě stejně dneska večer v Los Angeles už ani nevzpom enou.” Mávla na mě rukou a zadívala se do knížky před sebou.

„S tebou jsem skončila.”

Těžko říct, jestli mě neslyšela, protože měla na uších sluchátka

s hudbou, nebo proto, že se mě prostě rozhodla ignorovat. Věděla jsem jen to, že ji už zase srovnávám se Zoe. Stejně jako pro Zoe, i pro Jill jsem se snažila udělat něco dobrého, a to se mi nakonec vymstilo. Stejně jako se Zoe jsem i teď skončila poraněná a poní žená tou, kterou jsem se snažila ochránit.

Promiň, Sageová. Co jsem tak viděl, nejsi zrovna expert na mezilidský vztahy.

S hořkostí jsem si pomyslela, že tohle je na tom to nejsmutněj ší že Adrian Ivaškov měl pravdu.

117

t o m m i z a z v o n i l t e l e f o n a z a c h r á n i l m ě z t r a p n é s i t u a c e , kdy jsem nevěděla, co si s Jill počít. Zvedla jsem ho, aniž bych se podívala na displej, kdo volá.

„Slečna Melbourneová? Okamžitě potřebuji vaše služby.”

„M adam ?” podivila jsem se s nemalou dávkou překvapení.

Hlas profesorky Terwilligerové byl tím posledním, co jsem čekala. „Co se děje?”

„Potřebuju, abyste mi od Spencera přivezla karamelové cappuccino. Pokud to neuděláte, v žádném případě nezvládnu přelo žit tenhle dokument.”

Na tenhle požadavek existoval asi milión možných odpovědí,

ale žádná z nich nebyla příliš zdvořilá. A tak jsem se uchýlila k té

nejlogičtější.

„Já asi nem ůžu,” řekla jsem.

„Jste přece oprávněná opouštět kampus, ne?”

„To ano, madam, ale za chvíli už bude večerka. Nevím, kde je

kavárna u Spencerů, ale pochybuju, že bych se stihla vrátit včas.”

„Nesmysl. Kdo vede vaši kolej? Ta Weathersová? Zavolám jí

a zařídím vám výjimku. Pracuju v jedné kanceláři v knihovně.

Sejdeme se tam .”

Přestože chápu vášeň pro kávu, získat výjimku ze školní ve čerky se mi kvůli takovéhle pochůzce zdálo přehnané. Nerada

porušuju pravidla. Na druhou stranu jsem ale asistentka profesorky Terwilligerové. Není tohle součástí popisu mé práce?

Ozvaly se ve mně všechny staré alchymistické instinkty poslouchat příkazy.

„Tak ano, madam. A s i . “

118

Zavěsila a já zůstala ohromeně zírat na telefon. „Musím jít,”

pověděla jsem Jill. „Doufám, že se vrátím brzo. Možná hodně

brzo, protože bych se divila, kdyby si profesorka opravdu vzpomněla a zavolala paní W eathersové.” Ani nevzhlédla. Pokrčila jsem rameny a sbalila si notebook a úkoly pro případ, že by si pro mě profesorka Terwilligerová vymyslela nějakou jinou práci.

Při pomyšlení na kafe mojí profesorce paměť sloužila dobře,

takže jsem dole zjistila, že mám skutečně povolení odejít. Paní

Weathersová mě dokonce nasměrovala ke Spencerovi, což byla

kavárna jen pár kilometrů odtud. Koupila jsem profesorce cappuccino a napadlo mě, jestli mi ho vůbec zaplatí. Pro sebe jsem si koupila taky. Když jsem se vrátila, zaměstnanci v amberwoodské knihovně mě nechtěli pustit dovnitř s nápoji, ale když jsem jim to vysvětlila, jen mávli rukou, ať pokračuju dozadu do kanceláře. Závislost profesorky Terwilligerové tu byla evidentně dobře známá.

V

knihovně bylo překvapivě rušno a já jsem rychle vydedukovala proč. Každý večer od určité hodiny nesměli chlapci na dívčí kolej a naopak. Knihovna byla otevřená dlouho, tudíž byla ideálním místem, kde se scházet s opačným pohlavím. Ale spousta lidí tam vysedávala kvůli studiu, jako třeba Julia a Kristin.

„Sydney! Tady!” zašeptala hlasitě jako na divadle Kristin.

„Kašli na Terwilligerovou,” dodala Julia. „Nech ji plavat.”

Zvedla jsem kelímek s kávou, když jsem kolem nich procházela. „Děláte si legraci? Jestli co nejdřív nedostane svůj kofein, už jí neuniknu. Pokusím se přijít pak, jestli to půjde.”

Jak jsem pokračovala v chůzi, všimla jsem si, že někoho obe—

stoupil hlouček studentů. Uslyšela jsem povědomý a rozčilující

hlas. Hlas Grega Sladea.

Přemohla mě zvědavost, a tak jsem se zastavila na kraji toho

shromáždění. Slade ukazoval něco na svém rameni. Tetování.

Nevypadalo nijak výjimečně. Zobrazovalo letícího orla, takového, jaký se nachází snad ve všech katalozích v tetovacích studiích, odkud ho masově kopírují. Moji pozornost ale upoutala ta barva. Tetování bylo vyvedeno sytě kovově stříbrnou barvou.

Takovou kovovou barvu je těžké namíchat, aby měla takovou

intenzitu a lesk. Znala jsem chemikálie, které obsahovalo moje

119

zlaté tetování. Recept se skládal z několika vzácných ingrediencí.

Slade se naoko snažil mluvit tiše, jelikož tady je zakázáno nechat se tetovat. Bylo na něm ale znát, že si tu pozornost užívá.

Tiše jsem ho sledovala a byla jsem ráda, že se ho lidé vyptávají místo mě. Ty otázky ve mně ale samozřejmě vyvolaly další otázky.

„Je zářivější než ty, co obvykle dělají,” poznamenal jeden

z jeho kamarádů.

Slade pohnul rukou, aby na ni dopadlo světlo z jiného úhlu.

„Je to něco novýho. Říkají, že tyhle jsou lepší než ty loňský. Nevím jistě, jestli je to pravda, ale laciný to nebylo, to vám povím.”

Kamarád, který prve promluvil, se zazubil. „To poznáš, až to

vyzkoušíš.”

Laurel ta rusovláska, která má zájem o Miku stála vedle

Sladea a natáhla nohu. Odhalila útlý kotník ozdobený tetováním

vybledlého motýlka. Žádný kov v něm nebyl. „Mohla bych si nechat opravit to svoje. Možná, že až pojedu domů, rodiče mi dají nějaký prachy. Nevíš, jestli ty nebeský jsou letos taky lepší?” Při mluvení pohazovala vlasy. Z toho, co jsem za krátkou dobu na

Amberwoodu vypozorovala, mi bylo jasné, že Laurel je na svoje

vlasy velice pyšná a pohazuje s nimi přinejmenším každých deset minut.

Slade pokrčil rameny. „Neptal jsem se.”

Laurel si všimla, že se taky koukám. „Nazdar. Nejsi ty ségra

tý vam pýrky?”

Srdce se mi zastavilo. „Vampýrky?”

„Vampýrky?” zopakoval Slade.

Jak na to přišla? Co budu dělat? V duchu už jsem si dělala seznam, kterým alchymistům budu muset zavolat, když se jedna z Laureliných kamarádek ušklíbla.

Laurel se na ně podívala a nadutě se rozesmála. Pak se obrátila zase ke mně. „Rozhodli jsme se, že jí tak budeme říkat. Žádný člověk nemůže mít takhle bledou pleť.”

Málem jsem sebou sekla samou úlevou. Byl to vtip který se

bolestně rovnal pravdě, ale jenom vtip. Laurel mi ale nepřipadala jako někdo, koho můžeme jen tak pominout, a tak jsem se 120

usnesla, že bude nejlepší, když se na ten vtip co nejrychleji zapomene. Vyhrkla jsem první, co mi přišlo na mysl: „Stávají se i podivnější věci. Když jsem tě viděla poprvé, taky jsem nemyslela, že někdo může mít tak dlouhé nebo tak zrzavé vlasy. Ale neslyšíš mě, že bych tu trousila narážky o prodlužování nebo barvení.”

Slade se složil v záchvatu smíchu. „Já to věděl! Věděl jsem, že

nejsou přírodní!”

Laurel zčervenala téměř do odstínu svých vlasů. „To není

pravda! Jsou přírodní!”

„Slečno Melbourneová?”

Nadskočila jsem, když se za mnou ozval hlas profesorky Terwilligerové. Pobaveně mě pozorovala. „Nedostala jste výjimku,

abyste se tu vypovídávala, zejména když čekám na tu kávu.

Pojďte.”

Odplížila jsem se, ale skoro nikdo si toho nevšiml. Laurelini

kamarádi se ohromně bavili tím, že si z ní začali utahovat. Doufala jsem, že vtipy o vampýrech už jsem zažehnala. Stejně mi ale nešlo z hlavy to Gregovo tetování. Přemýšlela jsem, jaké látky jsou asi potřeba, aby vznikla taková stříbrná barva. Téměř jsem

to vyřešila aspoň jednu možnost jsem vymyslela a litovala

jsem, že nemám přístup k alchymistickým ingrediencím, abych

provedla pár experimentů. Profesorka Terwilligerová ode mě

vděčně přijala kávu a došly jsme do malé pracovny.

„Díky bohu,” řekla poté, co se dlouze napila. Kývla hlavou

k mému kelímku. „To je do zásoby? Úžasná předvídavost.”

„Ne, m adam ,” řekla jsem . „Ta druhá je moje. Chcete, abych

začala pracovat na tom hle?” Na stole ležela hromádka knih, kterou jsem viděla už v její třídě. Byly klíčovou součástí jejího výzkumu a ona mi pověděla, že je budu potřebovat, abych jí v nich vyhledala informace. Natáhla jsem se pro tu horní, ale profesorka mě zarazila.

„N e,” řekla a přistoupila k velkému kufříku. Prohrabala

v něm papíry a nejrůznější kancelářské potřeby a nakonec vytáhla starou knihu vázanou v kůži. „Radši pracujte na téhle.”

Vzala jsem si od ní knihu. „Můžu s ní jít ven?” Doufala jsem,

že když půjdu do hlavní studovny, mohla bych se tam bavit

s Kristin a Julií.

121

Profesorka Terwilligerová se zamyslela. „Tam by vám nedovolili kávu. Musela byste ji nechat tady.”

Uvažovala jsem, jestli mi rozhovor s Kristin a Julií stojí za to,

že mi profesorka vypije kafe, než se vrátím, což vypadalo dost

pravděpodobně. Nakonec jsem se rozhodla to risknout a srdceryvně jsem se se svou kávou rozloučila. Vzala jsem si knihu a svoje věci a vydala se zpátky do knihovny.

Julia pohlédla na profesorčinu odrbanou knihu dost nevěřícně. „Copak to není někde na internetu?”

„Pravděpodobně ne. Řekla bych, že od doby, kdy vynalezli

internet, se na tu knihu nikdo nepodíval.” Otevřela jsem ji a vyvalil se oblak prachu. „Pozor.”

Kristin před sebou měla otevřený úkol z matematiky, ale netvářila se, že by ji nějak zaujal. Nepřítomně poklepávala propiskou do učebnice. „Takže jsi viděla Sladeovo tetování?”

„To se dalo těžko přehlédnout,” řekla jsem a vytáhla si notebook. Podívala jsem se směrem, kde stál Slade. „Pořád to všem ukazuje.”

„Toužil po něm už pěkně dlouho, ale neměl peníze,” objasnila

Julia. „Loni si nechali udělat tetování všichni nejlepší sportovci.

Kromě Treye Juareze.”

„Trey ho nepotřebuje,” poznamenala Kristin. „Je dobrý.”

„Teď ho potřebovat bude pokud chce udržet krok se Sladem ,” řekla Julia.

Kristin zavrtěla hlavou. „Stejně to neudělá. Je proti tomu. Loni

se je pokusil prásknout panu Greenovi, ale nikdo mu nevěřil.”

Dívala jsem se z jedné na druhou a nechápala jsem vůbec nic.

„Pořád je řeč o tetování? Jestli ho Trey ,potřebuje’, nebo ne?”

„Tys na to ještě nepřišla?” podivila se Julia.

„Jsem tady teprve druhý den,” povzdechla jsem frustrovaně.

Připomněla jsem si, že jsem v knihovně, a tak jsem ztišila hlas.

„Jediný, kdo mluvil o tetování, byl Trey a vy a vy jste mi toho

zrovna moc neřekly.”

Aspoň se zatvářily zahanbeně. Kristin otevřela pusu, ale nic

neřekla. Vypadalo to, jako by si to na poslední chvíli rozmyslela.

„Jsi si jistá, že to tvoje tetování nic nedělá?”

„Naprosto,” zalhala jsem. „Jak by to vůbec bylo možné?”

122

Julia se obezřetně rozhlédla po knihovně a otočila se na židli.

Trochu si povytáhla tričko a odhalila dolní část zad. Měla tam

vybledlé tetování letící vlaštovky. Spokojená, že jsem to uviděla, se zase otočila. „Nechala jsem si to dělat o minulých jarních prázdninách. A byly to ty nejlepší jarní prázdniny vůbec.”

„Kvůli tomu tetování?” dotázala jsem se skepticky.

„Když jsem si to nechala udělat, nevypadalo takhle. Bylo kovovější…, ne jako to tvoje. Nebo Sladeovo. Spíš j a k o . “

„M ěděný,” objasnila Kristin.

Julia se nad tím zamyslela, načež přikývla. „Jo, takový načervenalý, nazlátlý. Ta barva vydržela jen týden, ale po tu dobu to

bylo úchvatný. Nikdy mi nebylo tak dobře. Až nelidsky dobře.

Bylo to nejlepší, co jsem kdy zažila.”

„Přísahala bych, že do těchhle nebeských přidávají nějakou

drogu,” řekla Kristin. Snažila se, aby to vyznělo, jako že to neschvaluje, ale v jejím tónu jsem postřehla špetku závisti.

„Až si jedno necháš udělat, tak to pochopíš,” pověděla jí Julia.

„ N e b e s k ý . Slyšela jsem o tom mluvit tamhletu holku,” řekla

jsem.

„Laurel?” dotázala se Julia. „Jo, takhle říkají těm měděným.

Protože se s nimi cítíš jako v nebi.” Zatvářila se, že je jí skoro až

trapně z vlastního nadšení. „Hloupý jméno, co?”

„Tohle dělá to Sladeovo tetování?” zeptala jsem se ohromená

tím, co jsem se dozvídala.

„Ne, ten má ocelový,” objasnila Kristin. „Ty působí jako

ohromný sportovní povzbuzení. Jako že jsi silnější a rychlejší. Takový věci. Vydrží dýl než ty nebeský asi tak dva týdny. Někdy i tři, ale účinek pomalu opadá. Říkají jim ocelový asi proto, že jsou tvrdý. A možná je v nich i ocel.”

Ocel ne, pomyslela jsem si. Sloučenina stříbra. Umění použití

kovů pod kůží, aby dodaly člověku určité vlastnosti, alchymisté

dovedli k dokonalosti už dávno. Zlato je naprosto nejlepší, a proto ho používáme. Ostatní kovy když jsou správně namíchané

- mají podobné účinky, ale ani stříbro, ani měď se neváží tak jako

zlato. Měděnému tetování je snadné porozumět. K mědi lze přidat jakoukoli drogu nebo látku, která způsobuje dobrou náladu, samozřejmě krátkodobě. Stříbrné tetování jsem moc nepochopila 123

- nebo spíš jeho účinky. To, co dívky popisovaly, vypadalo na

nějaký steroid. Může se vázat na stříbro? To budu muset zjistit.

„Kolik lidí to m á?” zeptala jsem se ohromeně. Nemohla jsem

uvěřit, že jsou tady takhle komplikovaná tetování tak populární. Taky mi začalo docházet, jak jsou zdejší studenti majetní. Už samotný materiál musí být hrozně drahý, natožpak ty údajné účinky.

„Všichni,” odpověděla Julia.

Kristin se ušklíbla. „Všichni ne. Ale už jsem si na něj skoro

našetřila.”

„Řekla bych, že až polovina školy už vyzkoušela nebeský,”

řekla Julia a obdařila svou kamarádku soucitným pohledem.

„Časem si je můžeš nechat opravit, ale stejně to stojí hrozný

prachy.”

„Polovina školy?” zopakovala jsem nevěřícně. Rozhlédla jsem

se kolem a uvažovala, pod kolika tričky a kalhotami se ukrývá

tetování. „To je šílené. Nemůžu uvěřit, že by tetování něco takového způsobovalo.” Doufala jsem, že odvádím skvělou práci v tom, jak dobře skrývám, kolik toho vím.

„Nech si udělat nebeský,” poradila mi Julia s úsměvem. „Pak

tomu uvěříš.”

„A kde to dělají?”

„To místo se jmenuje Nevermore,” odpověděla Kristin. „Ale

hodně si vybírají a jen tak někomu to neudělají.” Asi si až tolik

nevybírají, když má to tetování polovina školy, pomyslela jsem

si. „Dávají si teď mnohem větší pozor poté, co se je Trey pokusil prásknout.” Znovu Treyovo jméno. Teď už mi dávalo smysl, proč tak pochyboval o mém tetování, když jsme se seznámili.

Uvažovala jsem ale, proč se o to tolik zajímá dokonce natolik,

že chtěl, aby tetovací salón zavřeli. Tohle nevypadá na obyčejný

nesouhlas.

„Asi si myslí, že to není fér?” navrhla jsem diplomaticky.

„Já myslím, že jenom závidí, protože si to sám nemůže dovolit,” prohlásila Julia. „On má tetování taky. Na zádech má slunce.

Ale je to obyčejný černý ne zlatý jako to tvoje. Nikdy jsem neviděla nic jako tohle.”

„Tak proto jste si myslely, že mě dělá chytřejší,” řekla jsem.

124

„To by bylo během zkoušek fakt užitečný,” poznamenala

moudře Julia. „Určitě nejsi tak chytrá kvůli tom u?”

Usmála jsem se, přestože mě dopalovalo, co jsem se právě dozvěděla. „Kéž by. Aspoň bych se pak rychleji prokousala touhle knihou.” Podívala jsem se na hodiny. „Už bych se do toho měla pustit.” Kniha pojednávala o řecko-římských kněžích a mázích.

Byl to tak trochu grimoár, kde se dopodrobna popisovala zaklínadla a rituály, s nimiž tehdy pracovali. Nebylo to špatné čtení, ale bylo ho moc. Myslela jsem , že výzkum profesorky Terwilligerové bude víc zaměřený na většinové náboženství té doby, a tak se mi volba téhle knihy zdála podivná. Možná, že profesorka

doufá, že tam objeví kapitola o alternativních magických praktikách. Ale co je mi do toho? Udělám, o co mě požádala.

Kristin a Julia už odešly, ale já jsem dál zůstala v knihovně,

protože jsem se musela zdržet, dokud neodejde profesorka Terwilligerová. To se stalo, až když se knihovna zavírala. Tvářila se

potěšeně, že jsem se s poznámkami dostala tak daleko, a pověděla mi, že chce být s touhle knihou hotová za tři dny.

„Ano, m adam ,” odvětila jsem automaticky, jako bych v téhle

škole neměla žádné jiné předměty. Proč vždycky souhlasím bez

rozmýšlení?

Vrátila jsem se do Východního kampusu a oči mě pálily od

práce, kterou jsem udělala. Byla jsem vyčerpaná a to mě ještě

čekaly domácí úkoly. Jill už spala, což jsem považovala za požehnání. Už bych nedokázala čelit jejímu obviňujícímu pohledu ani řešit, jak si poradit s trapným mlčením. Rychle jsem se nachystala do postele a usnula skoro hned, jak se mi hlava dotkla polštáře.

Někdy okolo třetí hodiny mě probudil pláč. Probrala jsem se

a uviděla jsem, že Jill sedí na posteli s obličejem v dlaních. Celá

se třásla vzlyky.

„Jill?” zeptala jsem se nejistě. „Co se děje?”

V

chabém světle, které dovnitř pronikalo oknem, jsem spatřila, že zvedla hlavu a zadívala se na mě. Nedokázala mi odpovědět. Jen zavrtěla hlavou a rozplakala se nanovo, tentokrát o něco hlasitěji. Vstala jsem a sedla si k ní na postel. Ale nedokázala jsem se přimět k tomu, abych ji objala a utěšila. Připadala jsem si

hrozně. Věděla jsem, že tohle musí být moje chyba.

125

„Jill, moc mě to mrzí. Neměla jsem chodit za Adrianem.

A když o tobě začal Lee, měla jsem to ukončit a říct mu, ať za

tebou zajde sám. A hlavně jsem si měla nejdřív promluvit s teb o u . ” Ta slova ze mě úplně vyletěla. Když jsem se na ni tak dívala, nedokázala jsem myslet na nic jiného než na Zoe a na její hrozné obvinění tu noc, kdy jsem odešla.

Moje pomoc se mi vždycky vymstí.

Jill popotáhla a dokázala ze sebe jen vypravit pár slov, než se

znovu rozbrečela. „To n e n í . kvůli t o m u h le .”

Bezradně jsem zírala na její slzy a nevěděla, co si počít. Kristin

a Julia si myslí, že jsem nadlidsky chytrá. Ale bylo mi jasné, že

kterákoli z nich by dokázala Jill utěšit stokrát lépe než já. Natáhla jsem se a málem ji pohladila po předloktí ale na poslední chvíli jsem ruku odtáhla. Ne, to nemůžu. Ozval se ve mně hlas alchymistky, který mě vždycky upozorňoval, abych si držela od

vampýrů odstup. A teď mi nedovolil se jedné z nich dotknout tak

osobním způsobem.

„Tak o co teda jd e?” zeptala jsem se nakonec.

Zavrtěla hlavou. „To n e . Nemůžu ti to ř í c t . Nepochopila

bys to.”

S Jill se mohlo dít cokoli. Její královské postavení je nejisté. Je

v ohrožení. Poslali ji pryč od rodiny a přátel a ona se ocitla mezi

lidmi na místě, kde neustále svítí slunce. Včera v noci, když se

probudila, se v jejích očích zračila hrůza a zoufalství. Tohle ale

bylo jiné. Tohle byla bolest.

„Jak ti můžu pom oct?” zeptala jsem se.

Chvíli jí trvalo, než se trochu vzpamatovala. „Už tak mi pomáháš dost,” vypravila ze sebe. „Všichni si toho ceníme vážně.

Hlavně po tom, co ti řekl K eith.” Existovalo vůbec něco, co jí

Adrian neprozradil? „A omlouvám se omlouvám se, že jsem na

tebe předtím byla tak protivná. Nezasloužila sis to. Jenom ses mi

snažila pomoct.”

„ N e . , neomlouvej se. Podělala jsem to.”

„Nemusíš si dělat starosti,” dodala. „S Mikou. Chápu to. Chci

být jen jeho kamarádka.”

Byla jsem si jistá, že se mi moc nedaří uklidňovat ji. Ale musela jsem uznat, že její omluva jí aspoň trochu odvedla myšlenky od toho, co jí způsobovalo takovou bolest.

126

„Já vím ,” řekla jsem. „Vůbec jsem si s tím nemusela dělat starosti.”

Znovu mě ujistila, že už je v pořádku, aniž by mi vysvětlila,

proč plakala. Měla jsem dojem, že bych jí měla víc pomoct, ale

namísto toho jsem se vrátila do postele. Po zbytek noci už jsem

žádné vzlyky neslyšela. Když jsem se po pár hodinách probudila, podívala jsem se na ni. Ve světle začínajícího svítání byly její rysy sotva rozeznatelné. Ležela tam s očima dokořán, zírala do prázdna a tvářila se zděšeně.

127

D ruhý den před vyučováním jsem nechala v kanceláři alchymistů vzkaz, že potřebuju, aby pan a paní Melroseovi poslali do školy zprávu, kterou by omluvili Jill z tělocviku nebo aspoň z venkovních aktivit. Doufala jsem , že to vyřeší rychle. Alchymisté jednají rychle, když je to nutné, ale občas mají podivné pořadí priorit. Jen jsem doufala, že k Jilliným problémům nezaujm ou stejný postoj jako Keith.

Ale věděla jsem, že tentýž den žádnou akci očekávat nemů žu, takže Jill bude muset přetrpět další hodinu tělocviku a já

budu trpět tím, že budu sledovat, jak trpí ona. Nejhroznější na

tom bylo, že si Jill nestěžovala ani se nesnažila ulít. Dokonce na

ní ani nebylo znát, že se v noci tak zhroutila. Přišla plná odhodlání a optimismu, jako by dnešek mohl být dnem, kdy ji slunce neovlivní. Netrvalo ale dlouho a začala být stejně unavená jako včera. Vypadala nemocně a vyčerpaně. Ani já jsem nepodávala dobré sportovní výkony, protože jsem ji neustále pozorovala a bála se, že každou chvíli omdlí.

Mika byl pro ni opravdovou spásou. Opět se neohroženě přesunul v týmu tentokrát už od samého začátku. Kryl ji stejně jako posledně, takže se jí dařilo unikat pozornosti profesorky i spoluhráčů. Tedy až na Laurel, která vypadala, že si všímá všeho, co Mika dělá, a vadí jí to. Vztekle těkala pohledem z něho na Jill a neustále si přehazovala vlasy přes rameno, aby na sebe upoutala pozornost. Pobavilo mě, že Mika věnuje pozornost jen

tomu, aby udržel míč od Jill.

Když hodina skončila, okamžitě k Jill přiskočil s láhví vody

a ona ji od něj vděčně přijala. Ale když jsem viděla, jak se o ni

zajímá, znovu to probudilo moje staré obavy. Nicméně Jill svému

128

slovu dostála. Pozornost mu oplácela přátelsky a za flirt by se to

rozhodně označit nedalo. On se ale svými úmysly nijak netajil

a já jsem si říkala, že by bylo lepší, kdyby tomuhle nemusela čelit

vůbec. Myslela jsem to vážně, když jsem řekla, že jí věřím, ale

nemohla jsem si pomoct a pořád jsem si říkala, že by bylo pro

všechny mnohem jednodušší, kdyby toho nechal. To ovšem bude

vyžadovat zásadní rozhovor.

Když jsem se s Mikou potkala před šatnami, děsila jsem se

toho, co budu muset udělat. Oba jsme tam čekali na Jill. Rozhodla jsem se, že využiju chvilky, kdy jsem s ním o samotě.

„Ahoj, M iko,” řekla jsem. „Musím s tebou m lu v it .”

„Ahoj,” odpověděl radostně. Modré oči měl otevřené doko řán a tvářil se nadšeně. „Dostal jsem nápad, jak by se to dalo

obejít. Když jí nemůžete sehnat omluvenku z tělocviku, tak byste

jí třeba mohli zařídit změnu rozvrhu. Kdyby chodila na tělocvik

hned první hodinu, nebylo by ještě takové horko jako teď. Třeba

by to pak pro ni nebylo tak náročné. Vypadá, že by se ráda do

sportu zapojila.”

„Ona se zapojí,” ujistila jsem ho. „A tohle je vážně dobrý nápad.”

„Znám pár lidí z kanceláře. Poprosím je, aby zvážili možnosti

a zjistili, jestli by to vůbec bylo možné s ohledem k jejím dalším

hodinám .” Teatrálně našpulil rty. „Bude mě mrzet, že s ní nebudu mít společnou hodinu, ale stojí to za to, když jí to dělá takový problémy.”

„Jo,” souhlasila jsem chabě a najednou jsem si připadala poražená. Opravdu přišel s dobrým nápadem. Byl dokonce natolik nesobecký, že se vzdal možnosti být s ní, jen aby jí to prospělo.

Jak s ním teď můžu vést „rozhovor”? Jak mu najednou můžu říct:

„Nech mou sestru na pokoji”, když je tak hodný? Co se týká konfrontace s Mikou, jsem na tom stejně špatně jako Eddie. Tenhle kluk je tak milý a příjemný.

Než jsem se zmohla na nějakou odpověď, Mika přišel s ne čekaným návrhem. „Vážně si myslím, že byste s ní měli zajít

k doktorovi. Nemyslím, že má alergii na slunce.”

„Co?” zeptala jsem se překvapeně. „Copak jsi ji neviděl, jak

každý den na tělocviku trpí?”

129

„Ne, ne, já nepochybuju, že to má něco společnýho se sluncem ,” ujišťoval mě rychle. „Ale možná jí špatně určili diagnózu.

Četl jsem něco o alergii na slunce a lidem z toho většinou naskočí

vyrážka. Tahle její celková s la b o s t . nevím. Myslím, že by mohlo

jít o něco jinýho.”

Ale ne. „Jako třeba co?”

„N evím ,” zabručel. „Ale budu dál pátrat a probírat nejrůzněj ší teorie a pak ti dám vědět.”

Nádhera.

Při tělocviku jsem měla možnost poprvé zahlédnout amberwoodské kovové tetování v akci. Během hodiny bylo nemožné

nedívat se na Grega Sladea. Nebyla jsem jediná, koho rozptyloval. Přesně jak řekly Kristin a Julia, opravdu byl rychlejší a silnější. Vybíral míče, které nikdo jiný nestihl, protože by to nikdo jiný nestihl. Když je odpinkl, bylo s podivem, že po takové ráně neexplodovaly. Tím si nejdřív vysloužil chválu, ale pak jsem si

něčeho všimla. V jeho hře bylo cosi trošku nemotorného. Šlo mu

to, to ano, ale chvílemi se nesoustředil. Ne vždycky pomáhalo, že

odpinkl míč tak silně, protože kolikrát skončil mimo vymezené

hřiště. A když běžel za míčem, vůbec nebral ohledy na ostatní, co

stáli kolem. Když jeden kluk, který se mnou chodí na angličtinu,

skončil na zemi na zádech, protože mu stál v cestě, profesorka

Carsonová zastavila hru a seřvala Sladea za agresivní chování.

Přijal to se vzpurným úšklebkem.

„Škoda, že sem s námi nechodí Eddie,” řekla pak Jill. „To by

byl pro Sladea parťák.”

„Možná je lepší, že si ho nikdo nevším á,” poznamenala jsem.

Slyšela jsem , že Eddie je na své hodině tělocvikou hvězdou. Bylo

to součástí přirozeného sportovního nadání dhampýrů. Já jsem

ale věděla, že se Eddie moc snaží, aby nebyl ve všem tak dobrý.

Po tělocviku jsem zašla za profesorkou Terwilligerovou a byla

jsem šťastná, že se zásobila kávou sama. Většinu hodiny jsem

strávila procházením její knihy a zapisováním poznámek do

notebooku. Zašla se za mnou podívat, jak mi to jde.

„Počínáte si velmi systematicky,” poznamenala, když mi nakoukla přes rameno. „Hlavy, oddíly a pododdíly.”

130

„Děkuju,” řekla jsem . Jared Sage si počínal velmi metodicky,

když učil svoje děti, jak studovat knihy.

Profesorka Terwilligerová se napila kávy a dál četla, co jsem

měla na monitoru. „Nezanesla jste celý rituál a jednotlivé kroky

při zaříkávání,” pozastavila se po chvíli. „Jen jste to shrnula v několika řádcích.”

No ano, ale to je přece smyslem výpisků. „Poznamenala jsem

tam čísla stránek,” řekla jsem. „Když budete potřebovat detaily,

snadno je přes ten odkaz najdete.”

„ N e . Vraťte se k tomu a zaneste do svých poznámek všechny postupy a ingredience. Chci mít všechno na jednom m ístě.”

Máte je všechny na jednom místě, chtělo se mi říct. V knize. Poznámky jsou přece od toho, aby se původní materiál zestručnil, a ne aby se opakoval slovo od slova. Ale profesorka Terwilligerová už kráčela pryč, nepřítomně zírala na svou skříňku s dokumenty a mumlala cosi o špatně zařazené složce. S povzdechem jsem v knize přelistovala na začátek a snažila se nemyslet na to, jak moc mě to zdrží. Aspoň že to dělám jen kvůli kreditům, a ne

kvůli známkám.

Zůstala jsem ještě chvíli po zvonění, abych trochu nahnala

ztracený čas. Když jsem se pak vrátila na pokoj, musela jsem

probudit Jill, která po vyčerpávajícím dni usnula.

„Dobré zprávy,” pověděla jsem jí, když na mě rozespale zamžourala. „Dneska je den, kdy jdeš k dárkyni.”

To byla slova, o nichž jsem si myslela, že je jaktěživa nevyslovím.

A taky by mě nikdy nenapadlo, že z toho budu mít radost.

Rozhodně mě nenaplňovala nadšením představa, že se Jill zakousne Dorothy do krku. Ale bylo mi Jill líto, takže jsem byla ráda, že ji teď čeká aspoň nějaká útěcha. Když teď má tak omezený přísun krve, všechno pro ni musí být dvakrát těžší.

Když nastal smluvený čas, sešly jsme se dole s Eddiem. S obavami se zadíval na Jill. „Jsi v pořádku?”

„Je mi fajn,” ujistila ho s úsměvem. Nevypadala vůbec tak

zle jako předtím. Uvažovala jsem, co by asi Eddie dělal, kdyby

s námi chodil na tělocvik a viděl ji v tom nejhorším stavu.

131

„Proč to pořád pokračuje?” zeptal se mě. „Copak jsi nemluvila s Keithem ?”

„Trochu se to pozdrželo,” odpověděla jsem vyhýbavě a vedla

je na studentské parkoviště, kde stálo moje Laté. „Zajistíme to.”

Když nám alchymisté tu omluvenku neopatří, pokusím se dát

na Mikův návrh a zařídit, aby Jill přesunuli hodinu tělocviku na

ráno.

„Vím, že to zvládnete,” řekla Jill. Z jejího hlasu zaznívala stopa soucitu, která mi připomněla, že Jill ví o mojí včerejší hádce s Keithem. Doufala jsem , že se o tom nezmíní před Eddiem.

Naštěstí přešla k mnohem obyčejnějšímu tématu. „Nemůžeme

se cestou stavit někde pro pizzu? Adrian už má plný zuby jídla

od Dorothy.”

„Chudák m alej,” poznamenal Eddie a sedl si na zadní sedadlo. „Mít osobní šéfkuchařku, která mu uvaří, co si bude přát.

Nechápu, jak to může Adrian vydržet.”

Rozesmála jsem se, ale Jill vypadala, že stojí za Adrianem,

a tohle ji dopálilo. „To je něco jinýho! Ona vaří speciality.”

„Pořád čekám, v čem je problém,” nechápal Eddie.

„Snaží se vařit zdravě. Tvrdí, že to prospívá Clarenceovi. Tak že v těch jídlech není vůbec sůl ani pepř ani m áslo.” Proboha,

jak často si s Adrianem povídají? „Nemá to žádnou chuť. On už

z toho šílí.”

„Mně se zdá, že šílí ze všeho,” poznamenala jsem a vzpomněla si na jeho naléhání ohledně bytu. „Nemůže mít zase tak špatný život. Copak včera večer nejel do L. A .?” Jillinou jedinou odpovědí bylo, že se zamračila.

Měla jsem dojem, že se u Clarence nějakou dobu zdržíme,

a nechtělo se mi jíst nic, co v tom domě připravili. Takže jsem

měla zcela sobecké důvody pro to, abych souhlasila, že se cestou

někde zastavíme a koupíme několik pizz. Když jsme vešli do

obýváku, což byla zřejmě hlavní společenská místnost v Clarenceově domě tedy kromě kulečníkové místnosti , Adrian se

tvářil radostně.

„N ezletilá,” vykřikl a vyskočil. „Ty jsi světice. Dokonce přímo

bohyně.”

„Hele,” ohradila jsem se. „To já jsem to zaplatila.”

132

Adrian si vzal jednu krabici a usedl s ní na pohovku. Dorothy

se na to netvářila moc nadšeně. Odběhla a brblala cosi o talířích

a ubrouscích. Adrian na mě smířlivě kývl.

„Ty jsi taky dobrá, Sageová,” prohlásil.

„Ale, ale, copak to tu m ám e?” Clarence se přišoural do místnosti. Dřív jsem si toho nevšimla, ale při chůzi se opíral o hůl.

Byla zakončená křišťálovou hadí hlavou, což působilo krásně

i děsivě zároveň. Byla to přesně taková věc, jakou byste si představovali pro starého vampýra. „Vypadá to jako nějaká oslava.”

Lee přišel s ním, všem nám kývl na pozdrav a usmíval se.

Krátce spočinul pohledem na Jill a schválně si sedl vedle ní ale

ne příliš blízko. Jill pookřála víc než kdy jindy za posledních pár

dnů. Všichni jsme se pustili do pizzy a pak se ve dveřích objevila

Dorothy s dalším hostem. Vykulila jsem oči. Byl to Keith.

„Co tady děláš?” podivila jsem se a snažila se o neutrální tón.

Mrkl. „Přišel jsem se na všechny podívat a ujistit se, že všechno jde dobře. To je moje práce o všechny se starat.”

Působil vesele a přátelsky. Taky si vzal pizzu a nijak nedával

znát, že jsme se včera pohádali. Usmíval se a s každým se bavil

jako s nejlepším kamarádem, což mě mátlo. Nikomu jiném u na

jeho chování nepřipadalo nic podivného. Proč by ale taky mělo?

Nikdo s ním neměl takovou zkušenost jako já.

Ačkoli to nebyla tak docela pravda. Adrian byl pohroužen

do konverzace s Eddiem, ale přesto po mně střelil zvědavým pohledem. Beze slov se mě dotazoval na včerejší hádku. Bezradně jsem pokrčila rameny a dala mu tak najevo, že tu změnu Keithova chování nechápu o nic víc než on. Možná Keith svého výbuchu lituje. To by bylo samozřejmě mnohem jednodušší přijmout, kdyby přišel s omluvou.

Ukusovala jsem si z kousku sýrové pizzy, ale hlavně jsem

u toho pozorovala ostatní. Jill živě popisovala Adrianovi své

první dny a zaujalo mě, že vynechává všechny negativní příhody. Shovívavě jí naslouchal, přikyvoval a občas ji přerušoval, aby mohl něco poznamenat. Něco z toho, co mu vyprávěla, byly celkem zásadní věci, takže jsem se divila, že mu to neřekla už

dřív během jejich telefonátů. Ale možná jí toho měl tolik co říct,

že mluvil jen on, takže neměla možnost mu něco vyprávět. On

133

se vůbec nezmínil o tom, že by se nudil nebo by si na něco stě žoval.

Clarence si chvílemi povídal s Eddiem a Leem, ale pohledem

neustále bloudil k Jill. Sledoval ji zahloubaným pohledem a já

jsem si vzpomněla, že jeho neteř vlastně byla jen o málo starší

než Jill. Uvažovala jsem , jestli náhodou nebyl tak ochotný nám

pomoct částečně z toho důvodu, aby v ní získal zpátky kus své

rodiny, o kterou přišel.

Keith seděl u mě, což mi bylo zpočátku nepříjemné, ale později jsem toho využila, abych s ním navázala rozhovor. Když byli všichni zabráni do klábosení, tiše jsem se ho zeptala: „Neslyšels někdy o tom, že by odpadlí alchymisté dělali tetování normálním lidem?”

Překvapeně na mě pohlédl. „Nevím. Co tím myslíš?”

„Na Amberwoodu je taková móda. Ve městě je evidentně

nějaké místo, kde dělají kovová tetování, která dodávají lidem

zvláštní schopnosti něco jako naše tetování. Jeden druh dělá

dobrou náladu. Jiný zase působí jako steroid.”

Zamračil se. „Nevážou se na zlato, ne?”

„Ne. Na stříbro a měď. Takže nevydrží dlouho. Nejspíš proto,

aby ti lidé, co tetování dělají, vydělali víc peněz.”

„V tom případě to ale nemůže být nikdo z nás,” namítl.

„Tyhle kovy na tetování nepoužíváme už celá staletí.”

„Jo, ale někdo třeba může využívat alchymistickou technologii.”

„Aby zfetovávali lidi?” podivil se. „Ani nevím, jak by to

s těmi kovy mohlo jít.”

„Něco mě napadá,” řekla jsem.

„Nech mě hádat. Zahrnuje to narkotické sm ěsi.” Když jsem

přikývla, povzdechl si a podíval se na mě jako na desetileté děcko. „Sydney, nejpravděpodobnější je, že někdo objevil metodu surového tetování podobnou té naší, ale jinak to nemá žádnou spojitost. A jestli to tak je, my s tím nic nenaděláme. Na světě jsou

drogy. Na světě jsou špatné věci. A pokud se tihle lidé nepletou

do záležitostí alchymistů, pak nám do toho nic není.”

„Ale co když je to spojené se záležitostmi alchymistů?” dotázala jsem se.

134

Zaúpěl. „Vidíš? Proto jsem si dělal starosti s tím, že přijedeš

ty. Máš totiž tendence vymýšlet šílené a divoké teorie.”

„Já n e . “

„Prosím tě, neztrapňuj m ě,” zasyčel a vrhl pohled po ostatních. „Ne před nimi a ne před našimi nadřízenými.”

Svou výtkou mě umlčel. Nejvíc ze všeho jsem ale byla překvapená. Co myslel těmi mými „tendencemi”? Naznačuje snad, že si před lety pořídil můj hloubkový psychologický profil?

Myšlenka, že bych já ztrapnila jeho, byla s m ě š n á ., ale přesto do

mě jeho slova zasela semínko pochybností. Ale co, možná jsou ta

amberwoodská tetování opravdu jen móda, která s námi vůbec

nesouvisí.

„Jak jde tělák?” Adrianův dotaz mě vytrhl ze zamyšlení. Jill

mu pořád ještě vykládala o škole. Na tuhle otázku se jen zašklebila.

„Nic m oc,” přiznala a stručně zrekapitulovala nejhorší chvíle. Eddie po mně střelil významným pohledem, podobným jako předtím.

„Takhle nemůžeš pokračovat,” vykřikl Lee. „Slunce je tady

brutální.”

„Souhlasím,” vložil se do toho Keith. Ze všech lidí zrovna on!

„Sydney, proč jsi mi neřekla, jak je to zlé?”

Myslela jsem , že mi čelist spadne až na podlahu. „Řekla jsem

ti to! Proto jsem chtěla, abys kontaktoval školu.”

„Neřeklas mi všechno.” Obdařil Jill jedním ze svých zářivých

přeslazených úsměvů. „Bez obav. Já to pro tebe zařídím. Zkon—

taktuju vedení školy a taky alchymisty.”

„Už jsem s nimi m luvila,” řekla jsem.

Ale moje slova vyzněla naprázdno. Keith změnil téma a teď

se bavil s Clarencem o něčem, co s tím vůbec nesouviselo. Kde

se to v něm vzalo? Ještě včera pro něj Jilliny problémy měly jen

nízkou prioritu, a dneska se chová jako její rytíř v zářivé zbroji.

A ke všemu naznačuje, že jsem to pokazila já. Tohle je jeho plán,

došlo mi. On mě tady nechce. Od začátku mě tady nechtěl. A pak mě

napadlo něco ještě horšího.

Použije to, aby začal budovat argumentaci proti mně.

135

Na druhém konci místnosti Adrian zachytil můj pohled. On

věděl. Tajně poslouchal, když jsem se bavila s Keithem na příjezdové cestě. Nadechl se, aby promluvil, a mně bylo jasné, že hodlá Keitha obvinit ze lži. Bylo to sice galantní, ale nechtěla jsem to.

S Keithem si poradím sama.

„Jak bylo v L. A .?” zeptala jsem se rychle, než měl Adrian

šanci něco říct. Zvědavě se na mě podíval a bezpochyby uvažoval, proč ho nechci za svědka ve své při. „Včera večer jsi tam jel s Leem, že jo?”

Adrian se zatvářil nechápavě, ale pak se usmál. „Jo,” řekl nakonec. „Bylo to super. Lee mi předvedl studentský život.”

Lee se rozesmál. „Tak daleko bych nezacházel. Polovinu noci

jsem ani nevěděl, kde jsi.”

Adrian se tvářil tak, že to bylo na jednu stranu okouzlující, ale

na druhou stranu bych mu za ten výraz nejradši vrazila facku.

„Naše cesty se rozdělily. Šel jsem se seznámit s dalšími Moroji

v okolí.”

Tohle dokonce ani Eddie nedokázal přejít mlčením. „Aha,

takhle tomu říkáš?”

Jill náhle vstala. „Půjdu se teď napít krve. M ůžu?”

Nastala chvíle trapného ticha. Hlavně asi z toho důvodu, že

mi nebylo jasné, koho vlastně žádá o svolení. „Jistě, má drahá,”

prohlásil Clarence a rychle se ujal role hostitele. „Myslím, že

Dorothy je v kuchyni.”

Jill zdvořile přikývla a vyběhla z místnosti. My ostatní jsme si

vyměnili nechápavé pohledy.

„Něco se stalo?” podivil se Lee s ustaraným výrazem. „Měl

b y c h . měl bych si s ní promluvit?”

„Pořád je vystresovaná,” objasnila jsem, ale neodvažovala

jsem se zmínit o jejím nočním křiku a pláči.

„Napadlo mě něco, co by pro ni mohlo být z á b a v n é . pro

nás pro všechny,” dodal váhavě. Rozhlédl se a nakonec spočinul

pohledem na mně. Zřejmě jsem převzala roli náhradní matky.

„Jestli myslíš, že to bude v pořádku. T e d a . je to trošku bláznivé,

ale napadlo mě, že bychom si večer mohli jít zahrát minigolf.

Mají tam fontánky a bazény. Ona je vodařka, viď? Musí jí to tady

chybět.”

136

„To jo ,” přisvědčil Eddie se zamračeným výrazem. „Zrovna

včera se mi o tom zm ínila.”

Zachvěla jsem se. Keith zrovna psal esemesku a najednou strnul. I když jsme byli každý jiný, pořád jsm e za sebou měli stejný trénink a oběma nám bylo nepříjemné pomyšlení na morojskou magii.

„To by se jí nejspíš hodně líbilo,” řekl Adrian. Tvářil se váhavě, jako by to nechtěl přiznat. Myslím, že se pořád nemohl smířit s tím, že Lee má o Jill zájem, i když s ním kamarádil. Leeho nápad byl nevinný i promyšlený zároveň. Těžko v něm najít chybu.

Lee zamyšleně naklonil hlavu na stranu. „O víkendech máte

prodlouženou večerku, ne? Nechcete vyrazit dneska večer?”

Byl pátek, takže jsme se mohli na kolej vrátit o pár hodin později. „Já ano. Jsem hráč,” řekl Adrian. „Doslova i přeneseně.”

„Jestli bude Jill souhlasit, tak já taky,” přidal se Eddie.

Podívali se na mě. Byla jsem v pasti. Chtěla jsem se vrátit

a dohnat domácí úkoly. Kdybych to ale řekla, vyznělo by to trapně. Navíc jsem předpokládala, že se budu muset ujmout role je diné Jilliny gardedámy. A taky jsem si připomněla, že tady nejsem kvůli sobě a svému vzdělávání, ačkoli předstírám, že ano.

Jsem tady kvůli Jill.

„Můžu jít,” vypravila jsem ze sebe pomalu. Pomyslela jsem si,

že to zní hodně jako bratříčkování s vampýry, a tak jsem nervózně pohlédla na Keitha. Když už se teď neprobírala magie, vrátil se zase k esemeskování. „Keithe?” žádala jsem ho o svolení.

Vzhlédl. „Co? Aha, já nemůžu. Musím být někde jinde.”

Snažila jsem se neušklíbnout. Špatně si to vyložil a myslel, že

ho zvu taky. Světlou stránkou ale bylo, že nic nenamítá, že tam

půjdeme my všichni ostatní.

„To je tak hezké,” poznamenal Clarence. „Vy mladí si vyrazíte

večer ven. Nedáte si se mnou předtím sklenku vína?” Do pokoje

zrovna vešla Dorothy s láhví červeného. Jill přišla hned za ní.

Clarence se usmál na Adriana. „Vím, že ty si skleničku dáš.”

Adrianův výraz naznačoval, že s největší pravděpodobností

ano. Namísto souhlasu se ale zhluboka nadechl a zavrtěl hlavou.

„Radši ne.”

„Měl bys,” řekla Jill něžně. I po krátkém pití krve vypadala

plná života a energie.

137

„Nemůžu,” odvětil.

„Je víkend,” namítla. „O nic přece nejde. Hlavně, když budeš

opatrný.”

Ti dva se vzájemně zahleděli do očí a Adrian nakonec řekl:

„Tak dobře. Nalej mi skleničku.”

„Mně taky, prosím ,” ozval se Keith.

„Vážně?” podivila jsem se. „Nevěděla jsem, že piješ.”

„Je mi jednadvacet,” opáčil.

Adrian si vzal skleničku od Dorothy. „Myslím, že Sageový se

to netýká. Mám za to, že alchymisti se vyhýbají alkoholu stejně

jako základním barvám .”

Sklopila jsem zrak. Byla jsem oblečená v šedé. Keith zase

v hnědé.

„Jedna sklenička neublíží,” prohlásil Keith.

Nedohadovala jsem se s ním. Já Keitha nehlídám. A alchymisti nemají žádná nařízení proti alkoholu samotnému. Máme silné náboženské přesvědčení ohledně toho, co to obnáší žít dobrým a čistým životem a na pití se shlíží spatra. Je to ale zakázané? Ne.

Je to zvyk, který považuju za důležitý. Pokud Keith ne, pak je to

jeho věc.

Keith si zrovna zvedal sklenku ke rtům, když Adrian zamru čel: „Mmm. Nula pozitivní, moje oblíbená.”

Keith vyprskl víno, kterého se mezitím stačil napít, a rozkašlal se. Ulevilo se mi, že mě nepoprskal. Jill se zahihňala a Clarence se s úžasem zahleděl na svou skleničku.

„Skutečně? Myslel jsem, že je to cabernet sauvignon.”

„Tak asi je ,” řekl Adrian. „Spletl jsem se.”

Keith obdařil Adriana přiškrceným úsměvem, jako by to taky

považoval za zábavný vtip, ale mě tím neobalamutil. Nesnášel,

když se někdo bavil na jeho účet. Ačkoli teď předstíral, že je

s každým kamarád, jeho názory na vampýry a dhampýry zůstávaly stejně příkré jako dřív. Adrian k tomu samozřejmě přispíval.

Mně to ovšem připadalo hrozně legrační a musela jsem se hodně

snažit, abych se nesmála a Keith se na mě znovu nerozzlobil.

Ale bylo to těžké, protože Adrian mě vzápětí pokradmu obda řil vědoucím úsměvem, který jako by říkal: To je odplata za včerejšek.

138

Eddie se podíval na Jill. „Jsem rád, že ses dneska napila krve.

Vím, že čekáš, až tě naučím obranné chvaty, ale chtěl jsem po čkat, až budeš zase silná.”

Jill se celá rozzářila. „Můžeme s tím začít zítra?”

„Samozřejmě,” souhlasil a vypadal stejně potěšeně jako ona.

Keith se zamračil. „Proč by se měla učit bojovat, když má

poblíž tebe?”

Eddie pokrčil rameny. „Protože chce a protože by měla získat

každou výhodu, kterou m ůže.” Nezmínil se konkrétně o tom, že

jí někdo usiloval o život ne před Leem a Clarencem , ale my

ostatní jsme pochopili, na co naráží.

„Myslel jsem , že Morojům bojování moc nejde,” prohlásil

Keith.

„Hlavně proto, že na to nejsou trénovaní. Samozřejmě nejsou

tak silní jako my, ale zase mají lepší reflexy,” vysvětlil Eddie.

„Záleží jen na tom, aby se naučili bojovým dovednostem a měli

dobrého učitele.”

„Jako třeba tebe?” utahovala jsem si.

„Nejsem špatný,” řekl skromně. „Můžu trénovat každého,

kdo se chce učit.” Šťouchl loktem do Adriana, který se natahoval

po láhvi, aby si dolil. „Dokonce i tebe.”

„Ne, díky,” opáčil Adrian. „Tyhle ruce se bojováním nepo-

špiní.”

„Ani manuální prací,” poznamenala jsem, když jsem si vzpomněla na jeho dřívější řeči.

„Přesně tak,” přitakal. „Ale tobě by možná Castile mohl ukázat, jak někomu jednu vrazit, Sageová. Mohlo by se ti to hodit.

Připadá mi to jako užitečná dovednost pro tak odvážnou mladou

dámu jako ty.”

„No, díky za důvěru, ale nejsem si tak docela jistá, kdy bych

to potřebovala.”

„Samozřejmě, že se musí učit!”

Clarenceův výkřik nás všechny překvapil. Myslela jsem , že

usnul, protože ještě před chvílí měl zavřené oči. Teď se ale s horlivým výrazem nakláněl kupředu. Přikrčila jsem se pod intenzitou jeho pohledu.

139

„Musíš se učit a chránit se!” Ukázal na mě, načež se zahleděl

na Jill. „A ty taky. Slib mi, že se naučíš se bránit. Slib mi to.”

Jill v úžasu vykulila své světle zelené oči. Pokusila se na něj

usmát, aby ho ujistila, ale byla v tom stopa nejistoty.

„Samozřejmě, pane Donahue. Snažím se. A než se to naučím,

mám Eddieho, aby mě před Strigoji chránil.”

„Ne před Strigoji!” Jeho hlas se ztišil do šepotu. „Před lovci

vam pýrů.”

Nikdo z nás nic neříkal. Lee se tvářil pokořeně.

Clarence sevřel v ruce svou skleničku s vínem tak pevně, až

jsem se bála, aby ji nerozbil. „Tehdy o tom nikdo nemluvil o sebeobraně. Možná kdyby se Tamara něco naučila, nezabili by ji.

Pro vás ještě není pozdě pro nikoho z vás.”

„Tati, tohle jsme už probírali,” řekl Lee.

Clarence ho ignoroval. Těkal pohledem mezi mnou a Jill. Uva žovala jsem, jestli vůbec ví, že já jsem člověk. Nebo mu na tom

možná nezáleželo. Možná měl jen trochu pomatené ochranitelské instinkty vůči všem dívkám Tamařina věku. Očekávala jsem, že Keith každou chvíli taktně poznamená, že nic takového jako lovci vampýrů neexistuje, ale kupodivu mlčel. Nakonec promluvil Eddie a jeho slova byla vlídná a uklidňující. Často jsem z něj měla dojem, že je bojovník na život a na smrt, takže mě teď překvapilo zjištění, jak je soucitný.

„Nebojte se,” řekl. „Já jim pomůžu. Udržím je v bezpečí a zaručím, že se jim nic zlého nestane, ano?”

Clarence pořád vypadal znepokojeně, ale teď se podíval s nadějí na Eddieho. „Slibuješ? Nedovolíš jim , aby znovu zabili Ta-m aru?”

„Slibuju,” řekl Eddie a nijak nedával najevo, jak podivný ten

požadavek je.

Clarence si Eddieho prohlížel ještě pár vteřin a pak přikývl.

„Jsi hodný hoch.” Natáhl se pro láhev a dolil si sklenku. „Ještě?”

zeptal se Adriana, jako by se nic nestalo.

„Ano, prosím ,” odpověděl Adrian a natáhl se po láhvi.

Pokračovali jsme v konverzaci, jako by se nic nestalo, ale stín

Clarenceových slov se nade mnou vznášel dál.

140

^

^

D Yž JSME ODEŠLI NA NAŠE SKUPINOVÉ RANDE NEBO RODINNOU

sešlost, či jak to jinak nazvat, Lee se neustále omlouval za svého

otce.

„Promiňte,” řekl a sklesle usedl na zadní sedadlo Laté. „Už

nemá rozum. Snažili jsm e se mu vysvětlit, že Tamaru zabili Strigojové, ale on tomu nikdy neuvěří. Nechce. Strigojům se nemůže

pomstít. Ti jsou nesmrtelní. Nezranitelní. Ale lidský lovec vampýrů? Má dojem, že ty by mohl pronásledovat. A když nemůže,

tak aspoň vybíjí svou energii tím, že brojí proti tomu, že strážci

tyhle neexistující lovce vampýrů nepronásledují.”

Eddieho zamumlání jsem sotva slyšela. „Strigojové nejsou tak

nezranitelní.”

Ve zpětném zrcátku jsem uviděla, že se Jill tváří soucitně. Seděla mezi Leem a Eddiem. „I když je to jen výmysl, možná je to tak lepší,” řekla. „Dodává mu to útěchu. Teda aspoň trochu. Líp se s tím vyrovnává, když má něco hmatatelnýho, co může nenávidět. Jinak by propadl zoufalství. Nikomu svou teorií neubližuje. Já myslím, že je m ilý.” Sotva popadala dech. To se jí stávalo často, když toho vychrlila tolik najednou.

Sledovala jsem silnici před námi, ale přísahala bych, že se Lee

usmívá. „To je od tebe hezké,” řekl jí. „Vím, že je rád, když jsi

u nás. Tady odboč.”

To bylo na mě. Lee mě navigoval od chvíle, kdy jsm e vyjeli od

Clarenceova domu. Zrovna jsm e vyjeli z Palm Springs a blížili se

k hezky vypadajícím golfovým hřištím a rekreačnímu zařízení

Desert Gods Golf. Po dalším nasměrování jsm e dojeli k minigolfu Mega-Fun, který ke komplexu patřil. Hledala jsem místo na 141

zaparkování. Jill lapala po dechu nad okázalým luxusem areálu.

V zářivě barevné zeleni stála veliká umělá hora, z jejíhož vrcholu

tekl umělecky vyvedený vodopád.

„Vodopád!” vykřikla. „To je úžasný.”

„N o,” poznamenal Lee, „nepřeháněl bych to. Je to voda, která

se tu točí pořád dokola a jenom Bůh ví, co je v ní. Radši bych to

nezkoušel pít ani v tom plavat.”

Ještě než jsem pořádně zastavila, Adrian vyskočil z auta a zapálil si cigaretu. Cestou jsme se kvůli tomu hádali a musela jsem mu třikrát zopakovat, že Laté je striktně nekuřácké auto. My ostatní jsme také vystoupili, a když jsme se vydali ke vchodu,

uvažovala jsem, do čeho jsem se to nechala uvrtat.

„Já jsem vlastně nikdy nehrála m inigolf,” poznamenala jsem.

Lee se zastavil a zadíval se na mě. „Nikdy?”

„Nikdy.”

„Jak to?” podivil se Adrian. „Jak je možný, žes nikdy nehrála

m inigolf?”

„Měla jsem tak trochu neobvyklé dětství,” objasnila jsem nakonec.

Dokonce i Eddie se na mě koukal nevěřícně. „Ty? Já jsem vyrůstal prakticky v izolaci, ve škole uprostřed pustiny v Montaně, a dokonce i já jsem hrál minigolf.”

Tentokrát pro mě nebylo žádnou omluvou říct, že jsem se učila doma, a tak jsem to prostě přešla. V dětství jsem se opravdu víc zaměřovala na chemické rovnice než na zábavu a rekreaci.

Jakmile jsm e se pustili do hry, brzy mě to začalo bavit. Prvních pár pokusů se mi moc nepovedlo, ale zanedlouho jsem si osvojila váhu hole a přišla na to, z jakého úhlu kdy míček odpálit. Pak už bylo snadné spočítat si vzdálenost a potřebnou sílu úderu k přesné ráně.

„Neuvěřitelné. Kdybys hrála už od dětství, teď by z tebe byl

profík,” pověděl mi Eddie, když jsem odpálila míček do otevřené

dračí tlamy. Míček se překulil dozadu, sklouzl trubkou, odrazil

se od zdi a zapadl do díry. „Jak to děláš?”

Pokrčila jsem rameny. „Obyčejná geometrie. Ty taky nejsi

špatný,” oplatila jsem mu kompliment a sledovala jeho odpal.

„Jak ty to děláš?”

142

„Jenom si to srovnám a praštím.”

„Velmi vědecké.”

„Zato já se spoléhám jen na přirozený talent,” prohlásil Adrian a došel na začátek Dračího doupěte. „Když máte takovou studnici možností, odkud čerpat, hrozí, že jich bude až m oc.”

„To mi nějak nedává smysl,” řekl Eddie.

Adrian se zastavil a z náprsní kapsy saka vytáhl stříbrnou

placatku. Odšrouboval uzávěr a rychle se napil. Pak se předklonil k odpalu svého míčku.

„Co blázníš?” vykřikla jsem. „Tady nesmíš pít alkohol.”

„Slyšelas, co předtím říkala nezletilá,” opáčil. „Je víkend.”

Srovnal si míček a odpálil. Míček vletěl drakovi do oka, odrazil se a přilétl zpátky k Adrianovi. Dokutálel se mu k nohám, téměř na totéž místo, odkud ho Adrian odpálil.

„Přirozený talent, co?” utahoval si Eddie.

Natáhla jsem krk. „Myslím, žes tomu drakovi rozbil oko.”

„Vypadá jako Keith,” řekl Adrian. „Myslel jsem, že to oceníš,

Sageová.”

Příkře jsem na něj pohlédla a uvažovala, jestli je v tom nějaký

skrytý smysl. Adrian se většinou svými vtípky jen bavil. Eddie si

můj výraz vyložil špatně.

„To bylo nevhodné,” pokáral Adriana.

„Promiň, tati.” Adrian odpálil znovu a tentokrát se mu poda řilo netrefit žádnou figurínu. Po několika dalších pokusech mí ček spadl do jamky. „A je to tu. Tři.”

„Čtyři,” řekli jsm e Eddie a já zároveň.

Adrian se na nás nevěřícně zahleděl. „Tři.”

„Zapomínáš na ten první,” řekla jsem . „Ten, kterým jsi oslepil

draka.”

„To byla jen rozehřívačka,” namítl Adrian. Nasadil úsměv,

o němž se asi domníval, že mě okouzlí. „No tak, Sageová. Ty

přece chápeš, jak funguje moje mysl. Řeklas, že jsem duchaplný,

pamatuješ?”

Eddie se na mě překvapeně zadíval. „Tos vážně řekla?”

„Ne! To bych nikdy neřekla.” Adrianův úsměv mě rozčiloval.

„Přestaň to vykládat.”

Jelikož jsem měla na starosti zaznamenávání výsledků, přes

jeho protesty jsem mu napsala čtyři pokusy. Vykročila jsem

143

vpřed, ale Eddie se natáhl a zarazil mě. Oříškově hnědýma očima mi koukal přes rameno.

„Počkej,” řekl mi. „Musíme počkat na Jill a Leeho.”

Sledovala jsem směr jeho pohledu. Už od chvíle, kdy jsme

sem přišli, byli ti dva zabráni do hovoru, a to dokonce natolik,

že nás svou hrou zdržovali. I během našeho dohadování s Adrianem Eddie Jill neustále sledoval a samozřejmě i naše okolí. Připadalo mi úchvatné, jak dokáže dělat několik věcí najednou. Jill a Lee za námi většinou zaostávali o jednu jam ku. Teď to bylo o dvě, což bylo pro Eddieho příliš daleko na to, aby ji měl pod dohledem. A tak jsm e čekali, dokud se ti dva nedopracují

k Dračímu doupěti.

Adrian se znovu napil ze své placatky a potřásl hlavou. „Nemusíš si dělat starosti, Sageová. Ona na něj letí.”

„Ne díky tobě,” vyštěkla jsem. „Nemůžu uvěřit, žes jí pověděl všechno do nejmenšího detailu o mojí návštěvě. Byla na mě hrozně naštvaná, že se pletu do jejích záležitostí a za jejím i zády mluvím s tebou, Leem a M ikou.”

„Skoro nic jsem jí neřekl,” ohradil se Adrian. „Řekl jsem jí

jenom, aby se držela od toho lidskýho kluka dál.”

Eddie se díval z jednoho na druhého. „Od M iky?”

Nervózně jsem se zavrtěla. Eddie nevěděl, že jsem se v tom

angažovala. „Pamatuješ, jak jsem po tobě chtěla, abys s ním promluvil? A tys to neudělal?” Vysvětlila jsem mu, jak jsem se pak obrátila na Adriana, aby mi pomohl, a přitom jsem zjistila, že o Jill má zájem Lee. Eddie se vyděsil.

„Proč jsi mi nic neřekla?” chtěl vědět.

„N o,” špitla jsem a uvažovala, proč si vším, co dělám, proti

sobě vždycky poštvu jak Moroje, tak dhampýry. „Netýkalo se

tě to.”

„Jillino bezpečí se mě týká! Jestli ji má nějaký kluk rád, musím

to vědět.”

Adrian se zachechtal. „Měla by ti Sageová ve třídě poslat psaníčko?”

„Lee je fajn,” řekla jsem. „Zjevně ji zbožňuje a nehrozí, že by

s ním někdy zůstala o samotě.”

„Nevíme jistě, jestli je fajn,” poznamenal Eddie.

144

„Zatímco Mika je stoprocentně v pohodě? Ty sis ho prověřoval nebo co?” dotázala jsem se.

„N e,” odpověděl Eddie a zatvářil se zahanbeně. „Prostě to

vím. Mám z něj dobrý dojem. Nevadilo by mi, kdyby trávil čas

s Jill.”

„Až na to, že je člověk.”

„Nebyl by to vážný vztah.”

„To nemůžeš vědět.”

„Tak dost, vy dva,” přerušil nás Adrian. Jill a Lee se konečně

dostali na začátek Dračího doupěte, což znamenalo, že my jsme

se mohli posunout zase dál. Adrian ztišil hlas. „Vaše dohadování

je k ničemu. Podívejte se na ně. Ten lidský kluk nemá nárok.”

Podívala jsem se. Adrian měl pravdu. Jill a Lee byli zjevně

jeden druhým okouzleni. Provinile jsem si pomyslela, jestli jsem

neměla odvést při hlídání Jill lepší práci. Ulevilo se mi, že má Jill

zájem o Moroje, ale přesto jsem pořád uvažovala, jestli by nebylo

lepší, kdyby nechodila vůbec s nikým. Je patnáct dostatečný věk?

Já jsem tedy v patnácti s nikým nechodila. Ale já jsem vlastně

nikdy s nikým nechodila.

„Je mezi nimi věkový rozdíl,” uznala jsem, spíš sama pro

sebe.

Adrian se pousmál. „Věř mi, že už jsem viděl dost věkových

rozdílů. Tohle nic není.”

Odkráčel a po chvíli jsme ho s Eddiem následovali. Eddie dál

pozoroval Jill, ale tentokrát jsem z toho měla dojem, že nebezpečí

spatřuje spíš vedle ní. Před námi se ozval Adrianův smích.

„Sageová!” zvolal. „Tohle musíš vidět.”

Eddie a já jsme došli na další hřiště a ohromeně jsme zůstali

zírat. Pak jsm e vyprskli smíchy.

Došli jsme k Draculovu hradu.

Veliký černý hrad s mnoha věžičkami střežil jamku, která

byla o něco dál. Středem hradu procházel tunel, který musel mí ček překonat po úzkém můstku. Pokud z něj spadl, než se dostal

na druhou stranu, vracel se zpátky. U hradu stála elektronicky

oživená figurína hrabě Dracula jako živý. Pleť měl úplně bílou,

rudé oči, špičaté uši a dozadu ulíznuté černé vlasy. Trhaně zve145

dal ruce, aby si sundal kápi na svém netopýřím plášti. Z reproduktoru poblíž se linula strašidelná varhanní hudba.

Popadl mě záchvat smíchu. Adrian s Eddiem na mě koukali,

jako by mě nikdy předtím neviděli.

„Myslím, že jsem ji ještě neslyšel smát se,” řekl mu Eddie.

„Tohle rozhodně není reakce, jakou jsem očekával,” zabručel

Adrian. „Z předchozího chování alchymistů jsem soudil, že bude

následovat čirá hrůza. Nemyslel jsem, že máš vampýry ráda.”

Pořád jsem se smála a sledovala, jak si Dracula sundává a zase

nandává kápi. „Tohle není vampýr. Ne opravdový. A proto je tak

legrační. Tohle je hollywoodská hračka. Opravdoví vampýři jsou

děsiví a nepřirození. Tohle? Tohle je k smíchu.”

Z jejich výrazů m i bylo jasné, že nepochopili, proč mě to tolik rozveselilo. Nicméně Adrian svolil, že mě s Draculou vyfotí mým mobilem, jak jsem ho o to požádala. Zaujala jsem s Draculou pózu a nasadila široký úsměv. Adrian stiskl spoušť v momentě, kdy si Dracula zvedal kápi. Když jsem se pak na fotku podívala, potěšilo mě, že vyšla naprosto dokonale. Dokonce i moje vlasy vypadaly dobře.

Adrian nad fotkou souhlasně pokýval hlavou a pak m i telefon vrátil. „Dobře, dokonce i já musím uznat, že je na tebe hezký pohled.”

Přistihla jsem se, že tu jeho poznámku až moc rozebírám. Co

myslel tím, že dokonce i on musí uznat? Že jsem hezká na to, že

jsem člověk? Nebo že jsem právě splnila jeho kritéria kladená na

sexy holku? Po chvíli jsem se přiměla přestat o tom přemýšlet.

Pusť to z hlavy, Sydney. Je to kompliment. Přijmi ho.

Pokračovali jsme dál ve hraní, až jsm e nakonec skončili u vodopádu. Tam bylo těžké trefit míček do díry, takže jsem si dávala s mířením na čas, ale ne že bych to potřebovala. Snadno jsem všechny porážela. Eddie byl jediný, kdo mě doháněl. Bylo jasné,

že Jill a Lee nevěnují pozornost hraní. A co se týkalo Adriana

s jeho přirozeným ta le n te m ., ten neochvějně zaujímal poslední

místo.

Eddie, Adrian a já jsm e byli pořád hodně napřed před těmi

dvěma, a tak jsm e na ně čekali u vodopádu. Jill pak k vodopádu

146

prakticky doběhla a s úžasem ho pozorovala. „Jé,” vydechla.

„To je nádhera. Tolik vody jsem už dlouho neviděla.”

„Pamatuj, co jsem ti říkal o toxicitě,” utahoval si z ní Lee. Ale

bylo zjevné, že mu její reakce připadá roztomilá. Když jsem se

podívala na ostatní dva kluky, viděla jsem, že sdílejí tytéž pocity. I když vlastně ne úplně tytéž. Adrianovy city vůči Jill byly čistě sourozenecké. A Eddie? Ty jeho se daly z jeho výrazu těžko vyčíst, ale připadaly mi jako směs pocitů ostatních dvou kluků.

Možná to byla jakási strážcovská náklonnost.

Jill zvedla ruku k vodopádu a najednou se část vody oddělila

od padající kaskády. Proud vody vytvořil tvar copu, pak vytryskl spirálovitě do výše a nakonec se rozpadl na milión maličkých kapiček, které na nás všechny dopadly jako sprška. Strnule jsem na to zírala s vykulenýma očima, ale kapky, které na mě dopadly,

mě probraly.

„Jill,” řekla jsem hlasem, který jsem téměř nepoznávala. „Už

to víckrát nedělej.”

Jill s rozzářenýma očima mi věnovala sotva letmý pohled

a přiměla další proud vody, aby se roztančil ve vzduchu. „Není

tu nikdo, kdo by to viděl, Sydney.”

Kvůli tomu jsem se nerozčílila. To nebyl důvod, který ve mně

vyvolal takovou paniku, že jsem se sotva dokázala nadechnout.

Celý svět se se mnou začal točit a já jsem se obávala, abych neomdlela. Zmocnila se mě děsivá hrůza, hrůza z neznáma. Z ne-přirozena. Zákony mého světa byly právě porušeny. Tohle byla magie vampýrů, něco cizího a lidmi nedosažitelného. Bylo to

nedosažitelné, protože to bylo zakázané. Bylo to cosi, v čem by

se žádný smrtelník neměl vrtat. Použití magie jsem viděla jen

jednou, když se proti sobě obrátili dva uživatelé éteru. Znovu už

jsem něco takového vidět nechtěla. Jedna uživatelka éteru přinutila rostliny, aby se chovaly podle její vůle, zatímco druhý za pomoci telekineze vrhal předměty s úmyslem zabíjet. Bylo to děsivé. Přestože jsem nebyla terčem, připadala jsem si jako v pasti a byla jsem ohromená tváří v tvář tak veliké síle z jiného světa.

Byla to připomínka, že tohle není legrace, a tihle lidé nejsou žádní kamarádi. Jsou to stvůry, úplně jiné než já.

147

„Nech toho,” řekla jsem a cítila, jak moje panika vzrůstá. Bála

jsem se magie, bála jsem se, že by mě mohla zasáhnout a něco mi

udělat. „Už to nedělej!”

Jill mě nevnímala. Usmála se na Leeho. „Ty jsi vzduchař, viď’?

Můžeš nad tou vodou udělat m lhu?”

Lee zabořil ruce do kapes a podíval se jinam . „No, to asi není

ten nejlepší nápad. Vždyť jsm e na v e ř e jn o s ti.”

„No tak,” naléhala. „Vždyť tě to nebude stát žádnou nám ahu.”

Vypadal dost nervózně. „Ne, teď ne.”

„No tak ne.” Zasmála se. Nad ní a před ní pořád rotovala ta

démonská voda, točila se dokola a d o k o la .

„Jill,” okřikl ji Adrian drsnějším tónem, než jsem od něj kdy

slyšela. Vlastně jsem si ani nevybavovala, že by ji někdy oslovil

jménem. „Přestaň.”

To bylo všechno, co řekl, ale celou Jill jako by proběhla jakási

vlna. Trhla sebou a vodní spirály se rozpadly v kapičky, které se

snesly k zemi. „Fajn,” řekla s nechápavým výrazem.

Nastala chvíle trapného ticha. Eddie nakonec řekl: „Měli bychom si pospíšit, jinak se vrátíme po večerce.”

Lee a Jill se znovu pustili do hraní a zanedlouho se zase smáli

a flirtovali. Eddie je dál se zájmem pozoroval. Jen Adrian věnoval

svou pozornost mně. Došlo mi, že on jediný pochopil, co se stalo.

Pozoroval mě svýma zelenýma očima, v nichž tentokrát nebyla

ani stopa obvyklého hořkého humoru. Ale nenechala jsem se tím

obalamutit. Čekala jsem, že přijde nějaká rýpavá poznámka a že

se bude posmívat tomu, jak jsem zareagovala.

„Jsi v pohodě?” zeptal se tiše.

„Jsem v pohodě,” odpověděla jsem a odvrátila se od něj. Nechtěla jsem, aby mi viděl do obličeje. Beztak už toho viděl až dost. Viděl můj strach. Nechtěla jsem, aby kdokoli z nich věděl, jak moc se jich bojím. Uslyšela jsem, že udělal pár kroků směrem

ke mně.

„ S a g e o v á .”

„Nech mě na pokoji,” štěkla jsem na něj. Rozběhla jsem se

k východu z hřiště a byla jsem si jistá, že tam za mnou nepoběží.

Měla jsem pravdu. Čekala jsem, až dohrají, a tu chvíli samoty

148

jsem využila k tomu, abych se uklidnila. Když ke mně přišli, byla

jsem si jistá, že můj výraz už neprozrazuje emoce. Adrian mě

pořád starostlivě sledoval, což se mi nelíbilo. Ale aspoň se nijak

nevyjádřil k mému zhroucení.

Nikoho nepřekvapilo, že podle finálního skóre jsem se stala vítězem a Adrian poraženým. Lee skončil třetí a zdálo se, že ho to mrzí. „Býval jsem mnohem lepší,” zamumlal a zamračil se. „Tahle hra mi vždycky šla dokonale.” Vzhledem k tomu, že

většinu hry věnoval svou pozornost Jill, připadalo mi jeho třetí

místo jako pozoruhodný výkon.

Cestou jsem vysadila jeho a Adriana a pak jsm e s Eddiem

a Jill pokračovali do Amberwoodu, kam jsm e dojeli tak tak na

čas. Pak bylo všechno víceméně normální a nikdo si ničeho nevšiml. Když jsm e se s Jill vrátily do našeho pokoje, měla hlavu v oblacích a neustále básnila o Leem.

„Nevěděla jsem, že tolik cestoval! Možná byl na více místech

než ty, Sydney. Říkal mi, že mě tam všude vezme a že zbytek

života strávíme cestováním. A že budeme dělat, co jenom budeme chtít. A na univerzitě studuje všechny předměty, protože ještě neví, co by chtěl dělat jako hlavní obor. Teda tenhle semestr nestuduje úplně všechny. Nemá teď náročný rozvrh, aby mohl

trávit víc času s otcem. A to je pro mě dobrý. Teda myslím pro

nás.”

Potlačila jsem zívnutí a unaveně jsem přikývla. „To je super.”

Zarazila se u skříně, kde hledala pyžamo. „Mimochodem,

omlouvám se.”

Strnula jsem . Nechtěla jsem, aby se mi omlouvala za magii.

Nechtěla jsem si ani připomínat, že se to stalo.

„Mrzí mě, že jsem na tebe tuhle večer řvala,” pokračovala. „Tys mě s Leem dohromady nedala. Nikdy jsem tě neměla nařknout z toho, že se mi pleteš do života. On mě má opravdu rád a n a v í c . je fakt boží.”

Vydechla jsem vzduch, který jsem zadržovala v plicích, a pokusila se o chabý úsměv. „Jsem ráda, že jsi šťastná.”

Vesele se vrátila k hledání pyžama a dál povídala o Leem,

dokud jsem neodešla do koupelny. Než jsem se pustila do čištění

149

zubů, stála jsem před umyvadlem a pořád dokola si myla ruce

a paže. Vší silou jsem se drhla, abych ze sebe smyla magické

kapky vody, které jsem pořád cítila na kůži.

150

D RUHÝ DEN RÁNO HNED ZA SVÍTÁNÍ MI ZAZVONIL TELEFON. Už

jsem byla vzhůru, jelikož jsem ranní ptáče. Jill se překulila v posteli a dala si polštář přes hlavu.

„Ať už to nezvoní,” zaúpěla.

Zvedla jsem telefon a zjistila, že volá Eddie.

„Jsem dole,” řekl. „Připraven na procvičování sebeobrany,

než se udělá horko.”

„Budete se muset obejít beze m ě,” oznámila jsem mu. Měla

jsem dojem, že Eddie vzal příliš vážně svůj slib Clarenceovi, že

nás bude trénovat. Já jsem to jako závazek necítila. Měla jsem

spoustu domácích úkolů. A taky jsem si byla jistá, že mě dneska

profesorka Terwilligerová zase pošle pro kafe.

„No tak pošli dolů Jill,” řekl Eddie.

Podívala jsem se na hromadu pod peřinou. „To se líp řekne,

než udělá.”

Kupodivu se dokázala vzpamatovat natolik, aby si vyčistila

zuby, vzala si aspirin na bolest hlavy a oblékla se do sportovního. Rozloučila se se mnou a já jí slíbila, že za nimi pak zajdu.

Zanedlouho mi zavolala profesorka Terwilligerová, která se do žadovala kávy, a já jsem se připravila na další den, kdy budu

muset skloubit svou práci s tou její.

Dojela jsem do kavárny a Treye jsem si všimla, až když jsem

si stoupla před něj.

„Pro Terwilligerovou?” zeptal se a ukázal na cappuccino s karamelovou příchutí.

„Co?” Vzhlédla jsem. Trey seděl za pokladnou. „Ty tady pracuješ?”

Přikývl. „Musím si nějak vydělávat, abych mohl utrácet.”

151

Podala jsem mu peníze a všimla si, že mi namarkoval poloviční cenu. „Nevykládej si to špatně, ale ty vůbec nevypadáš dobře,” pověděla jsem mu. Vypadal hrozně unaveně a vyčerpaně. Když jsem si ho prohlédla blíž, všimla jsem si, že má modřiny a šrámy.

„No jo, včera jsem měl perný den.”

Zaváhala jsem. To mě zaujalo. Ve frontě za mnou nikdo nebyl,

a tak jsem se zeptala: „Co se stalo?” Věděla jsem , že čeká, až se

začnu vyptávat.

Trey se zamračil. „Ten kretén Greg Slade včera totálně naboural výkonnostní tabulky ve fotbale. Konečný výsledky ještě nejsou, ale je jasný, že bude na špici útoku. Byl jako stroj, všechny úplně převálcoval.” Ukázal mi levou ruku, na níž měl ovázané prsty. „Mně šlápl na ruku.”

Trhla jsem sebou, když jsem si vybavila, jak se Slade na tělocviku choval jako zvíře. Nezáleželo mi na výsledcích fotbalu na střední škole. Treye mi bylo líto, ale víc mě dopalovalo, že tohle všechno způsobilo to tetování. Vzpomněla jsem si, jak mě Keith

varoval, abych se nenavezla do problémů, jenže jsem si nedokázala pomoct.

„Vím o tom tetování,” řekla jsem . „Julia a Kristin mi o tom

pověděly. A chápu, proč sis myslel, že moje tetování mi taky dodává neobyčejné vlastnosti, ale není to, jak si myslíš. Vážně.”

„Slyšel jsem něco jinýho. Většina lidí tvrdí, že to vykládáš jen

proto, že nechceš prozradit, odkud to m áš.”

To mě zarazilo. Byla jsem si jistá, že Julia a Kristin mi uvěřily.

Nebo snad rozšiřují něco jiného? „To je pro mě novinka.”

Pokrčil rameny a nepatrně se usmál. „Bez obav. Já ti věřím.

Máš v sobě takový naivní kouzlo. Nevypadáš jako lhářka a podvodnice.”

„Hele,” okřikla jsem ho, „nejsem žádná naivní husička.”

„To byl kompliment.”

„Jak dlouho tady frčí tahle tetování?” zeptala jsem se, protože

jsem usoudila, že je načase zjistit něco víc. „Slyšela jsem, že od

loňska.”

Podal mi moji kávu a zamyslel se. „Jo, ale bylo to koncem

minulýho roku. Myslím školního roku.”

152

„A dělají to v salónu jménem Nevermore?”

„Pokud vím, tak jo .” Trey se na mě podezíravě zahleděl.

„Proč?”

„Jsem jenom zvědavá,” odpověděla jsem sladce.

Za mnou do fronty si stouplo pár mladých studentů v drahém oblečení schválně napodobujícím tulácké hadry. Netrpělivě na nás zahlíželi. „Máte tady otevřeno?”

Trey je obdařil strojeným úsměvem, a když jsem odstoupila,

nenápadně zvedl oči k nebi. „Tak zatím, Melbourneová.”

Vrátila jsem se do Amberwoodu a donesla profesorce Terwilligerové její kávu. Neměla jsem náladu být na ni celý den nalepená, a tak jsem se jí zeptala, jestli můžu jít jinam, když budu na telefonu. Svolila. V knihovně bylo dnes rušno a tomu se říká ironie pro mě příliš hlučno. Toužila jsem po samotě svého

pokoje.

Když jsem kráčela přes trávník na autobus, za stromy jsem

zahlédla povědomé postavy. Zamířila jsem k Eddiemu a Jill, kte ří spolu zápasili na malé mýtince. Na zemi seděl s překříženýma

nohama Mika a se zájmem je pozoroval. Když jsem se přiblížila,

zamával na mě.

„Netušil jsem, že tvůj bratr je mistr kung-fu,” poznamenal.

„To není kung-fu,” zavrčel Eddie, aniž spustil pohled z Jill.

„To je fuk,” prohlásil Mika. „Stejně je to machrovina.”

Eddie předstíral, že se snaží napadnout Jill z boku. Zareagovala rychle a chránila se, ale nebyla natolik rychlá, aby se mu vyrovnala. Kdyby útočil doopravdy, udeřil by ji. Přesto se ale tvářil spokojeně, že zareagovala tak rychle.

„Dobře. To by úder částečně odrazilo, ale stejně bys ho pocítila. Nejlepší je, když se zároveň sehneš a uhneš, ale to vyžaduje ještě trochu cviku.”

Jill poslušně přikývla. „Kdy na tom můžeme zapracovat?”

Eddie na ni pohlédl s hrdostí. Po chvilce ale jeho výraz zněž-

něl. „Dneska už ne. Hodně svítí slunce.”

Jill začala protestovat, ale vzápětí se zarazila. Už zase vypadala unaveně z přemíry světla a hrozně se potila. Na okamžik se zadívala do nebe, jako by se modlila, aby se objevil aspoň mrak.

Nic se ale nestalo, a tak Eddiemu přikývla.

153

„Dobře. Tak zítra ve stejnou dobu? Nebo možná dřív. Nebo

dneska večer! Můžeme obojí? Trénovat dneska večer, až zapadne

slunce, a pak zase ráno? Nevadilo by ti to?”

Eddie se uculil, její nadšení ho pobavilo. „Jak chceš.”

Jill se na něj taky usmála a usedla vedle mě, co nejvíc do stínu.

Eddie se na mě zahleděl s očekáváním. „Co je ?” podivila jsem se.

„Neměla by ses taky naučit rozdávat rány?”

Obrátila jsem oči v sloup. „Ne. K čemu by mi to asi bylo?”

Jill do mě strčila. „Jdi do toho, Sydney!”

Neochotně jsem svolila, aby mě Eddie naučil, jak někomu

uštědřit ránu, aniž bych si u toho poranila ruku. Nevěnovala

jsem tomu moc pozornosti a připadalo mi, že jsem ostatním pro

smích. Když se mnou Eddie skončil, Mika se zeptal: „Nemohl

bys mi taky ukázat nějaké nindžovské chvaty?”

„To nemá s nindži nic společného,” namítl Eddie a nepřestával se usmívat. „Vstávej.”

Mika se zvedl a Eddie mu ukázal pár základních chvatů. Vypadalo to spíš, že Eddie Miku a jeho schopnosti prověřuje. Po chvíli se uvolnil a nechal Miku procvičovat chvaty, jak se zbavit útočníka.

„Hej,” zaprotestovala Jill, když Eddie uštědřil Mikovi kopanec. Mika to chlapsky ustál. „To není fér. Když jsm e cvičili spolu, nemlátil jsi m ě.”

Eddieho to vykolejilo natolik, že se Mikovi podařilo udeřit

ho. Eddie na něj pohlédl s respektem a pak odpověděl Jill. „To je

něco jinýho.”

„Protože jsem holka?” chtěla vědět. „S Rose ses nikdy zpátky

nedržel.”

„Kdo je Rose?” dotázal se Mika.

„Jedna kamarádka,” vysvětlil Eddie. Směrem k Jill ještě dodal: „Rose za sebou měla léta zkušeností, na rozdíl od tebe.”

„Mika taky nemá zkušenosti. Mě šetříš.”

Eddie zčervenal a upřel pohled na Miku. „To není pravda,”

řekl.

„Ale jo ,” zabrblala. Kluci spolu začali zase zápasit a ona se

obrátila ke mně a tiše řekla: „Jak se mám něco naučit, když se

bojí, že mi ublíží?”

154

Pozorovala jsem kluky a přemýšlela o tom, co všechno vím

o Eddiem. „Myslím, že je to trochu složitější. Taky asi nechce,

abys podstupovala riziko když bude odvádět dobrou práci, nebudeš se nikdy muset bránit.”

„Odvádí skvělou práci. Mělas ho vidět při tom útoku.” Zatvářila se vyděšeně, jako pokaždé, když přišla řeč na útok, kvůli kterému se dostala sem do úkrytu. „Ale stejně se musím učit.”

Ztišila hlas ještě víc. „Chci se naučit bojovat i za pomoci magie,

ale tady v poušti nemám moc možností, jak to trénovat.”

Zachvěla jsem se, když jsem si vybavila, co včera večer předváděla. „Času dost,” prohlásila jsem nejasně.

Zvedla jsem se a oznámila jim, že mám ještě nějakou práci.

Mika se zeptal Eddieho a Jill, jestli s ním nechtějí zajít na oběd.

Eddie okamžitě souhlasil. Jill se na mě podívala, jako by čekala

radu.

„Je to jen oběd,” prohlásil Eddie významně. Věděla jsem, že

Miku pořád považuje za neškodného. Já jsem si nebyla jistá, ale

poté, co jsem viděla, jakou náklonnost projevuje vůči Jill Lee,

předpokládala jsem, že Mika by musel podniknout mnohem ráznější kroky, aby docílil pokroku.

„To je v pohodě,” řekla jsem.

Jill se zatvářila, že se jí ulevilo, a všichni tři se vzdálili. Já

jsem strávila zbytek dne doděláváním toho příšerného výtahu

z knihy pro profesorku Terwilligerovou. Pořád jsem byla přesvědčená, že kopírování prastarých zaklínadel a rituálů slovo od slova je ztráta času. Spatřovala jsem v tom jediný smysl: že když něco z toho bude potřebovat pro svůj výzkum, bude mít k textu

snadnější přístup v počítači a nebude riskovat, že by poškodila

starou knihu.

Když jsem skončila s tímhle a dalšími domácími úkoly, byl už

večer. Jill se pořád nevracela, a tak jsem se rozhodla využít té příležitosti, abych zjistila něco, co mě trápilo. Jill se dneska zmínila, jak ji Eddie bránil při tom útoku. Od samého začátku jsem měla dojem, že na tom útoku bylo cosi podivného, něco, co mi neřekli.

A tak jsem se přihlásila do sítě alchymistů a vytáhla všechno, co

tam máme o morojských rebelech.

155

Vše bylo pochopitelně zdokumentováno. Musíme mít povědomí o významných událostech ve světě Morojů a tohle se týkalo nejvyšších sfér. Alchymisté získali fotky z morojského královského dvora, na kterých byli protestující disidenti u jedné

administrativní budovy. Bylo snadné rozeznat mezi nimi dhampýrské strážce, jelikož ti se snažili udržovat pořádek. Udivilo mě,

že jsem mezi strážci poznala Dimitrije Belikova Rosina přítele. Jeho bylo lehké identifikovat, protože byl vyšší než všichni ostatní kolem něj. Dhampýři se hodně podobají lidem a dokonce i já jsem musela uznat, že Dimitrij je pohledný. Vyzařovala z něj

zvláštní drsná krása a dokonce i na fotografii, kde sledoval dav

shromážděných, z něj sálala nezkrotná energie.

Další fotky z protestů mi potvrdily to, co už jsem stejně věděla. Většina lidí mladou královnu podporovala. Ti, kteří proti ní vystupovali, byli v menšině, ale byla to hlasitá a nebezpečná menšina. Video z lidských zpráv zase zobrazovalo dva Moroje, kteří málem vyprovokovali rvačku v baru. Vykřikovali cosi

o královnách a spravedlnosti. Většina z jejich pokřikování nedávala lidem kolem žádný smysl. Nejzajímavější na tom videu bylo, že muž, který ho náhodně natočil na svůj mobil, prohlašoval, že viděl u obou mužů během hádky tesáky. Tvrdil, že byl svědkem bitky vampýrů, ale nikdo mu moc nevěřil. Video bylo příliš nekvalitní, než aby na něm bylo něco pořádně vidět. Přesto

to byla připomínka toho, co by se mohlo stát, kdyby se situace

s Moroji vymkla kontrole.

Po dalším hledání jsem zjistila, že královna Vasilisa se skutečně snaží prosadit zákon, podle kterého by její vláda už nezávisela na tom, že musí mít ve své královské rodině alespoň jednoho dalšího člena. Odborníci z řad alchymistů odhadují, že by to

mohlo trvat tři měsíce, což odpovídá tomu, co mi říkala Rose. To

číslo mi leželo v hlavě jako tikající časovaná bomba. Musíme Jill

udržet v bezpečí tři měsíce. A tři měsíce se budou nepřátelé Vasilisy čím dál víc snažit dostat se k Jill. Kdyby Jill umřela, Vasilisina

vláda by skončila spolu s jejím i snahami napravit celý systém.

Tohle ale nebyly informace, které jsem hledala. Chtěla jsem se

dozvědět o útoku na Jill o tom, o kterém nikdo nemluvil. To,

co jsem našla, mi moc nepomohlo. V tu dobu tam samozřejmě

156

nebyl žádný alchymista, takže veškeré naše informace vycházely

z hlášení Morojů. Věděli jsm e jen, že „královnina sestra byla zu řivě a vážně napadena, ale plně se z toho zotavila”. Podle toho,

co jsem viděla, to byla jistě pravda. Jill na sobě neměla žádné zranění. K útoku došlo týden předtím, než přijela do Palm Springs.

Je to dost času na to, aby se uzdravila ze „zuřivého a vážného”

útoku? A byl ten útok tak zuřivý, že se kvůli němu stále v noci

budí hrůzou a křičí?

Nevěděla jsem, ale pořád jsem se nemohla zbavit nejasného

podezření. Když potom Jill přišla domů, byla v tak dobrém rozpoložení, že jsem ji nechtěla vyslýchat. Taky jsem si opožděně vzpomněla, že jsem se ještě chtěla podívat na případ Clarenceo-vy neteře a její bizarní smrti podříznutím. Jillina situace odvedla moje myšlenky jiným směrem. Pustila jsem to z hlavy, protože

už byla skoro noc.

Zítra, pomyslela jsem si ospale. Zítra to všechno udělám.

Zítřek přišel mnohem rychleji, než jsem čekala. Z tvrdého

spánku mě někdo probudil a třásl mnou. Na zlomek vteřiny jsem

si pomyslela, že se uskutečnila moje stará noční můra že mě

alchymisté odvedou uprostřed noci. Když jsem poznala Jill, jen

tak tak jsem se ovládla, abych nezačala ječet.

„Co děláš?” obořila jsem se na ni. Venku už bylo světlo, ale

jen slabé, s purpurovým nádechem. Bylo krátce po svítání. „Co

se děje? Co je?”

Jill se na mě zahleděla s vážným výrazem a očima vytřeštěnýma strachem. „Jde o Adriana. Musíš ho zachránit.”

157

14. kapitola

ŘED NÍM s AMo T N Ý M ?”

Nemohla jsem si pomoct. Ten žert ze mě vyletěl dřív, než jsem

tomu dokázala zabránit.

„N e.” Usedla na kraj mojí postele a skousla si ret. „Možná,

že ,zachránit’ není ten správný výraz. Ale musíme pro něj. Uvízl

v Los Angeles.”

Promnula jsem si oči, posadila se a čekala ještě chvíli, abych

se ujistila, že to není sen. Nebyl. Nic se nezměnilo. Zvedla jsem

z nočního stolku svůj mobil, podívala se na displej a zaúpěla.

„Jill, ještě není ani šest.” Už jsem se chtěla zeptat, jestli je Adrian vůbec touhle dobou vzhůru, ale pak jsem si připomněla, že patrně žije podle nočního režimu. Když mají Morojové tu možnost, obvykle chodí spát v dobu, která je pro nás ostatní pozdním ránem.

„Já vím ,” pípla. „Promiň. Nežádala bych tě o to, kdyby to

nebylo důležitý. Včera v noci se tam rozjel, protože chtěl znovu

vidět t y . ty Morojky. Lee měl být v L. A. taky, takže Adrian

předpokládal, že ho pak zase odveze domů. Jenže teď se s ním

nemůže spojit a nemůže se vrátit zpátky. Uvízl tam a má kocovinu.”

Zase jsem si lehla. „To s ním tedy příliš nesoucítím. Možná se

z toho poučí.”

„Sydney, prosím.”

Položila jsem si paži přes oči. Když budu vypadat, že jsem

znovu usnula, možná mě nechá na pokoji. Náhle mi ale na mysli

vytanula otázka a paži jsem rychle sundala.

„Jak tohle všechno víš? On ti volal?” Nemám sice moc lehké

spaní, ale kdyby jí zvonil telefon, určitě by mě to probudilo.

158

Jill se podívala jinam. Zamračila jsem se a sedla si.

„Jill? Jak to všechno víš?”

„Prosím,” zašeptala. „Nemůžeme pro něj prostě zajet?”

„Ne, dokud mi neřekneš, co se tu děje.” Zmocňoval se mě podivný pocit. Už delší dobu se mi zdálo, že mě vyloučili z něčeho důležitého. Teď jsem věděla, že jsem jen krůček od toho, abych zjistila, co přede mnou Morojové tají.

„Nesmíš to prozradit,” řekla, když se mi konečně zase podívala do očí.

Poklepala jsem si na tetování na tváři. „Těžko můžu někomu

něco prozradit.”

„Ne někomu. Nesmíš to říct alchymistům. Ani Keithovi. Ani

jiným u Morojovi nebo dhampýrovi, který to ještě neví.”

Neříct to alchymistům? To bude problém. I když vedu šílený

život a kolikrát mě moje práce štve a trávím spoustu času s vampýry, nikdy jsem nezpochybňovala, vůči komu jsem loajální. Pokud se s Jill a ostatními něco děje, musím to oznámit alchymistům. Je to moje povinnost vůči nim, vůči lidstvu.

Zároveň ale součástí mých povinností vůči alchymistům je

starat se o Jill, takže cokoli ji trápí, týká se i mě, protože mám

pečovat o její dobro. Napadlo mě, že bych jí mohla zalhat, ale

tu myšlenku jsem okamžitě zavrhla. To ne. Pokud budu moci

uchovat její tajemství, tak ho uchovám. Pokud to nepůjde, řeknu

jí o tom jako první.

„Nepovím to,” vypadlo ze mě. Myslím, že ta slova mě překvapila stejně jako ji. Studovala mě v chabém světle a nakonec patrně uvěřila, že to myslím vážně. Pomalu přikývla.

„Adrian a já máme pouto. Jsme spoutáni éterem.”

Nevěřícně jsem vykulila oči. „Jak se t o . ” Najednou mi

všechno zapadlo dohromady, včetně chybějících částí. „Ten útok.

Ty . t y . “

„Umřela jsem ,” řekla Jill. „Když přišli ti morojští vrazi, nastal

hrozný zmatek. Všichni si mysleli, že jdou po Lisse, takže si vět šina strážců stoupla kolem ní, aby ji ochránili. Eddie byl jediný,

kdo bránil mě, ale nebyl dost rychlý. Ten c h l a p . O n . ” Jill se

dotkla středu své hrudi a otřásla se. „Bodl mě. O n . on mě zabil.

A pak přišel Adrian. Použil éter, aby mě uzdravil a přivedl mě

159

zpátky. Teď máme spolu pouto. Všechno se to seběhlo tak rychle.

Nikdo si ani neuvědomil, co vlastně Adrian udělal.”

V

hlavě mi to šrotovalo. Pouto. Éter je problematický element,

protože my alchymisté o něm máme jen málo záznamů. Naším

světem jsou dokumenty a vědomosti, takže jakákoli mezera nás

oslabuje. Projevy použití éteru se zaznamenávaly po staletí, ale

nikdo nikdy nepřišel na to, že je to samostatný živel. Tyhle události byly popsány jako náhodný magický fenomén. Teprve nedávno Vasilisa Dragomirová odhalila informace o sobě a éter tak byl znovu objeven, spolu se spoustou jeho účinků na psychiku.

Ona a Rose spolu měly pouto jediné z moderní doby, které jsme

měli zdokumentováno. Schopnost uzdravovat patří k nejviditelnějším projevům éteru. Vasilisa přivedla Rose zpátky k životu po autonehodě. To mezi nimi vytvořilo psychické spojení, které bylo ohroženo pouze ve chvíli, kdy byla Rose podruhé jen krůček od

smrti.

„Vidíš mu do hlavy,” vydechla jsem . „Čteš jeho myšlenky.

Jeho pocity.” Tolik mi toho začalo zapadat dohromady. Třeba jak

Jill o Adrianovi vždycky všechno věděla, ačkoli prohlašovala, že

jí to neřekl.

Přikývla. „Nechci. Věř mi to. Ale nedokážu tomu zabránit.

Rose mi tehdy řekla, že se naučím jeho pocity odblokovat, ale

zatím to ještě neumím. A on jich má tolik, Sydney. Tolik pocitů.

Všechno vnímá tak silně lásku, žal, vztek. Jeho emoce jsou jako

na houpačce. To, co se stalo mezi ním a R o s e . Trhá ho to na

kusy. Někdy je těžké, abych se soustředila sama na sebe, když se

toho v něm tolik odehrává. Aspoň že se mi to stává jen někdy.

Nedokážu ovládat, kdy k tomu dojde.”

Neřekla jsem to nahlas, ale uvažovala jsem, jestli ty výkyvy

pocitů nejsou součástí tendence éteru vyvolat u jeho uživatelů

šílenství. Nebo možná jsou jen součástí Adrianovy osobnosti.

Mluvit o tom teď by ale nebylo vhodné.

„On tě ale cítit nemůže, viď? Je to jen jednosměrné?” dotázala

jsem se. Rose dokázala číst Vasilisiny myšlenky a v každodenním

životě vidět, co Vasilisa zrovna dělá, ale opačně to nefungovalo.

Předpokládala jsem, že u Jill to bude totéž, ale v záležitostech

éteru není nikdy nic jisté.

160

„Přesně tak,” přitakala.

„ T a k h le . takhle o něm vždycky všechno víš. Jako třeba, že

jsem ho navštívila. Nebo jak chtěl pizzu. Proto je tady a proto

Abe chtěl, aby tu byl.”

Jill se zamračila. „Abe? Ne, byla to skupinová volba, aby sem

Adrian šel taky. Rose a Lissa si myslely, že bude nejlepší, když

budeme pohromadě, než si na pouto zvykneme. A já jsem ho

taky chtěla mít nablízku. Proč myslíš, že s tím má něco společného Abe?”

„Jen tak,” řekla jsem. Jill nemusela být svědkem toho, jak Abe

udílel Adrianovi instrukce, aby zůstal u Clarence. „Asi jsem něco

popletla dohromady.”

„Tak můžeme vyrazit?” zaškemrala. „Odpověděla jsem ti na

otázku.”

„Nejdřív se musím ujistit, že jsem to pochopila správně,” řekla jsem. „Vysvětli mi, jak se stalo, že skončil v Los Angeles, a proč tam uvízl.”

Jill spráskla ruce a znovu odvrátila pohled. Tohle chování už

jsem si u ní začala spojovat s tím, že má informaci, o níž bezpečně ví, že ji nepřijmu s nadšením.

„On, ehm, v noci odešel od Clarence. Protože se tam nudil.

Chytl si stopa do města do Palm Springs a skončil na večírku

s nějakými lidmi, co jeli do L. A. Tak jel s nimi. A v klubu tam

potkal ty holky Morojky a šel s nimi domů. Strávil s nimi noc

a pak usnul. Před chvílí se probudil. A chce se vrátit domů. Ke

Clarenceovi.”

Ty řeči o klubech a holkách mě přivedly na znepokojující my šlenku. „Jill, kolik z toho jsi opravdu prožila?”

Uhnula mému pohledu. „To není důležitý.”

„Pro mě jo ,” prohlásila jsem . Tu noc, kdy se Jill probudila

v s lz á c h ., v tu dobu byl Adrian taky s těmi dívkami. Prožívá

snad jeho sexuální život? „Co si myslel? Vždyť ví, že jsi tam, že

prožíváš všechno, co on, ale nikdy n e p ře sta n e . Bože. Ten první den ve škole. Profesorka Changová měla pravdu, že jo? Tys opravdu měla kocovinu. Přinejmenším zprostředkovaně.” A skoro každé ráno se budila a nebylo jí moc dobře protože kocovinu měl Adrian.

161

Jill přikývla. „Jo, ale nebylo to na fyzický úrovni tak, aby to

mohli poznat třeba z krve. Ale bylo to, jako bych se vzpamatovávala po opici. Rozhodně jsem se tak cítila. Bylo to hrozný.”

Natáhla jsem se a otočila jí hlavu k sobě, aby se na mě musela

podívat. „A teď taky.” Slunce už vystoupalo výš, takže v místnosti bylo víc světla a já jsem viděla, jak Jill vypadá. Byla nezdravě bledá a měla zarudlé oči. Nepřekvapilo by mě, kdyby ji bolela hlava nebo žaludek. Nechala jsem ruku klesnout a znechuceně jsem potřásla hlavou. „Ať si tam zůstane.”

„Sydney!”

„Zaslouží si to. Vím, že k němu n ě c o . cítíš.” Nezáleželo na

tom, jestli to je zamilovanost nebo sourozenecký cit. „Ale nemů žeš se o něj starat jako o děcko a přiběhnout k němu, kdykoli ti

dá vědět, že něco potřebuje.”

„On mě o nic nežádá, tedy ne přím o,” řekla. „Jenom prostě

vycítím, že to chce.”

„Tak to si měl rozmyslet, než se do tohohle maléru dostal.

Však on si nějak poradí, aby se vrátil.”

„Má vybitý mobil.”

„Může si zavolat od svých nových ,kam arádek’.”

„Hrozně trpí,” dodala.

„To je holt život,” řekla jsem.

„Já taky trpím.”

Povzdechla jsem si. „ J i l l . “

„Ne, myslím to vážně. A nejde jen o kocovinu. Teda, částečně jo. Dokud mu bude špatně a nic si na to nevezme, tak mi bude taky zle! N a v í c . ty jeho myšlenky. U f!” Jill si opřela čelo do dlaní. „Nemůžu se zbavit toho, jak je nešťastný. Je to, jako

by mi v hlavě bušilo kladivo. Nemůžu tomu uniknout. Nemůžu

dělat nic než přemýšlet, jak je na tom bídně! A tím pádem je bídně i mně. Nebo si myslím, že je mi bídně. N evím .” Povzdechla.

„Prosím tě, Sydney. Můžeme tam zajet?”

„Víš, kde je ?” zeptala jsem se.

„Ano.”

„Tak dobře, já tam zajedu.” Vylezla jsem z postele a ona se

taky zvedla.

„Pojedu s tebou.”

162

„N e,” řekla jsem. „Ty se vrať do postele. Vezmi si aspirin

a uvidíš, jestli se ti udělá líp.” Pár věcí jsem si chtěla s Adrianem

vyříkat v soukromí. Bylo mi jasné, že když je na něj Jill neustále napojená, stejně náš rozhovor „vyslechne”, ale pro mě bude mnohem snazší říct mu, co chci, když u toho nebude osobně přítomná a nebude na mě koukat těma svýma velkýma očima.

„Ale jak b u d e š .”

„Nechci, aby se ti v autě udělalo špatně. Kdyby se něco změnilo nebo už mezitím odjel, tak mi zavolej.”

Jill už pak protestovala jen polovičatě, buď proto, že jí nebylo

dobře, anebo byla prostě vděčná, že někdo Adriana „zachrání”.

Přesnou adresu neznala, ale v živých barvách mi vylíčila byt,

kde se Adrian nachází, což bylo místo hned vedle významného

hotelu. Když jsem se podívala na mapu, zjistila jsem, že ten hotel

je v Long Beach, což znamená, že budu muset přejet celé Los Angeles. Čeká mě dvouhodinová cesta. Hodilo by se kafe.

Aspoň že bylo hezky a v neděli brzy ráno nebyl zase takový

provoz. Když jsem se dívala na slunce a modré nebe, napadlo

mě, jak by bylo hezké, kdybych teď jela v kabrioletu se sklopenou střechou. Taky by bylo hezké, kdybych tuhle cestu podnikala z jiného důvodu, než abych vyzvedávala zbloudilého pařiče vampýra.

Pořád jsem se nemohla vyrovnat s myšlenkou, že Jill má

s Adrianem pouto. Představa, že někdo někoho přivede zpátky ze světa mrtvých, moc neodpovídala mojí víře. Bylo to stejně problematické jako další ze schopností éteru: přeměna Strigoje v bytost, kterou byl předtím. Máme dva zdokumentované případy, kdy k tomu došlo. Dva uživatelé éteru za použití magických schopností proměnili dva Strigoje zpět do původní podoby. Jednou z proměněných byla žena jménem Soňa Karpová. Ten druhý byl Dimitrij Belikov. Kvůli tomuhle a celému tomu zmrtvýchvstání mě éter začínal opravdu děsit. Nezdálo se mi správné, aby někdo vládl takovou mocí.

Na Long Beach jsem dojela přesně na čas a bez problémů jsem

našla ten dům. Stál hned naproti hotelu Cascadia, který byl obrácen čelem k moři. Jelikož mi Jill nevolala, že by se Adrian někam přesunul, předpokládala jsem, že je pořád v tom bytě. Touhle 163

dobou bylo snadné najít na ulici místo k zaparkování. Vystoupila jsem a venku se zastavila, abych se podívala na ohromnou modrošedou masu Pacifiku na západním obzoru. Ten pohled bral dech, zejména po týdnu stráveném v poušti v Palm Springs.

Skoro jsem litovala, že Jill nejela taky. Možná by se cítila líp, kdyby byla u takové spousty vody.

Byty se nacházely ve třípatrovém domě broskvové barvy se

štukovanými zdmi. V každém patře byly dva byty. Jill z Adrianových vzpomínek vytáhla, že šel až nahoru a pak doprava. Vydala jsem se tedy v jeho stopách a došla jsem k modrým dveřím s těžkým mosazným klepadlem. Zaklepala jsem.

Když ani po minutě nikdo neotevřel, zkusila jsem to znovu,

tentokrát hlasitěji. Už už jsem se chystala zaklepat potřetí, když

jsem zaslechla cvaknutí zámku. Dveře se pootevřely a ve škvíře

vykoukla nějaká dívka.

Na první pohled to byla Morojka, štíhlá jako modelka a bledá.

Její dokonalá pleť mě dneska obzvlášť iritovala, protože se mi

na čele zrovna dělal beďar. Byla asi stejně stará jako já, možná

o málo starší. Měla hladké černé vlasy a hluboké modré oči. Vypadala jako panenka z jiného světa. Taky napůl spala.

„N o?” Přejela mě pohledem. „Prodáváš něco?” Vedle téhle

vysoké a dokonalé Morojky jsem si najednou připadala v plátěné

sukni a halence zapnuté až ke krku hrozně divně oblečená.

„Je tady Adrian?”

„Kdo?”

„Adrian. Takový vysoký, hnědovlasý. Má zelené oči.”

Zamračila se. „Ty myslíš Jeta?”

„ J á . nejsem si jistá. Kouří jako komín?”

Dívka vážně přikývla. „Jo. To určitě myslíš Jeta.” Ohlédla se

a zakřičela: „Hej, Jete! Chce s tebou mluvit nějaká podomní pro—

dejkyně.”

„Ať jde dál,” ozval se známý hlas.

Morojka otevřela dveře víc a pozvala mě dovnitř. „Je na balkóně.”

Prošla jsem obývákem, který sloužil jako odstrašující příklad

toho, co by se stalo, kdybychom s Jill přestaly uklízet a ztratily

sebeúctu. Ten byt byl v katastrofálním stavu. Holčičí katastrofa.

164

Podlahu pokrývaly haldy špinavého prádla a na veškerém nábytku bylo špinavé nádobí, pokud tam zrovna nestály prázdné láhve od piva. Z nějaké povalené láhve nebo laku na nehty vytekla na koberec růžová tekutina. Na pohovce ležela zachumlaná do deky nějaká blonďatá Morojka. Rozespale na mě zamžourala, načež zase usnula.

Překračovala jsem všechny ty krámy a razila si cestu k Adrianovi. Stál na balkóně zády ke mně a opíral se o zábradlí. Ranní

vzduch byl teplý a čistý, takže se ho pochopitelně snažil otrávit

cigaretovým kouřem.

„Řekni mi, Sageová,” prohlásil, aniž se ke mně otočil, „proč

sakra někdo postaví barák u pláže, když z balkónů není výhled

na vodu? Máme výhled na kopce. Nebo na sousedy, kdyby někdo z nich začal provozovat něco zajímavýho. Tahle stavba mi připadá úplně zbytečná.”

Založila jsem si ruce a vypěnila. „Jsem moc ráda, žes mi sdělil

svůj cenný názor. Určitě se o tom nezapomenu zmínit, až budu

psát stížnost na městské zastupitelstvo ohledně nedostačujícího

výhledu na oceán.”

Otočil se a nepatrně se usmíval. „Co tady děláš? Předpokládal bych, že budeš v kostele nebo tak něco.”

„Co myslíš? Jsem tady, protože mě o to poprosila patnáctiletá

holka, která si nezaslouží to, co jí provádíš.”

Náznak úsměvu z jeho tváře zmizel. „Aha. Takže ti to řekla.”

Zase se otočil.

„Ano, ale měli jste mi to říct už dřív! Tohle je v á ž n é . důle žité.”

„A alchymisté by to jistě rádi studovali.” Dovedla jsem si dokonale představit jeho úšklebek.

„Slíbila jsem jí, že to nikomu nepovím. Ale stejně jste mě do

toho měli zasvětit. Je to hodně důležitá informace, když vás mám

všechny hlídat.”

,„H lídať je přehnaný výraz, Sageová.”

„Když beru v úvahu, co se teď děje? Ne, ani ne.”

Adrian nic neřekl a já ho rychle přejela pohledem. Měl na

sobě kvalitní tmavé seprané džíny a červenou bavlněnou zmačkanou košili, ve které zřejmě spal. Nohy měl bosé.

„Vzal sis bundu?” zeptala jsem se.

165

„Ne.”

Vrátila jsem se dovnitř a začala hledat v tom nepořádku.

Blonďatá Morojka už zase spala a ta druhá, která mě pustila dovnitř, se válela v rozházené posteli ve vedlejším pokoji. V rohu jsem konečně našla pohozené Adrianovy ponožky a boty. Sebrala jsem je, došla zase na balkón a upustila jsem je vedle něj.

„Obuj se. Odcházíme.”

„Nejsi moje m ám a.”

„Ne. Tvoje máma si odpykává trest za křivopřísežnictví a krádež, pokud mi paměť dobře slouží.”

Bylo to ode mě kruté, ale byla to pravda. A získala jsem si tím

jeho pozornost.

Adrian se po mně ohlédl. Jeho hluboké zelené oči se leskly

vzteky. To bylo poprvé, kdy jsem ho viděla takhle nazlobeného.

„Už o ní nikdy nemluv. Nemáš ani ponětí, o čem mluvíš.”

Jeho hněv mě trochu vyděsil, ale ustála jsem to. „Vždyť jsem

to byla já, kdo vystopoval záznamy, které ukradla.”

„Měla k tomu důvody,” procedil skrz zuby.

„Jsi ochoten hájit někoho, kdo spáchal trestný čin, ale přitom

vůbec nebereš ohledy na Jill, která nic neudělala.”

„Beru na ni ohledů až až!” Odmlčel se a roztřesenýma rukama si zapálil cigaretu. Předpokládala jsem, že se snaží ovládnout emoce. „Myslím na ni pořád. Jak bych na ni mohl nemyslet?

Je t a m . Nedokážu to vnímat, ale je pořád tam. Poslouchá všechno, co mám v hlavě, dokonce i věci, který já sám nechci slyšet.

Cítí věci, který já cítit nechci.” Popotáhl z cigarety a zase se otočil

a rozhlížel se, přestože jsem pochybovala, že si vychutnává vyhlídku.

„Když ji máš pořád tak na paměti, proč potom děláš takové

věci?” Ukázala jsem kolem. „Jak můžeš pít, když víš, že to účinkuje i na ni? Jak můžeš d ě l a t .,” tvář se mi zkřivila odporem,

„ . to, co s těma holkama děláš, když víš, že ona to může vidět?

Je jí patnáct.”

„Já vím, já vím ,” řekl. „O tom pití jsem nevěděl aspoň ne

ze začátku. Když potom po vyučování přijela a řekla mi o tom,

přestal jsem. Vážně. Jenže p a k . , když jste se tam v pátek objevili, tak mi řekla, ať se klidně napiju, když je víkend. Asi se tolik 166

nebála, že jí bude špatně. Tak jsem si řekl, že teda jo. Ale včera

v noci jsem to přehnal. A pak se to všechno tak nějak zamotalo

a nakonec jsem skončil tady a . Co to provádím? Já se ti přece

nemusím ospravedlňovat z toho, co dělám.”

„Myslím, že tohle bys neospravedlnil před nikým .” Zuřila

jsem a krev se mi vařila v žilách.

„Ty mi máš co vykládat, Sageová.” Namířil na mě prstem.

„Já aspoň něco dělám. Ale ty? Ty necháváš život ubíhat, aniž bys

udělala cokoli. Když s tebou ten idiot Keith jednal jako s kusem

hadru, jen jsi tam stála, usmívala se a přikyvovala. Jsi bezpáteřná. Nebráníš se. Jak to tak vypadá, dokonce i starý Abe s tebou pěkně vorá. Měla Rose pravdu, když řekla, že na tebe Abe něco má? Nebo je to jen další člověk, kterýmu neodporuješ?”

Hodně jsem se snažila nedat na sobě znát, jak moc mě jeho

slova zasáhla. „Nevíš o mně vůbec nic, Adriane Ivaškove. Já se

bráním víc než dost.”

„Na to ti neskočím.”

Hořce jsem se na něj usmála. „Jenom se u toho nepředvádím.

Tomu se říká chovat se zodpovědně.”

„Jasně. Pak můžeš v noci klidně spát.”

Rozhodila jsem rukama. „A o to právě jde: V noci už nespím,

protože tě musím zachraňovat před tvou vlastní blbostí. Můžeme už jít? Prosím.”

Namísto odpovědi uhasil cigaretu a začal si navlékat ponožky

a obouvat boty. Vzhlédl ke mně a v jeho pohledu už nebyl žádný

hněv. Jeho nálady se měnily, jako by zapínal a vypínal vypínač.

„Musíš mě odtamtud dostat. Od Clarence.” Mluvil vyrovnaným vážným tónem. „Je fajn chlap, ale já se zblázním, jestli tam zůstanu.”

„Což se bude propastně lišit od tvého vynikajícího chování,

když jsi jinde?” Ohlédla jsem se do bytu. „Možná by tu pro tebe

tvoje dvě fanynky měly volný pokoj.”

„Hele, měj k nim trochu úcty. Jsou to živé bytosti a mají jm éna. Carla a Krissy.” Zamračil se. „Nebo se jmenuje M issy?”

Povzdechla jsem si. „Už jsem ti řekla, že nemůžu nic dělat

s tím, kde budeš bydlet. Copak je pro tebe tak těžké sehnat si

něco sám? Proč k tomu potřebuješ mě?”

167

„Protože nemám skoro žádný prachy, Sageová. Tatíček zavřel

kohoutek. Posílá mi tak málo, že mi to sotva stačí na cigára.”

Zvažovala jsem , jestli bych mu neměla navrhnout, aby tedy

přestal kouřit, ale to by zřejmě nebyl užitečný směr rozhovoru.

„Mrzí mě to. Vážně. Kdyby mě něco napadlo, dám ti vědět. Ale

nechce náhodou Abe, abys tam zůstal?” Rozhodla jsem se, že si

v tom udělám jasno. „Ten první den jsem vyslechla váš rozhovor.

Že chce, abys pro něj něco udělal.”

Adrian se narovnal, boty už měl obuté. „Jo, ale nevím, čeho

se to má týkat. Slyšelas taky, jak nejasně mluvil? Myslím, že se

mě jen pokouší oblafnout a nějak mě zaměstnat, protože v hloubi

svýho zmatenýho srdce se cítí blbě kvůli tomu, co se stalo s …”

Adrian zmlkl, ale já stejně jako bych to nevyřčené jméno sly šela: Rose. Zatvářil se hrozně smutně a v jeho očích se objevil

ztracený výraz štvance. Vzpomněla jsem si, jak jsem byla s Jill

v autě a ona spustila tirádu o Rose a o tom, jak vzpomínky na ni

Adriana mučí. Kdybych věděla už tehdy, že Jill má s Adrianem

pouto, došlo by mi, že Jill nemluví sama za sebe. Bylo to přímé

spojení s Adrianem. Když jsem se teď na něj dívala, uvědomovala jsem si, že nedokážu pochopit plný rozsah té jeho bolesti, a nevěděla jsem , jak bych mu mohla pomoct. Věděla jsem jen to, že teď už trošku víc chápu, proč chce bolest utopit v alkoholu.

Ale ne že by to bylo tím zdravější.

„Adriane,” vypravila jsem ze sebe v rozpacích. „ P r o m iň .”

„Zapomeň na to,” řekl. „Nevíš, jaký to je, někoho takhle milovat. A jaký to je, když ti tvou lásku hodí zpátky do k s ic h t u .”

Náhle vzduch prořízl pronikavý jekot. Adrian sebou trhl víc

než já, čímž jenom prokázal svůj vampýří sluch: znepokojující

zvuky vnímal mnohem intenzivněji.

Oba zároveň jsm e se rozběhli do bytu. Blondýna seděla na

pohovce a tvářila se stejně překvapeně jako my. Druhá dívka,

která mě pustila dál, stála ve dveřích do ložnice a byla bledá jako

smrtka. V ruce svírala mobil.

„Co se děje?” zeptala jsem se.

Otevřela pusu, aby promluvila, ale pak si to rozmyslela, když

si uvědomila, že jsem člověk.

168

„To je v pořádku, Carlo,” ujistil ji Adrian. „Ona o nás ví. Mů žeš jí věřit.”

To bylo vše, co Carla potřebovala. Vrhla se Adrianovi do náruče a nekontrolovatelně se rozvzlykala. „Ach, Jete,” vypravila ze sebe mezi vzlyky. „Nemůžu uvěřit, že se jí to stalo. Jak se to mohlo stát?”

„Co se stalo?” dotázala se druhá Morojka, vstala a trochu se

zapotácela. Stejně jako Adrian i ona vypadala, že spala v oble čení. Odvážila jsem se doufat, že Jill snad nebyla svědkem takových nemravností, jak jsem původně předpokládala.

„Řekni nám, co se stalo, Carlo,” pobídl ji něžně Adrian. Takovým tónem jsem ho slyšela mluvit jedině s Jill.

„Jsem Krissy,” fňukla. „A naše kamarádka naše kamarádka.” Otřela si slzy, ale z očí už se jí hrnuly další. „Zrovna mi volali. Naše kamarádka Morojka, která s námi chodí na univerzitu , je mrtvá” Krissy se podívala na druhou dívku, o níž jsem teď předpokládala, že je to patrně Carla. „Melody. V noci ji zabili Strigojové.”

Carla zalapala po dechu a rozplakala se, což přimělo k dalšímu záchvatu pláče i Krissy. S Adrianem jsm e se na sebe zděšeně podívali. I když jsme netušili, kdo je Melody, zabití Strigojem je vždycky strašná a tragická věc. Moje mysl alchymistky se okamžitě probrala. Musím se přesvědčit, že je místo činu zajištěné a že se vražda utají před lidmi.

„Kde?” zeptala jsem se. „Kde se to stalo?”

„Západní H ollywood,” odpověděla Krissy. „Venku za nějakým klubem.”

Trochu jsem se uklidnila, přestože jsem se z toho otřesu a tragédie ještě zdaleka nevzpamatovala. Tohle je rušná a zalidněná oblast, kterou jistě alchymisté monitorují. Kdyby na to přišel nějaký člověk, tamější alchymisté by se o to rychle postarali.

„Aspoň že ji neproměnili,” povzdechla Krissy. „Může odpočívat v pokoji. Ale ty stvůry si nedaly pokoj a zmrzačili ji.”

Vykulila jsem oči a zamrazilo mě. „Co tím myslíš?”

Utřela si nos do Adrianovy košile. „Oni z Melody jenom nepili. Ještě ke všemu jí podřízli krk.”

169

ĚTŠINU CESTY ZPÁTKY DO P A LM SPRINGS A D R IA N PROSPAL. P Ř I

celonočním flámování s Carlou a Krissy si asi moc odpočinku

neužil. Z pomyšlení, že to všechno skrze Adriana prožívala i Jill,

mi byla nanic.

Pro Carlu a Krissy jsme toho mnoho dělat nemohli, leda jim

projevit soustrast. Ke strigojským útokům dochází. Je to tragické

a strašlivé, ale jediná možnost, jak se můžou Morojové chránit,

je mít se na pozoru, zabezpečovat svoje okolí a pokud možno

zůstávat se strážci. Pro nekrálovské Moroje, kteří žijí a chodí do

školy ve světě lidí, jako třeba Carla a Krissy, nepřipadají strážci

v úvahu. Spousta Morojů se protlouká podobně, jenom si musejí

dávat pozor.

Ty dvě si myslely, že okolnosti smrti jejich kamarádky jsou

děsivé. To byla pravda. Skutečně to bylo děsivé. Ale ani jedna

z dívek nad tím příliš nepřemýšlela a nepřipadalo jim zvláštní, že jejich kamarádku podřízli. Taky bych o tom nepřemýšlela, kdybych nevyslechla Clarenceovo vyprávění o smrti jeho neteře.

Vzala jsem Adriana s sebou do Amberwoodu a zapsala jsem

ho jako hosta. Předpokládala jsem totiž, že Jill bude hned líp,

jakmile ho uvidí na vlastní oči. Když jsem dorazili, samozřejmě

už na nás čekala na koleji. Jeho objala a mě obdařila vděčným

pohledem. Eddie tam byl taky, a přestože nic neříkal, jeho zoufalý výraz prozrazoval, že nejsem jediná, kdo považuje Adrianovo chování za trapné.

„Dělala jsem si starosti,” řekla Jill.

Adrian jí rozcuchal vlasy a ona uhnula. „Nebyl důvod, nezletilá. Kromě pomačkaný košile se nic nestalo.”

170

Nic se nestalo, pomyslela jsem si a ucítila, jak se ve mně dme

vztek. Nic se nestalo, jen Jill musela koukat, jak se Adrian tahá

s jiným i dívkami, a musela s ním vydržet jeho mejdan. A nezáleželo na tom, jestli její staré city k Adrianovi přebil Lee. Je ještě příliš mladá na to, aby musela být svědkem takových věcí.

Adrian je sobecký.

„A teď,” prohlásil Adrian, „pokud bude Sageová tak hodná

a bude nám dál dělat šoféra, vás všechny zvu na oběd.”

„Myslela jsem, že nemáš peníze,” připomněla jsem mu.

„Řekl jsem, že nemám moc peněz.”

Jill a Eddie na sebe pohlédli, „ N o . , my se máme na oběd sejít

s M ikou,” řekla Jill.

„Tak ho vezměte taky,” navrhl Adrian. „Ať pozná rodinu.”

Krátce poté přišel Mika a moc rád se seznámil s naším „bratrem “. Potřásl Adrianovi rukou a usmál se. „Teď už vidím nějakou rodinnou podobu. Už jsem si začínal myslet, jestli Jill není adoptovaná, ale vy dva jste si hrozně podobní.”

„Vypadáme stejně jako náš pošťák v Severní Dakotě,” řekl

Adrian.

„Jižní,” opravila jsem ho. Mika naštěstí nevypadal, že by ho

na té nepřesnosti něco zarazilo.

„Přesně tak,” řekl Adrian. Zamyšleně si Miku prohlížel. „Připadáš mi povědomý. Nesetkali jsm e se už?”

Mika zavrtěl hlavou. „V Jižní Dakotě jsem nikdy nebyl.”

Byla jsem si jistá, že jsem zaslechla Adriana zamumlat: „Tak

to jsme dva.”

„Měli bychom vyrazit,” prohlásil spěšně Eddie a vykročil ke

dveřím. „Až se vrátíme, musím si ještě udělat úkoly.”

Zamračila jsem se a nechápala tu náhlou změnu. Eddie rozhodně nebyl špatný student, ale hned od našeho příchodu do Amberwoodu mi bylo jasné, že se o studium nezajímá tolik jako já. On si vlastně jen opakoval ročník a spokojil se s tím, že hrál

svou roli a dělal jen to, co se po něm vyžadovalo.

Pokud ještě někomu dalšímu připadalo jeho chování zvláštní,

nikdo to nedával najevo. Mika se o něčem bavil s Jill a Adrian

se pořád tvářil, jako by se snažil někam si Miku zařadit. Svým

štědrým pozváním na oběd mínil, že nás vzal do fastfoodu, tak171

že jsme se najedli rychle. Po týdnu stravování na koleji jsem ale

tu změnu ocenila a Adrian nám dal svoje názory na Dorothinu

„zdravou” stravu jasně na srozuměnou už dávno.

„Ty by sis měla dávat jen dětské porce,” doporučil mi Adrian

a ukázal na můj napůl snědený hamburger a hranolky. „Ušetřila

bys mi spoustu peněz. A navíc bys dostala hračku.”

„Spousta peněz se mi zdá trochu přehnané tvrzení,” prohlásila jsem . „Navíc tady máš zbytky.”

Obrátil oči v sloup a sebral mi z talíře hranolek. „To ty by sis

je měla vzít s sebou. Jak můžeš vůbec fungovat, když tak málo

jíš?” vyzvídal. „Jednoho dne se prostě rozplyneš.”

„Nech toho,” okřikla jsem ho.

„Jenom říkám, jak to je ,” řekl a pokrčil rameny. „Klidně bys

mohla tak pět kilo přibrat.”

Nevěřícně jsem se na něj zadívala, příliš šokovaná, než abych

nějak zareagovala. Co může Moroj vědět o přibírání na váze?

Všichni mají dokonalé postavy. Nevědí, jaké to je, dívat se do

zrcadla a vidět svoje nedostatky a nikdy nebýt se sebou spokojená. Oni vypadají dobře i bez námahy, zatímco já ať se snažím sebevíc, té jejich nadlidské dokonalosti nikdy nedosáhnu.

Adrian zvedl zrak k Jill, Eddiemu a Mikovi. Byli zabráni do

hovoru o tom, jak budou společně trénovat sebeobranu.

„Jsou m ilí,” pošeptal mi. Pohrával si s brčkem a studoval tu

skupinku. „Možná jí Castile nakonec dovolí randit ve škole.”

„Adriane,” zaúpěla jsem.

„Dělám si srandu,” vysvětlil. „Lee by ho nejspíš vyzval na

souboj. Víš, že o ní pořád mluví? Když jsm e se vrátili z minigolfu, pořád opakoval: ,Kdy si zase všichni někam vyrazíme?’ A pak v L. A. zmizel z povrchu zemského, když jsem ho potřeboval.”

„Vy jste se domluvili, že se tam sejdete?” zeptala jsem se.

„Souhlasil, že tě odveze domů?”

„N e,” přiznal Adrian. „Ale co jinýho mohl mít na práci?”

Vtom kolem prošel šedovlasý muž balancující s tácem hamburgerů a limonád. Vrazil Jill do židle. Nic nerozlil, ale Eddie vyskočil rychlostí světla, připraven přeskočit stůl a bránit ji. Pán odcouval a vykoktal omluvu.

172

Adrian s údivem zakroutil hlavou. „Bývalo by stačilo poslat

s Jill jako gardedámu jeho. Děláme si zbytečné starosti.”

Když jsem teď věděla o poutu mezi Jill a Adrianem, dokázala

jsem na Eddieho ochranitelské chování pohlížet v jiném světle.

Jeho strážcovský výcvik tuhle stránku jeho povahy samozřejmě

ještě upevnil, ale stejně se mi zdálo, že je za tím něco mnohem

silnějšího. Něco skoro a ž . osobního. Nejdřív jsem uvažovala,

jestli je to tím, že Jill patří k okruhu jeho přátel stejně jako Rose.

Teď jsem si ale začínala myslet, že jde ještě o jiný důvod. Jill řekla,

že Eddie byl jediný, kdo se ji snažil chránit v ten večer, kdy došlo

k útoku. Nepodařilo se mu to, ale zavinilo to spíš načasování než

nedostatek jeho schopností.

Jakou stopu to v něm ale zanechalo? Smyslem jeho života

bylo bránit ostatní a musel se dívat, jak mu během jeho služby

někdo umírá před očima. Když pak Adrian přivedl Jill zpátky

k životu, Eddie to možná považoval za svou druhou šanci. Za

příležitost, jak se vykoupit. Možná proto je tak ostražitý.

„Tváříš se nepřítomně,” řekl Adrian.

Zavrtěla jsem hlavou a povzdechla si. „Asi jen o všem až moc

přemýšlím.”

Vážně přikývl. „Proto se snažím to nikdy nedělat.”

Na mysli mi vytanula otázka, která mě napadla už dřív.

„Hele, proč jsi řekl těm holkám, že se jmenuješ Jet?”

„Obvyklá praktika, když nechceš, aby tě ženský v budoucnu

vypátraly, Sageová. Navíc jsem tím chránil naši zdejší operaci.”

„Jasně, ale proč zrovna Jet? Proč ne t ř e b a . n e v ím . Travis,

nebo John?”

Adrian mě obdařil pohledem, který prozrazoval, že jsem beznadějný případ. „Protože Jet zní frajersky.”

Po obědě jsm e odvezli Adriana ke Clarenceovi a my ostatní

jsm e se vrátili do Amberwoodu. Jill a Mika se vydali za svými

záležitostmi a já jsem přemluvila Eddieho, aby šel se mnou do

knihovny. Tam jsm e si zabrali stůl a já jsem vytáhla notebook.

„Když jsem dneska vyzvedávala Adriana, přišli jsme na něco

zajím avého,” svěřila jsem Eddiemu tichým hlasem, jak se sluší

v knihovně.

173

Eddie na mě pohlédl s ironií. „Tipuju, že celý ten zážitek s vyzvedáváním Adriana byl zajímavý aspoň podle toho, co mi řekla Jill.”

„Mohlo to být horší,” řekla jsem. „Aspoň že byl oblečený,

když jsem tam přišla. A byly tam s ním jen dvě Morojky. Nevtrhla jsem do domu plného vampýrek.”

To ho rozesmálo. „V tom případě by ti dalo mnohem víc práce odtamtud Adriana dostat.”

Obrazovka notebooku se rozsvítila a já jsem započala se slo žitým procesem přihlašování do velice zabezpečené databáze

alchymistů.

„Když jsm e byli na odchodu, ty holky, co s nimi byl, se zrovna dozvěděly, že v noci jejich kamarádku zabili Strigojové.”

Z Eddieho výrazu zmizel veškerý humor. Pohled mu ztvrdl.

„Kde?”

„V L. A., ne tady,” dodala jsem . Měla jsem si uvědomit, že

takový rozhovor jsem měla uvést jasným konstatováním, že Eddie nemusí hledat Strigoje po kampusu. „Pokud víme, tak mají všichni pravdu Strigojům se nechce pobývat v Palm Springs.”

Eddieho napětí asi o jedno procento povolilo.

„Jde o to,” pokračovala jsem, „že ta Morojka kamarádka

těch holek byla údajně zabita stejně jako Clarenceova neteř.”

Eddie povytáhl obočí. „Podřízli jí hrdlo?”

Přikývla jsem.

„To je zvláštní. Jsi si jistá, že se to skutečně stalo oběma? M yslím, že vycházíme jen z toho, co nám řekl Clarence, ne?” Eddie zabubnoval propiskou do stolu a přemýšlel o tom. „Clarence je hodný, ale vzpamatuj se. Všichni přece víme, že je dost m im o.”

„Proto jsem tě vzala sem. A proto se chci podívat do databáze.

Sledujeme většinu úmrtí spojovaných se Strigoji.”

Eddie mi nakoukl přes rameno v momentě, kdy jsem otevřela

pět let starou složku Tamary Donahueové. Samozřejmě ji našli

s podříznutým krkem. Další hledání, tentokrát M elody Crofto—

vé kamarádky Krissy a Carly odhalilo zprávu z minulé noci.

Moji lidi se objevili na místě činu rychle a ihned tu informaci

zadali do systému. Melody měla také podříznuté hrdlo. Byly tam

174

další zprávy o usmrcení Strigoji v L. A. koneckonců je to veliké

město , ale jen dvě z nich odpovídaly tomuto profilu.

„Pořád uvažuješ nad tím, co vykládal Clarence? O těch lovcích vam pýrů?” dotázal se mě Eddie.

„Nevím. Jen jsem si myslela, že by stálo za to tohle dohledat.”

„Strážci zvážili oba tyhle případy,” prohlásil Eddie a ukázal

na monitor. „Taky je prohlásili za útoky Strigojů obě ty dívky

byly připraveny o krev. To Strigojové dělávají. Nevím, co dělají

lovci vampýrů, ale nemyslím, že by jejich cílem bylo pití krve.”

„To si taky nemyslím. Ale ani jedna z těch holek nebyla vycucaná.”

„Ne vždycky Strigojové dopijí všechnu krev ze svých obětí.

Hlavně, když je někdo vyruší. Tu Melody zabili poblíž klubu,

viď? Jestli její vrah slyšel někoho přicházet, tak nejspíš utekl.”

„To asi jo. Ale co to podříznutí?”

Eddie pokrčil rameny. „Máme spoustu záznamů o tom, co

Strigojové provádějí za šílenosti. Jen se podívej na Keitha a jeho

oko. Jsou zlí. Na ně nemůžeš aplikovat logiku.”

„No, to oko z toho vynech.” Keith nebyl případ, který bych

teď toužila rozebírat. Opřela jsem se na židli a povzdechla si.

„Něco mě na těch vraždách znepokojuje. Napůl vysáté. Podříznuté. Obojí je to divné. A já nemám ráda divné věci.”

„V tom případě máš nevhodnou profesi,” prohlásil Eddie

a jeho úsměv se zase vrátil.

Taky jsem se na něj usmála, ale přemýšlet jsem o tom nepřestala. „Asi jo .”

Když už jsem neřekla nic dalšího, překvapeně se na mě zadíval. „ N e m y slíš. nemyslíš si, že se jedná o lovce vampýrů, že ne?”

„Ne, ani ne. Nemáme žádný důkaz, že by existovali.”

„ A l e .? ” naléhal Eddie.

„Ale neděsí tě trochu to pom yšlení?” zeptala jsem se. „V tuto

chvíli víš, koho hledat. Další Moroje. Strigoje. Ty poznáš. Ale lidský lovec vam pýrů?” Ukázala jsem na všechny studenty, kteří tu byli zabráni do práce. „Nepoznal bys, kdo je ta hrozba.”

Eddie zavrtěl hlavou. „Vždyť je to snadné. Považuju za hrozbu každého.”

175

Nebyla jsem si jistá, jestli mě to uklidnilo.

Když jsem se pak vrátila na kolej, mávla na mě paní Weathersová. „Profesorka Terwilligerová tady pro vás něco nechala.”

„Ona mi něco přinesla?” podivila jsem se. „Peníze to asi nejsou, co?” Zatím mi nezaplatila ani jednu kávu, co jsem jí koupila.

Namísto odpovědi paní Weathersová zvedla knihu vázanou

v kůži. Nejdřív jsem si pomyslela, že je to ta, se kterou jsem právě skončila. Když jsem se podívala na obálku pozorněji, viděla jsem, že je to Svazek 2. Na knize byl přilepený žlutý papírek s na škrábaným vzkazem od profesorky. Další. S povzdechem jsem

paní Weathersové poděkovala. Udělám jakoukoli práci, kterou

ode mě profesorka bude chtít, ale tak trochu jsem doufala, že mi

dá nějakou knihu pojednávající o historii, a ne další bichli plnou

receptů a zaříkávadel.

Když jsem šla chodbou, zaslechla jsem ze vzdáleného konce

několik poplašených výkřiků. Viděla jsem tam otevřené dveře,

u nichž stál shluk lidí. Proběhla jsem kolem svého pokoje dál,

abych se podívala, co se tam děje. Byl to pokoj Julie a Kristin.

Ačkoli jsem si nebyla jistá, jestli na to mám právo, procpala jsem

se mezi vyděšenými přihlížejícími. Nikdo mě nezastavil.

Na posteli ležela Kristin a divoce sebou škubala. Byla celá

zpocená a zorničky měla natolik rozšířené, že jí téměř zakrývaly

celé duhovky. U ní na posteli seděla Julia a bylo tam ještě pár

holek, které jsem moc dobře neznala. Vzhlédla ke mně a v jejím

výrazu se zračil strach.

„Kristin?” vyjekla jsem. „Kristin, jsi v pořádku?” Když jsem

se nedočkala odpovědi, obrátila jsem se na ostatní. „Co se jí

stalo?”

Julia úzkostlivě přeložila vlhký hadřík a přitiskla ho Kristin

na čelo. „Nevíme. V tomhle stavu je už od rána.”

Nevěřícně jsem se rozhlédla. „Tak to asi potřebuje doktora!

Hned musíme někoho zavolat. Zajdu za paní W e a th e rso v o u .”

„N e!” Julia vyskočila a popadla mě za paži. „To nesmíš.

V tomhle stavu je p r o t o . Myslíme, že kvůli tetování.”

„Tetování?”

Jedna z dívek zvedla Kristin zápěstí a natočila ho tak, že jsem

uviděla vnitřní stranu. Třpytivým měděným inkoustem tam

176

měla vytetovanou sedmikrásku. Vybavila jsem si, že Kristin tou žila po nebeském tetování, ale naposled jsem od ní slyšela, že na

to nemá peníze. „Kdy si to nechala udělat?”

„Dneska ráno,” odpověděla Julia. Pořád vypadala vyděšeně.

„Půjčila jsem jí na to.”

Zírala jsem na tu třpytivou květinu. Byla moc hezká a vypadala neškodně. Nepochybovala jsem ale o tom, že právě ona přivedla Kristin do tohoto stavu. Ať už do inkoustu přidávali na navození rauše cokoli, nereagovalo to s Kristininým organismem

správně.

„Potřebuje doktora,” prohlásila jsem odhodlaně.

„To nejde. Museli bychom jim povědět o tetování,” řekla dívka, která držela Kristin za ruku. „Treyovi nikdo nevěřil, ale kdyby viděli něco takovýho… Nevermore by zavřeli.”

A to by bylo výborné, pomyslela jsem si. Kupodivu se ale její

prohlášení setkalo se souhlasným pokyvováním ostatních shromážděných holek. Zbláznily se? Kolik z nich má tohle směšné tetování? A je ochrana tetovacího salónu skutečně důležitější než Kristinin život?

Julia polkla a znovu usedla na postel. „Doufáme, že to přejde.

Možná jen potřebuje trochu víc času, aby si zvykla.”

Kristin zasténala. Jedna noha se jí zatřásla jako ve svalové

křeči a vzápětí znehybněla. Očima s rozšířenými zornicemi nepřítomně zírala do stropu a mělce dýchala.

„Měla na to celý den!” připomněla jsem jim . „Lidi, vždyť

mohla umřít.”

„Jak to víš?” zeptala se Julia ohromeně.

Nevěděla jsem to jistě. Občas se ale stávalo, že někdo nesnášel

ani alchymistická tetování. V devadesáti devíti procentech lidské tělo dokáže vampýří krev obsaženou v tetování přijmout. Její vlastnosti splynou s vašimi a stane se z vás něco jako vampýr nižší třídy. Získáme tím životní sílu a dlouhý život, ale jen stěží

úchvatné fyzické schopnosti, kterými disponují dhampýři. Na to

je krev příliš zředěná. Ale i tak se čas od času stane, že se z alchymistického tetování někomu udělá zle. Ta krev je otráví. A je to o to horší, že zlato a další chemikálie zadržují krev v kůži, takže se zpod ní nikdy nedostane. Ti, které nikdo neléčí, umírají.

177

Vampýří krev nemůže vyvolat euforické stavy, takže jsem nemyslela, že by nějaká mohla být v tomhle tetování. Léčba, kterou používáme u nás, spočívá v rozpuštění kovových součástí tetování, aby se krev uvolnila a tělo ji mohlo vyloučit přirozeným způsobem. Předpokládala jsem, že stejný princip by zabral i tady. Jenže jsem neznala přesné složení té alchymistické sloučeniny a ani jsem si nebyla jistá, jestli by se měď rozpustila stejně jako zlato.

Skousla jsem si ret, přemýšlela a nakonec jsem dospěla k rozhodnutí. „Hned jsem zpátky,” pověděla jsem jim a rozběhla se do svého pokoje. Celou tu dobu mi můj vnitřní hlas nadával, že jsem blázen. Nebyla moje starost pokoušet se o to, k čemu jsem

se chystala. Měla bych jít rovnou za paní Weathersovou.

Namísto toho jsem otevřela dveře svého pokoje, kde jsem

našla Jill nad jejím notebookem. „Ahoj, Sydney,” pozdravila mě

s úsměvem. „Chatuju si s Leem a . ” Pozorně se na mě podívala.

„Co se děje?”

Popadla jsem svůj notebook a otevřela ho na posteli. Než se

rozběhl, vytáhla jsem malý kovový kufřík, který jsem si na cestu

sem pečlivě sbalila, ačkoli jsem nepředpokládala, že ho použiju.

„Můžeš mi přinést vodu? Rychle.”

Jill zaváhala jen na okamžik a pak přikývla. „Hned jsem tu,”

řekla a vyskočila z postele.

Zatímco byla pryč, odemkla jsem kufřík klíčem, který jsem

vždycky nosila u sebe. Uvnitř byly malé vzorky spousty alchymistických sloučenin, látky, které mícháme dohromady a používáme je ke své práci. Některých ingrediencí třeba těch, které používám na rozpouštění těl Strigojů jsem tam měla spoustu.

Z dalších jen vzorky. Notebook se konečně nastartoval a já se přihlásila do databáze alchymistů. Po chvíli hledání jsem objevila recept na lék proti tetování.

Jill se vrátila s hrnkem po okraj plným vody. „Stačí to? Kdybychom byly v jiným klimatu, klidně bych ji stáhla rovnou ze vzduchu.”

„To je v pohodě,” řekla jsem a byla naopak ráda, že zdejší

klima jí brání použít magii.

178

Přejela jsem pohledem recept a analyzovala, co která ingredience dělá. V duchu jsem vyřadila ty, o kterých jsem si byla jistá, že se vztahují konkrétně jen ke zlatu. Pár jsem jich dokonce ani neměla, ale byla jsem si jistá, že slouží jen ke zklidnění podrážděné pokožky a nejsou nezbytně nutné. Začala jsem vytahovat ingredience ze svého kufříku a pečlivě je odměřovat do druhého hrnku. Počínala jsem si při tom tak rychle, jak to jen šlo. Když

to bylo nutné, nahradila jsem látku nějakou jinou a navíc jsem

přidala další, o níž jsem si byla jistá, že rozpustí měď. Množství

jsem ale musela jen odhadnout. Když jsem skončila, vzala jsem

si od Jill vodu a přidala jí tolik, kolik bylo v původním receptu.

Konečným výsledkem byla tekutina připomínající jodid.

Zvedla jsem hrnek a připadala si jako nějaký šílený vědec. Jill

mě celou dobu pozorovala mlčky vycítila naléhavost situace.

Sledovala mě se zájmem, ale radši se na nic nevyptávala, ačkoli

mi bylo jasné, že otázek má spoustu. Když jsem se vydala zpátky

ke Kristin, šla se mnou. Shromáždilo se tam ještě víc dívek než

předtím a bylo s podivem, že paní Weathersová ten rozruch ještě nezaznamenala. Na to, že tahle skupinka chtěla ochránit svá vzácná tetování, si počínala dost neopatrně.

Došla jsem ke Kristinině posteli. Její stav se nezměnil. „Odkryj jí zápěstí a přidrž jí ruku co nejpevněji.” Ten příkaz jsem neadresovala nikomu konkrétnímu, ale vyslovila jsem to s takovou naléhavostí, že mi bylo jasné, že mě někdo poslechne. Měla jsem pravdu. „Když tohle nezabere, zavoláme doktora.” Tón mého

hlasu nepřipouštěl žádné námitky.

Julia byla ještě bledší než Jill, nakonec ale přikývla na souhlas.

Vzala jsem si od ní hadřík, kterým chladila Kristin čelo, a namočila ho do hrnku. Nikdy jsem neviděla, jak se to přesně dělá, takže jsem se musela jen dohadovat. V duchu jsem se pomodlila a přitiskla vlhký hadřík na Kristinino zápěstí.

Přiškrceně vykřikla a zazmítala sebou. Pár poblíž stojících

děvčat ji instinktivně pomohlo znehybnět. Zpod místa, kde jsem

přidržovala hadřík, se vyvalil kouř a ucítila jsem ostrý a štiplavý

zápach. Počkala jsem chvíli a nakonec jsem hadřík od jejího zápěstí oddálila.

179

Ta hezká sedmikráska se začala měnit přímo před očima. Ostré kontury se začaly rozpíjet. Měděná barva se měnila a tmavla do namodrale zelené. Zanedlouho už se nedalo ani poznat, co tam bylo vytetováno. Zůstala jen beztvará skvrna. Kolem ní se

na kůži objevily rudé šrámy. Spíš jsem to ale považovala za následek povrchního podráždění pokožky, nic vážného to nebylo.

Přesto ale Kristinino zápěstí vypadalo hrozně a já na ně s hrůzou zírala. Co jsem to provedla?

Všichni mlčeli a nikdo nevěděl, co dělat. Uplynulo několik

minut, ale mně to připadalo jako několik hodin. Kristin sebou

náhle přestala škubat. Její dech byl pořád namáhavý, ale už zamrkala a vypadala, jako by poprvé vnímala okolní svět. Zorničky měla pořád rozšířené, ale už se rozhlížela kolem a nakonec zaostřila na mě.

„Sydney,” vydechla. „Děkuju.”

180

S

.

.

.

. .

v u j c h e m ic k y e x p e r im e n t js e m v y s v ě t l il a t ím , z e s l o o s u b stanci, kterou jsem dostala ke svému tetování pro případ, že by se dostavila alergická reakce. Rozhodně jsem nikomu nevykládala, že jsem to namíchala sama. Myslím, že mi tuhle krycí historku uvěřili. Za pár dní jsem namíchala směs, která pomohla zahojit chemické popáleniny na Kristinině kůži. Nepomohla ovšem skvrnám od tetovacího inkoustu ty vypadaly trvale a odstraní je snad jen laser , ale poranění se zahojilo.

Poté se rychle rozkřiklo, že Sydney Melroseová je lékárnice-

-samouk. Zbyla mi trocha hojivého prostředku, a tak jsem ho

dala jedné holce, která trpěla akné. Taky to zabralo. Mně se to

ale vymstilo. Chodili za mnou lidi s nejrůznějšími neduhy a dokonce mi za moje služby nabízeli peníze. Některé požadavky byly nesmyslné, jako třeba lék na bolesti hlavy. Takovým lidem jsem radila, aby si prostě koupili aspirin. Další byly nad moje

síly a nechtěla jsem s nimi mít nic společného, jako třeba žádost

o antikoncepci.

Až na výjimečné případy mi nijak nevadilo, že jsem teď byla

víc v kontaktu s lidmi. Byla jsem zvyklá na to, že ode mě lidé

něco potřebují, takže jsem se pohybovala na známé půdě. Někte ří mě jen chtěli líp poznat, což pro mě bylo něco nového a užívala

jsem si to víc, než jsem čekala. Ale ostatní ode mě pořád c h t ě li.

nejrůznější věci.

„Sydney.”

Zrovna jsem čekala, až mi začne hodina angličtiny, a překvapilo mě, že se kolem mojí lavice shromáždili kamarádi Grega Sladea. Jedním z nich byl Bryan. Moc jsem ho sice neznala, ale 181

nikdy se nechoval tak hrozně jako Slade, což jsem mu přičítala

k dobru.

„Ano?” zeptala jsem se a uvažovala, jestli si ode mě nechce

půjčit sešit.

Měl rozježené hnědé vlasy, které si zřejmě nechával růst dlouhé, ale působilo to roztomile. Prohrábl si je a pečlivě volil slova.

„Víš něco o němých filmech?”

„Jasně,” odpověděla jsem . „První vznikly koncem devatenáctého století a někdy měly hudební doprovod. Ale až ve dvacátých letech minulého století se zvuk stal součástí filmů. Nakonec ty němé zastaraly.”

Bryan zalapal po dechu, jako bych mu toho řekla víc, než čekal. „Dobře, dobře. N o . příští týden je ve městě festival němých filmů. Nechtěla bys tam zajít?”

Zavrtěla jsem hlavou. „Ne, asi ne. Respektuju je jako umění,

ale moc mě nebaví.”

„Aha. Dobře.” Zase si uhladil vlasy a já na něm viděla, jak

přemýšlí. Proč se mě proboha vyptává na němé filmy? „A co třeba Starship 30? Dávají ho od pátku. Nechceš se na to zajít podívat?”

„Ani sci-fi nemám moc ráda,” řekla jsem . To byla pravda. Takové filmy mě nebavily, co by se za nehet vešlo.

Bryan vypadal, že si ty svoje rozcuchané vlasy snad každou

chvíli vyrve. „A existuje vůbec nějaký film, který bys chtěla vidět?”

V duchu jsem si projela filmy, které se teď hrají. „Ne. Ani ne.”

Zazvonilo, Bryan zavrtěl hlavou a usedl do svojí lavice. „To bylo

zvláštní,” zamumlala jsem . „Má na filmy špatný vkus.” Podívala

jsem se vedle sebe a překvapilo mě, že Julia má hlavu opřenou

o lavici a otřásá se tichým smíchem. „Co je?”

„To byla ale prča,” vydechla.

„Co?” nechápala jsem. „Proč?”

„Sydney, zval tě na rande!”

V duchu jsem si přehrála náš rozhovor. „Ne, nezval. Ptal se

mě na filmy.”

Smála se tak, že si musela otřít slzy. „Aby zjistil, co chceš vidět, a mohl tě pozvat na rande!”

182

„No tak proč mě nepozval rovnou?”

„Ty jsi tak rozkošně nedotčená,” řekla. „Doufám, že u toho

budu, až si jednou všimneš, že o tebe má někdo zájem .” Zůstala

jsem ohromeně sedět a ona po zbytek hodiny každou chvíli vyprskla smíchy.

Zatímco já jsem se stala objektem zájmu, Jillina obliba upadala. Částečně to způsobila její plachost. Pořád se strachovala, že je jiná než ostatní, a předpokládala, že to na ní všichni vidí. Bála se, a tak se držela od lidí dál a chovala se rezervovaně. A ještě se

to zhoršilo, když od alchymistů konečně dostala „lékařské doporučení”. Škola ji nemohla přeřadit na jiný volitelný předmět, který už probíhal, a prváci nesmějí vypomáhat profesorům jako třeba Trey. Po konzultaci s profesorkou Carsonovou se nakonec

usnesli, že Jill se bude hodin tělocviku účastnit, pokud se budou

konat uvnitř, a jinak bude plnit „alternativní úkoly”. To většinou obnáší psát o věcech, jako je historie softbalu. Když ale Jill polovinu času jen proseděla, bohužel to vedlo k tomu, že byla izolovaná ještě víc.

Mika za ní pořád pálil, i když mu osud nebyl nakloněn.

„Lee mi ráno poslal esem esku,” oznámila mi jednoho dne

u oběda. „O víkendu mě chce vzít na večeři. M y s líš . Teda já

vím, že půjdete t a k y . ” Nejistě těkala pohledem ze mě na Eddieho.

„Kdo je Lee?” dotázal se Mika. Právě se posadil k nám.

Nastalo trapné mlčení. „N o,” řekla Jill a odvrátila zrak, „to

je jeden, ehm, známý. Nestuduje tady. Chodí na vysokou. V Los

Angeles.”

Mika se nad tím zamyslel. „Pozval tě na rande?”

„ J o . Vlastně už jsm e si spolu vyšli dřív. Asi spolu tak nějak

chodím e.”

„Není to nic vážného,” vložil se do toho Eddie. Netušila jsem,

jestli to řekl proto, že chtěl šetřit Mikovy city, nebo jestli to byl

způsob, jak zabránit Jill, aby se s někým sblížila.

Mika dokázal dobře skrývat emoce, to jsem mu musela přiznat. Ještě chvíli o tom uvažoval a pak obdařil Jill úsměvem, který působil jen maličko vynuceně. „Tak to je fajn. Doufám, že 183

ho někdy poznám.” Poté se konverzace stočila na nadcházející

fotbalový zápas a o Leem už se nikdo nezmínil.

Když Mika zjistil, jaká je situace s Leem, jeho chování k Jill

se změnilo, ale pořád byl často s námi všemi. Možná doufal, že

se Jill a Lee rozejdou. Nebo to dělal prostě proto, že trávil hodně

času s Eddiem, který patřil k hrstce Jilliných přátel. Problém ale

nebyl Mika. Problém byla Laurel.

Zdálo se mi, že by o ni Mika neměl zájem, ani kdyby nebyla

na scéně Jill. Ona ale na Jill pořád pohlížela jako na ohrožení -

a dělala, co mohla, aby jí znepříjemnila život. Rozšiřovala o ní

pomluvy a na chodbách i při vyučování dělala kousavé poznámky o její bledé kůži, výšce a štíhlosti což bylo právě to, co v Jill vyvolávalo komplexy.

Jednou či dvakrát jsem zaslechla, jak si studenti na chodbách

šeptají vampýrka. Tuhla mi z toho krev v žilách, i když jsem si

neustále připomínala, že je to jen žert.

„Mika přece neignoruje Laurel kvůli Jill,” přesvědčovala jsem

jednoho dne Julii a Kristin. Vždycky je bavilo, když jsem se sna žila aplikovat na vztahy ve škole logiku a racionální uvažování.

„Nechápu to. On prostě nemá Laurel rád.”

„Jo, ale pro ni je jednodušší považovat za problém Jill, než

by si přiznala, že je mrcha a že to Mika v í,” vysvětlila Julia. Od

té trapné situace s Bryanem se s Kristin ujaly role mých učitelek

a pokoušely se mě vzdělávat v tom, jak se chovají „normální”

lidé.

„Navíc Laurel je ráda, když může někoho shazovat,” řekla

Kristin. O tetování už skoro nemluvila, ale od té doby byla vážnější.

„Dobře,” řekla jsem a držela se své logiky, „ale to já jsem ji

přece nařkla z toho, že si barví vlasy, a o mně neřekla skoro ani

slovo.”

Kristin se usmála. „Rýpat do tebe není žádná legrace. Ty bys

jí to vrátila. Jill se ale moc nebrání a taky za ní stojí jen málo lidí.

Je snadný terč.”

Aspoň k jedné pozitivní věci ale došlo. Po tom incidentu v Los

Angeles se Adrian choval vzorně. Samozřejmě jsem uvažovala,

jak dlouho mu to vydrží. Podle toho, co mi říkala Jill, se Adrian

184

pořád nudil a byl nešťastný. Lee měl nepravidelný rozvrh a navíc stejně nebylo jeho starostí, aby Adriana opečovával. Zdálo se, že pro Jill neexistuje žádné dobré řešení. Když Adrian podléhal svým neřestem, trpěla jeho kocovinami a milostnými románky.

Když nic z toho nedělal, bylo mu hrozně, což se pomalu přeneslo

i na ni. Ti dva měli jedinou naději a sice, že se Jill konečně naučí

odblokovat jeho pocity od svých. Ale podle toho, co jí řekla Rose,

to bude vyžadovat delší dobu.

Když nastal čas na další pití krve, byla jsem zklamaná, když

jsem před Clarenceovým domem uviděla stát Keithovo auto.

Jelikož se nijak aktivně nepodílel na tom, aby nám pomáhal, přála jsem si, aby se do toho radši nemíchal vůbec. Zjevně si ale myslel, že tenhle jeho „dozor” se počítá za práci, a tak jím dál ospravedlňoval svou přítomnost. Jenže když jsme se sešli v obýváku s Adrianem, Keith nebyl nikde v dohledu. Ani Clarence.

„Kde jsou?” zeptala jsem se.

Adrian se válel na gauči a právě odložil knihu, kterou četl.

Měla jsem dojem, že moc často nečte, a tak jsem si připadala skoro až provinile, že jsem ho z té činnosti vyrušila. Potlačil zívnutí.

Žádný alkohol jsem nikde neviděla, jen tři prázdné plechovky od

energetických nápojů.

Pokrčil rameny. „Nevím. Odešli si někam popovídat. Tvůj

kamarád má zvrácený smysl pro humor. Myslím, že Clarence

utvrzuje v jeho paranoidním přesvědčení o lovcích vampýrů.”

Nervózně jsem pohlédla na Leeho, který okamžitě po našem

příchodu zapředl hovor s Jill. Oba byli natolik pohlceni jeden

druhým, že ani nevnímali, o čem se my ostatní bavíme. Věděla

jsem, jak moc tyhle řeči o lovcích vampýrů Leeho rozčilují. Rozhodně by nebyl rád, že v tom Keith jeho otce povzbuzuje.

„Ví Clarence o té vraždě v L. A .?” zeptal se Eddie. Nebyl důvod domnívat se, že by o tom nevěděl Keith, když to mezi alchymisty byla obecně sdílená informace. Jen jsem si nebyla jistá, jestli si to spojí s Clarencem.

„Nezmínil se o tom ,” odpověděl Adrian. „Keith to nejspíš

dělá z nudy. Ale dokonce ani já bych takhle hluboko neklesl.”

„Tohle je teď tvoje náhražka?” zeptala jsem se a ukázala na

energy drinky. Sedla jsem si naproti Adrianovi.

185

„Hele, to není vodka ani brandy a n i . nic dobrýho.” Adrian

s povzdechem zvedl jednu plechovku a obrátil do sebe posledních pár kapek. „Tak mi důvěřuj.”

Eddie se na plechovky podíval. „Neříkala Jill, že v noci nemohla usnout?”

„Adriane,” zaúpěla jsem. Eddie měl pravdu. Všimla jsem si,

že sebou Jill celou noc házela a pořád se převalovala. Zprostředkovaný kofein to vysvětloval.

„Já se snažím ,” řekl Adrian. „Jestli mě odtud dokážeš dostat, Sageová, tak už nebudu nucen utápět své smutky v taurinu a ženšenu.”

„Ona nemůže spát a ty to dobře víš, Adriane,” prohlásil Eddie.

„Nemůžeš t ř e b a ., já nevím. Nemůžeš si najít nějaký koníček?”

„Mým koníčkem je být okouzlující,” řekl tvrdošíjně Adrian.

„Jsem duší všech večírků dokonce i bez pití. Nemůžu být sám.”

„Můžeš si najít práci,” navrhl mu Eddie a usedl na židli

v rohu. Pobaveně se usmál vlastnímu vtipu. „To vyřeší oba tvoje

problémy vyděláš si peníze a navíc budeš mezi lidmi.”

Adrian obrátil oči v sloup. „Bacha, Castile. V téhle rodině je

jenom jeden komik.”

Narovnala jsem se. „Vlastně to vůbec není špatný nápad.”

„Je to příšerný nápad,” prohlásil Adrian a díval se střídavě na

mě a na Eddieho.

„Proč?” dotázala jsem se. „Zase nastává chvíle, kdy nám

oznámíš, že se tvoje ruce neušpiní manuální prací?”

„Spíš nemám společnosti co nabídnout,” opáčil.

„Mohla bych ti pom oct,” nabídla jsem se.

„Budeš za mě pracovat a dávat mi svou výplatu?” zeptal se

s nadějí Adrian. „Protože to by mi fakt bodlo.”

„Můžu tě vozit na pohovory,” řekla jsem. „A můžu ti obstarat

životopis, který ti zaručí jakoukoli práci.” Probodla jsem ho pohledem a rozmyslela si to. „No, v rámci možností.”

Adrian se protáhl. „Promiň, Sageová. Na to se prostě necítím .”

Vtom vešel Clarence s Keithem. Clarence se tvářil nadšeně.

„Děkuju, děkuju,” říkal. „Je tak hezké mluvit s někým, kdo má

pochopení pro můj zájem o lovce.”

186

Netušila jsem, že Keith má pochopení pro cokoli kromě své

sobecké povahy. Lee se zachmuřil, když mu došlo, že Keith starého pána ještě povzbuzuje v jeho iracionálním přesvědčení.

Každopádně se zdržel poznámek, které měl na jazyku. To bylo

poprvé, kdy jsem u Leeho viděla nějakou temnou emoci. Vypadalo to, že Keith dokáže otrávit kdekoho.

Clarence byl rád, že nás vidí, a stejně tak Dorothy. Lidé, kteří

dávají svou krev vampýrům, nejsou nechutní jen kvůli tomu úkonu. Vždy se k němu váže ještě závislost. Když vampýři z někoho pijí, vypouštějí mu do oběhu endorfiny, které pak vytvářejí rauš.

Lidští dárci, kteří žijí mezi Moroji, jsou celé dny sjetí a stávají se

na tom těžce závislými. Dorothy, která roky žila jen s Clarencem,

nezažila tolik kousnutí, aby upadla do závislosti. Ale teď, když

tu byla i Jill a Adrian, dostávala endorfinů mnohem víc. Jakmile

spatřila Jill, oči se jí rozsvítily, což bylo jasnou známkou toho, že

touží po dalším kousnutí.

„Hele, Sageová,” ozval se zase Adrian. „Na pohovor nechci,

ale nemohla bys mě hodit někam, kde bych si koupil cigára?”

Začala jsem mu vykládat, že mu nebudu pomáhat s jeho hnusným zlozvykem, ale pak jsem si všimla, že významně pohlédl na Dorothy. Snaží se mě snad odtud dostat? Uvažovala jsem o tom.

Chce mi poskytnout záminku, abych nemusela být u pití krve?

Morojové se obvykle s pitím nijak neskrývají. Jill s Dorothy většinou jen odešly z místnosti, aby mi to nebylo nepříjemné. Věděla jsem , že to nejspíš udělají i tentokrát, ale rozhodla jsem se využít příležitosti vzdálit se odtud. Samozřejmě jsem pohlédla na Keitha, aby mi to odsouhlasil. Čekala jsem , že bude protestovat. Jen

pokrčil rameny. Vypadalo to, že jsem to poslední, oč se zajímá.

„Dobře,” řekla jsem a zvedla se. „Tak jdem e.”

V autě se ke mně Adrian obrátil.

„Rozmyslel jsem si to,” řekl. „Přijímám nabídku, že mi pomů žeš sehnat práci.”

Málem jsem vjela do protisměru. Jen málo věcí by mě od něj

překvapilo víc a že říkával překvapivé věci běžně. „To byla

rychlost. Myslíš to vážně?”

„Vážněji už to nejde. Tak pomůžeš m i?”

187

„Asi jo, ale není toho zase tolik, co pro tebe můžu udělat. Já ti

práci nedám.” V duchu jsem si projela, co všechno o Adrianovi

vím. „Předpokládám, že tě nenapadá, co by tě bavilo.”

„Chtěl bych dělat něco zábavnýho,” řekl. Zamyslel se nad tím.

„A chci vydělávat hodně peněz ale přitom makat co nejmíň.”

„Super,” zabrblala jsem . „Tím se nám výběr zužuje.”

Dojeli jsm e do centra a mně se podařilo bezchybně zaparkovat mezi auta. Na Adriana to ovšem neudělalo takový dojem, jaký mělo. Stáli jsm e rovnou před obchodem. Čekala jsem na něj venku, než si nakoupí. Snášel se večer. Často jsem bývala mimo

kampus, ale moje výlety vedly jen ke Clarenceovi, na minigolf

a do fastfoodu. Teď jsem zjistila, že Palm Springs je hezké město. Ulice lemovaly obchůdky a restaurace. Mohla bych tu strávit celé hodiny pozorováním lidí. Po ulicích se procházeli důchodci vracející se z golfu i mladí a vyfiknutí lidé. Věděla jsem , že sem

jezdí i mnoho celebrit, ale o zábavním průmyslu toho zase nevím

tolik, abych poznala, kdo je kdo.

„Páni,” hvízdl Adrian, když vyšel z obchodu. „Zdražili mi

moji značku. Musel jsem si koupit horší.”

„Kdybys přestal kouřit, ušetřil bys s p o u s tu .”

Vtom jsem si něčeho všimla a zarazila jsem se. Tři bloky od

nás jsem mezi listy palmy zahlédla ceduli, na níž bylo gotickým

ozdobným písmem vyvedeno Nevermore. To byl ten salón. Zdroj

tetování, která se nekontrolovatelně rozšiřují po celém Amberwoodu. Od té nehody s Kristin jsem se o tom všem chtěla dozvědět víc, ale netušila jsem jak. Teď jsem měla šanci.

Na okamžik jsem si vybavila, jak mi Keith říkal, abych se ne—

namočila do ničeho, co by mohlo vzbudit pozornost nebo způsobit problémy. Pak jsem si ale vzpomněla, jak vypadala Kristin, když byla předávkovaná. Tohle byla moje příležitost udělat něco důležitého. Rozhodla jsem se.

„Adriane,” řekla jsem. „Potřebuju, abys mi pomohl.”

Táhla jsem ho k tetovacímu salónu a cestou jsem ho zasvětila

do situace. Natolik se tvářil, že ho to tetování způsobující rauš

zaujalo, až jsem si myslela, že bude taky jedno chtít. Ale když

jsem mu pověděla o Kristin, nadšení ho přešlo.

188

„I když to není alchymistická technologie, stejně dělají něco

nebezpečného,” objasnila jsem. „A nejde jenom o Kristin. To, co

dělá Slade a ostatní kluci, je stejně tak špatné. Používají steroidy,

aby byli lepší ve fotbale. Tady v tom salónu ubližují lidem .”

Vzpomněla jsem si na Treyovy šrámy a modřiny.

Tetovací salón oddělovala od vedlejší restaurace úzká ulička.

Zastavili jsme se tam. V uličce se otevřely dveře, ze salónu vyšel

muž a zapálil si cigaretu. Udělal sotva dva kroky, když vtom

vystrčil hlavu ze dveří další a křikl na něj: „Jak dlouho budeš

pryč?” Uvnitř jsem zahlédla police a stoly.

„Jenom si zaběhnu do krámu,” odpověděl ten s cigaretou.

„Za deset minut jsem zpátky.”

Druhý muž se zase vrátil dovnitř a zavřel za sebou. Po chvilce

jsm e ho uviděli oknem v přední části salónu, kde něco sklízel

z pultu.

„Musím se tam vrátit,” pověděla jsem Adrianovi. „K tamtěm

dveřím.”

Povytáhl obočí. „Chceš se tam vplížit? To od tebe teda není

hezký. A taky je to bláznivý a nebezpečný.”

„Já vím ,” řekla jsem a samotnou mě překvapilo, s jakým klidem jsem to přiznala. „Ale musím něco zjistit a tohle je možná moje jediná šance.”

„V tom případě půjdu s tebou, kdyby se ten chlap vrátil,”

prohlásil s povzdechem. „Nikdo nesmí tvrdit, že by Adrian Ivaš-

kov nepomohl dámě v nesnázích. A navíc se na toho chlapa podívej. Vypadá jako šílený motorkář. To ostatně oni oba.”

„Nechci, a b y s . Počkej.” Vtom jsem dostala nápad. „Ty s tím

chlapem zatím můžeš mluvit.”

„Co?”

„Běž předním vchodem. Zaměstnej ho, abych se tam mohla

porozhlédnout. Povídej si s ním o . Nevím. Však ty na něco přijd eš.”

Rychle jsm e vymysleli plán. Poslala jsem Adriana dovnitř

a sama se vrátila do uličky ke dveřím. Stiskla jsem kliku a zjistila, že je zamčeno.

„Samozřejmě,” zamumlala jsem . Kdo by taky nechával takhle

odstrčené dveře odemčené? Můj brilantní plán se začal rozpadat.

189

Pak jsem si ale vzpomněla, že mám v kabelce alchymistické vybavení.

Svůj kufřík se substancemi jsem příliš často nepotřebovala,

leda k léčení akné na střední škole, takže jsem ho nechávala na

koleji. Alchymisti jsou ale neustále v pohotovosti pro případ, že

by jich bylo třeba, aby zahladili stopy po vampýrech. A tak s sebou vždycky nosíme pár věcí. Jednou z nich je látka, která ani

ne za minutu rozpustí tělo Strigoje. Druhá chemikálie je téměř

stejně účinná, až na to, že rozpouští kovy.

Je to určitý druh kyseliny, kterou nosím v chráněném flakónku v kabelce. Rychle jsem ji vytáhla a odšroubovala víčko. Okamžitě mě zasáhl hořký pach, až jsem z toho nakrčila nos. Opatrně jsem nabrala do kapátka trošku tekutiny a kápla do středu zámku. Rychle jsem ucukla, protože se ze zámku vyvalila bílá mlha.

Ani ne za půl minuty zmizela a uprostřed kliky teď zela díra. To

je jedna z dobrých vlastností těchhle látek, kterým říkáme rychlý

oheň k reakci dochází extrémně rychle. Reakce už skončila, tak že jsem se nemusela bát dotyku. Stiskla jsem kliku a ta povolila.

Otevřela jsem dveře jen na škvírku, abych se přesvědčila, že

uvnitř není nikdo další. Nebyl. Místnost byla prázdná. Proplížila

jsem se dovnitř a tiše za sebou zavřela. Zastrčila jsem zevnitř

západku, aby dveře zůstaly zamčené. Už zvenku jsem viděla, že

místnost slouží jako sklad. Bylo tam plno nástrojů potřebných

k tetování. Vedly z ní troje dveře: jedny do koupelny, druhé do

nějaké tmavé prostory a třetí do hlavní části obchodu vepředu.

Odtamtud sem pronikalo světlo a taky jsem slyšela Adrianův

hlas.

„Můj kamarád jedno m á,” říkal zrovna. „Viděl jsem to jeho

tetování a on mi říkal, že to děláte tady. No tak, netahejte mě za

nos.”

„Je mi líto,” odpověděl mu ten muž nevrle. „Netuším, o čem

to mluvíš.”

Pomalu jsem si začala prohlížet police a zásuvky. Četla jsem

si etikety a hledala cokoli podezřelého. Byla tam spousta věcí a já

jsem neměla moc času.

„Jde o peníze?” zeptal se Adrian. „Protože těch mám dost.

Jenom mi řekněte, kolik to stojí.”

190

Nastala dlouhá pauza a já jenom doufala, že ten chlap nebude chtít, aby mu Adrian ukázal hotovost. Jeho poslední drobné padly na snahu vypěstovat si rakovinu.

„No já nevím ,” prohlásil ten muž nakonec. „Kdybych dokázal

udělat to měděný tetování, o kterým mluvíš a neříkám, že to

dokážu , nejspíš by sis ho stejně nemohl dovolit.”

„Já vám povídám, že ano, jen si řekněte cenu,” odsekl Adrian.

„A o co přesně máš zájem ?” řekl pomalu ten chlap. „Jde jen

o tu barvu?”

„Myslím, že oba vím e,” ujistil ho mazaně Adrian. „Chci tu

barvu. Chci ,bonus navíc’. A chci, aby to vypadalo drsňácky.

Vzor, který bych chtěl, nejspíš ale nesvedete.”

„To je to poslední, s čím by sis si měl dělat starosti,” prohlásil

chlap. „Tohle dělám už léta. Umím nakreslit, cokoli chceš.”

„Vážně? A umíte kostlivce, jak jede na motorce, ze který šlehají plameny? A chci, aby ten kostlivec měl pirátskej klobouk.

A papouška na rameni. Papouščího kostlivce. Nebo možná papouška-nindžu? Ne, to už by bylo moc. Ale bylo by hustý, kdyby

ten kostlivec házel hvězdy, co mají nindžové. V ohni.”

Zatím jsem neobjevila nic zajímavého, ale ještě tu zbývala

spousta polic a výklenků. Začínala se mě zmocňovat panika. Docházel mi čas. Padl mi zrak na tu tmavou místnost a doběhla jsem tam. Rychle jsem zkontrolovala přední část salónu, rozsvítila si a zadržela dech. Nikdo si asi ničeho nevšiml, protože rozhovor pokračoval.

„To je ta nejtrapnější věc, co jsem kdy slyšel,” prohlásil tatér.

„Dámy budou říkat něco jinýho,” opáčil Adrian.

„Hele, kluku,” prohlásil chlap. „Nejde jen o peníze, ale taky

o dostupnost. Tohle by vyžadovalo spoustu inkoustu a tolik ho

na skladě nemám.”

„No a kdy vám přijde zboží?” zeptal se Adrian.

S úžasem jsem zírala na místnost, v níž jsem se ocitla. Tady se

tetovalo. Bylo tu lehátko, mnohem pohodlnější než stůl, na kterém tetovali mě. Malý stolek byl pokrytý věcmi, které vypadaly jako čerstvě použité tetovací potřeby.

„Na čekacím listu už je pár lidí před tebou. Nevím, kdy toho

budu mít víc.”

191

„A můžete mi zavolat, až to budete vědět?” zeptal se Adrian.

„Dám vám na sebe kontakt. Jmenuju se Jet Steele.”

Kdybych nebyla v tak nebezpečné situaci, zaúpěla bych. Jet

Steele? Ocelový Jet? Vážně? Než jsem se stihla pousmát, konečně

jsem našla, co jsem hledala. Tetovací pistole na stolku měla svůj

zásobník na inkoust, ale vedle ní stálo několik malých lahviček.

Všechny byly prázdné, ale v některých zůstaly znatelné zbytky

původního kovového obsahu. Aniž bych si to dlouze rozmýšlela, popadla jsem je a strčila si je do kabelky. Pak jsem si opodál všimla plných lahviček s tmavou tekutinou. Na okamžik jsem strnula. Opatrně jsem jednu zvedla, otevřela ji a přičichla si.

Bylo to přesně to, čeho jsem se obávala.

Zase jsem víčko zašroubovala a i tyhle lahvičky jsem si dala

do kabelky.

A vtom jsem za sebou zaslechla, jak někdo cloumá dveřmi.

Zjevně se snažil otevřít zadní vchod. Po chvilce zvuky ustaly. To

znamenalo, že bych měla urychleně vypadnout. Zapnula jsem si

zip na kabelce a v tom okamžiku jsem zaslechla, že se otevřely

přední dveře do salónu.

„Joey, proč jsi zamknul zadní vchod?” vyštěkl vzteklý hlas.

„Vždycky ho zamykám.”

„Ne, zastrčil jsi západku. Zevnitř. To nebylo, když jsem odcházel.”

To byl signál, abych vzala do zaječích. Zhasla jsem a vyběhla

zpátky do skladu.

„Počkat!” vykřikl Adrian. Z jeho hlasu zaznívala úzkost, jako

by se snažil upoutat pozornost. Měla jsem nepříjemný pocit, že

dva zdejší zaměstnanci zamířili dozadu, aby se na ty dveře podívali. „Potřebuju vědět ještě něco o tom tetování. Může mít papoušek na hlavě taky pirátskej klobouk? M iniaturní?”

„Moment, nejdřív se musíme na něco podívat.” Ten hlas byl

hlasitější než předtím. Blížil se.

Roztřesenýma rukama jsem odstrčila západku. Otevřela jsem

dveře a vyběhla ven v momentě, kdy už jsem za sebou zaslechla

hlasy. Aniž bych se zastavila a ohlédla, zabouchla jsem za sebou

a rozběhla se uličkou na hlavní třídu až k zaparkovanému autu.

Byla jsem si jistá, že mě ti chlapi nemohli pořádně vidět. Nejspíš

192

jsem pro ně byla jen prchající postava. Přesto jsem byla vděčná za

davy lidí na ulici. Zamíchala jsem se mezi ně a odemkla si auto.

Ruce jsem měla zpocené a roztřesené, takže jsem s klíči chvíli

zápasila.

Zoufale jsem se chtěla ohlédnout, ale bála jsem se, že bych tím

přilákala pozornost těch chlapů, pokud za mnou vyběhli až na

ulici. Dokud nebudou mít důvod mě p o d e z íra t.

Náhle mě za paži popadla čísi ruka a otočila mě. Zalapala

jsem po dechu.

„To jsem já ,” ozvalo se.

Adrian. Vydechla jsem úlevou.

„Neohlížej se,” řekl mi klidným hlasem. „Jenom nastup do

auta.”

Poslechla jsem . Jakmile jsme se oba ocitli v bezpečí auta, zhluboka jsem se nadechla. Překvapilo mě, jak rychle mi tluče srdce.

Adrenalin vyvolaný strachem se mi usídlil v hrudi, až to bolelo.

Zavřela jsem oči a opřela se.

„To bylo jen tak tak,” vydechla jsem. „A mimochodem, ty sis

vedl skvěle.”

„Já vím ,” přitakal hrdě. „Už jsem dokonce začal to tetování

chtít. Našla jsi, cos hledala?”

Otevřela jsem oči a povzdechla si. „Našla. A mnohem víc.”

„Tak co to je? Dávají do tetování drogy?”

„Je to ještě horší,” řekla jsem. „Používají vampýří krev.”

193

M ůj OBJEV POSUNUL PROBLÉM S TETOVÁNÍM NA ÚPLNĚ NOVOU

úroveň. Předtím jsem byla přesvědčená, že stojím proti lidem,

kteří používají techniky podobné těm alchymistickým, aby dodávali do Amberwoodu drogy. Byla to záležitost morálky. Ted když se ale jednalo o krev, byla to záležitost alchymistů. Smyslem naší práce je chránit lidstvo před existencí vampýrů. Pokud někdo pokoutně dává lidem vampýří krev, pak překračuje hranici, na jejím ž vybudování jsm e tvrdě pracovali a každý den ji chráníme.

Věděla jsem, že bych to měla okamžitě nahlásit. Jestli tu někdo má přístup k vampýří krvi, alchymisté sem musejí někoho poslat, aby to prošetřil. Kdybych se měla řídit obvyklým sledem rozkazů, nejspíš bych o tom měla říct Keithovi a ten by to pak

oznámil našim nadřízeným. Ale vůbec jsem nepochybovala, že

kdyby to udělal, přisvojil by si veškeré zásluhy. Tohle jsem nemohla dopustit a ne proto, že jsem chtěla sklidit všechnu slávu.

Příliš mnoho alchymistů se mylně domnívá, že Keith je čestný

člověk. Nechtěla jsem to domnění ještě přikrmovat.

Než ale něco podniknu, budu muset zjistit, co obsahují ty

ostatní lahvičky. Co jsou ty zbytky kovové tekutiny, jsem se

mohla jen dohadovat, ale jako s tou krví jsem si jistá nebyla.

Možná pocházely rovnou z alchymistického katalogu, nebo to

možná byly jen spatlaniny. Pokud ale byly vyrobeny podle na šich receptů, nebylo na první pohled jasné, co je co. Například

stříbrný prášek v jedné lahvičce mohl být jednou z hned několika

alchymistických sloučenin. Musím provést několik experimentů,

abych na to přišla. Jedna substance mi ale byla záhadou. Byla to

194

čirá, dost hustá tekutina bez zápachu. Odhadovala jsem, že to

budou narkotika do nebeských tetování. Vampýří krev by takový

rauš nezpůsobila, ale dokonale by vysvětlovala posílení sportovních dovedností v takzvaných ocelových tetováních. A tak jsem se pustila do experimentování a zároveň si odbývala běžnou školní rutinu.

Tenhle týden jsme hráli basketbal uvnitř v tělocvičně, takže

se účastnila i Jill. A stala se objektem Laureliných kousavých poznámek. Pořád jsem ji slyšela říkat věci jako: „Myslela bych si, že bude hrát mnohem líp, když je tak hrozně vysoká. Prakticky se může dotknout koše a ani nemusí vyskočit. Nebo by se možná

mohla proměnit v netopýra a doletět tam .”

Trhla jsem sebou. Musela jsem si neustále připomínat, abych

z těch poznámek nedělala vědu, protože takové vtípky nikdo nebere vážně. Jenže kdykoli jsem něco takového zaslechla, zmocnila se mě panika. Musela jsem ji skrývat. Pokud chci Jill pomoct, musím tohle popichování zarazit úplně a nejen ty řeči o vampýrech. Kdybych k tomu přitáhla ještě víc pozornosti, ničemu by to neprospělo.

Mika se snažil po každém takovém výpadu Jill utěšit, což

Laurel zjevně rozzuřilo ještě víc. Laurel nebyla jediná, kdo trousil podivné poznámky. Od svého nájezdu na tetovací salón jsem zaslechla spoustu zajímavých věcí i od Sladea a jeho kamarádů.

„Řekl kdy?” Profesorka Carsonová nás kontrolovala podle seznamu a Slade mezitím vyslýchal kluka jménem Tim. Týkalo se to jeho nedávné návštěvy salónu.

Tim zavrtěl hlavou. „Ne. Mají nějaký problémy s dodávkou

zboží. Vypadá to, že dodavatel ho má, ale nechce jim ho dát za

stejnou cenu jako obvykle.”

„Sakra,” zavrčel Slade. „Potřebuju to poopravit.”

„Hele,” ozval se Tim. „A co já? Já svoje první ještě nemám.”

To nebyla první poznámka, kterou jsem na to téma slyšela.

I ten, kdo už nebeské tetování měl, ho potřeboval poopravit. Závislost v závislosti.

Když skončil tělocvik, Jill se tvářila hrozně a mně připadalo,

že nemá daleko k pláči. V šatně jsem se s ní pokusila promluvit,

ale ona jen zavrtěla hlavou a zamířila do sprchy. Pomalu jsem se

195

tam chystala vydat taky, když vtom jsem odtamtud uslyšela křik.

My, které jsme byly stále ještě v šatně, jsme se rozběhly do sprch

podívat, co se tam stalo.

Laurel odhrnula závěs svého sprchovacího kouta a vyběhla

ven. Bylo jí jedno, že je nahá. Zalapala jsem po dechu. Kůži měla

pokrytou třpytivým ledem. Kapky vody ze sprchy jí zmrzly na

kůži a ve vlasech v ledové krystalky. Ve sprchách ale stála ve

vzduchu horká pára, a tak začaly rychle tát. Podívala jsem se do

sprchy a zjistila, že voda, která z ní tekla, taky zamrzla.

Laurelin jekot přilákal profesorku Carsonovou. Přiběhla

a stejně jako my ostatní strnula v šoku z toho, že je svědkem ně čeho, co vlastně není možné. Nakonec prohlásila, že to musí být

nějaký problém v potrubí a ohřívači vody. To je pro naše lidské

plemeno typické. Vždycky se radši uchýlíme k nepravděpodobným vědeckým vysvětlením, než bychom sáhli po fantastických.

Mně to ovšem nevadilo. Aspoň mi ulehčila práci.

Profesorka Carsonová se pokoušela přimět Laurel, aby šla do

jiné sprchy a smyla ze sebe ten led, ale ona odmítala. Počkala,

až na ní všechen roztaje, a pak se utřela. Když se pak vydala na

další hodinu, měla hrozné vlasy a já se jí pošklebovala. Dneska

nebude žádné pohazování hřívou.

Když jsem zahlédla Jill, jak se snaží nenápadně se skupinkou dívek odejít z šatny, zavolala jsem na ni. „Jill!” Provinile se ohlédla, ale jinak nedala najevo, že mě slyšela. Vydala jsem se za ní. „Jill!” křikla jsem znovu. Určitě se mi snažila vyhnout.

Na chodbě Jill uviděla Miku a rozběhla se k němu. To bylo

chytré. Věděla, že před ním bych jí nepokládala žádné nebezpečné otázky.

Zbytek dne se mě stranila, ale já jsem na ni čekala v našem

pokoji. Přišla až těsně před večerkou.

„Jill,” vykřikla jsem, sotva prošla dveřmi. „Co tě to napadlo?”

Odhodila knihy a otočila se ke mně. Měla jsem dojem, že nejsem jediná, kdo si dneska připravoval proslov.

„Napadlo mě, že už mám dost toho, jak o mně Laurel a její

kamarádky pořád m luví.”

„Tak jsi jí zmrazila sprchu?” zeptala jsem se. „Jak by ji to mohlo zastavit? Taková pitomost ti teda neslouží ke cti.”

196

Jill pokrčila rameny. „Ulevilo se m i.”

„Tohle je tvoje omluva?” Nemohla jsem tomu uvěřit. Jill mi

vždycky připadala tak rozumná. Zachovala si jasnou hlavu,

přestože se stala princeznou, a i po tom, co přežila i vlastní smrt.

A tohle ji zlomilo. „Víš, co jsi riskovala? Snažíme se k tobě nepřilákat pozornost!”

„Profesorce Carsonový to nepřipadalo divný.”

„Profesorka Carsonová přišla s dost chatrným vysvětlením,

jen aby přesvědčila sama sebe! Tohle lidi dělají. Jenže stačí zavolat údržbáře, aby se na to podíval, a ten řekne, že potrubí prostě jen tak zničehonic nezamrzá a už vůbec ne v Palm Springs!”

„Tak co?” zeptala se Jill. „Co teda? Myslíš, že další krok je, že

usoudí, že to byla vampýří m agie?”

„Samozřejmě, že ne,” řekla jsem . „Ale lidi o tom budou mluvit. Vyvolala jsi jejich podezření.”

Opatrně se na mě zadívala. „Tohle tě štve? Nebo to, že jsem

vůbec použila m agii?”

„Není to totéž?”

„Ne. Myslím, že tě štve, že jsem použila magii, protože ty nemáš magii ráda. Nemáš ráda nic, co souvisí s vampýry. Myslím, že je to osobní. Vím, co si o nás m yslíš.”

Zaúpěla jsem. „Jill, opravdu tě mám ráda. Máš pravdu v tom,

že mě magie trochu znervózňuje.” Dobře, hodně znervózňuje.

„Ale kvůli mým osobním pocitům se nestane, že by lidi začali

uvažovat o tom, co způsobilo, že voda takhle zm rzla.”

„Není správný, že mi pořád ubližuje!”

„Já vím. Ale musíš být lepší než ona.”

Jill si sedla na postel a povzdechla si. Zdálo se, že její vztek se

pomalu mění v zoufalství. „Nenávidím to tady. Chci se vrátit na

Akademii svatého Vladimíra. Nebo ke dvoru. Nebo do Michiganu. Kamkoli, jen nechci zůstat tady.” Úpěnlivě se na mě zadívala.

„Nemáš nějaký novinky, kdy se budu moct vrátit?”

„N e,” odpověděla jsem. Nechtělo se mi jí říkat, že to může

ještě nějakou dobu trvat.

„Všichni si to tady užívají,” posteskla si. „Tobě se tu taky líbí.

Máš tu spoustu kamarádů.”

„ N e m á m .”

197

„Eddiemu se tu taky líbí. Má Miku a další kluky z jejich koleje, se kterými může něco podnikat. Navíc tu má mě, aby mě hlídal, takže to tady pro něj má sm ysl.” Nikdy jsem o tom takhle neuvažovala, ale ted jsem si uvědomila, že má pravdu. „Ale já?

Co mám já? Nic než to stupidní pouto, ze kterýho mám depky,

protože musím pořád poslouchat, jak se Adrian lituje.”

„Zítra jedu s Adrianem hledat práci,” řekla jsem a nebyla si

tak docela jistá, jestli jí to pomůže.

Jill nepřítomně přikývla. „Já vím. Jeho život ted bude nejspíš

taky super.”

Sklouzávala k melodramatičnosti a sebelítosti, ale ve světle

událostí jsem měla dojem, že na to má nárok.

„Máš Leeho,” připomněla jsem jí.

To ji přimělo k úsměvu. „Já vím. Je fajn. Mám ho moc ráda

a nemůžu u v ě ř it . No, prostě mi připadá šílený, že on mě má

taky rád.”

„Není to zase tak šílený.”

Nával dobré nálady ji hned zase opouštěl. „Víš, že mi Lee

řekl, že si myslí, že bych mohla být modelka? Tvrdí, že mám

postavu, která se líbí lidským módním návrhářům. A taky mi

řekl, že zná ve městě jednu návrhářku, která modelky hledá. Ale

když jsem to řekla Eddiemu, pověděl mi, že je to špatný nápad,

protože nemůžu riskovat, že by mě někdo uviděl na fotce. Prý

kdyby to prosáklo ven, mohli by mě najít.”

„To je pravda,” řekla jsem. „Všechno je to pravda. Vážně máš

postavu jako modelka ale bylo by to moc nebezpečné.”

Povzdechla si a zatvářila se poraženě. „Vidíš? Mně nic nevychází.”

„Mrzí mě to, Jill. Opravdu. Vím, že je to těžké. Můžu po tobě

jenom chtít, aby ses snažila být silná. Zatím si vedeš skvěle. Jen

tak dál. Pořád mysli na Leeho.”

Moje slova zněla planě i mně. Už jsem skoro začala uvažovat,

jestli bych ji neměla vzít s sebou, až pojedu s Adrianem hledat

práci, ale nakonec jsem to zavrhla. Usoudila jsem, že Adrianovi

by škodilo rozptylování. Taky jsem nevěděla, jestli by ji to vůbec

bavilo. Kdyby ji opravdu zajímalo, jak si Adrian vede na pohovorech, mohla by „poslouchat” skrze pouto.

198

Druhý den po vyučování jsem se sešla s Adrianem a poprvé

po dlouhé době nebyl v domě Lee ani Keith. Ale byl tam Clarence. Přikvačil ke mně, sotva jsem vešla.

„Slyšelas to?” chtěl vědět. „Slyšelas o té chudince?”

„O jaké?” zeptala jsem se.

„O té, co ji před pár týdny zabili v Los Angeles.”

„No jistě,” odpověděla jsem a ulevilo se mi, že nedošlo k dal šímu úmrtí. „Byla to tragédie. Máme štěstí, že tady Strigojové

nejsou.”

Obdařil mě vědoucím pohledem. „To neudělali Strigojové!

Copak jsi nedávala pozor? To byli oni. Lovci vampýrů.”

„Ale vypili jí krev, pane. Neříkal jste, že lovci vampýrů jsou

lidi? Žádný člověk by přece neměl důvod pít krev Morojům.”

Odvrátil se ode mě a začal přecházet po obýváku. Rozhlédla

jsem se a uvažovala, kde je Adrian.

„To říkají všichni!” prohlásil Clarence. „Jako bych to už dávno

nevěděl. Nedokážu vysvětlit, proč dělají to, co dělají. Chovají se

podivně. Uctívají slunce a mají divné představy o zlu a cti dokonce neobvyklejší, než jsou ty vaše.” Tak to bylo něco. Alespoň tedy ví, že jsem člověk. Chvílemi jsem si nebyla jistá. „Taky mají podivné názory na to, který vampýr by měl zemřít. Všechny Strigoje zabíjejí rovnou. Mezi Moroji a dhampýry si ale vybírají.”

„Asi toho o nich víte spoustu,” poznamenala jsem.

„Zabývám se tím od té doby, co T a m a r a .” Povzdechl si a náhle mi připadal hrozně starý. „Aspoň že Keith mi věří.”

Snažila jsem se udržet tvář bez výrazu. „Ano?”

Clarence přikývl. „Je to hodný mladík. Měla bys mu dát

šanci.”

Přestala jsem se ovládat a uvědomila jsem si, že se mračím.

„Pokusím se, pane.” Vtom vešel Adrian a mně se ohromně ulevilo. Být o samotě s Clarencem bylo dost děsivé, i když zrovna nevychvaloval Keitha Darnella.

„Můžeme vyrazit?” zeptala jsem se.

„Jasně,” přitakal Adrian. „Nemůžu se dočkat, až ze mě bude

produktivní člen společnosti.”

Prohlédla jsem si, co má na sobě, a musela se zdržet komentá ře. Byl hezky oblečený, stejně jako vždycky. Jill prohlašovala, že

199

mám drahou garderobu, ale ta jeho mě trumfovala. Dneska měl

na sobě černé džíny a vínově červenou košili s příměsí hedvábí

a nechal si ji polorozepnutou. Vlasy si pečlivě vytvaroval do roz—

cuchu, aby vypadaly, jako že právě vstal z postele. Má smůlu, že

nemá vlasy jako já. Ty moje tak vypadají i bez gelování.

Musela jsem uznat, že mu to sluší jenže nedělal dojem, že

jde na pohovor do zaměstnání. Měl vizáž někoho, kdo se chystá

někam do klubu. Zmítaly mnou protichůdné pocity. Obdivovala

jsem ho a stejně jako při našem prvním setkání mě napadlo, že je

krásný jako nějaké umělecké dílo. To mě trochu znepokojilo; musela jsem si honem připomenout, že vampýři nejsou tak atraktivní jako lidi. Naštěstí ve mně zvítězila praktičnost. V duchu jsem se okřikla, že je přece jedno, jestli vypadá dobře nebo ne. Záleží na tom, že na pohovor je oblečený nevhodně. Ale to by mě nemělo překvapovat. To je zkrátka Adrian Ivaškov.

„Tak co máme v plánu?” zeptal se, jakmile jsme vyrazili. „Fakt

si myslím, že ,předseda Ivaškov’ zní skvěle.”

„Na zadním sedadle je složka se seznamem míst, kam zajedeme, předsedo.”

Adrian se otočil a vzal si ji. Rychle si ji prohlédl a pak prohlásil: „Získáváš body za rozmanitost, Sageová. Ale nemyslím, že bych si s kteroukoli z těch prací mohl zachovat životní styl, na který jsem zvyklý.”

„Vzadu je tvůj životopis. Dělala jsem, co jsem mohla, ale

máme dost omezené možnosti.”

Prolistoval se až k životopisu. „Páni. Byl jsem odborný asistent na Akademii svatýho Vladimíra?”

Pokrčila jsem rameny. „To mělo nejblíž k nějaké práci. Nikdy

jsi nic nedělal.”

„A Lissa byla moje nadřízená, co? Doufám, že mi dá dobrý

doporučení.”

Když ještě Vasilisa a Rose studovaly, Adrian bydlel taky na

Akademii a pracoval s Vasilisou na zdokonalování ovládání éteru. „Odborný asistent” bylo trochu přehnané označení, ale dalo se to vyložit tak, že dokáže zvládat víc úkolů najednou a chodit do práce včas.

200

Zaklapl složku, pohodlně se opřel do sedadla a zavřel oči.

„Jak se má nezletilá? Připadala mi skleslá, když jsem ji viděl posledně.”

Zamyslela jsem se, jestli bych mu neměla zalhat, ale on by

nakonec pravdu stejně odhalil buď by mu to řekla Jill, nebo

by to vydedukoval sám. Adrianův úsudek se sice dal v lecčem

zpochybnit, ale zjistila jsem , že hodně vidí do lidí. Eddie tvrdil,

že to je tím, že pracuje s éterem, a taky se zmínil o aurách. Na

ty ale moc nevěřím. Alchymisté nemají nezvratný důkaz, že by

aury existovaly.

„Nijak zvlášť dobře ne,” řekla jsem a cestou jsem mu všechno

vypověděla.

„Ta věc se sprchou je úchvatná,” prohlásil, když jsem skon čila.

„Bylo to nezodpovědné! Proč to nikdo nechápe?”

„Ale ta mrcha si to zasloužila.”

Povzdechla jsem si. „Zapomněli jste, proč jste tady? A zrovna

ty! Vždyť jsi ji viděl umírat. Copak nechápeš, jak je pro ni důležité, aby zůstala v bezpečí a neupozorňovala na sebe?”

Adrian chvíli mlčel. Když jsem se po něm podívala, tvářil se

neobvykle vážně. „Já vím. Ale taky nechci, aby byla nešťastná.

O n a . ona si to nezaslouží. Na rozdíl od nás ostatních.”

„Myslím, že my si to taky nezasloužíme.”

„Ty možná ne,” řekl s nepatrným úsměvem. „Ty vedeš čistý

život a tak vůbec. Nevím. Jill je t a k . nevinná. Proto jsem ji zachránil. Teda částečně proto.”

Zachvěla jsem se. „Když umřela?”

Přikývl a v očích se mu objevil pohled, který mě děsil. „Když

jsem ji tam viděl celou zakrvácenou a n e h y b n o u . Nepomyslel

jsem na důsledky toho, co dělám. Jenom jsem věděl, že ji musím

zachránit. Aby žila. Jednal jsem bez rozmýšlení. Ani jsem nevěděl jistě, jestli to vůbec dokážu.”

„To bylo od tebe statečné.”

„Možná. Nevím. Vím jenom , že je to pro ni těžký. A nechci,

aby to bylo ještě těžší.”

„To já taky ne.” Svým soucitem mě dojal. V různých ohledech

mě neustále překvapoval. Někdy mi připadalo těžké představit

201

si, že Adrianovi na něčem opravdu záleží, ale kdykoli mluvil

o Jill, vyplula na povrch jeho citlivější stránka. „Dělám, co můžu.

Vím, že bych si s ní měla víc p o v íd a t., být lepší kamarádka

nebo dokonce něco jako sestra. Ale je to p r o s t ě .”

Probodl mě pohledem. „Je vážně tak hrozný být s námi?”

Začervenala jsem se. „N e,” odpověděla jsem. „ A l e . je to slo žité. Celý život mi vtloukali do hlavy určité věci. A je těžké si je

ted z hlavy zase vytlouct.”

„Největší změny v historii nastaly proto, že si lidi dokázali

vytlouct z hlav to, co jim do nich ostatní hustili.” Odvrátil ode

mě zrak a zadíval se z okna.

To konstatování mě roztrpčilo. Samozřejmě, že znělo dobře.

Byla to jedna z těch věcí, které lidé říkají, aniž by opravdu chápali jejich význam. Buď sama sebou, bojuj se systémem! Jenže ti, co tohle říkají osoby, jako je Adrian , nežijí můj život. Nevyrůstali v prostředí tak přísné věrouky, že připomínala spíš vězení.

Nebyli nuceni vzdát se schopnosti myslet sami za sebe nebo se

samostatně rozhodovat. Takovíhle lidé mě štvou. Závidím jim.

Ušklíbla jsem se a utrousila poznámku hodnou Adriana. „Neměla bych ti do životopisu dopsat, že jsi motivační poradce?”

„Když mi dobře zaplatí, proč ne? A ha!” Narovnal se. „Konečně jsem si ho zařadil. Toho Miku, jak si s ním děláš starosti.”

„Zařadil?”

„Jo. Přišel jsem na to, proč mi připadá tak povědomý. Mika je

dvojník mrtvýho Masona Ashforda.”

„Koho?”

„To byl dhampýr z Akademie svatýho Vladimíra. Nějakou

dobu chodil s Rose.” Adrian se ušklíbl a opřel si tvář o sklo.

„Teda aspoň natolik, nakolik s ní kdo kdy chodil. V tu dobu byla

blázen do Belikova. Stejně jako když jsem s ní chodil já. Nevím,

jestli o tom Ashford vůbec věděl, nebo jestli ho dokázala celou

dobu tahat za nos. Aspoň v to doufám. Chudák.”

Zamračila jsem se. „Proč to říkáš?”

„Umřel. No, spíš bych měl říct, že ho zabili. Víš o tom? Loni

spoustu dhampýrů zajali Strigojové. Rose a Castile z toho vyvázli. Ashford ne.”

202

„N e,” řekla jsem a v duchu si slíbila, že se na ten případ později podívám. „To jsem nevěděla. Eddie tam byl taky?”

„Jo. Aspoň fyzicky. Strigojové z něho pili, takže byl po vět šinu času k ničemu. Chceš se bavit o citové deprivaci? Nemusíš

chodit daleko.”

„Chudák Eddie,” řekla jsem. Najednou mi toho hodně

o dhampýrech začalo dávat smysl.

Dojeli jsm e na první místo. Byla to právnická firma, která

hledala asistenta do kanceláře. Inzerát působil honosněji než

skutečnost. Ta práce bude nejspíš obnášet stejné pochůzky, jaké

vykonáváme já a Trey pro profesorku Terwilligerovou. Ale ze tří

pozic, které jsem našla, byla právě u téhle největší pravděpodobnost budoucího povýšení.

Firma si evidentně vedla skvěle poznala jsem to podle haly,

kde jsme čekali. V dobře rozmístěných vázách tam kvetly obrovské orchideje. Uprostřed místnosti dokonce stála fontánka.

V hale spolu s námi čekali tři další lidé. Jednou z nich byla velice

hezky oblečená čtyřicátnice. Naproti ní seděl muž zhruba stejného věku. Byl tam s mnohem mladší ženou, která měla halenku s takovým výstřihem, že by ji za to z Amberwoodu vyhodili.

Kdykoli jsem se na ni podívala, nejradši bych jí ten výstřih zakryla svetrem. Ti tři se zjevně znali, protože po sobě často koukali.

Adrian si je všechny prohlédl, načež se obrátil ke mně. „Tohle

je právnická firm a,” pošeptal mi. „Specializuje se na rozvody,

že jo?”

„Ano,” odpověděla jsem.

Přikývl a chvilku tu informaci zpracovával. Pak se k mé hrůze

naklonil přese mě a pověděl té starší ženě: „Musí být blázen. Jste

krásná kultivovaná dáma. Jen počkejte. Uvidíte, že toho bude

litovat.”

„Adriane!” okřikla jsem ho.

Ta paní sebou překvapeně trhla, ale nevypadala uraženě. Ale

na druhé straně místnosti se zvedla ta mladší žena, která se tulila

k postaršímu muži.

„Prosím?” obořila se na Adriana. „Co to má znamenat?”

203

Nejradši bych se propadla. Naštěstí se stalo to nejlepší, co se

stát mohlo, a sice, že recepční zavolala tu trojici dovnitř ke schůzce s právníkem.

„Nemohl sis to odpustit?” zeptala jsem se, jakmile zmizeli.

„Říkám, co si myslím, Sageová. Copak ty nejsi toho názoru,

že by se měla říkat pravda?”

„Samozřejmě. Ale ve vhodný čas a na vhodném místě! Ne

cizím lidem, co jsou zjevně v nepříjemné situaci.”

„To je fuk,” řekl, potěšen sám sebou. „Rozhodně jsem té paní

vylepšil náladu.”

Vtom z kanceláře vyšla žena v černém kostýmku a botách na

vysokých podpatcích. „Jsem Janet McCadeová, vedoucí kanceláře,” představila se. Nejistě se na nás dívala, těkala pohledem z jednoho na druhého a nakonec se rozhodla pro komunikaci se mnou. „Vy musíte být Adriana.”

Bylo pochopitelné, že ji to jméno spletlo, ale pro Adriana to

nevěstilo nic dobrého. Můj dojem, že jeho oblečení je vhodné

leda tak do klubu, se potvrdil. Moje hnědá sukně a halenka slonovinové barvy se zjevně zdály na pohovor vhodnější.

„Adrian je tohle,” řekla jsem a ukázala na něj. „Já jsem jeho

sestra a přišla jsem ho jen morálně podpořit.”

„To je od vás hezké,” prohlásila Janet poněkud udiveně. „Tak

tedy dobrá. Můžeme si jít promluvit, Adriane?”

„To si pište,” odvětil a zvedl se. Vykročil za ní a já jsem vyskočila.

„Adriane,” pošeptala jsem mu a chytila ho za rukáv. „Říkáš,

že chceš mluvit pravdu? Tak to udělej. Nic nepřikrášluj. Ani si

nevymýšlej, žes byl státní návladní nebo tak něco.”

„Chápu,” řekl. „To bude brnkačka.”

Pokud tím myslel, že to bude rychlé, měl pravdu. Vyšel z kanceláře po pěti minutách.

„Nepředpokládám, žes ji svým vzhledem omráčil natolik,

že ti tu práci dala, co?” zeptala jsem se ho, když jsm e byli zase

v autě.

Adrian se díval z okna, ale ted mě obdařil širokým úsměvem.

„I ty jedna lichotnice.”

„Tak jsem to nemyslela! Co se stalo?”

204

Pokrčil rameny. „Pověděl jsem jí pravdu.”

„Adriane!”

„Myslím to vážně. Zeptala se mě, v čem jsem nejsilnější. Řekl

jsem, že umím vycházet s lidmi.”

„To není špatné,” uznala jsem.

„Pak se mě zeptala na moje slabé stránky. A já jí řekl: ,Odkud

bych měl začít?’”

„Adriane!”

„Přestaň mě oslovovat tímhle tónem. Řekl jsem jí pravdu.

Když jsem došel ke čtvrté položce, řekla mi, že můžu jít.”

Zaúpěla jsem a odolala touze začít bušit hlavou do volantu.

„Měla jsem tě trochu vytrénovat. Tohle je obvyklá otázka, kterou

chtějí člověka nachytat. Máš odpovědět něco jako: Jse m příliš

oddaný své práci’ nebo Jsem perfekcionista’.”

Odfrkl a překřížil si paže. „To jsou ale kecy. Kdo by řekl něco

takovýho?”

„Lidi, co nakonec seženou práci.”

Jelikož jsm e měli ještě čas, dělala jsem, co jsem mohla, abych

ho připravila na další pohovor. Konal se v kavárně Spencer’s

a já předtím poprosila Treye, aby nám tam připravil půdu. Když

šel Adrian na pohovor dozadu do kanceláře, dala jsem si kávu

a sedla si ke stolu. Asi po čtvrthodině za mnou přišel Trey.

„To je vážně tvůj bratr?” zajímalo ho.

„Ano,” řekla jsem a doufala, že to zní přesvědčivě.

„Když ses zmínila, že hledá práci, představoval jsem si tebe

v mužském vydání. Předpokládám, že by na kelímky potřeboval

barevný kódy nebo tak něco.”

„Kam tím m íříš?” zeptala jsem se.

Trey zavrtěl hlavou. „Měla bys na něj víc dohlížet. Před chvílí

jsem byl vzadu a zaslechl ho, jak se baví s mojí vedoucí. Vysvětlovala mu, jak má každý večer uklízet. On jí na to řekl něco o svých rukou a manuální práci.”

Nenadávám moc často, ale v tu chvíli bych si ráda ulevila.

Poslední pohovor proběhl v módním baru v centru. Myslela

jsem , že Adrian nejspíš zná všechny drinky světa, takže jsem mu

do životopisu napsala, že se účastnil barmanských kurzů. Tentokrát jsem zůstala v autě a vyslala ho samotného, jelikož jsem 205

předpokládala, že tady bude mít největší šanci. Přinejmenším

jeho oblečení se bude zdát vhodnější. Když se vrátil za deset minut, zděsila jsem se.

„Jak jsi mohl pokazit i tohle?” obořila jsem se na něj.

„Když jsem tam přišel, řekli mi, že šéf zrovna telefonuje a přijde za pár minut. Tak jsem si tam sedl a objednal si něco k pití.”

Tentokrát jsem bouchla hlavou do volantu. „Co sis objednal?”

„Martini.”

„M artini.” Zvedla jsem hlavu. „Ty sis objednal martini před

pracovním pohovorem?”

„Je to bar, Sageová. Myslel jsem, že to vezmou v pohodě.”

„Ne, to sis nemohl m yslet!” vykřikla jsem. Zařvala jsem tak,

že nás to překvapilo oba, a Adrian se trošku přikrčil. „Nejsi hloupý, i když to předstíráš! Dobře víš, že takhle vyvádět nesmíš!

Udělals to jenom proto, abys mě naštval. Jen kvůli tomu. Vůbec

jsi to nebral vážně. Marnil jsi čas těch lidí i můj, protože se nudíš!”

„To není pravda,” prohlásil, ale znělo to trochu nejistě. „Já

vážně chci p r á c i ., ale ne tyhle práce.”

„Nejsi v situaci, kdy by sis mohl vybírat. Chceš vypadnout od

Clarence? Tohle byly tvoje šance. Kdyby ses trochu snažil, mohl

jsi získat kteroukoli z těch prací. Když chceš, umíš být okouzlující. Umíš lidi umluvit, takže by tě jistě zaměstnali.” Nastartovala jsem auto. „Já končím.”

„Ty to nechápeš,” řekl mi.

„Chápu, že prožíváš těžké časy. Že se cítíš mizerně.” Odmítala jsem se na něj podívat a soustředila jsem se jen na silnici před námi. „To ti ovšem nedává právo pohrávat si s životy ostatních.

Snaž se pro změnu starat o ten svůj.”

Neodpověděl, dokud jsm e nedojeli zpátky ke Clarenceovi, ale

ani pak jsem ho nechtěla poslouchat.

„Sageová,” začal.

„Vypadni,” odsekla jsem.

Zaváhal, jako by mi chtěl odporovat, ale nakonec přikývl. Vystoupil z auta a zamířil k domu. Cestou si zapálil cigaretu. Zuřila jsem a frustrovalo mě to. Proč jsem kvůli někomu na takové citové houpačce? Kdykoli jsem ho začínala mít ráda a cítila se s ním 206

dobře, on šel a provedl něco jako tohle. Byla jsem blázen, že jsem

si vůbec dovolila chovat k němu přátelské city. Vážně mi připadal jako umělecké dílo? Spíš jako kus dřeva.

Když jsem dojela do Amberwoodu, emoce ve mně pořád vřely. Trnula jsem při pomyšlení, že přijdu do pokoje a tam bude Jill. Nepochybovala jsem, že ví všechno, co se s Adrianem dělo, a mně se ani v nejmenším nechtělo poslouchat, jako se ho bude

zastávat.

Když jsem ale vešla do budovy koleje, daleko jsem se nedostala. V hale stála paní Weathersová s Eddiem a členem ochranky kampusu. Mika postával opodál a v obličeji byl bledý. Srdce se mi zastavilo. Eddie se ke mně rozběhl a v jeho výrazu se zračila

panika.

„Tady jsi! Nemohl jsem se ti dovolat. Ani Keithovi.”

„Mě-měla jsem vypnutý telefon.” Pohlédla jsem na paní Weathersovou a člena ochranky, kteří se tvářili stejně ustaraně jako

Eddie. „Co se stalo?”

„Jde o Jill,” prohlásil Eddie pochmurně. „Zmizela.”

207

f f l AK TO MYSLÍŠ, ŽE ZMIZELA?” ZDĚSILA JSEM SE.

„Měla se s námi sejít před pár hodinam i,” objasnil Eddie a pohlédl na Miku. „Myslel jsem , že je možná s tebou.”

„Naposled jsem ji viděla na tělocviku.” Hodně jsem se snažila

zatím ještě nepanikařit. Ve hře byla spousta jiných možností, než

že ji unesli šílení morojští disidenti. „Tady je to hrozně velké -

myslím všechny tři kampusy. Víte jistě, že není někde zalezlá

a neučí se?”

„Všechno jsme tu prohledali,” řekl sekuriťák. „A učitelé a zaměstnanci ji taky hledají. Zatím bez úspěchu.”

„A mobil nezvedá,” dodal Eddie.

Zmocnil se mě opravdový strach a můj výraz ho musel prozrazovat. Člen ochranky se zatvářil něžněji. „Bez obav. Určitě se objeví.” Taková slova útěchy lidé jeho profese říkají rodinným příslušníkům často. „Nenapadá vás, kde by ještě mohla být?”

„Co vaši další bratři?” zeptal se Mika.

Obávala jsem se, že na tohle dojde. Skoro na sto procent jsem

si byla jistá, že s Keithem není a že bych mu měla oznámit její

zmizení. Vůbec jsem se na to netěšila a bylo mi jasné, že mě vy—

peskuje. V očích alchymistů to také bude známka mého selhání.

Měla jsem s Jill zůstat. To přece byla moje práce, ne? Jenže já jsem

namísto toho pomáhala hledat práci jinému. A ne jen tak někomu vampýrovi. Takhle by na to alchymisti koukali. Milovnice vampýrů.

„Zrovna jsem byla s Adrianem,” řekla jsem pomalu. „Možná

se Jill nějak dostala ke Clarenceovi a čeká tam na něj. Dovnitř

jsem nešla.”

208

„Adrianovi jsem taky zkoušel volat,” řekl Eddie. „Taky to nebral.”

„Promiň,” řekla jsem. „Byli jsme na pohovorech, takže musel

mít telefon vypnutý. Chceš mu zkusit zavolat teď?” Já jsem rozhodně nechtěla.

Eddie ustoupil stranou a volal Adrianovi, zatímco já jsem si

povídala s paní Weathersovou a členem ochranky. Mika přecházel sem a tam a tvářil se ustaraně. Vyčítala jsem si, že jsem ho chtěla od Jill udržet dál kvůli jejich rozdílným rasám. Na Jill mu opravdu záleželo. Vyjmenovala jsem sekuriťákovi všechna Jillina

oblíbená místa v kampusu. Potvrdil mi, že je všechna prohledali.

„Dovolal ses?” zeptala jsem se Eddieho, když se vrátil.

Přikývl. „Jill tam není. A teď je mi hrozně. On si taky dělá

starosti. Možná jsme měli počkat, než jsm e mu to řekli.”

„ N e . Třeba to pom ůže.” Setkala jsem se s Eddieho pohledem a v jeho očích jsem spatřila záblesk pochopení. Adrianovy pocity se do Jill vlévají, když jsou silné. Jestli zpanikaří, Jill si snad uvědomí, že o ni máme strach, a objeví se. To ovšem pouze

za předpokladu, že se někde schovává nebo šla někam, kde ji

nemůžeme najít. Snažila jsem se radši neuvažovat o možnosti, že

se jí něco stalo a ona nás nemůže kontaktovat.

„Někdy se studenti prostě vyplíží někam pryč,” prohlásil člen

ochranky. „To se stává. Většinou se ale snaží přikrást se zpět do

večerky. Doufejme, že tohle je ten případ. Když se do té doby

n e o b je v í., tak zavoláme policii.”

Poodešel, aby vysílačkou obvolal ostatní kolegy, a my jsme

mu poděkovali za pomoc. Paní Weathersová se vrátila za recepční pult, ale bylo na ní znát, že si dělá starosti. Někdy sice byla nevrlá, ale měla jsem z ní dojem, že jí na studentech záleží. Mika odešel za svými kamarády, kteří pracují v kampusu, aby se jich

zeptal, jestli Jill neviděli.

Zůstala jsem jen já a Eddie. Aniž bychom se domluvili, zamí řili jsme ke křeslům v hale. Asi chtěl stejně jako já mít na očích

dveře, aby uviděl Jill hned v okamžiku, kdy se objeví.

„Neměl jsem ji nechávat samotnou,” řekl.

„Musel jsi,” namítla jsem rozumně. „Nemůžeš s ní chodit na

vyučování ani do jejího pokoje.”

209

„Tohle místo byl špatný nápad. Je to tu moc velké. To se dá

těžko zabezpečit,” povzdechl. „Nemůžu tomu uvěřit.”

„ N e . , byl to dobrý nápad. Jill potřebuje zdání normálního

života. Mohl bys ji někde zamknout v pokoji a odříznout ji od

okolního světa, ale čemu by to prospělo? Potřebuje chodit do

školy a mezi lidi.”

„Ale společnosti si moc neužívá.”

„N e,” uznala jsem. „Má s tím problém. Pořád doufám, že se

to zlepší.”

„Chci jenom, aby byla šťastná.”

„To já taky.” Napřímila jsem se, protože mi došlo něco znepokojivého. „ N e m y slíš. Nemyslíš, že mohla utéct a vrátit se k mámě, že ne? Nebo ke dvoru nebo někam ?”

Zatvářil se ještě bezútěšněji. „Doufám, že ne. Myslíš, že by to

mohlo být tak zlé?”

Vzpomněla jsem si na naši hádku po tom incidentu ve sprchách. „Nevím. M ožná.”

Eddie si zabořil obličej do dlaní. „Nemůžu tomu uvěřit,” zopakoval. „Selhal jsem .”

Když se to týkalo Jill, Eddie většinou překypoval dravou

energií. Nikdy jsem ho neviděla takhle skleslého. Žila jsem ve

strachu z vlastního selhání od první chvíle, co jsme přijeli do

Palm Springs, ale až teď mi došlo, že Eddie je na tom stejně.

Vzpomněla jsem si, co mi o Eddiem a jeho kamarádovi Masonovi

řekl Adrian jak se za to Eddie cítí zodpovědný. Pokud se Jill

nevrátí, bude se historie opakovat? Bude Jill dalším, koho Eddie

ztratí? Myslela jsem , že tahle mise pro něj bude vykoupením.

Namísto toho se zvrhla v obdobnou tragédii, která se mu stala

s Masonem.

„Tys neselhal,” řekla jsem. „Měl jsi na starosti její ochranu

a tos taky dělal. Nemůžeš zařídit, aby byla šťastná. Spíš za to

můžu já. Dala jsem jí co proto kvůli té záležitosti ve sprchách.”

„Jo, ale já jsem zničil její naději, když jsem jí řekl, že ten Leeho

nápad s modelingem nevyjde.”

„Ale měls pravdu, ž e . Lee!” vyjekla jsem. „To je ono. Šla za

Leem, jsem si tím jistá. Máš na něj číslo?”

210

Eddie zaúpěl. „Jsem já to ale idiot!” Vytáhl mobil a začal

v něm hledat.

Dotkla jsem se křížku na svém krku a v duchu se pomodlila,

aby se vše lehce vyřešilo. Kdyby byla Jill živá a zdravá, dokázala

bych se s jejím útěkem za Leem vypořádat.

„Ahoj, Lee. Tady Eddie. Je s tebou Jill?”

Nastala pauza, kdy Lee odpovídal. Eddieho řeč těla mi prozradila odpověď dřív, než jsem uslyšela jeho další slovo. Uvolnil se a v tváři se mu objevila úleva.

„Dobře,” řekl po chvíli. „Zajedeme pro ni. Hned. Všichni ji

tady hledají.” Další pauza. Eddieho výraz ztvrdl. „O tom si mů žeme promluvit později.” Zavěsil a obrátil se ke mně. „Je v po řádku.”

„Díky bohu,” vydechla jsem. Vstala jsem a uvědomila si, jak

jsem byla napjatá. „Hned jsem zpátky.”

Zašla jsem za paní Weathersovou a členem ochranky a hned

jim oznámila tu novinu. Sekuriťák vysílačkou obvolal svoje kolegy a zanedlouho odešel. Překvapilo mě, že paní Weathersová vypadala, že nemá daleko k slzám.

„Jste v pořádku?” zeptala jsem se jí.

„Ano, ano.” Vypadala nervózně a zahanbeně, že projevila

svoje emoce. „Jen jsem si dělala starosti. J á . nechtěla jsem nic

říkat a děsit vás, ale kdykoli zmizí nějaký s tu d e n t. Před pár

lety zmizela jedna dívka. Mysleli jsme, že se jen vyplížila ven,

jak říkal Matt. To se stává. Jenže se u k á z a lo .” Paní Weathersová

zkřivila tvář a podívala se jinam . „Tohle bych vám neměla říkat.”

Jako by po takovémhle úvodu mohla přestat. „Ne, prosím.

Povězte mi to.”

Povzdechla si. „Policie ji našla po pár dnech mrtvou. Unesli

ji a zabili. Bylo to příšerné. Jejího vraha nikdy nechytli. Teď na to

pomyslím, kdykoli se někdo pohřešuje. Víckrát se to už samozřejmě nestalo. Ale člověka to poznamená.”

To jsem si dovedla představit. A tak jsem se vrátila za Eddiem

a opět si vzpomněla na něj a na Masona. Jako by si každý nesl

břímě z minula. Já tedy určitě. Teď když už bylo jasné, že je Jill

v bezpečí, myslela jsem jen na jediné: Co tomu řeknou alchymisti?

211

Co řekne můj otec? Když jsem došla k Eddiemu, zrovna dotele—

fonoval.

„Volal jsem Mikovi, abych mu řekl, že je všechno v pořádku,”

objasnil. „Vážně si dělal starosti.”

Veškeré známky traumatu paní Weathersové pominuly v okamžiku, kdy vešla Jill a Lee. Jill se tvářila celkem vesele, dokud nás neuviděla. Zarazila se. Lee vedle ní už nasadil pochmurný výraz. Nejspíš věděl, co bude následovat.

Eddie a já jsme se k nim rozběhli, ale než jsme stačili něco říct,

paní Weathersová se na ně obořila, kde byli. Jill se nesnažila něco

si vymýšlet a řekla pravdu: odjela s Leem z kampusu do Palm

Springs. Dávala si pozor na slova, aby náhodou někdo nemohl

obvinit Leeho z únosu. Přísahala, že Lee nevěděl, že smí opustit

kampus jen se členy rodiny. To jsem potvrdila přestože si Lee

tímhle u mě udělal vroubek.

„Počkáš venku?” požádala jsem ho zdvořile. „Ráda bych si

s tebou pak promluvila v soukromí.”

Lee se obrátil k odchodu a omluvně se podíval na Jill. Lehce

se dotkl její ruky na rozloučenou a vykročil. Paní Weathersová

ho ale zastavila.

„Počkat,” řekla a zvědavě si ho prohlédla. „Neznám vás?”

Lee se zatvářil překvapeně. „Nemyslím. Nikdy dřív jsem tu

nebyl.”

„Připadáte mi povědomý,” trvala na svém. Po chvilce se

zamračila ještě víc. Nakonec pokrčila rameny. „To není možné.

Určitě se pletu.”

Lee přikývl, soucitně se podíval Jill do očí a odešel.

Paní Weathersová s Jill neskončila. Pustila se do kázání o tom,

jak neodpovědně a nebezpečně se zachovali. „Pokud budete tajně utíkat a porušovat pravidla, aspoň to řekněte svým sourozencům. Byli k smrti vyděšení.” Bylo skoro až zábavné, jak jí radila, aby porušovala pravidla zodpovědně. Ale vzhledem k tomu, jak jsem ještě před chvílí panikařila, mi teď připadalo těžké považovat něco za zábavné. Taky Jill oznámila, že ji zapíše a potrestá.

„Teď běžte do svého pokoje a po zbytek večera nevycházejte,”

řekla. „Zajděte za mnou po snídani a uvidíme, jestli ředitel usoudí, že si za to zasloužíte vyloučení.”

212

„Promiňte,” vložil se do toho Eddie. „Můžeme s ní být pár

minut sami? Rád bych si s ní promluvil.”

Paní Weathersová zaváhala, zjevně chtěla, aby Jillin trest za čal okamžitě. Pak se na Eddieho podívala. Tvářil se naštvaně

a neústupně, takže se nejspíš domnívala, že bratr chce Jill pokárat po svém.

„Pět m inut,” řekla paní Weathersová a poklepala si na hodinky. „A pak hned nahoru.”

„Nedělejte to,” řekla Jill v okamžiku, kdy jsm e osaměli. Její

výraz byl kombinací strachu a vzdoru. „Vím, že to, co jsem udělala, bylo špatný. Nepotřebuju, abyste mě poučovali.”

„Nepotřebuješ?” podivila jsem se. „Kdyby sis uvědomovala,

že je to špatné, neudělala bys to!”

Jill si překřížila ruce přes hruď. „Musela jsem odtud vypadnout. Sama, po svém. Ne s vám i.”

Ta poznámka mi šla jedním uchem dovnitř a druhým ven.

Znělo to nedospěle a triviálně. Ale překvapilo mě, že se Eddie

zatvářil ublíženě.

„Co to má znam enat?” zeptal se.

„Znamená to, že jsem prostě chtěla vypadnout z tohohle místa a neposlouchat, jak mi pořád říkáš, co dělám špatně.” To bylo adresováno mně. „A ty zase skáčeš po každým stínu.” To bylo samozřejmě na Eddieho.

„Chci tě jen chránit,” řekl s ublíženým výrazem. „Já tě nechci

dusit, ale nemůžu dopustit, aby se ti něco stalo. Znovu už ne.”

„Nebezpečí mi hrozí spíš od Laurel než od nějakých vrahů!”

vykřikla Jill. „Víte, co dneska udělala? V počítačový laboratoři

,náhodou’ zakopla o můj kabel. Přišla jsem o polovinu práce

a nestihla ji dokončit včas. Takže teď budu mít horší známku.”

Lekce o tom, že by si měla práci průběžně ukládat, by teď asi

nebyla k ničemu. „Hele, to je vážně hrozné,” pověděla jsem jí.

„Ale nespadá to do stejné kategorie, jako kdyby tě zabili. Kam

jste vlastně jeli?”

Na chvilku se zatvářila, jako by mi to nechtěla prozradit. Nakonec ale odpověděla: „Lee mě vzal k Salton Sea.” Když viděla naše nechápavé pohledy, dodala: „To je jezero za městem. Bylo tam nádherně.” V obličeji se jí mihl zasněný výraz. „U takové

213

spousty vody jsem nebyla, už ani nepamatuju. Pak jsme zajeli

do města a jen tak se procházeli. Nakupovali jsme, dali jsme si

zmrzlinu. Vzal mě do toho butiku, kde je ta návrhářka, co hledá

modelky a . “

„Jill,” přerušila jsem ji. „Je mi jedno, jak úžasný jsi měla den.

Vyděsila jsi nás. Copak to nechápeš?”

„Lee to neměl dělat,” zavrčel Eddie.

„Jeho neobviňuj,” řekla Jill. „Já jsem ho k tomu přemluvila.

Řekla jsem mu, že vám dvěma to vadit nebude. A on nezná pravý důvod, proč jsem tady, ani neví, že mi hrozí nebezpečí.”

„To randění byl možná špatný nápad,” zamumlala jsem.

„Lee je to nejlepší, co mě tady potkalo!” vykřikla vztekle.

„Taky si zasloužím vyrazit si ven a trochu se pobavit jako vy.”

„My že se bavíme? To přeháníš,” prohlásila jsem, když jsem si

vzpomněla na svoje odpoledne s Adrianem.

Jill si na někom potřebovala vybít vztek a ta čest potkala mě.

„Ani se mi nezdá. Pořád jsi pryč. A když jsi zrovna tady, jenom

mi říkáš, co dělám špatně. Jako bys byla moje m ám a.”

Až dosud jsem její řeči brala s klidem, ale tahle poznámka mě

opravdu vytočila. Moje sebeovládání se otřáslo v základech.

„Víš ty co? Já si tak taky připadám. Protože zatím jsem v téhle

naší skupině jediná, kdo se chová jako dospělá. Myslíš, že jezdím

pryč, abych se bavila? Jediné, co dělám, je, že vás neustále hlídám a uklízím po vás váš nepořádek. Odpoledne jsem strávila -

teda spíš promarnila tím, že jsem vozila Adriana po pracovních

pohovorech, které jsem mu sjednala, a on je všechny zazdil. Pak

jsem přijela sem a tady jsem musela řešit následky tvého ,výletu’.

Chápu, že s Laurel je potíž. Možná kdybychom Miku odradili

hned ze začátku, tyhle problémy s ní by nikdy nenastaly.” Tu

poslední poznámku jsem adresovala Eddiemu. „Nechápu, proč

jsem jediná, kdo vidí, jak je to všechno vážné. Randění člověka

s vampýrkou. Vaše životy v sázce. Tohle nejsou věci, nad kterými

můžete jen tak mávnout rukou. Ale stejně to děláte. Necháváte

na mně to nejtěžší, jen po vás p a b ě rk u ju . a celou tu dobu mi

za krk dýchá Keith a ostatní alchymisté. Čekají, až já něco pokazím, protože od té doby, co jsem pomohla vaší kámošce Rose, mi nikdo nevěří. Připadá ti to jako zábava, Jill? Chceš žít můj 214

život? Tak do toho. Dej se do toho a pro změnu zase ty převezmi

zodpovědnost.”

Nekřičela jsem, ale mluvila jsem dost hlasitě. Vychrlila jsem

to všechno ze sebe, aniž bych se pořádně nadechla, takže se mi

teď nedostávalo kyslíku. Eddie s Jill na mě zírali s vykulenýma

očima, jako by mě nepoznávali.

Vtom se vrátila paní Weathersová. „To by pro dnešek stačilo.

Teď běžte nahoru,” poručila Jill.

Ta přikývla, pořád ještě trochu vykolejená. Aniž se s někým

z nás rozloučila, otočila se a paní Weathersová ji doprovodila ke

schodům. Eddie se ke mně otočil. V obličeji byl bledý a tvářil se

vážně.

„Mělas pravdu,” řekl. „Moc jsem ti nepomáhal.”

Povzdechla jsem si a náhle si připadala úplně vyčerpaná. „Ty

se nechováš tak hrozně jako oni.”

Zavrtěl hlavou. „Stejně, s tím Mikou jsi možná měla pravdu. Snad se bude držet dál, když s ním promluvím. A Laurel dá potom Jill pokoj. Dneska ho o to požádám. A l e . ” Zamračil se a pečlivě volil svá slova. „Snaž se nebýt tak tvrdá na Adriana

a na Jill. Je to tady pro ni hrozně stresující a někdy mi připadá,

že do ní skrz pouto prosakuje i část Adrianovy osobnosti. Určitě

dneska utekla kvůli tomu. To je přesně to, co by udělal v její situaci on.”

„Nikdo ji k tomu nenutil,” řekla jsem. „A nejmíň ze všech

Adrian. To, že povzbuzovala Leeho a nic nám neřekla, jen ukazuje, že si uvědomovala, že jedná špatně. To je svobodná vůle.

A Adriana nic neomlouvá.”

„ J o . , ale to je prostě Adrian,” prohlásil Eddie. „Někdy nevím, nakolik za svoje chování může sám a nakolik éter.”

„Uživatelé éteru můžou brát antidepresiva, ne? Jestli se bojí,

že se z toho stane problém, tak s tím musí začít něco dělat. Má na

vybranou. Není bezmocný. Nikdo z vás není oběť.”

Eddie mě pár vteřin pozoroval. „A to jsem si myslel, že mám

drsný pohled na život.”

„Ty drsný život sám vedeš,” opravila jsem ho. „Ale stojí na

přesvědčení, že se musíš vždycky postarat o ostatní. Já byla vy215

chovávána k tomu, že občas je to sice třeba, ale že by se všichni

měli snažit, aby se o sebe postarali hlavně sami.”

„A tady to m áš.”

„Povídej mi o tom. Půjdeme si oba promluvit s Leem ?”

Z Eddieho obličeje zmizel omluvný výraz. „Ano,” řekl divoce.

Leeho jsm e našli sedět venku na lavičce. Tvářil se hrozně. Jakmile nás uviděl, vyskočil. „Lidi, moc se omlouvám! Neměl jsem to dělat. Ale ona zněla tak smutně, že jsem c h t ě l . “

„Dobře víš, jak ji ochraňujeme,” řekla jsem mu. „Jak to, že tě

nenapadlo, že si budeme dělat starosti?”

„A navíc je nezletilá,” prohlásil Eddie. „Nemůžeš ji prostě jen

tak odvézt a provádět s ní, co tě napadne!”

Přiznávám, že mě trochu překvapilo, že zrovna teď vyrukoval

s ohrožením Jilliny nevinnosti. Nechápejte mě špatně. Taky mám

na paměti její věk. Ale poté, co ji Eddie viděl doslova umřít, jsem

předpokládala, že se bude starat spíš o něco jiného než o to, že

jde na rande.

Lee vykulil šedé oči. „Nic se nestalo! Nic takového bych neudělal. Přísahám! Nikdy bych nezneužil někoho tak důvěřivého.

Tohle nemůžu zničit. Znamená pro mě mnohem víc než kterákoli

jiná holka, se kterou jsem kdy chodil. Chci, abychom spolu zůstali napořád.”

Pomyslela jsem si, že „napořád” je v jejich věku dost silný

výraz. Jenže v očích se mu zračila taková upřímnost, že mě to dojalo. Pořád to sice nestačilo jako omluva za to, co udělal, ale vzal naše kázání vážně a slíbil, že už se to nebude víckrát opakovat.

„Jen p r o s ím . Můžu se s ní vídat, když u toho budete? Můžu

zůstat ve vaší partě?”

S Eddiem jsm e si vyměnili pohledy. „Pokud jí po tomhle

vůbec dovolí opustit kam pus,” řekla jsem . „Vážně nevím, co se

bude dít dál.”

Po pár dalších omluvách Lee odešel a Eddie se také obrátil

ke svojí koleji. Když jsem šla do schodů, zazvonil mi telefon.

Podívala jsem se na displej a překvapilo mě, že mi volají rodiče

ze Salt Lake City.

„H aló?” ozvala jsem se. Na okamžik jsem zadoufala, že by to

mohla být Zoe.

216

„Sydney.”

Můj otec. Žaludek se mi sevřel hrůzou.

„Musíme si promluvit o tom, co se stalo.”

Zachvátila mě panika. Jak mohl tak rychle zjistit, že Jill byla

pohřešovaná? Nejpravděpodobnějším podezřelým mi připadal

Keith. Ale jak ten by se to dozvěděl? Byl snad u Clarence, když

Eddie volal Adrianovi? Přestože měl Adrian mnoho chyb, nedovedla jsem si představit, že by vykládal Keithovi, co se stalo.

„O čem ?” zeptala jsem se a hrála tak o čas.

„O tvém chování. Včera večer mi volal Keith a musím říct, že

jsem velice zklam án.”

„Včera večer?” Tohle se netýkalo Jillina zmizení. Čeho tedy?

„Máš koordinovat snahy, aby ta Morojka zapadla. Nepředpokládá se, že s nimi budeš chodit ven a bavit se! Skoro jsem tomu ani nemohl uvěřit, když mi Keith řekl, že jsi s nimi šla na bowling.”

„Byl to minigolf a Keithovi to nevadilo! Nejdřív jsem se ho

zeptala.”

„A taky jsem slyšel, že pomáháš všem těm ostatním vampýrům vyřizovat jejich záležitosti. Tvoje povinnosti se vztahují

pouze k té dívce a máš dělat jen to, co je nezbytné k jejímu přežití

- a slyšel jsem , že to taky neděláš. Keith mi pověděl, že nastal

incident, se kterým sis pořádně neporadila. Měla nějaké potíže

se sluncem?”

„Okamžitě jsem to ohlásila!” vykřikla jsem. Měla jsem vědět,

že to Keith hodlá použít proti mně. „ K e it h .” Odmlčela jsem se

a vymýšlela, jak nejlépe se z toho dostat. „Moje hlášení špatně

pochopil.” Keith smetl moje původní hlášení ze stolu, ale kdybych otci řekla, že jeho chráněnec lhal, rozzuřilo by ho to ještě víc. Nevěřil by mi. „Keith tak má co mluvit! Neustále chodí za Clarencem a neřekne proč.”

„Pravděpodobně aby se ujistil, že ten stařec je ve stabilním

stavu. Vyrozuměl jsem, že není duševně úplně v pořádku.”

„Je posedlý lovci vam pýrů,” vysvětlila jsem. „Myslí si, že jeho

neteř zabili lidé.”

„N o,” řekl můj otec, „skutečně existují lidé, kteří se pohybují

ve světě vampýrů, a my je od toho nemůžeme odradit. Ale ne217

jsou to lovci. Keith dělá svou práci, když osvětluje Clarenceovi

realitu. Ale ty jsi sešla ze správné cesty.”

„To není férové srovnání!”

„Upřímně si to vyčítám ,” řekl. Pochybovala jsem o tom. „Neměl jsem tě tam pustit. Nebylas na to připravená ne po tom, čím sis prošla. Mate tě, když musíš tolik času trávit s vampýry.

Proto tě povolávám zpět.”

„Cože?”

„Kdyby to bylo jen na mně, udělal bych to hned. Zoe ale bohužel nebude připravená ještě další dva týdny. Alchymisté chtějí, aby prošla ještě nějakými testy, než dostane svoje tetování. Potom ji pošleme na tvoje místo a tobě s e ž e n e m e . pomoc.”

„Tati! Tohle je šílenost. Jde mi to tady dobře. Prosím tě, neposílej Z o e . “

„Je mi to líto, Sydney,” řekl. „Nedalas mi na vybranou. Prosím tě, nedostaň se v tom zbývajícím čase do problémů.”

Zavěsil a já jsem zůstala stát na chodbě. Srdce se mi sevřelo.

Dva týdny! Dva týdny a pošlou sem Zoe. A m ě . Kam pošlou

mě? Nechtěla jsem o tom přemýšlet, věděla jsem to. Musím tomu

nějak zabránit. Události už se daly do pohybu. Tetování, napadlo

mě najednou. Když zvládnu dokončit testy na ukradených substancích a zjistím něco o tom dodavateli krve, mohla bych si zasloužit úctu alchymistů snad i natolik, že bych se tím očistila od špíny, kterou na mě nakydal Keith.

Ale proč to udělal? Proč teď? Věděla jsem, že mě tady nechtěl.

Možná se jenom snažil získat čas a shromažďovat proti mně důkazy, aby se mě pak zbavil jedním rázným tahem. To mu ovšem nedovolím. Otevřu tenhle případ s tetováním a dokážu, kdo je ten hvězdný alchymista. Už teď mám dostatek důkazů, abych

získala jejich pozornost. A když do týdne neobjevím nic nového,

předám jim to, co už mám.

To rozhodnutí mě naplnilo odhodláním, ale když jsem si pak

šla lehnout, vůbec jsem nemohla usnout. Hrozba mého otce se

nade mnou vznášela spolu se strachem z nápravného centra.

Asi po hodině převalování jsem konečně usnula. Ale spánek

jsem měla neklidný a přerušovaný. Po několika hodinách jsem se

probudila a znovu usnula.

218

Tentokrát se mi něco zdálo.

Stála jsem v Clarenceově obýváku. Všechno tam bylo na svém

místě, tmavé dřevo a starožitný nábytek dodávaly pokoji zlověstný nádech. Detaily byly překvapivě jasné. Připadalo mi, jako bych cítila vůni zaprášených knih a kožené potahy nábytku.

„Ha, vyšlo to. Nebyl jsem si jistý, jestli to půjde i s člověkem.”

Otočila jsem se a uviděla Adriana, jak se opírá o zeď. Ještě

před chvílí tam nebyl a já si vzpomněla na svůj strach z dětství,

že se zničehonic někde objeví vampýr. Pak jsem si ale vzpomněla, že tohle je sen a ve snech se takové věci stávají.

„Čím sis nebyl jistý?” zeptala jsem se.

Ukázal kolem sebe. „Jestli se s tebou dokážu spojit a přivést

tě sem do tohohle snu.” Moc jsem nechápala, co tím myslí, a tak

jsem nic neřekla. Povytáhl obočí. „Ty to nevíš, viď? Kde jsi?”

„U Clarence,” odpověděla jsem rozumně. „Teda ve skutečnosti spím ve své posteli. Tohle je jenom sen.”

„Tak napůl máš pravdu,” řekl. „Je to sen vyvolaný éterem.

Tohle je skutečnost.”

Zamračila jsem se. Sen vyvolaný éterem. Jelikož je většina

našich informací o éteru dost útržkovitá, o takových snech nevíme vůbec nic. Většinu toho, co o nich vím, jsem se dozvěděla od Rose, kterou ve snech Adrian často navštěvoval. Podle ní byl spící člověk skutečně pohromadě s uživatelem éteru, na jakémsi

setkání myslí, kde komunikovali na velkou vzdálenost. Pro mě

bylo těžké plně to pochopit, ale zažila jsem, že se Rose probudila

a měla informace, které jinak získat nemohla. Přesto jsem ale neměla žádný důkaz, který by naznačoval, že jsem teď opravdu ve snu vyvolaném éterem.

„Tohle je prostě obyčejný sen,” řekla jsem.

„Určitě?” zeptal se. „Podívej se kolem. Soustřeď se. Necítíš to

jinak? Jako sen, ale přitom ne jako sen. A není to ani jako ve skutečným životě. Říkej si tomu, jak chceš, ale až se příště uvidíme v bdělém stavu, povím ti přesně, co se tady stalo.”

Rozhlédla jsem se po místnosti a všechno zkoumala, jak mi

radil. Znovu mě ohromily ty drobounké detaily. Připadalo mi to

všechno tak opravdové, ale to se ve snech často s t á v á . Obvykle

ani nevíte, že jste snili, dokud se neprobudíte. Zavřela jsem oči

219

a zhluboka se nadechla, snažila jsem se znehybnit svou mysl.

A najednou jsem to ucítila. Pochopila jsem , co myslel. Nebylo to

tak docela jako sen. Ani jako skutečnost. Otevřela jsem oči.

„Nech toho,” vykřikla jsem a couvala od něj. „Ukonči to. Dostaň mě odtud.”

Protože jsem přijala, že tohle je opravdu sen vyvolaný éterem,

musela jsem si přiznat ještě něco: jsem obklopena vampýrskou

magií. Moje mysl je v ní polapená. Pocítila jsem klaustrofobii.

Magie se na mě tiskla a zahušťovala vzduch.

„Prosím,” naléhala jsem na něj čím dál zběsileji. „Prosím tě,

pusť m ě.”

Adrian se narovnal a zatvářil se překvapeně. „Ale Sageová.

Uklidni se. Jsi v pohodě.”

„Ne, nejsem. Tohle nechci. Nechci, aby se mě dotýkala magie.”

„Neublíží ti,” ujistil mě. „Nic to není.”

„Je to špatné,” zašeptala jsem. „Adriane, nech toho.”

Natáhl ruku, jako by se chtěl pokusit utěšit mě, ale pak si to

rozmyslel. „Neublíží ti to,” zopakoval. „Jenom mě vyslechni a já

to pak rozpustím. Slibuju.”

I

ve snu mi zrychleně bušilo srdce. Objala jsem se rukama

a couvala až ke zdi. Snažila jsem se co nejvíc přikrčit. „Dobře,”

zašeptala jsem. „Honem.”

„Jen jsem ti chtěl ř í c t . ” Zabořil si ruce do kapes, nervózně

sklopil zrak a pak se zase podíval na mě. Má tady zelenější oči

než ve skutečnosti? Nebo je to jen moje představivost? „Chci s e .

Chci se ti omluvit.”

„Za co?“podivila jsem se. Nedokázala jsem vnímat nic jiného

než svůj strach.

„Za to, co jsem udělal. Mělas pravdu. Dneska jsem mrhal tvojí

prací a tvým časem .”

Přinutila jsem svou mysl vydolovat vzpomínky na dnešní odpoledne. „Děkuju,” řekla jsem prostě.

„Nevím, proč dělám takový věci,” dodal. „Prostě si nedokážu

pom oct.”

Pořád jsem byla vyděšená a připadalo mi, že mě magie kolem

dusí. Ale dokázala jsem si vzpomenout na svůj rozhovor s Eddiem.

220

„Dokážeš se ovládat, pokud chceš,” prohlásila jsem . „Nejsi

bezmocná oběť.”

Adrian se díval jinam a zabýval se svými myšlenkami. Teď najednou sebou škubl a zadíval se zase na mě. „Přesně jako Rose.”

„Co?”

Natáhl ruku a najednou se v ní materializovala rudá růže

s trny. Zalapala jsem po dechu a couvla ještě víc. Otočil stonkem

a dával si pozor, aby se nepíchl do prstu.

„Tohle říkala. Že hraju oběť. To jsem vážně takový politováníhodný ubožák?”

Růže mi uvadla před očima a rozpadla se v prach, který zmizel. Na rameni jsem si udělala znamení proti zlu a pokusila se vzpomenout si, o čem jsm e se to bavili.

„Politováníhodný není zrovna slovo, které bych použila,” řekla

jsem.

„A jaké bys použila?”

V hlavě jsem měla prázdno. „Nevím. Zmatený?”

Usmál se. „To je příliš slabý výraz.”

„Až se probudím, podívám se do slovníku a pak ti to řeknu.

Můžeš už to prosím ukončit?”

Jeho úsměv zmizel a nahradil ho výraz údivu. „To se vážně

tak bojíš?” Odpověděla jsem mlčením. „Tak dobře, jen ještě jed nu věc. Vymyslel jsem další způsob, jak bych se mohl dostat od Clarence a vydělat si. Četl jsem o univerzitě a finanční pomoci pro studenty. Kdybych někde studoval, myslíš, že bych dostal

dost na živobytí?”

Tohle byl konkrétní dotaz, se kterým jsem si dokázala poradit.

„Možné to je. Ale myslím, že na to už je moc pozdě. Všude už

začal školní rok.”

„Na internetu jsem něco našel. Jmenuje se to Carltonova univerzita. Je to univerzita na druhým konci města a výuka tam ještě nezačala. Ale stejně bych musel jednat rychle a . Nevím, jak na to. Všechny ty papíry a postupy. Ale ty se v tom vyznáš, viď?”

„Bohužel jo ,” přitakala jsem. Jméno Carltonova univerzita mi

znělo povědomě, ale nedokázala jsem si ho zařadit.

Zhluboka se nadechl. „Pomůžeš mi? Vím, že je to pro tebe

zase jako hlídání dítěte, ale já fakt nevím, kde začít. Ale slibuju,

že se budu snažit. Řekni mi, co mám udělat, a já to udělám.”

221

Hlídání dítěte. Mluvil s Jill nebo s Eddiem nebo s oběma. To

bylo rozumné. Chtěl vědět, jestli je Jill v pořádku. Mohla jsem si

jenom představovat, jak asi podala tu mou tirádu.

„Vždyť už jsi chodil na vysokou,” řekla jsem , když jsem si

vzpomněla na jeho záznamy. Napsala jsem to do jeho životopisu,

který přišel nazmar. „Vyloučili tě.”

Adrian přikývl. „Jo.”

„Jak víš, že to tentokrát nedopadne stejně? Jak mám vědět, že

zase nemarníš můj čas?”

„To vědět nemůžeš, Sageová,” uznal. „A já ti to nezazlívám.

Jediný, co po tobě teď ještě můžu chtít, je, abys mi dala druhou

šanci. Pokus se mi věřit, když říkám, že to zvládnu. Věř mi, že to

myslím vážně. Věř m i.”

Nastalo mezi námi napjaté ticho. Trochu jsem se uvolnila,

aniž bych si to uvědomila, ale pořád jsem se tiskla zády ke zdi.

Prohlížela jsem si Adriana a litovala, že se líp nevyznám v lidech.

Usnesla jsem se, že takhle zelené oči má i ve skutečnosti. Jen se

do nich obvykle nekoukám tak zblízka.

„Dobře,” řekla jsem. „Věřím ti.”

Zatvářil se naprosto konsternovaně. „Vážně?”

Číst v lidech jsem se sice za posledních deset vteřin nenau čila, ale v tu chvíli mě náhle cosi osvítilo a já trochu poodhalila

záhadu jménem Adrian Ivaškov. Ostatní mu často nevěří. Nic od

něj neočekávají, a tak se ani on o nic nesnaží. Dokonce i Eddie

ho tak nějak odepsal: To je prostě Adrian. Jako by se s tím nedalo

nic dělat.

Taky jsem si najednou uvědomila, že toho máme s Adrianem

mnoho společného, ačkoli se to nezdá. Oba neustále bojujeme

s očekáváním druhých. A nezáleží na tom, že ode mě lidi očekávají všechno, zatímco od něj nic. Oba jsme stejní, pořád se snažíme probořit hranice, které nám ostatní vytyčili, a být sami sebou.

Adrian Ivaškov lehkomyslný mladý vampýr mi byl podobnější než kdokoli jiný, koho znám. To pomyšlení mě překvapilo natolik, že jsem mu nedokázala hned odpovědět.

„Ano,” řekla jsem nakonec. „Pomůžu ti.” Pak jsem se zachvěla. Zase se mi vrátil strach z toho snu a už jsem chtěla, aby to skončilo. Souhlasila bych se vším, jen abych mohla být zase ve 222

své posteli a bez magie. „Ale ne tady. Prosím tě, pošleš mě už

zpátky? Nebo to ukonči. Nebo jak to vlastně děláš.”

Pomalu přikývl a pořád se tvářil ohromeně. Místnost se za čala rozplývat, barvy a linie se rozpíjely. Zanedlouho všechno

ztmavlo dočerna a já jsem se probudila ve své posteli na koleji.

A přitom jsem ještě v mysli zaslechla jeho vzdálený hlas.

Děkuju, Sageová.

223

OKUD JSEM PŘEDTÍM ŠPATNĚ SPALA, PO ADRIÁN OVĚ SNU SE TO

ještě zhoršilo. Ačkoli už jsem byla v bezpečí své postele, nemohla

jsem se zbavit dojmu, že se mi stala křivda. Představovala jsem

si, že mi na kůži ulpěla magie. Tak zoufale jsem se chtěla z toho

snu dostat, že jsem si uvědomovala jen napůl, s čím jsem vlastně

souhlasila. Respektovala jsem Adrianovu touhu jít na vysokou,

jenže teď mě napadlo, jestli mu s tím opravdu můžu pomáhat

poté, co mi otec vynadal za to, že se „kamarádím” s vampýry.

Když jsem po pár hodinách vstala, nebyla jsem zrovna v nejlepší náladě. Napětí v pokoji by se dalo krájet. Jill a já jsm e se připravovaly do školy. Její včerejší vzdor byl tentam a teď mě nervózně pozorovala, kdykoli předpokládala, že se nedívám.

Nejdřív jsem myslela, že ji vykolejil můj včerejší výbuch. Ale

když jsme vyšly z pokoje na snídani, došlo mi, že je v tom něco

víc.

„Chceš se mě na něco zeptat?” zeptala jsem se nakonec, abych

prolomila mlčení.

Jill na mě obezřetně pohlédla. Ocitly jsm e se v hloučku dal ších dívek, které mířily dolů. „ N o . včera se něco stalo.”

Včera se stala spousta věcí, pomyslela jsem si. Ale to ze mě mluvila jen přetaženost a zahořklost. Věděla jsem, že Jill míří někam jinam.

„Jako co?” zeptala jsem se.

„ N o . Zmínila jsem se ti, že mě Lee vzal do toho obchodu. Do

butiku s oblečením, ve kterým zná majitelku. Jmenuje se Lia DiStefano. Povídaly jsme si a ona mi, ehm, tak nějak nabídla práci.”

„V m odelingu?” Došly jsm e do jídelny a stouply si do fronty.

Neměla jsem moc chuť k jídlu. Vzala jsem si jogurt, který působil

224

uprostřed mého jinak prázdného tácu smutně a opuštěně. „Už

jsm e o tom mluvily. Není to bezpečné.”

Bylo ironií, že Jill stačila k získání práce jedna náhodná návštěva, zatímco Adrianovi k ní nepomohly ani tři formální pohovory.

„Ale tohle by nebylo na fotky do časopisů nebo tak. Jde

o módní přehlídku místních návrhářů. Namluvili jsme jí, že vyznáváme víru, kde jsou určitá omezující pravidla ohledně fotografování a identity. Lia řekla, že už taky uvažovala o tom, že by její modelky nosily škrabošky. Jako na karnevalu. V masce a ve světlech reflektorů mě nikdo nepozná, i kdyby se nějaký fotky

dostaly na veřejnost. Je to jen jednorázová záležitost, ale musím

se s ní ještě předtím sejít na zkoušku oblečení a . na trénink.

Ona mi zaplatí, ale budu potřebovat odvoz tam a zpátky a taky

svolení rodičů.”

Sedly jsm e si a já zcela zbytečně trávila čas zdlouhavým mícháním jogurtu. Přitom jsem uvažovala, co říct. Cítila jsem na sobě Jillin pohled.

„Asi je to hloupost,” pokračovala, když jsem se neměla k odpovědi. „Nemám totiž žádný zkušenosti. A ani nevím, proč stojí zrovna o mě. Možná je to nějaký reklamní trik. Hledá divný modelky.”

Konečně jsem spolkla lžičku jogurtu a podívala se na Jill. „Ty

nejsi divná, Jill. Máš na modeling ideální postavu. Taková se jen

tak nevidí, přinejmenším mezi lidm i.” Snažila jsem se nemyslet

na to, jak těžké je pro nás lidi žít vedle té morojské dokonalosti.

Snažila jsem se nemyslet na to, jak před lety můj otec kritizoval

moji postavu a řekl mi: „Když to dokážou ta monstra, proč ne

ty?”

„Ale ty si pořád myslíš, že je to hrozný nápad,” řekla.

Neodpověděla jsem . Věděla jsem, co Jill chce, ale nedokázala

se přinutit, aby mě o to požádala přímo. A já jsem jí to nemohla

dát tak snadno. Pořád ještě jsem byla naštvaná kvůli tomu včerejšku a neměla jsem náladu prokazovat jí laskavosti. Na druhou stranu jsem jí ale nemohla říct ne. Aspoň zatím. Přestože se chovala hrozně nezodpovědně, její proslov o tom, jak strašný život tady vede, mě zasáhl. Tohle je něco pozitivního a dobrého

225

a může tak využít svůj volný čas. A taky si tím podpoří ego, což

tolik potřebuje. Laurel proti Jill neustále využívala jejího vzhledu, takže Jill pomůže, když uvidí, že ostatní hodnotí neobvyklý zevnějšek kladně. Potřebuje si uvědomit, že je krásná a jedinečná. Nevěděla jsem, jestli bych měla Leeho za tuhle možnost proklínat, nebo mu děkovat.

„Myslím, že nemůžeme nic rozhodnout před rozhovorem

s paní W eathersovou,” oznámila jsem Jill nakonec. Podívala jsem

se na hodiny na stěně. „Vlastně se za ní máme stavit zrovna teď.”

Ještě jsem snědla pár lžiček jogurtu a vyhodila jsem ho. Jill si

s sebou vzala koblih. Když jsme se vrátily do haly, zjistily jsme,

že tam přišla zásilka pro Jill: kytice dokonalých rudých růží

a omluvný dopis od Leeho. Jill nad tím gestem zjihla. Dokonce

i mě dojalo, přestože jsem si pobaveně říkala, že Lee měl poslat

kytici spíš Eddiemu a mně. To nám se měl omluvit. Na květiny

se ale rychle zapomnělo, když jsm e usedly v kanceláři paní Weathersové a dozvěděly se, jaký verdikt padl ohledně Jill.

„Mluvila jsem s ředitelem. Nebudete vyloučena,” oznámila

paní Weathersová. „Ale následující měsíc se v době mimo vyučování budete zdržovat pouze na své koleji. Budete se mi každý den po skončení vyučování hlásit, abych věděla, že jste tady. Na jídlo můžete chodit do jídelny, ale jen do té ve vašem kampusu.

Do Západního ne. Jediná výjimka by připadala v úvahu, kdyby

vás pověřil učitel, že kvůli nějakému úkolu musíte někam jinam,

třeba do knihovny.”

Obě jsm e přikývly a mně se na chvíli ulevilo, že Jill nevylou čili. Pak mi ale došlo, v čem bude problém, a bylo to jako rána

pěstí. Předtím jsem Jill upozorňovala, že tahle schůzka ovlivní

její modelingovou práci, ale v ohrožení bylo něco mnohem důležitějšího.

„Dokud bude mít domácí vězení, tak nesmí opustit školu?”

zjišťovala jsem.

Paní Weathersová mě obdařila křivým úsměvem. „Ano, slečno Melroseová. Tohle ,domácí vězení’ obvykle obnáší.”

„Ona ale musí, m adam ,” namítla jsem. „Dvakrát týdně pořádáme rodinné setkání.” Bývalo to i víckrát, ale doufala jsem, že když řeknu jen dvakrát, projde nám to snáz. Pro Jill bylo životně 226

nutné, aby se dostala ke krvi, a dvakrát týdně je pro vampýra

minimum, aby přežil.

„Je mi líto. Pravidla jsou pravidla a tím, že je vaše sestra porušila, ztratila svá práva.”

„Jsme věřící,” řekla jsem. Nerada jsem něco uhrávala na náboženství, ale bylo to něco, proti čemu škola těžko mohla něco namítat. A zjevně to zabralo i na tu módní návrhářku. „V ty dny vždycky chodíme do kostela společně jako rodina my a naši

bratři.”

Výraz paní Weathersové mi napověděl, že se chytám. „Budeme

potřebovat podepsaný dopis od vašich rodičů,” řekla nakonec.

Výborně. To zabralo i na tělocviku.

„A co od našeho bratra? On je tady naším zákonným zástupcem .” Snad ani Keith od toho nedá ruce pryč, když jde o krev.

Zamyslela se nad tím. „Ano. To by šlo.”

„Mrzí mě to,” pověděla jsem Jill cestou na autobus. „To s tím

modelingem. Budeme mít tak tak čas na to, abychom ti sehnali

povolení na pití krve.”

Jill přikývla a nijak se nesnažila skrývat svoje zklamání.

„Kdy je ta přehlídka?” zeptala jsem se a napadlo mě, že by to

možná mohla zvládnout, až jí skončí trest.

„Za dva týdny.”

Tak to asi těžko. „Mrzí mě to.”

Překvapilo mě, že se Jill rozesmála. „Nemá tě co mrzet. Ne

po tom, co jsem provedla. To mě má co mrzet. A je mi líto té věci

s Adrianem a těmi jeho pohovory.”

„To přece není tvoje vina.” Znovu mě překvapilo, jak snadno

ho všichni omlouvají. Následující poznámkou mi to dokázala.

„On si nemůže pomoct. Je prostě takový.”

Ale může, pomyslela jsem si. Namísto toho jsem ale řekla: „Jen

vydrž, jo? Seženu Keitha, aby ti podepsal, že musíš chodit na

náboženské obřady.”

Usmála se. „Díky, Sydney.”

Obvykle jsm e se loučily, když autobus dojel do Centrálního

kampusu, ale tentokrát se Jill nějak nechtělo. Viděla jsem na ní,

že mi chce něco říct, ale že k tomu sbírá odvahu.

227

„Ano?” zeptala jsem se.

„ J á . jen jsem ti chtěla říct, že mě vážně mrzí, že jste kvůli

mně byli smutní. Děláš toho pro nás hodně. Vážně. A rozrušilo tě

to proto, ž e . vím, že ti na mně záleží. A to je víc, než bych mohla

říct o některých lidech u dvora.”

„To není pravda,” řekla jsem . „Taky jim na tobě záleží. Měli

spoustu problémů s tím, aby tě sem dostali a udrželi tě v bezpečí.”

„Stejně mám dojem, že to dělali spíš kvůli Lisse než kvůli

m ně,” řekla smutně. „Ani moje máma moc neprotestovala, když

jí řekli, že mě pošlou pryč.”

„Chtějí, abys byla v bezpečí,” pověděla jsem jí. „To obnáší

těžké rozhodování pro ně taky.”

Jill přikývla, ale nevím, jestli mi uvěřila. Když jsem došla na

hodinu dějepisu, podala jsem Eddiemu ranní hlášení. S každou

novou informací se mu v obličeji zračily další a další emoce.

„Myslíš, že to Keith udělá?” zeptal se tiše.

„Musí. Vždyť naším cílem je udržet ji naživu. Když umře hlady, naše mise svůj účel nesplní.”

Neobtěžovala jsem se tím, abych Eddiemu vysvětlovala, že

mám problém s otcem a alchymisty a že za dva týdny tu dost

možná už ani nebudu. Jillina situace ho zjevně rozrušila a já mu

nechtěla přidělávat další starosti.

Když jsem se po vyučování setkala s profesorkou Terwilligerovou, předala jsem jí nejnovější výpisky, které jsem pro ni po řídila ze starých knih. Usadila jsem se ke stolu a všimla si, že na

něm leží složka dokumentů. Na deskách bylo zlatými vystouplými písmeny vyraženo Carltonova univerzita. Hned mi došlo, proč mi to jméno připadalo povědomé, když ho Adrian ve snu zmínil.

„Paní profesorko T erw illig ero v á., neříkala jste, že znáte lidi

z Carltonovy univerzity?”

Vzhlédla ke mně od počítače. „Hmm? No ano. Jistě. Chodím

hrát poker s polovinou tamní fakulty historie. V létě tam dokonce učím. Historii samozřejmě, ne poker.”

„Neznáte náhodou někoho, kdo má na starosti přijímání studentů?”

228

„Přímo ne. Ale znám lidi, kteří ho znají.” Zaměřila svou pozornost zase na monitor. Nic jsem neříkala a ona se na mě po chvíli podívala. „Proč se ptáte?”

„Jen tak.”

„Jistěže ne jen tak. Chtěla byste tam studovat? Bůh ví, že tam

by vám studium dalo víc než tady. S výjimkou mých hodin samozřejmě.”

„Ne, m adam ,” řekla jsem . „Ale můj bratr by tam chtěl studoval. Slyšel, že tam školní rok ještě nezačal, jenže neví, jestli by se mohl zapsat takhle narychlo.”

„To je opravdu velmi narychlo,” souhlasila profesorka Terwilligerová. Pozorně se na mě zahleděla. „Chcete, abych se mu

tam pozeptala?”

„Ne, ne, madam. Jenom jsem doufala, že byste mi mohla dát

pár jm en, na koho bych se mohla obrátit. O nic víc bych vás nikdy nežádala.”

Povytáhla obočí. „Proč ne?”

Nechápala jsem. V ní se někdy dalo jen těžko vyznat. „Proto ž e . nemáte důvod mi pomáhat.”

„Udělala bych to pro vás jako laskavost.”

Nezmohla jsem se na odpověď a jen jsem zírala. Usmála se na

mě a posunula si brýle po nose.

„Zdá se vám to neuvěřitelné? Že by pro vás někdo udělal

nějakou laskavost?”

„ J á . no, to j e . ” Hlas mi selhal a pořád jsem nevěděla, co

říct. „Jste moje učitelka. Vaše práce je učit mě. Nic víc.”

„A vaše práce,” opáčila, „je hlásit se tady po poslední hodině a plnit úkoly, kterými vás pověřím, a pak na koneci semestru odevzdat ročníkovou práci. Rozhodně se od vás neočekává, že mi budete nosit kávu, pracovat přesčas, organizovat mi život nebo si úplně překopete ten svůj, jen abyste vyhověla mým směšným požadavkům.”

„ M n ě . mně to nevadí,” pípla jsem . „To nic není.”

Zasmála se. „Ale ano. A vytrvale pracujete nad rámec svých

úkolů, že? I když se vám to zrovna nehodí.”

Pokrčila jsem rameny. „Ráda odvádím dobrou práci, madam .”

229

„Odvádíte vynikající práci. Mnohem lepší, než je třeba. A děláte to, aniž byste si stěžovala. Tudíž pro vás můžu udělat aspoň to, že zavolám několika znám ým .” Znovu se zasmála. „To vás překvapuje nejvíc, co? Že vás někdo chválí.”

„Ale ne,” namítla jsem chabě. „Teda občas se to stává.”

Sundala si brýle a upřeně se na mě zahleděla. Smích už ji pře šel. „Ne, myslím, že ne. Neznám vaši osobní situaci, ale poznala

jsem spoustu studentů jako vy takových, co je rodiče poslali

sem. Oceňuju zájem o vyšší vzdělání, ale často mi připadá, že

největší část studentů sem přichází proto, že jejich rodiče na ně

prostě nemají čas, nebo se jim nechtějí věnovat nebo se dokonce

o život svých dětí vůbec nezajímají.”

Hovor se stočil na mezilidské vztahy, což mi bylo nepříjemné

hlavně proto, že nečekaně zazněla i trocha pravdy. „Je to složitější, m adam .”

„To jistě ano,” odpověděla. Tvářila se rázně, takže najednou

ničím nepřipomínala tu roztržitou profesorku, kterou jsem znala.

„Ale poslouchejte mě. Jste výjimečná, talentovaná a inteligentní

mladá dáma. Nedovolte, aby vám někdo podsouval, že jste něco

míň. Nedovolte ani, aby se někdo tvářil, že jste pro něj neviditelná. Nedovolte nikomu, aby s vámi manipuloval ani profesorce, která vás neustále posílá pro kávu.” Zase si nasadila brýle a zvedla nějaké papíry. Nakonec našla propisku a vítězoslavně se usmála. „Takže jak se jmenuje váš bratr?”

„Adrian, madam.”

„Dobře.” Na kousek papíru napsala jm éno. „Adrian Melbourne.”

„Melrose, madam.”

„Správně. Sam ozřejm ě.” Opravila svou chybu a sama pro

sebe zabrblala: „Ještě že se křestním jménem nejmenuje Hobart.”

Když skončila, ledabyle se opřela na židli. „Když už jste se o tom

zmínila, jednu věc bych po vás ještě chtěla.”

„Jen si řekněte,” vybídla jsem ji.

„Chci, abyste provedla jedno z kouzel z té první knihy.”

„Pardon. Řekla jste provést kouzlo?”

Profesorka Terwilligerová mávla rukou. „Jen se nebojte. Nechci po vás, abyste mávala kouzelnou hůlkou nebo obětovala 230

zvířata. Ale fascinuje mě, jak složité jsou některé formule a kroky. Uvažuju, jestli lidé ta kouzla skutečně praktikovali do takových podrobností. Některá jsou opravdu velmi složitá.”

„Já vím ,” řekla jsem suše. „Všechna jsem je přepisovala.”

„Přesně tak. Takže chci, abyste jedno provedla. Řiďte se těmi

kroky. Zjistěte, jak dlouho to potrvá. Zjistěte, jestli se dá sehnat

alespoň polovina z těch věcí, které se tam požadují. Pak to všechno sepište do zprávy. V tom excelujete.”

Nevěděla jsem, co říct. Profesorka Terwilligerová po mně ne žádala vyloženou magii. Aspoň ne v tom smyslu, jak ji provozují

vampýři. Něco takového by ani nebylo možné. Magie není doména lidí. Je nepřirozená a jde proti zákonům vesmíru. To, co dělají alchymisté, je založeno na vědě a chemii. Tetování sice magii obsahuje, ale je to vampýrská magie, kterou jsm e přetvořili podle vlastní vůle a sami ji nepoužíváme. Nejvíce se blížíme něčemu

nadpřirozenému, když požehnáváme svoje lektvary. Profesorka

mě jen žádá, abych zkusila provést kouzlo. Není to doopravdy.

Ničemu to neuškodí. Ale p ř ito m . proč je mi to tak nepříjemné?

Připadalo mi to stejné, jako by mě požádala, abych lhala nebo

kradla.

„Co se děje?” zeptala se.

Na okamžik jsem uvažovala, že bych opět použila jako argument víru, ale hned jsem to zavrhla. K té výmluvě jsem se dneska uchylovala až příliš často, i když teď by byla zpola oprávněná.

„Nic, madam. Jen mi to připadá divné.”

Zvedla první knihu vázanou v kůži a nalistovala prostředek.

„Tady. Proveďte tohle kouzlo ohňový amulet. Je složité, ale až

skončíte, aspoň budete mít splněn projekt do předmětu umělecká řemesla. Většina ingrediencí by se měla dát snadno sehnat.”

Vzala jsem si od ní knihu a přejela návod očima. „Kde mám

sehnat kopřivu?”

„Poproste pana Carnese. Má před třídou zahrádku. Jsem si

jistá, že to ostatní seženete po obchodech. A abyste věděla, tak

mi můžete dávat účtenky. Proplatím vám je, kdykoli vás pro něco

pošlu. Za kávu už jste musela utratit spoustu peněz.”

Hned mi bylo o něco lépe, když jsem viděla, že ingredience

jsou celkem obyčejné. Kopřiva. Achát. Kousek hedvábí. Dokonce

231

tam ani nebylo nic hořlavého. Byl to blábol. Přikývla jsem a řekla

jí, že začnu zítra.

Zatím jsem na počítači napsala Keithovým jménem oficiální

dopis adresovaný Amberwoodu. Vysvětlila jsem v něm, že naše

víra vyžaduje dvakrát týdně rodinné návštěvy kostela a že v té

době musí být Jill přerušen její trest. Také jsem slíbila, že se Jill

bude hlásit u paní Weathersové před odchodem na propustku

i po návratu. Když jsem skončila, byla jsem se svou prací spokojená a připadalo mi, že jsem z Keitha udělala mnohem výřečnější osobu, než si zasloužil.

Po vyučování jsem mu zavolala a stručně mu vysvětlila, co se

stalo s Jill. Přirozeně mi to zazlíval.

„Ty na ni máš dohlížet, Sydney!” vykřikl.

„Ale taky tady mám studovat a nemůžu s ní být každou vte řinu.” Nestálo za to se zmiňovat, že v době, kdy Jill utekla, jsem

byla zrovna s Adrianem, i když ne že by mi Keith mohl ublížit

ještě víc. Už tak napáchal dost škody.

„A tak budu muset nést důsledky já ,” prohlasil znaveným

hlasem. „To já to vždycky schytám za tvou neschopnost.”

„Schytáš? Nemusíš udělat nic víc než podepsat dopis, který jsem místo tebe napsala. Jsi teď doma? Nebo budeš? Přivezu ti ho.”

Předpokládala jsem, že po mé nabídce skočí, když ho celá ta

záležitost tak roztrpčila. Překvapilo mě, když řekl: „Ne, to nemusíš. Zastavím se za tebou.”

„Klidně k tobě zajedu. Můžu u tebe být ani ne za deset minut.” Nechtěla jsem, aby měl další důvod stěžovat si alchymistům a naříkat, jaké mu přidělávám problémy.

„N e,” prohlásil překvapivě rozhodně. „Přijedu za tebou.

Hned vyrážím. Sejdeme se u ředitelny?”

„Dobře,” řekla jsem, naprosto zmatená tou jeho změnou chování. Chce si mě snad zkontrolovat, nebo co? Chce přijít na inspekci? „Tak zatím .”

Už jsem byla v Centrálním kampusu, takže mi netrvalo dlouho dojít k ředitelně. Usadila jsem se před budovou na ornamentální kamennou lavičku, odkud byl dobrý výhled na parkoviště návštěv. Bylo horko jako obvykle, ale ve stínu bylo celkem pří232

jem ně. Lavička stála na menší travnaté ploše plné květin a byla

tam cedule s nápisem Pamětní zahrada Kelly Hayesové. Vypadala

nově.

„Ahoj, Sydney!”

Z budovy vyšly Kristin a Julia a zamávaly na mě. Sedly si ke

mně a vyptávaly se, co tam dělám.

„Čekám na bratra.”

„Je hezký?” zeptala se Kristin s nadějí.

„N e,” odpověděla jsem . „Vůbec ne.”

„Ale je ,” opáčila Julia. „Minulý víkend jsem ho viděla na koleji. Když jste šli všichni na oběd.”

Chvilku mi trvalo, než mi došlo, že míní Adriana. „Aha. Mám

ještě jednoho bratra. Ti dva nemají nic společného.”

„Je to pravda, že tvoje ségra má průšvih?” zeptala se Julia.

Pokrčila jsem rameny. „Jen menší. Nesmí ven z kampusu, jen

na rodinné události. Mohlo by to být horší. A č k o li. přišla kvůli

tomu o práci v modelingu, tak ji to mrzí.”

„Pro koho měla pracovat?” zeptala se Kristin.

Zapátrala jsem v paměti. „Lia DiStefano. Za dva týdny má

být nějaká módní přehlídka a ona tam chtěla Jill. Jenže ta nemůže

zkoušet, protože musí zůstat tady.”

Obě vykulily oči.

„Liiny šaty jsou úchvatný!” prohlásila Julia. „Jill si tu šanci

nesmí nechat utéct. Mohla by nějaký dostat zadarmo.”

„Říkala jsem vám, že nem ůže.”

Kristin zamyšleně naklonila hlavu na stranu. „Ale co kdyby

to bylo pro školu? Něco jako příprava na budoucí povolání?”

Obrátila se k Julii. „Je tu ještě kroužek šití?”

„Myslím, že jo ,” odpověděla Julia a horlivě přikyvovala. „To

je bezva nápad. Dělá Jill nějakou aktivitu?” Kromě sportů vedli

na Amberwoodu studenty také k mimoškolní aktivitě a rozvíjení

koníčků. „Mohla by chodit do kroužku š i t í . A vsadím se, že se

jí pak práce pro Liu započítá jako doplňková aktivita.”

Jill si nedávno chtěla spravit uvolněné vlákno ve svetru, ale

dopadlo to tak, že si celý svetr málem rozpárala. „Nemyslím, že

by v tom Jill byla dobrá.”

233

„To je jedno,” řekla Kristin. „Většina lidí v tom kroužku stejně

vůbec šít neumí. Ale klub každý rok spolupracuje s místními návrháři. Slečna Yamaniová by rozhodně předvádění na přehlídce považovala za dobrovolnickou práci. Ona Liu DiStefano miluje.”

„Budou ji muset pustit,” prohlásila Julia s triumfálním výrazem. „Protože to bude pro školu.”

„Zajímavé,” řekla jsem a uvažovala, jestli to má vůbec nějakou šanci na úspěch. „Povím to Jill.” Na příjezdové cestě se objevilo známé modré auto a já jsem se zvedla. „Už je tady.”

Keith zaparkoval, vystoupil a rozhlížel se, kde jsem . Kristin

souhlasně zamručela. „Není špatný.”

„Věř mi, že bys s ním nechtěla nic m ít,” prohlásila jsem a vykročila k němu.

Keith obdařil dívky čímsi, co patrně měl být okouzlující

úsměv, a dokonce na ně mrkl. V okamžiku, kdy odešly, se jeho

úsměv vytratil. Vyzařovala z něj netrpělivost. Divila jsem se, že

nepoklepává nohou.

„Tak ať to máme rychle z krku,” řekl.

„Když tolik spěcháš, měl jsi mi říct, abych se za tebou zastavila, až budeš mít víc času.” Vytáhla jsem desky s dopisem a podala mu je spolu s propiskou. Keith to podepsal, aniž by si dopis přečetl, a podal mi ho zpátky.

„Potřebuješ ještě něco?” zeptal se.

„N e.”

„Tak to zase nepokaz,” řekl a otevřel dveře u auta. „Nemám

kdy na to, abych tě kryl.”

„Záleží na tom ?” provokovala jsem ho. „Stejně jsi udělal, cos

mohl, aby ses mě zbavil.”

Chladně se na mě usmál. „Neměla ses mi stavět do cesty. Ani

tehdy, ani teď.” Mrkl na mě a otočil se k odchodu. Stála jsem tam

a nevěřila vlastním uším. To bylo poprvé, kdy přímo poukázal

na to, co se stalo před lety.

„O to právě jd e,” vykřikla jsem za ním. „Já se ti tehdy do cesty

nepostavila. Prošlo ti to až moc snadno. Podruhé už se to nestane. Myslíš, že se tě bojím? To ty by ses mě měl bát.”

Keith se zastavil a pak se pomalu otočil. Tvářil se nevěřícně.

To jsem mu nezazlívala. Samotnou mě ten můj výbuch překvapil.

234

Nedokázala jsem si vzpomenout, kdy jsem se naposledy takhle

otevřeně vzepřela někomu výše postavenému, natož někomu,

kdo má moc nad mou situací.

„Dávej si pozor,” řekl nakonec. „Můžu ti udělat ze života

peklo.”

Obdařila jsem ho ledovým úsměvem. „To už jsi udělal, a proto jsem oproti tobě ve výhodě. Tys už udělal to nejhorší, cos mohl, ale ještě jsi neviděl, čeho jsem schopná já.”

Z mé strany to bylo veliké blufování, zejména když jsem věděla, že mi může ublížit ještě víc. Klidně by sem mohl přitáhnout Zoe už zítra. Na místě by mě mohl nechat poslat do nápravného centra.

Ale jestli půjdu ke dnu já, půjde on taky.

Chvíli mě sledoval. Nevím, jestli jsem ho opravdu vyděsila,

nebo jestli se rozhodl odepřít mi tu čest, že odpoví, ale nakonec

se otočil a odešel už nadobro. Rozčilená jsem vešla do budovy,

abych odnesla dopis do ředitelny. Sekretářka paní Dawsonová

ho orazítkovala a udělala mi kopii pro paní Weathersovou. Když

mi ji podávala, zeptala jsem se: „Kdo je Kelly Hayesová?”

Paní Dawsonová, která měla obvykle ve tvářích usměvavé

ďolíčky, rázem zesmutněla. „Ta ubohá dívka. Studovala tu před

pár lety.”

V

mysli mi to zapadlo dohromady. „To o ní se zmiňovala paní

Weathersová? Byla to ta zmizelá?”

Paní Dawsonová přikývla. „Bylo to hrozné. Tak milá dívka.

Tak mladá. Nezasloužila si takhle umřít. Vůbec si nezasloužila

umřít.”

Nerada jsem se na to ptala, ale musela jsem . „Jak umřela?

Teda vím, že byla zavražděna, ale nikdy jsem neslyšela žádné

podrobnosti.”

„To je jedině dobře. Bylo to velice hrůzné.” Paní Dawsonová

se rozhlédla, jako by se bála, že bude mít problémy z toho, že

tady probírá drby se studentkou. S vážným výrazem se ke mně

naklonila přes pult. „Ta chudinka vykrvácela k smrti. Podřízli jí

hrdlo.”

235

M álem jsem vyhrkla: „Doopravdy?” Jenže o takových věcech se nežertuje, a navíc se u toho tvářila strašně vážně. Na mysli mi vytanuly další otázky, ale radši jsem mlčela. Nebyly sice příliš divné, ale nechtěla jsem na sebe přitáhnout pozornost tím, že bych projevila neobvyklý zájem o brutální vraždu. Namísto toho jsem paní Dawsonové poděkovala za pomoc s dopisem a zamířila jsem do Východního kampusu.

Když jsem vešla na kolej, paní Weathersová seděla za svým

pultem. Přinesla jsem jí dopis a ona si ho dvakrát přečetla, než

ho schovala do skříňky k ostatním dokumentům. „Dobře,” řekla.

„Hlavně dohlédněte, aby se vaše sestra pokaždé ohlásila při odchodu a příchodu.”

„Ano, madam. D ěkuju.” Zaváhala jsem, jestli bych měla jít,

nebo jí položit otázku, která mě napadla u paní Dawsonové. Nakonec jsem se rozhodla zůstat. „Paní W e a th e rso v á ., od té doby, co Jill zmizela, pořád myslím na tu holku, co jste mi o ní povídala. Na tu, co umřela. Pořád si říkám, že to mohla být Jill.”

Výraz paní Weathersové se obměkčil. „Jill je v pořádku. Neměla jsem vám to říkat. Nechtěla jsem vás vystrašit.”

„Je pravda, že tu dívku podřízli?”

„Ano.” Smutně potřásla hlavou. „Hrozné. Prostě hrozné. Nevím, kdo mohl takovou věc udělat.”

„Zjistilo se někdy, proč se to stalo? Bylo na ní něco neobvyklého?”

„Neobvyklého? Ne, ani ne. Byla to hodná holka. Chytrá,

hezká, oblíbená. Dobrá ne, výborná sportovkyně. Měla plno

kamarádů, přítele. Ale nic výjimečného, proč by někdo měl jít

236

právě po ní. Jenže lidé, kteří dělají takové příšerné věci, nejspíš

žádné důvody nepotřebují.”

„To je pravda,” zamumlala jsem.

Vydala jsem se nahoru do svého pokoje a litovala, že paní

Weathersová nerozvedla trochu víc, jak Kelly vypadala. Co jsem

opravdu chtěla vědět, bylo, jestli byla Morojka. Pokud ano, paní

Weathersová by možná zmínila, že byla vysoká nebo bledá. Podle Clarence i podle záznamů alchymistů tady v oblasti Palm Springs nikdy žádný jiný Moroj nežil. To ale neznamená, že někdo nemohl záznamům uniknout. Budu muset najít odpověď sama. Pokud Kelly byla Morojka, tak už tady v jižní Kalifornii máme tři mladé Morojky zavražděné stejným způsobem v relativně krátkém časovém úseku. Clarence by jistě trval na své teorii o lovcích vampýrů, ale já jsem vrahy tipovala na Strigoje.

Jill byla v pokoji, kde si odpykávala domácí vězení. Čím víc

času od té doby uplynulo, tím míň jsem na ni byla naštvaná.

Taky dost pomohlo, že se vyřešila ta záležitost s propustkami na

pití krve. Byla bych mnohem naštvanější, kdybychom nesměly

opustit kampus vůbec.

„Co se děje?” zeptala se, když vzhlédla od svého notebooku.

„Proč myslíš, že se něco děje?”

Usmála se. „Vypadáš tak. Vždycky když se snažíš na něco

přijít, objeví se ti mezi obočím taková malá vráska, jak se mra číš.”

Zavrtěla jsem hlavou. „O nic nejde.”

„Všechny ty povinnosti by pro tebe možná nebyly tak těžký,

kdybys o nich mluvila. Lidi by ti třeba i něco poradili,” poznamenala.

„O to nejde. Jenom se snažím něco vyřešit.”

„Pověz mi o tom ,” poprosila mě. „Mně můžeš věřit.”

Nebyla to otázka důvěry. Byla to otázka toho, že bych Jill zbytečně znepokojila. Paní Weathersová se obávala, že mě vyděsí, ale pokud tu někdo vraždí mladé Morojky, já v nebezpečí nejsem . Když jsem se dívala na Jill a její neoblomný pohled, usnesla jsem se, že když se dokázala vyrovnat s tím, že se ji pokusili zabít vlastní lidi, vyrovná se i s tímhle. Stručně jsem jí vypověděla

všechno, co jsem věděla.

237

„Ale nevíš, jestli ta Kelly byla M orojka,” poznamenala, když

jsem skončila.

„Ne. To je zásadní informace.” Seděla jsem s překříženýma

nohama na své posteli a na klíně jsem měla notebook. „Projedu

naše záznamy a místní noviny a možná najdu její fotku. Od paní

Weathersové jsem se dozvěděla jenom to, že byla vynikající sportovkyně.”

„To může znamenat, že nebyla M orojka,” řekla Jill. „Podívej

na mě, jak jsem nešikovná venku na slunci. A co když nebyla Morojka? Máš spoustu teorií, co z toho vycházejí. Ale co když byla

člověk? Co pak? Můžeme to ignorovat? Vrahem pořád může být

tatáž o s o b a ., ale co by to znamenalo, kdyby ten vrah zabil dvě

Morojky a jednu lidskou holku?”

Jill měla pravdu. „Nevím,” uznala jsem.

Hledání mi netrvalo dlouho. Alchymisté neměli o té vraždě žádný záznam, což podporovalo teorii, že Kelly byla člověk.

V mnoha novinách o ní byly články, ale žádnou fotku jsem najít

nemohla.

„A co ročenka?” navrhla Jill. „Někdo je tady přece musí uchovávat.”

„To je naprosto geniální,” řekla jsem.

„Vidíš? Říkala jsem ti, že jsem užitečná.”

Usmála jsem se na ni a pak jsem si na něco vzpomněla. „Jo,

a mám pro tebe dobrou zprávu. M ožná.” Rychle jsem jí předestřela Kristinin a Juliin plán ohledně toho, že by měla chodit do kroužku šití.

Celá se rozzářila, ale radši se držela zpátky. „Vážně myslíš, že

by to takhle šlo?”

„Je jenom jeden způsob, jak to zjistit.”

„Nikdy v životě jsem nesáhla na šicí stroj,” namítla.

„Tak tohle je asi tvoje šance, aby ses to naučila,” pověděla

jsem jí. „Nebo třeba budou ty holky nadšené jen z toho, že mají

ve třídě modelku.”

Jill se uchechtla. „Jak víš, že tam chodí jenom holky?”

„N evím ,” přiznala jsem . „Asi mám předsudky ohledně tradičního rozdělení rolí.”

238

Zazvonil mi telefon a na displeji se objevilo jméno profesorky

Terwilligerové. Zvedla jsem ho a připravila se na to, že budu

muset zajet pro kávu.

„Slečno M elbourneová?” ozvala se. „Jestli vy a váš bratr mů žete být do hodiny v Carltonu, můžete si promluvit s někým

z univerzitní kanceláře, než zavřou. Stihnete to?”

Podívala jsem se na hodinky a spolehla se na to, že Adrian

zrovna nedělá nic důležitého. „Ehm, ano. Ano, samozřejmě, madam. Děkuju. Moc vám děkuju.”

„Chtějte mluvit s Wesem Reganem.” Odmlčela se. „A až se

budete vracet, můžete mi přivézt cappuccino?”

Ujistila jsem ji, že ano, a pak jsem zavolala Adrianovi a nařídila mu, aby na mě čekal. Rychle jsem se převlékla z uniformy do halenky a skládané sukně. Podívala jsem se na sebe do zrcadla a uvědomila si, že Adrian měl pravdu. Mezi amberwoodskou

uniformou a mou obvyklou garderobou opravdu nebyl velký

rozdíl.

„Kéž bych tak mohla jít taky,” řekla Jill zamyšleně. „Ráda

bych Adriana zase viděla.”

„A nevidíš ho snad určitým způsobem každý den?”

„To je pravda,” uznala. „Ale nedokážu se mu dostat do hlavy,

kdykoli se mi zachce. Děje se to náhodně. A stejně to není totéž.

Skrz pouto se mnou nemůže mluvit.”

Málem už jsem jí řekla, že mi to připadá lepší než být s ním

osobně, ale včas mi došlo, že by to ničemu nepomohlo.

Když jsem dojela ke Clarenceovi, Adrian byl připraven vyrazit. Byl nadšený a nedočkavý. „Akorát ses tu minula se svým kam arádem ,” řekl, sotva nastoupil do Laté.

„S kým ?”

„S Keithem .”

Ušklíbla jsem se. „To není můj kamarád.”

„Už ti svitlo? Většina z nás na to přišla hned první den, Sageová.”

Měla jsem z toho nepříjemný pocit. Uvědomovala jsem si, že

bych neměla míchat osobní antipatie vůči Keithovi do pracovního vztahu. Jsme kolegové a měli bychom působit jednotně a profesionálně. Zároveň jsem byla ráda, že tihle lidé i když jsou to 239

vampýři a dhampýři si nemyslí, že jsem s Keithem kamarádka.

Nechtěla jsem, aby se domnívali, že toho s ním mám bůhvíkolik

společného. Rozhodně jsem toho s ním moc společného mít nechtěla.

Najednou mi došlo, co vlastně Adrian řekl. „Počkej. On tady

teď byl?”

„Asi před půlhodinou.”

Musel sem jet rovnou ze školy. Měla jsem štěstí, že jsem se tu

s ním minula. Něco mi napovídalo, že by neschvaloval, že pomáhám Adrianovi zvýšit jeho dosavadní vzdělání.

„Co tady chtěl?”

„Nevím. Nejspíš se šel podívat na Clarence. Stařík se necítí

moc dobře.” Adrian vytáhl z kapsy cigarety. „Nevadí?”

„Vadí,” odpověděla jsem . „Co je Clarenceovi?”

„Nevím, ale hodně teď odpočívá, takže je v domě ještě větší

nuda než předtím. On sice nikdy nebyl kdovíjak upovídaný, ale

některý jeho příběhy byly zajím avý.” Adrian se zamyslel. „Hlavně ty se skotskou.”

„Dávej mi průběžně vědět, jak je na tom ,” zamumlala jsem.

Uvažovala jsem , jestli tohle byl ten důvod, proč Keith tak spěchal. Pokud je Clarence vážně nemocný, musíme mu sehnat morojského doktora. To by zkomplikovalo naši situaci v Palm Springs, protože bychom buď museli Clarence někam dopravit,

nebo sem přivézt někoho dalšího. Jestli na tom Keith pracuje, tak

bych si s tím nemusela dělat s ta r o s ti. Jenže mu nevěřím, že je

s to odvést dobrou práci.

„Nevím, jak se s ním sneseš,” prohodil Adrian. „Dřív jsem si

o tobě myslel, že jsi slabá a nebráníš s e . , ale teď mám dojem, že

jsi vlastně docela drsná. To chce hodně síly, nestěžovat si a rozdávat rány. Já takový sebeovládání nemám.”

„Máš ho víc, než si m yslíš,” řekla jsem a ten kompliment mi

trochu zalichotil. Někdy jsem se na sebe zlobila, že se dost nebráním, ale nepřipadalo mi, že bych na to měla dost síly. Zvláštní, že mě na opak musel upozornit až Adrian. „Odjakživa balancuju na tenkém laně. Můj táta a alchymisté si zakládají na poslušnosti

a úctě k rozkazům nadřízených. Jsem ve dvojím ohni, protože to

240

u nich mám pořádně nahnuté, takže je pro mě hrozně důležité,

abych neudělala nějakou hloupost.”

„Kvůli Rose?” Pečlivě ovládal tón svého hlasu.

Přikývla jsem. „Jo. To, co jsem udělala, se v jejich očích rovná

velezradě.”

„Nevím, co přesně znamená /velezrada’, ale zní to dost vážně.” Viděla jsem, jak si mě po očku prohlíží. „Stálo to za to?”

„Zatím se zdá, že jo .” Snadno se mi to říkalo, když Zoe ještě

nemá tetování a já se zatím ani nepřiblížila nápravnému centru.

Pokud se tohle změní, asi se změní i moje odpověď. „Udělala

jsem správnou věc. Snad to tu dramatickou akci ospravedlňuje.”

„Taky jsem porušil spoustu pravidel, abych jí pom ohl,” řekl

utrápeně. „Dělal jsem to z lásky. Z pošetilé lásky, ale stejně to

byla láska. Nevím, jestli je to tak ušlechtilý jako ty tvoje důvody,

hlavně když ona byla zamilovaná do jinýho. Většina mých ,dramatických akcí’ k ničemu nebyla. Většina jich jen vytočila moje

rodiče.”

Trochu jsem mu to záviděla. Z otce jsem nikdy nevymámila žádnou reakci ačkoli jsem tolik chtěla. „Myslím, že láska

je ušlechtilý důvod,” řekla jsem mu. Samozřejmě jsem to mínila

všeobecně. Sama jsem nikdy zamilovaná nebyla, takže jsem to

nemohla doopravdy posoudit. Vzhledem k tomu, co jsem viděla

u ostatních, mi to připadalo jako úžasná v ě c . Ale teď jsem byla

příliš zaneprázdněná svou prací, než aby mi to chybělo. Uvažovala jsem, jestli bych tím neměla být zklamaná. „A myslím, že máš spoustu času udělat ještě jiné ušlechtilé věci.”

Zasmál se. „Nikdy by mě nenapadlo, že mě bude nejvíc povzbuzovat osoba, která si myslí, že jsem zlá a nepřirozená stvůra.”

Tak to jsm e byli dva.

Zaváhala jsem a pak jsem se odhodlala položit mu otázku,

která ve mně hlodala. „Pořád ji miluješ? Rose?” Nevěděla jsem,

jaké to je, když je někdo zamilovaný, takže jsem ani nevěděla, jak

dlouho trvá se z něčeho takového vzpamatovat.

Adrianův úsměv zmizel. Do očí se mu vloudil nepřítomný

pohled. „Ano. Ne. Je těžké překonat vztah k někomu takovému.

Měla na mě ohromný vliv, jak v dobrým, tak ve zlým. To se těžko

241

překonává. Snažím se na ni moc nemyslet v intencích lásky a nenávisti. Hlavně se snažím nějak se dostat v životě dál. Bohužel se smíšenými výsledky.”

Zanedlouho jsm e dojeli k univerzitě. Wes Regan byl statný

muž s prošedivělým plnovousem. Pracoval v přijímací kanceláři.

Profesorka Terwilligerová učila jedno léto Wesovu neteř zdarma,

a tak jí teď Wes dlužil laskavost.

„Navrhuji tohle,” prohlásil, jakmile jsm e usedli ke stolu naproti němu. Adrian měl na sobě khaki kalhoty a šedozelenou košili, která by na pracovních pohovorech vypadala skvěle. Poněkud pozdě. „Nemůžu vás jen tak zapsat. Procedury jsou zdlouhavé a v žádném případě byste je nezvládl za dva dny. Můžu vás ale přijmout jakoby do nultého ročníku, jako posluchače.”

„Jako jsou ti u rádia?” podivil se Adrian.

„Ne. Znamená to, že byste se účastnil přednášek a normálně

pracoval, ale nedostával byste za to známky.”

Adrian otevřel pusu, aby promluvil, a ve mně zatrnulo, ja kou poznámku asi utrousí o tom, že nebude makat zbůhdarma.

Rychle jsem ho přerušila.

„A potom co?”

„Potom, až dáte dohromady přihlášku asi tak za týden či

dva a budete přijat, můžu váš status zpětně změnit na studenta.”

„A co stipendium?” zeptal se Adrian a naklonil se dopředu.

„Můžu získat nějakou finanční podporu?”

„Pokud k tomu budete způsobilý,” odpověděl Wes. „Ale nemůžete o peníze požádat, dokud nebudete přijat ke studiu.”

Adrian se zaklonil a já mu skoro četla myšlenky. Jestli má

přijímací procedura trvat pár týdnů, s finanční výpomocí to bude

podobné. Čekal ho ještě nejmíň měsíc u Clarence, a to byl nejspíš

dost optimistický odhad. Tak napůl jsem očekávala, že vstane

a všechno vezme zpátky. Namísto toho se ale zatvářil odhodlaně.

Přikývl.

„Dobře. Tak začnu jako posluchač.”

Udělal na mě dojem.

A taky jsem mu záviděla, když Wes přinesl katalog předmětů.

Dokázala jsem se spokojit s výukou na Amberwoodu, ale když

jsem se dívala na nabídku opravdové univerzity, pochopila jsem,

242

že ty dvě školy k sobě mají hodně daleko. Hodiny historie šly do

takové hloubky, že jsem si to snad ani nedovedla představit. Ale

ty Adriana nezajímaly. Ihned zabrousil ke katedrám umění.

Nakonec se zapsal na dva přípravné kurzy olejomalby a akvarelu. Probíhaly třikrát týdně a nepřekrývaly se.

„Bude jednodušší, když sem budu jezdit autobusem,” řekl

mi, když jsme odešli.

Překvapeně jsem na něj pohlédla. „Ty že budeš jezdit autobusem ?”

Můj úžas ho pobavil. „A co jinýho? Vyučování je přes den. Ty

mě vozit nemůžeš.”

Pomyslela jsem na Clarenceův odlehlý dům. „Kde je tam zastávka?”

„Asi tři čtvrtě kilometru od domu. Pojedu odtamtud a pak

přestoupím na jiný autobus k univerzitě. Cesta mi potrvá tak

hodinu.”

Přiznávám, že mě to připravilo o řeč. Ohromilo mě, že si toho

Adrian tolik zjistil a že je ochoten podstoupit všechny ty problémy. Cestou zpátky si ani slovem nepostěžoval, jak to bude nepohodlné nebo jak dlouho mu bude trvat cesta od Clarence.

Když jsem se vrátila do Amberwoodu, nemohla jsem se do čkat, až Jill povím o Adrianově studijním úspěchu i když vlastně nepotřebovala, abych jí o tom vykládala. Díky poutu toho nejspíš ví mnohem víc než já. Ale pořád si kvůli němu dělá starosti a bezpochyby bude ráda, že mu něco vyšlo.

Jenže když jsem se vrátila, Jill nebyla na pokoji. Nechala mi

tam vzkaz, že se učí jinde na koleji. Jedinou dobrou stránkou

jejího trestu bylo, že se musela zdržovat poblíž. Rozhodla jsem

se využít příležitosti, abych vyrobila ten šílený amulet pro profesorku Terwilligerovou. Posledních pár dní jsem sehnala ingredience a profesorka Terwilligerová mi se souhlasem učitele biologie zajistila přístup do jedné chemické laboratoře. Takhle pozdě večer tam nikdo nebyl, takže jsem měla spoustu místa a klid na míchání odvarů.

Instrukce byly opravdu velice podrobné a podle mého názoru

zbytečné. Nestačilo jen odpočítat kopřivové lístky. Měla jsem je

nechat „hodinu odpočinout” a během té doby jim každých deset

243

minut říct: „Napouštím tě plamenem .” Taky jsem měla povařit

achát, aby „do sebe nasál žár”. Další instrukce byly podobné

a mně bylo jasné, že profesorka Terwilligerová v žádném případě

nezjistí, jestli jsem vše dělala podle návodu hlavně to zaříkávání. Smyslem ale bylo sepsat zprávu o tom, jak si kdysi počínali mágové. A tak jsem se poslušně řídila postupem a na každý krok jsem se soustředila tak dokonale, že jsem brzy upadla do transu,

kdy přestalo existovat vše kromě toho kouzla.

Po dvou hodinách jsem skončila a překvapilo mě, jak moc mě

to vyčerpalo. Konečný výsledek rozhodně neodpovídal energii,

kterou jsem do něj vložila. Na kožené šňůrce visel hedvábný sá ček naplněný lístky a kamínky. Odnesla jsem ho spolu se svými

poznámkami zpátky do pokoje a chtěla jsem napsat zprávu o postupu pro profesorku Terwilligerovou, abych to měla co nejdřív za sebou. Když jsem ale došla k pokoji, zalapala jsem po dechu, jakmile jsem uviděla naše dveře. Někdo na ně červenou barvou

namaloval netopýry a obličeje s tesáky. Velikými písmeny tam

stálo:

UPÍRKA

Zpanikařila jsem a vpadla do místnosti. Uvnitř byla Jill s paní

Weathersovou a nějakou profesorkou, kterou jsem neznala. Probíraly se našimi věcmi. Nevěřícně jsem na to zírala.

„Co se to tady děje?” zeptala jsem se.

Jill zavrtěla hlavou. Tvářila se vyděšeně a ani mi nedokázala

odpovědět. Zjevně jsem dorazila už ke konci prohlídky, proto že paní Weathersová a její kolegyně brzy skončily a vykročily

ke dveřím. Byla jsem ráda, že jsem si dnes večer vzala svou alchymistickou soupravu s sebou do laboratoře, protože v kufříku jsem měla nástroje na měření, o nichž jsem předpokládala, že je budu potřebovat. Rozhodně bych teď nerada vysvětlovala, proč

tady mám sbírku chemikálií.

„Dobrá,” prohlásila strnule paní Weathersová. „Nezdá se, že

by tu něco bylo, ale můžu to tu prohledat kdykoli jindy abyste

náhodou nedostala nějaký bláznivý nápad. Už tak máte problémů až až a další už nepotřebujete.” Povzdechla a zavrtěla nad Jill hlavou. „Velice jsem se ve vás zklamala, slečno M elroseová.”

244

Jill zbledla. „Říkám vám, že je to omyl!”

„Doufejme,” prohlásila paní Weathersová zlověstně. „Doufejme. Skoro mám chuť vám nařídit, abyste sama zlikvidovala ten vandalismus venku, ale když nemáme žádný d ů k a z . Zítra se o to postará správce.”

Jakmile naše návštěva odešla, okamžitě jsem vyhrkla: „Co se

stalo?”

Jill se svalila na postel a zaúpěla. „Laurel.”

Sedla jsem si. „Vysvětli mi to.”

„Zavolala jsem do knihovny a ptala se, jestli mají ty ročenky

s Kelly Hayesovou. Ukázalo se, že obvykle je mají, ale zrovna si

je půjčil někdo od novin kvůli zvláštnímu vydání k jubileu Amberwoodu. A nevěřila bys, kdo ten projekt vede: Laurel.”

„Máš pravdu,” řekla jsem. „To bych nevěřila. Nechodí na angličtinu s prváky?” Laurel jinak chodila do vyššího ročníku.

„Jo.”

„Každý asi potřebuje nějakou aktivitu,” zamumlala jsem.

Jill přikývla. „Mimochodem, právě tam byla slečna Yamaniová, tak jsem se jí zeptala, jestli bych se mohla přihlásit do kroužku šití a pracovat pro Liu. Naprosto ji to nadchlo a řekla mi, že to zařídí.”

„To je teda věc,” řekla jsem opatrně. Pořád jsem netušila, jak

tohle všechno mohlo vést k vandalismu a prohledávání našeho

pokoje.

„A když jsem se vracela, potkala jsem na chodbě Laurel. Rozhodla jsem se využít té š a n c e . Řekla jsem jí, že vím, že jsme každá jiná, ale že by se mi teď opravdu hodila její pomoc. Pak jsem jí vysvětlila, že potřebuju ty ročenky, a zeptala jsem se jí, jestli bych si je mohla večer půjčit a druhý den je hned vrátit.”

Nic jsem na to neřekla. Od Jill to bylo jistě ušlechtilé a statečné, obzvláště poté, co jsem ji povzbuzovala, aby se chovala líp než Laurel. Bohužel se nedalo čekat, že Laurel oplatí dospělejší jednání stejnou mincí. A tak to taky dopadlo.

„Oznámila m i . dost výmluvně, že mi ty ročenky ani za nic

nedá.” Jill se zamračila. „A řekla mi ještě pár dalších věcí. Pak

jsem řekla já jí, že j e . šílená mrcha. Asi jsem to neměla dělat,

jenže ona si to zasloužila. Každopádně pak zašla za paní Wea—

245

thersovou s fla š k o u . nevím čeho. Myslím, že to byl malinový

likér. Tvrdila, že jsem jí to prodala a že toho mám na pokoji víc.

Paní Weathersová by mě nepotrestala bez dalšího důkazu, jenže

vzhledem k obvinění profesorky Changové hned z toho prvního

dne, kdy mě nařkli z kocoviny, jí to stačilo na prohledání pokoje.”

Nevěřícně jsem zavrtěla hlavou a hruď se mi sevřela vzteky.

„Na to, že je tahle škola tak elitní a prestižní, tady někoho klidně

obviní jen tak! Věří všemu, co o tobě kdo napovídá. A odkud se

vzaly ty m alůvky?”

Oči se jí zaleskly slzami vzteku. „To má samozřejmě na svědomí Laurel. Nebo některá její kamarádka. Stalo se to, když se Laurel bavila s paní Weathersovou, takže má pochopitelně alibi.

Snad se nestane, že si to někdo domyslí, že ne? Už předtím jsi mi

říkala, že je to jenom v t i p . , a lidi v nás ani n e v ě ř í., viď?”

„Přesně tak,” odpověděla jsem automaticky.

Ale začala jsem o tom uvažovat. Už od telefonátu s otcem,

kdy se zmínil o lidech, kteří vědí o vampýrech a nebudou mlčet,

jsem přemýšlela, jestli jsem udělala dobře, když jsem Laurelino popichování jen tak odmávla. Přišla prostě jenom s krutým

žertem? Nebo patří k těm lidem, co mají podezření, že vampýři

existují, a dělají kolem toho humbuk? Pochybovala jsem, že by jí

někdo uvěřil, ale nemůžeme si dovolit zbytečně na sebe přilákat

pozornost.

Je možné, že by si opravdu myslela, že je Jill vampýrka?

Jillin bezútěšný výraz se změnil ve vztek. „Možná bych měla

s Laurel něco udělat. Jsou i jiný způsoby pomsty než zamrzlá

voda.”

„N e,” řekla jsem rychle. „Nesnižuj se k tomu. Pomsta je po šetilost a ty máš na víc.” Byla by to další nadpřirozená aktivita,

pomyslela jsem si, a Laurel by si mohla uvědomit, že její urážky jsou

opodstatněnější, než si původně myslela.

Jill mě obdařila smutným úsměvem. „To říkáš pořád. Ale nemyslíš, že by se s Laurel něco udělat mělo?”

No ano. To rozhodně. Zašlo to příliš daleko a já jsem se spletla, když jsem to nechala jen tak být. Jill měla pravdu, že jsou i jiné způsoby, jak jí to oplatit. A já jsem zase měla pravdu, že 246

pomsta je malichernost, kterou by se Jill neměla poskvrnit. Proto

to udělám já.

„Já se o to postarám,” řekla jsem jí. „Zajistím u alchymistů,

aby od našich rodičů dorazila stížnost.”

Zatvářila se pochybovačně. „Myslíš, že tím se to spraví?”

„Určitě,” řekla jsem. Protože v té stížnosti bude ještě něco navíc. Pohled na hodinky mi prozradil, že už je příliš pozdě vracet se do laboratoře. Žádný problém. Prostě si natáhnu budík na brzo ráno a zajdu tam ještě před vyučováním.

Mám v plánu jeden experiment a Laurel bude můj pokusný

králík.

247

Smíchat vše, co jsem potřebovala, bylo snadné. A le dostat

to na správné místo trvalo pár dní. Nejdřív jsem si všimla, jaký

druh šampónu Laurel používá ve sprše po tělocviku. Ve škole

nám samozřejmě dávali šampón i kondicionér, ale ona si na své

drahocenné vlasy nechtěla dávat obyčejné přípravky. Jakmile

jsem zjistila její značku, koupila jsem šampón v místním obchodě

s kosmetikou a vyprázdnila drahý obsah do výlevky. Lahvičku

jsem pak naplnila vlastnoručně vyrobeným lektvarem.

Dalším krokem bylo vyměnit ji za Laurelin šampón. Tímhle

úkolem jsem pověřila Kristin. Na tělocviku měla skříňku hned

vedle Laurel a byla víc než ochotná mi s tím pomoct. Částečně

to bylo proto, že naši averzi k Laurel sdílela, ale hlavně proto, že

poté, co jsem ji vyléčila z reakce na tetování, mi dala jasně najevo,

že je mým dlužníkem a kdykoli pro mě udělá, co budu potřebovat. Nelíbilo se mi pomyšlení, že jí připadá, že mi něco dluží, ale teď se mi její pomoc hodila. Využila chvilky, kdy se Laurel otočila od své otevřené skříňky, a rychle lahvičky vyměnila. Pak

už jsme musely jen počkat, až Laurel příště šampón použije a my

uvidíme výsledky mého snažení.

Můj druhý experiment se mezitím odvíjel jinak, než jsem čekala. Profesorka Terwilligerová si ode mě vzala zprávu, ale ne amulet.

„Nemám pro něj využití,” poznamenala a vzhlédla od papírů, které jsem jí podala.

„N o… to já taky ne, madam.”

Odložila papíry. „Je to všechno pravda? Dodržela jste přesně

každý krok? Samozřejmě nemám možnost zjistit, jestli jste něco

neodflinkla.”

248

Zavrtěla jsem hlavou. „Ne. Řídila jsem se návodem do puntíku.”

„Tak tedy dobrá. Zdá se, že jste si vyrobila kouzlo na rozdělávání ohně.”

„M adam ,” zaprotestovala jsem.

Usmála se. „Jak se to tam píše? Hoďte amuletem a proneste

poslední zaříkávadlo? Znáte ho?”

„,Do plamene, do plamene,” odpověděla jsem rychle. Poté, co

jsem tohle kouzlo opisovala k jejím poznámkám a pak ho ještě

provozovala, měla jsem ho v živé paměti. Podle té knihy, která

byla anglickým překladem latinského textu, na jazyku nezáleží,

pokud zůstane zachován význam.

„No tak vidíte. Někdy to vyzkoušejte a uvidíte, co se stane.

Hlavně ale nezapalte žádný školní majetek. Protože to není bezpečné.”

Zvedla jsem amulet za šňůrku. „Ale tohle přece ve skutečnosti nefunguje. Je to nesmysl. Jen snůška hloupostí.”

Pokrčila rameny. „Kdo jsme, abychom zpochybňovali prastará m oudra?”

Zůstala jsem na ni zírat a přemítala, jestli žertuje. Od prvního

dne jsem věděla, že je podivínka, ale vždycky na mě působila jako seriózní vědkyně. „Tomu přece nemůžete věřit. Takováhle m a g ie . není skutečná.” Bez přemýšlení jsem ještě dodala: „A i kdyby byla, madam, lidi by se neměli zaplétat s takovými

silami.”

Profesorka Terwilligerová chvíli mlčela. „Tomu opravdu vě říte?”

Dotkla jsem se křížku na svém krku. „Byla jsem tak vychovávaná.”

„Chápu. Tak si s tím amuletem dělejte, co chcete. Vyhoďte ho,

někomu ho dejte, experimentujte s ním. Stejně jsem potřebovala jen tuhle písemnou zprávu do svojí knihy. Děkuju, že jste to zvládla včas. Jako vždy děláte víc, než m usíte.”

Strčila jsem si amulet do kabelky a odešla. Netušila jsem, co

si s ním počít. Byl k n ič e m u ., i když jsem jeho výrobě věnovala

tolik času. Byla jsem zklamaná, že v profesorčině výzkumu nezaujímá významnější místo. Veškerá ta snaha byla k ničemu.

249

Druhý den ale došlo k posunu v dalším z mých projektů.

Greg Slade s několika kamarády přiběhl na hodinu chemie, když

už zvonilo. Profesorka na ně varovně pohlédla, ale ani si toho

nevšimli. Slade se chlubil svým orlím tetováním a každému ho

ukazoval. Inkoust se zase leskl do stříbrna. Vedle něj jeho kamarád taky všem ukazoval svoje stříbrné tetování. Měl na něm pár stylizovaných překřížených dýk, což bylo jen o trochu míň kýčovité než orel. Byl to ten kamarád, který se začátkem týdne obával, že žádné svoje tetování mít nebude. S dodavatelem jim to zjevně vyšlo. Zajímavé. Zatím jsem alchymistům hlášení nepodala, protože jsem vyčkávala, jestli si v Nevermore doplní

zásoby, které jsem ukradla.

„Úžasný,” prohlásil Sladeův kamarád. „To je jízda.”

„Já vím .” Slade do něj šťouchl pěstí. „Před zítřkem právě

včas.”

Trey je pozoroval se zachmuřeným výrazem. „Co má být zítra?” zeptala jsem se ho šeptem.

Chvíli je ještě zamyšleně pozoroval, načež se obrátil ke mně.

„Spadla jsi z višně? Zítra hrajeme první zápas na domácím hřišti.”

„No ovšem ,” ušklíbla jsem se. Moje zkušenost ze střední školy by nebyla kompletní bez fotbalového humbuku.

„Mně je to na houby,” zabrblal.

„Vždyť už nemáš obvazy,” řekla jsem.

„Jo, ale trenér mě pořád šetří. Navíc jsem teď spíš přítěž.”

Kývl hlavou směrem ke Sladeovi a jeho kamarádovi. „Jak to, že

z toho nemají průšvih? Ani se to nesnaží schovávat. Na týhle

škole už není žádná disciplína. Prakticky tu vládne anarchie.”

Usmála jsem se. „Prakticky.”

„Víš, že by v týmu měl být i tvůj bratr? Viděl jsem ho na tě-

láku. Kdyby se trochu snažil, byl by z něj vynikající sportovec.”

„Nerad na sebe přitahuje pozornost,” objasnila jsem. „Ale

určitě se přijde na zápas podívat.”

„A ty přijdeš?”

„Nejspíš ne.”

Trey povytáhl obočí. „Máš rande?”

„Ne! Jenom m ě . nebaví sport. A taky myslím, že bych měla

zůstat s Jill.”

250

„To mě ani nepřijdeš povzbudit?”

„Ty moje povzbuzování nepotřebuješ.”

Trey mi namísto odpovědi věnoval zklamaný pohled. „Tvoje

škoda,” řekl. „Jelikož neuvidíš, jak mistrovsky provozuju svoje

úžasný umění.”

„To je fakt hrozná škoda,” souhlasila jsem.

„Přestaň už s tím sarkasmem.” Povzdechl si. „Můj táta bude

naštvaný. Rodina ode mě čeká výkon.”

To bylo něco, co jsem dokonale chápala. „On taky hraje fotbal?”

„Ne, nejde mu ani tak o fotbal, jako spíš o fyzickou kondici.

Být na špici a rychle reagovat. Když jsem byl nejlepší v týmu, byl

na mě hrdý jenže pak začalo to s tím tetováním.”

„Jsi dobrý i bez tetování. Pořád by měl být hrdý,” poznamenala jsem.

„Ty neznáš mýho otce.”

„Ne, ale znám někoho, kdo je přesně jako on.” Usmála jsem

se. „Víš, že na ten fotbal nakonec asi přece jen půjdu?”

Trey se na mě usmál a začala hodina.

Den plynul poklidně, dokud ke mně nepřiběhla Jill. Objevila

se, sotva jsem vešla do šatny před hodinou tělocviku.

„Ozvala se mi Lia! Chce, abych přišla dneska večer. Chystá normální zkoušku s ostatními modelkami, ale myslí, že bych asi potřebovala zvláštní sezení jen já sama, protože ještě nemám zkušenosti. Samozřejmě jde o t o . , že potřebuju svézt. M y s líš .

Mohla b y s . ? “

„Jasně,” řekla jsem. „Od toho jsem tady.”

„Děkuju, Sydney!” Padla mi kolem krku, což mě ohromilo.

„Vím, že nemáš důvod mi pomáhat po tom všem, co jsem udělala, a l e . “

„To nic,” řekla jsem a neohrabaně ji poplácala po rameni. Nadechla jsem se, abych se uklidnila. Ber to tak, jako že tě objímá Jill.

Ne že tě objímá vampýrka, říkala jsem si v duchu. „Ráda pomůžu.”

„Nechcete vy dvě být o sam otě?” ušklíbla se Laurel, která

vplula do šatny se svým doprovodem. „Já věděla, že je na vaší

rodině něco divnýho.”

251

Jill a já jsme od sebe odstoupily a Jill zrudla, což vyvolalo

další smích. „Bože, já je nenávidím ,” povzdechla si, jakmile se

vzdálily z doslechu. „Vážně se jim chci pomstít.”

„Trpělivost,” zamumlala jsem. „Však ony jednou dostanou,

co si zaslouží.” Podívala jsem se na Laurelinu skříňku a pomyslela si, že na to „jednou” dojde spíš dříve než později.

Jill ohromeně zavrtěla hlavou. „Nechápu, jak můžeš druhým

tolik odpouštět, Sydney. Všechno se přes tebe jen překulí.”

Usmála jsem se a uvažovala, co by si Jill pomyslela, kdyby

znala pravdu že zase tolik neodpouštím. A už vůbec ne Laurel. Ale když si o mně Jill chce myslet tohle, tak proč ne? Maska hodné osoby, která nastaví i druhou tvář, mi ovšem spadla v momentě, kdy se o hodinu později, po tělocviku, ozval Laurelin křik.

Jako by se opakovala historie se zmrzlou vodou. Laurel vyběhla ze sprchy omotaná ručníkem. S hrůzou se rozběhla k zrcadlu a nadzvedla si vlasy.

„Co se děje?” zaptala se jedna její kamarádka.

„Copak to nevidíš?” vyjekla Laurel. „Něco je š p a t n ě . Nepřipadá mi to v pořádku. Je to o l e j . nebo nevím !” Vytáhla fén a začala si sušit vlasy, zatímco my ostatní jsme ji se zájmem pozorovaly. Po několika minutách měla dlouhé vlasy suché, ale nevypadaly na to. Jako by je měla potažené olejem nebo tukem.

Nebo jako by si je několik týdnů nemyla. Obvykle je měla lesklé

a nadýchané, teď byly zplihlé a ošklivé. I barva se jí trochu smyla.

Zářivě zrzavá teď měla nezdravě nažloutlý odstín.

„Navíc to divně sm rdí,” vykřikla.

„Umyj si je znova,” poradila jí jiná kamarádka.

Laurel to udělala, ale k ničemu to nebylo. Sice už zjistila, že

za ten problém může její šampón, jenomže můj výrobek nešel

z vlasů tak snadno dolů. Voda reakci jen posilovala. Potrvá ještě

hodně dlouho, než si vlasy vydrhne do původního stavu.

Jill na mě ohromeně pohlédla. „Sydney?” zašeptala a bylo

v tom milión otázek.

„Trpělivost,” ujistila jsem ji. „Tohle je teprve první dějství.”

Ten večer jsem odvezla Jill do butiku Lii DiStefano. Eddie jel

samozřejmě s námi. Lia byla jen o pár let starší než já a skoro

o třicet centimetrů menší. Přestože byla malá a drobná, na první

252

pohled nám bylo jasné, že je silná osobnost. Obchod byl plný elegantních rób a šatů, ale ona sama byla oblečená úplně obyčejně

- v opraných džínách a příliš velké flanelové košili, která jí byla

velká. Otočila na dveřích ceduli, aby hlásala „zavřeno”, dala si

ruce v bok a zadívala se na nás.

„Takže, Jillian M elroseová,” začala. „Máme necelé dva týdny na to, abychom z tebe udělali m odelku.” Zrak jí padl na mě.

„A ty budeš pom áhat.”

„Já?” podivila jsem se. „Já jsem jenom řidička.”

„Ne, pokud chceš, aby tvá sestra v mojí show zazářila.” Zase

se podívala na Jill a rozdíl v jejich výšce byl skoro až komický.

„Musíš jíst, pít a dýchat modelingem, pokud to máš zvládnout.

A všechno to budeš dělat v t o m h le .”

Lia se rozzářila, zvedla krabici na boty a vytáhla z ní blýskavé

purpurové lodičky na asi dvanácticentimetrových podpatcích.

Jill i já jsm e vykulily oči.

„Není už tak dost vysoká?” zeptala jsem se nakonec.

Lia odfrkla a hodila boty Jill. „Ty nejsou na přehlídku. Ale

jakmile se naučíš chodit v těchhle, zvládneš už pak všechno.”

Jill si boty obezřetně prohlížela. Ty podpatky mi připomínaly

stříbrné kůly, kterými Eddie a Rose zabíjeli Strigoje. Pokud chce

být Jill opravdu připravená na jakoukoli situaci, měla by je nosit

pořád u sebe. Uvědomovala si, že se na ni díváme s očekáváním, a tak si vyzula svoje hnědé boty bez podpatků a zapnula si spoustu propracovaných pásků na těchhle vysokých purpurových. Jakmile je měla obuté, vstala, pomalu se narovnala a málem upadla. Rychle jsem k ní přiskočila, abych ji zachytila.

Lia souhlasně přikývla. „Vidíte? O tomhle jsem mluvila.

Sesterská týmová práce. Postarej se, ať neupadne a nezlomí si vaz

ještě před mojí přehlídkou.”

Jill po mně střelila vyděšeným pohledem. Nejspíš jsem se tvá řila stejně. Chtěla jsem navrhnout, aby se toho úkolu ujal Eddie,

jenže ten se kradmo přesunul na druhou stranu obchodu a sledoval dění odtamtud. Zdálo se, že se pokouší vyhnout Liině pozornosti. Jeho ochranitelské sklony zřejmě měly své meze.

Zatímco se Jill snažila neupadnout, pomohla jsem Lie vyklidit prostor uprostřed obchodu. Následující hodinu jí Lia ukazo253

vala, jak se správně chodí na přehlídkovém molu, aby držení

těla a chůze daly předváděnému oblečení co nejvíc vyniknout.

Ale většina detailů Jill unikala, protože se prostě jen snažila přejít místnost a neupadnout. Grácie a krása teď pro ni nebyly tak důležité jako zůstat na nohou.

Eddie ji sledoval se zaujetím, jako by každý její krok byl čirá

magie. Jakmile ale zachytil můj pohled, okamžitě zase nahodil

obezřetný strážcovský výraz.

Ze všech sil jsem Jill povzbuzovala a taky dohlížela, aby neupadla a nezlámala si vaz. Asi v polovině nácviku jsm e zaslechli zaklepání na skleněné dveře. Lia se zamračila, ale pak poznala obličej za sklem. Celá se rozzářila a šla odemknout.

„Pane Donahue,” řekla a pustila Leeho dál. „Přišel jste se podívat, jak si vede vaše hvězdička?”

Lee se usmál a šedýma očima okamžitě spočinul na Jill. Jill

se mu podívala do očí a široce se usmála. U posledního pití krve

Lee nebyl. Ačkoli si ti dva spolu neustále telefonovali nebo cha—

tovali, věděla jsem , že se Jill nemůže dočkat, až ho uvidí. Pohled

na Eddieho mi ovšem prozradil, že on z jeho přítomnosti zdaleka

tolik nadšený není.

„Mně je jasné, jak si vede,” prohlásil Lee. „Je dokonalá.”

Lia odfrkla. „Nepřeháněla bych to.”

„Hele,” ozvala jsem se, jak mě náhle zasáhla inspirace. „Lee,

nechceš dohlédnout, aby si Jill nezlomila vaz? Já si teď musím

něco zařídit.” Ani mě nepřekvapilo, že nadšeně souhlasil. Věděla

jsem , že se o její bezpečí nemusím obávat, když ji hlídá Eddie.

Odešla jsem a doběhla o dvě ulice dál do Nevermore. Už od

té chvíle, kdy jsem slyšela Sladea a jeho kamarády vykládat, že

tatéři zase pracují, chtěla jsem se do salónu vypravit osobně.

Ale ne potají. Zboží, které jsem ukradla, samo o sobě jako důkaz stačilo. Až na jednu průzračnou tekutinu jsem identifikovala všechny látky v lahvičkách. Všechny kovy přesně odpovídaly alchymistickým sloučeninám, což znamenalo, že tihle lidé buď

mají spojení s alchymisty, anebo kradou. Tak jako tak to pro mě

znamenalo úspěch. Jenom jsem doufala, že to bude stačit, abych

si napravila reputaci a aby sem neposílali Zoe. Čas do jejího pří254

jezdu se krátil. Od otcova telefonátu, že mě Zoe nahradí, uplynul

už skoro týden.

Měla jsem v plánu zjistit, jestli budou v Nevermore ochotní udělat mi tetování. Chtěla jsem se dozvědět, jak lidi varují (pokud vůbec), a především, jak dalece je těžké takové tetování získat. Adrianův pokus nebyl příliš přínosný, hlavně asi proto,

že jeho nápad s tetováním kostlivého motorkáře s papouškem

v plamenech nepůsobil důvěryhodně. Dneska jsem měla u sebe

hotovost, takže jsem doufala, že se dostanu dál.

Jenže nakonec jsem žádné peníze ukazovat nemusela. Jakmile

jsem vešla dovnitř, muž za pultem stejný, se kterým mluvil

Adrian se zatvářil, že se mu ulevilo.

„Díky bohu,” řekl. „Prosím vás, řekněte mi, že toho máte víc.

Z těch děcek už šílím. Když jsm e s tím z a č a l i ., netušil jsem, že

se to takhle rozmůže. Prachy jsou dobrý, ale kristepane! Tohle už

se nedá stíhat.”

Snažila jsem se netvářit příliš nechápavě a uvažovala jsem,

o čem to proboha mluví. Jednal se mnou, jako by mě čekal, což

nedávalo smysl. Pak jsem ale pochopila, když jsem si všimla, že

se mi dívá na tvář.

Moje tetování lilie.

Po vyučování už jsem si ho nezakrývala make-upem. V tom

okamžiku jsem pochopila, že ať už je jeho dodavatelem kdokoli,

jisté je, že je to alchymista. Předpokládal, že když mám tetování,

jsem jeho spojencem.

„Nic s sebou nem ám ,” řekla jsem.

Posmutněl. „Ale požadovali js m e . “

„Ztratili jste minulou zásilku,” řekla jsem povýšeně. „Nechali

jste si to ukrást přímo pod nosem. Víte vůbec, kolik máme problémů, abychom to sehnali?”

„To už jsem vysvětlil vašemu kamarádovi!” vykřikl. „Řekl,

že to chápe. Řekl, že se o ten problém už postaral, a my prý si

nemusíme s ničím dělat starosti.”

Sevřel se mi žaludek. „Jo, jasně, ale on nemluví za nás za

všechny a my si nejsme jistí, jestli v tom chceme pokračovat.

Zkompromitovali jste se.”

255

„Jsme opatrní,” namítl. „Za tu krádež nemůžeme! Musíte

nám pomoct. No tak. Copak vám to neřekl? Na zítra máme velikou objednávku, protože ty děcka ze soukromý školy mají zápas.

Jestli ji vyřídíme, můžeme vám zaplatit dvakrát tolik.”

Obdařila jsem ho svým nejlepším ledovým úsměvem. „Probereme to a dáme vám vědět.”

S tím jsem se obrátila k odchodu. „Počkat,” křikl za mnou.

Povýšeně jsem se po něm ohlédla. „Můžete zařídit, aby mi ta

osoba přestala volat?”

„Jaká osoba?” zeptala jsem se a uvažovala, jestli myslí nějakého studenta z Amberwoodu.

„Ta s divným hlasem, co se pořád ptá, jestli jsm e neviděli bledý a vysoký lidi, co vypadají jako upíři. Myslel jsem, že je to někdo, koho znáte.”

Vysocí bledí lidé? To se mi vůbec nezamlouvalo, ale zachovala jsem si nečitelný výraz. „Je mi líto. Nevím, o čem mluvíte. To musí být žert.”

Odešla jsem a řekla si, že to musím prozkoumat. Pokud se někdo ptá na lidi, co vypadají jako vampýři, tak to je problém. Ale ne naléhavý. Mysl mi pracovala na plné obrátky, když jsem přemýšlela o tom všem, co mi tatér pověděl. Dodavatelem Nevermore byl nějaký alchymista. V určitém ohledu by mě to snad ani nemělo překvapovat. Jak jinak by získávali vampýří krev a všechny kovy nezbytné pro tetování? A tenhle zlotřilý alchymista se prý „postaral” o problém, který vedl ke krádeži zboží. Kdy že mi

volal otec a řekl, že budu kvůli Keithovu hlášení odvolána?

Hned poté, co jsem se vloupala do Nevermore.

Už jsem věděla, kdo je ten zlotřilý alchymista.

A taky jsem věděla, že „ten problém ” jsem byla já. Keith se

o mě postaral a podnikl kroky, aby mě dostal z Palm Springs

a přivedl sem někoho nezkušeného, kdo se nebude míchat do

jeho nelegálních záležitostí s tetováním. Proto tady chtěl už od

samého začátku Zoe.

Byla jsem zděšená. O Keithu Darnellovi jsem rozhodně neměla bůhvíjaké mínění. Ale nikdy, nikdy by mě nenapadlo, že by klesl takhle hluboko. Byl nemorální, ale přesto byl vychováván podle stejných zásad jako já, co se týkalo lidí a vampýrů. Odklo256

nit se od naší víry a vystavit nevinné škodlivým účinkům vampýří krve, jen aby tím on sám z í s k a l ., to bylo víc než jen zrada

alchymistů. Byla to zrada celé lidské rasy.

Už jsem měla ruku na telefonu a chtěla jsem zavolat Stantonové. To by stačilo. Jeden hovor, v němž bych jí to oznámila a alchymisté by okamžitě vtrhli do Palm Springs a vrhli by se na Keitha. Ale co když proti Keithovi neexistuje dostatečný důkaz?

Je možné, že i jiný alchymista hraje stejnou roli jako já a tatér má

za to, že jsme součástí Keithova týmu. Ale Keith je jediný, komu

to chci natřít. Musela jsem zajistit, že z tohohle v žádném případě

nevyvázne.

Rozhodla jsem se a namísto alchymistům jsem zavolala Adrianovi.

Když jsem se vrátila zpátky do Liina obchodu, zjistila jsem,

že schůzka už je u konce. Lia udělovala Jill poslední instrukce,

zatímco Eddie a Lee postávali opodál. Eddiemu stačil jediný pohled na můj výraz a hned mu bylo jasné, že se něco děje.

„Co je?”

„N ic,” odpověděla jsem. „Jenom problém, který brzo vyře ším. Lee, nevadilo by ti, kdybys hodil Jill a Eddieho zpátky do

školy? Musím si teď ještě oběhnout pár věcí.”

Eddie se zamračil. „Jsi v pořádku? Nepotřebuješ, aby tě někdo chránil?”

„Někoho takového budu s sebou m ít.” Vzápětí jsem svá slova

přehodnotila, když jsem si připomněla, že se mám sejít s Adrianem. „Teda tak trochu. Nejsem v průšvihu. Ty máš na práci

dohlížet na Jill, tak na to nezapomínej. Díky, Lee.” Najednou mě

něco napadlo. „ P o č k e j. Nemáš vlastně dneska večer vyučování? Nezdržujeme tě? N e b o . kdy vlastně máš vyučování?”

Moc jsem o tom neuvažovala, jen jsem postřehla, že některé

dny je Lee tady a jiné zase v Los Angeles. Ale když jsem tak

zavzpomínala, žádnou pravidelnost jsem v tom nenacházela. Na

Eddieho tváři jsem spatřila, že si to také uvědomil.

„To je pravda,” poznamenal a upřel na Leeho podezíravý pohled. „Jaký máš rozvrh?”

Lee otevřel pusu a já měla dojem, že na nás vyrukuje s nějakou připravenou historkou. Vtom se ale zarazil a úzkostlivě 257

pohlédl na Jill, která se pořád ještě bavila s Liou. Posmutněl.

„Prosím vás, neříkejte jí to,” zašeptal.

„Co jí nemáme říkat?” zeptala jsem se tiše.

„Nechodím na vysokou. Teda chodil jsem . Ale tenhle semestr ne. Chtěl jsem si dát chvíli pauzu, a l e . nechtěl jsem zklamat tátu. Tak jsem mu řekl, že tam docházím jen někdy, a proto jsem víc doma.”

„A co teda děláš celou tu dobu v L. A .?” dotázal se Eddie.

„Mám tam pořád plno kamarádů a potřebuju se nějak krýt.”

Lee si povzdechl. „Je to hloupost, já vím. Prosím vás, nechte mě,

abych jí to řekl sám. Tak strašně jsem na ni chtěl udělat dojem

a dokázat jí, že za něco stojím. Je úžasná. Ale potkala mě ve špatnou dobu.”

S Eddiem jsme si vyměnili pohledy. „Nepovím jí to,” slíbila

jsem . „Ale opravdu bys to měl udělat sám. Nic se nestalo, a l e .

mezi vámi by neměla být lež.”

Lee vypadal zdrčeně. „Já vím. Děkuju.”

Když ustoupil stranou, Eddie zavrtěl hlavou. „Nelíbí se mi,

že lže. Vůbec se mi to nelíbí.”

„To, že se Lee snaží zachovat si tvář, je nejmenší z podivných

věcí, které se tady dějí,” řekla jsem.

Pak jsem zjistila, že Jill už dokáže přejít celý obchod, aniž by

upadla. Nebyla to hezká chůze, ale každopádně to byl jakýs takýs začátek. Do modelky na přehlídkovém molu v televizi měla hodně daleko, ale vzhledem k tomu, že v těch botách nedokázala zpočátku ani stát, to byl významný pokrok. Začala se zouvat, ale

Lia ji zarazila.

„Ne. Říkala jsem ti, že je musíš nosit pořád. Musíš trénovat,

trénovat a trénovat. Nos je i doma. Nos je všude.” Otočila se ke

mně. „A t y . “

„Já vím. Postarám se, aby si nezlomila vaz,” řekla jsem. „Ale

nebude je moct nosit úplně pořád. V naší škole máme ohledně

oblékání pravidla.”

„Co kdyby měly jinou barvu?” zeptala se Lia.

„Neřekla bych, že jde jen o barvu,” prohlásila Jill omluvně.

„Spíš o ty jehly. Ale slibuju, že mimo vyučování je budu nosit a

budu trénovat i na pokoji.”

258

To Lie stačilo a po několika dalších radách se s námi rozlou čila. Slíbili jsme, že Jill bude trénovat a že zase přijdeme za dva

dny. Pověděla jsem Jill, že se uvidíme později, ale nevím, jestli

mě vůbec vnímala. Byla tak nadšená z toho, že ji odveze Lee, že

všechno ostatní kolem ní jen proletělo.

Dojela jsem ke Clarenceovi a ve dveřích jsem se potkala s Adrianem. „Ty brďo,” poznamenala jsem, protože na mě udělala

dojem jeho iniciativa. „Netušila jsem, že se nachystáš tak rychle.”

„Nenachystal jsem se,” řekl. „Potřebuju, aby ses hned na něco

podívala.”

Zamračila jsem se. „Dobře.” Adrian mě vedl hlouběji do

domu, než jsem obvykle chodila, což ve mně vyvolávala nervozitu. „Určitě to nemůže počkat? To, co mám v plánu, je docela u r g e n tn í.”

„Tohle taky. Jak ti připadal Clarence, když jsi ho viděla naposled?”

„Divný.”

„Ale zdravotně?”

Uvažovala jsem o tom. „Vím, že byl unavený. Ale většinou mi

připadal v pohodě.”

„Jo. No tak teď v pohodě rozhodně není. A není to jenom

únava. Je slabý, zmatený a jenom leží.” Došli jsme k zavřeným

dřevěným dveřím a Adrian se zastavil.

„Víš, čím to je?” zeptala jsem se znepokojeně. Obávala jsem

se komplikací, které by vyvolala nemoc Moroje, ale takhle brzy

jsem je nečekala.

„Mám silný tušení,” prohlásil Adrian s překvapivou prudkostí. „Tvůj chlapeček Keith.”

„Přestaň říkat takové věci. Není to ,můj chlapeček’,” vykřikla

jsem. „Ničí mi život!”

Adrian otevřel dveře. V pokoji stála velká vyřezávaná postel

s baldachýnem. Nebylo mi zrovna příjemné vejít do ložnice Moroje, ale Adrianův rozkazovačný výraz na mě zabral. Následovala jsem ho, a když jsem uviděla Clarence ležet v posteli, zalapala jsem po dechu.

„Nejen tobě,” řekl Adrian a ukázal na starce.

259

Clarenceovi se zatřepotala oční víčka, když uslyšel hlas, ale

hned zase usnul. Ale jeho oči nebyly tím, co přilákalo moji pozornost. Byl to nezdravě sinalý odstín jeho kůže ten a krvavá ranka na jeho krku. Byla jen malá, vznikla jediným bodnutím chirurgického nástroje. Adrian na mě pohlédl s očekáváním.

„Tak co, Sageová? Nenapadá tě, proč Keith vzal Clarenceovi

krev?”

Polkla jsem a sotva jsem dokázala uvěřit vlastním očím. Tohle

byl poslední kousek do skládačky. Věděla jsem, že Keith dělá

tatérům dodavatele, a teď jsem věděla i to, kde bere „materiál”.

„Ano,” řekla jsem nakonec tiše. „To si piš, že mě něco napadá.”

260

LARENCE SE S NÁMI NECHTĚL BAVIT O TOM, CO SE STALO. NEUSTÁLE

tvrdošíjně popíral, že by se dělo cokoli špatného. Prohlašoval, že

si pořezal krk při holení.

„Pane Donahue,” řekla jsem tak jem ně, jak jsem jen dovedla,

„tohle udělal chirurgický nástroj. A stalo se to při Keithově návštěvě.”

„Ne, ne,” protestoval Clarence slabým hlasem. „To s ním

nemá nic společného.”

Vtom dovnitř nakoukla Dorothy. Nesla Clarenceovi sklenici

vody. Zavolali jsme ji krátce po mém příchodu. Ztráta krve se

léčí u Morojů stejně jako u lidí: chce to cukr a tekutiny. Nabídla

mu sklenici s brčkem a tvářila se starostlivě. Zatímco pil, dál jsem

na něj naléhala.

„Povězte nám, jak jste se dohodli,” žadonila jsem. „Jak jste to

zařídili? Co vám za tu krev dává?” Když Clarence mlčel, zkusila

jsem jinou taktiku. „Ubližuje lidem. Rozdává vaši krev kdekomu

na potkání.”

To konečně vyvolalo reakci. „N e,” prohlásil Clarence. „Používá mou krev a sliny, aby lidi léčil. Nemocné lidi.” Sliny? Málem jsem zaúpěla. Samozřejmě. Ta záhadná průhledná tekutina. Ted už jsem věděla, co způsobuje rauš u nebeských tetování. To je

teda síla!

S Adrianem jsme si vyměnili pohledy. Vampýří krev se jistě

dá využít i k léčbě. Moje tetování je toho důkazem. Alchymisté

se už dlouho snaží využívat určité vlastnosti krve pro širší medicínské použití.

Zatím ale neexistuje způsob, jak vyrábět krev synteticky,

a použití skutečné krve prostě není praktické.

261

„Lhal,” odpověděla jsem . „Prodává ji bohatým teenagerům,

aby podávali lepší sportovní výkony. Co vám za to slíbil? Podíl

z těch peněz?”

Adrian se rozhlédl po luxusně zařízené místnosti. „Nepotřebuje peníze. To jediný, co potřebuje, od strážců nedostane. Spravedlivou odplatu za Tamaru, že?”

Překvapeně jsem se otočila zase ke Clarenceovi a jeho výraz

jen potvrzoval pravdivost Adrianových slov. „ O n . on za mě

pátrá po lovcích vam pýrů,” vypravil ze sebe pomalu. „Říká, že

už je blízko. Že už je každou chvíli najde.”

Zavrtěla jsem hlavou a nejradši bych si nakopala za to, že

jsem neodhalila dřív, že tím zdrojem krve je Clarence. To vysvětlovalo, proč se tu Keith objevoval tak nečekaně a proč byl tak rozrušený, když jsem se tu bez varování objevila já. Moje „brat říčkování s vam pýry” s tím nemělo nic společného. „Pane, zaru-

čuju vám, že jediná věc, po které pátrá, je to, jak utratit peníze,

které vydělá.”

„ N e . n e . Pomáhá mi najít lovce, co zabili Tamaru.”

Vstala jsem . Tohle už jsem nevydržela dál poslouchat. „Dejte

mu něco pořádného k jídlu a dohlédněte na to, aby se opravdu najedl,” řekla jsem Dorothy. „Pokud je zesláblý jen ze ztráty krve, potřebuje jen trochu času.”

Kývla jsem na Adriana, aby mě následoval ven. Když jsme

kráčeli k obýváku, poznamenala jsem: „Má to světlé i stinné

stránky. Aspoň máme jistotu, že Keith má čerstvou zásilku krve,

takže ho můžeme odhalit. Jenom je mi líto, že Clarence m u s e l .”

Strnula jsem při pohledu, který se mi naskytl. Chtěla jsem jít

do obýváku proto, že to bylo místo, které jsem znala, a připadalo

mi vhodnější na prodiskutování našich plánů než Clarenceova

ložnice. Vzhledem k tomu, jak mi v tomhle starém domě pracovala představivost, jen máloco mě tu dokázalo překvapit. Ale ani v nejdivočejších snech bych si nepředstavovala, že se obývák změní v galerii.

Po celé místnosti byly rozestavěny malířské stojany a plátna.

Dokonce i kulečníkový stůl byl pokrytý velkou rolí papíru. Obrazy se svými tématy značně lišily. Na některých byla jen nastří262

kaná barva. Jiné překvapivě realisticky zobrazovaly lidi a předměty. Byla to směs olejomaleb a akvarelů.

Na okamžik se mi vykouřily z hlavy veškeré myšlenky na

Keitha a Clarence. „Co je to?”

„Domácí úkol,” odpověděl Adrian.

„Ty j s i . ty už jsi začal chodit do školy? Jak ti toho mohli

navalit tolik?”

Došel k plátnu, na němž byla červená spirála kolem černého

mraku. Lehce zkusil, jestli už barva zaschla. Dívala jsem se na

obraz a snažila se poznat, jestli je to opravdu mrak. Bylo na něm

cosi antropomorfního.

„Jasně, že nám nedávají tolik úkolů, Sageová. Ale chci mít

jistotu, že první úkol zvládnu. Chce to spoustu pokusů, než se

dopracuješ k dokonalosti.” Po kratičké pauze se opravil. „Teda

až na moje rodiče. Ti to trefili hned na první pokus.”

Nedokázala jsem se ubránit úsměvu. Bylo hezké vidět Adriana v tak dobrém rozpoložení poté, co mu posledních pár týdnů pořád kolísala nálada. „Tak to je nádhera,” uznala jsem . „Co představují? Tyhlety chápu,” ukázala jsem na obraz hnědého ženského oka s dlouhými řasami a pak na další s růžemi. „Ale ty

další se dají v y k lá d a t. trochu kreativněji.”

„Vážně?” podivil se Adrian a otočil se zpátky ke kouřovému

obrazu s červenou spirálou. „Myslel jsem, že je to jasný. Tohle je

,Láska’. Copak to nevidíš?”

Pokrčila jsem rameny. „Možná neuvažuju dostatečně umělecky.”

„M ožná,” připustil. „Jakmile vyřešíme tvýho kámoše Keitha,

můžeme probrat moje geniální umění, jestli chceš.”

„Dobře,” řekla jsem a opět zvážněla. „Musíme prohledat jeho

byt a najít důkaz. Nejlepší asi bude, když ho vylákám ven a ty se

se tam vloupáš, zatímco bude pryč. Přes zámek se d o s ta n e š .”

Adrian mě mávnutím ruky zarazil. „Se zámkem si poradím.

Jak myslíš, že jsem se rodičům dostával do skříňky s likéry, když

jsem ještě chodil na střední?”

„To mi mohlo dojít,” poznamenala jsem suše. „Určitě se podívej úplně všude, nejen na místa, co napadnou každého. Může mít tajný trezor ve zdi nebo v nábytku. Hledej lahvičky s krví 263

nebo kovovou tekutinou, nebo dokonce nástroj, kterým bodl Clarence.”

„Chápu.” Ještě jsm e si domluvili pár dalších detailů včetně

toho, komu by měl zavolat, kdyby něco našel. Už jsm e se chystali k odchodu, když se mě zeptal: „Sageová, proč sis vybrala za parťáka v tomhle zločinu zrovna m ě?”

Zamyslela jsem se nad tím. „Asi vylučovací metodou. Jill by

se neměla namočit do průšvihu. Eddie by se mi hodil, jenže ten

se musel vrátit s Jill a Leem. Navíc už vím, že ty nemáš morální

zábrany ohledně vloupání.”

„To je ta nejhezčí věc, jakou jsi mi kdy řekla,” prohlásil

s úsměvem.

Pak jsme zamířili ke Keithovi. V prvním patře domu, kde bydlel, se svítilo, takže moje poslední naděje, že ho třeba nebudu muset vylákat ven, rázem pohasla. Ráda bych Adrianovi pomohla s hledáním. Vysadila jsem ho a odjela do nonstop restaurace na druhém konci města. Připadalo mi ideální, aby byl Keith daleko od domova. Už jenom čas strávený na cestě bude dostatečně dlouhý. Znamenalo to ale, že Adrian musí chvíli čekat, než Keith odjede. Když jsem konečně dojela do restaurace, sedla jsem si ke

stolu, objednala si kávu a zavolala Keithovi.

„Haló?”

„Keithe, to jsem já. Musím s tebou mluvit.”

„Tak mluv,” řekl. Zněl samolibě a sebejistě, bezpochyby byl

šťastný, že ještě na poslední chvíli prodá materiál na tetování.

„Ne po telefonu. Potřebuju se s tebou sejít.”

„V Am berwoodu?” podivil se. „Není už pozdě?” To sice bylo,

ale tenhle problém budu řešit až pak.

„Nejsem ve škole. Jsem v Margaret’s Diner. To je ta restaurace

u dálnice.”

Nastalo dlouhé ticho. A pak: „No, když už jsi stejně prošvihla

večerku, tak přijeď sem.”

„N e,” prohlásila jsem rezolutně. „Ty přijeď za m nou.”

„Proč bych m ěl?”

Zaváhala jsem jen na okamžik, než jsem vytáhla kartu, o níž

jsem věděla, že ho přesvědčí. Jedinou věc, která ho přiměje sem

přijet a nepojmout podezření ohledně tetování.

264

„Jde o Carly.”

„Co je s ní?” zeptal se po krátké odmlce.

„Ty moc dobře víš co.”

Asi po vteřině ticha Keith přisvědčil a zavěsil. Všimla jsem si,

že mám v mobilu z dneška hlasovou zprávu, kterou jsem objevila až teď. Zavolala jsem do schránky a poslouchala.

„Sydney, tady je Wes Regan z Carltonovy univerzity. Chtěl

jsem s vámi probrat pár věcí. Především se obávám, že mám

špatné zprávy. Vypadá to, že nebudu schopen zpětně změnit

statut vašeho bratra na řádného studenta. Můžu ho ale určitě

zapsat na příští semestr, pokud si v tom nynějším povede dobře.

Momentálně se ovšem může účastnit výuky jenom jako posluchač. Z toho plyne, že nebude mít nárok na finanční výpomoc, a vlastně ještě budete muset platit poplatky, pokud zůstane na škole. Pokud bude chtít odejít, můžeme to taky zařídit. Jenom mi

zavolejte, jak jste se rozhodli.”

Když vzkaz doběhl, zaskočeně jsem se zadívala na telefon.

Skončily naše sny, že Adrian získá statut studenta, ani nemluvě

o jeho snu, že by získal stipendium a mohl se odstěhovat od

Clarence. Další semestr pravděpodobně začne v lednu, takže

Adriana čekají ještě čtyři měsíce u Clarence. A taky bude muset

čtyři měsíce dojíždět autobusem a studovat, aniž by získal univerzitní kredit.

Ale je tohle a finanční výpomoc skutečně tím nejdůležitějším?

Vzpomněla jsem si, jak byl Adrian nadšený už po pár hodinách

a hned se vrhl na umění. Celý zářil, když mi ukazoval svou „galerii”. Taky se mi v mysli vynořila Jillina slova o tom, že umění zlepšuje jeho pocity a ona si pak lépe poradí s jejich poutem.

Studium jim prospěje oběma.

Kolik jsou poplatky za náslechy? Nevěděla jsem to jistě, ale

určitě to nebude tolik jako školné. Nejspíš půjde o jednorázový

výdaj, který pravděpodobně dokážu zahrnout do svých nákladů, aniž bych vzbudila podezření alchymistů. Adrian to studium potřebuje, tím jsem si byla jistá. Kdyby věděl, že tenhle semestr stipendium nedostane, dost pravděpodobně by školy nechal. To

jsem nemohla dopustit. Věděl, že nějakou dobu potrvá, než peníze získá. Když ho dokážu udržet na Carltonu o něco déle, pak ho 265

možná umění natolik popadne za srdce, že vytrvá, i kdyby pravda vyšla najevo. Bude to sice tak trochu podvod, ale nakonec to prospěje jak jemu, tak Jill.

Zavolala jsem do kanceláře Wese Regana a nechala mu vzkaz,

že se za ním zastavím se šekem na poplatky za náslechy a že tam

Adrian zůstane, dokud se nezapíše do dalšího semestru. Zavěsila jsem a v duchu se pomodlila, aby nějakou dobu trvalo, než na to Adrian přijde.

Servírka na mě zle zahlížela, že jsem si dala jenom kávu, a tak

jsem si nakonec objednala i koláč. Zrovna když mi ho přinesla,

vešel do restaurace Keith. Zastavil se ve dveřích a netrpělivě se

rozhlížel, dokud mě nezaregistroval.

„Fajn. Tak co se děje?” chtěl vědět a okázale usedal. „Co je tak

důležitého, žes musela porušit školní pravidla a vytáhnout mě

přes půlku m ěsta?”

Na okamžik jsem strnula. Když jsem se dívala do Keithových

očí do toho skutečného i do umělého , vyvolávalo to ve mně

všechny ty rozporuplné pocity, které jsem z něj měla už loni.

Úzkost a obavy z toho, co mu řeknu, se ve mně svářely s hlubokou nenávistí, kterou jsem k němu chovala už dlouho. Nízké pudy ve mně požadovaly, aby trpěl. Nejradši bych po něm něco hodila. Koláč. Nebo židli. Nebo baseballovou pálku.

„ Já …”

Než jsem stačila říct další slovo, zabzučel mi telefon. Podívala

se na něj a přečetla si esemesku od Adriana. MÁM TO. ZAVO LAL JSEM. ZA HODINU.

Strčila jsem si telefon do kabelky a vydechla úlevou. Keithovi

trvalo dvacet minut, než se sem dostal. A za tu dobu Adrian

pečlivě prohledal jeho byt. Zjevně uspěl. Ted bylo na mně, abych

Keitha zdržela, než dorazí posily. Ostatně hodina je mnohem

méně času, než jsem čekala. Dala jsem Adrianovi číslo na Stantonovou a ona už jistě zjistila, kteří alchymisté se nacházejí nejblíž.

Předpokládala jsem, že přijedou z Los Angeles, ale vzhledem

k poli naší působnosti těžko usuzovat. Pokud jsou ve východní

části města, dostanou se sem velmi rychle. Klidně je možné, že

ušetří čas tím, že poletí soukromým letadlem.

266

„Co to bylo?” zeptal se Keith rozčileně. „Esemeska od tvých

vampýřích kamarádů?”

„Nehraj divadlo,” řekla jsem . „Vím, že je ti ve skutečnosti

úplně jedno, jestli se s nimi kamarádím nebo ne.” Neměla jsem

v úmyslu rozebírat tohle téma, abych ho zdržela, ale teď jsem se

toho chopila.

„Samozřejmě, že ano. Strachuju se o tvou duši.”

„Proto jsi volal mýmu tátovi?” zeptala jsem se. „Proto jsi mě

chtěl vystrnadit z Palm Springs?”

„Je to pro tvoje dobro,” řekl a zatvářil se svatouškovsky.

„Špatné bylo už to, žes tuhle práci chtěla. Žádný alchymista by

o ni nestál. Ale tys o ni prakticky škemrala.”

„Jo,” přitakala jsem a zuřila čím dál víc. „Aby to nemusela

dělat Zoe.”

„To si vykládej někomu jinému. Já znám pravdu. Ty máš ty

stvůry ráda.”

„Proč to bereš takhle černobíle? Podle tvého názoru je musím

buď nenávidět, nebo s nimi kopat za jeden tým. Uvědom si, že

existuje i střední cesta. Můžu být loajální k alchymistům a přitom mít přátelské vztahy s vampýry a dhampýry.”

Keith se na mě díval, jako by mi bylo deset. „Sydney, ty jsi takové neviňátko. Nechápeš, jak to na světě chodí, ale já ano.” Věděla jsem všechno o tom, jak to podle něj „na světě chodí”, a taky bych mu to řekla, kdyby se ho zrovna servírka nepřišla zeptat, co si dá k pití. Jakmile odešla, Keith pokračoval ve svém proslovu. „Jak vůbec víš, že to berou stejně jako ty? Vampýři umějí čarovat. Dokážou ovládat mysl. Uživatelé éteru, jako je Adrian, jsou v tom vynikající. Klidně tě může pomocí svých schopností

přimět, abys ho měla ráda.”

Vybavila jsem si, kolikrát jsem chtěla Adrianovi vtlouct do

hlavy trochu rozumu. „V tom případě mu to moc nejde.”

Dohadovali jsme se o tom a projednou jsem byla ráda, že

Keith je tak tvrdohlavý a nevidí v mém počínání žádný smysl.

Čím déle se se mnou bude hádat, tím víc času budou mít alchymisté na to, aby se dostali do jeho bytu. Pokud Stantonová řekla Adrianovi, že dorazí za hodinu, nejspíš to tak opravdu bude.

Přesto bude lepší zůstat v bezpečí.

267

Bod zlomu nastal, když Keith prohlásil: „Měla bys být ráda,

že na tebe takhle dohlížím. Tohle se týká něčeho víc než jen vampýrů. Dávám ti životní lekce. Knihy znáš zpaměti, ale lidem nerozumíš. Nevíš, jak s nimi komunikovat. A tenhle svůj naivní postoj si s sebou neseš do skutečného světa. Jsi přesvědčená, že to s tebou každý myslí dobře. A jednou tě nějaký chlap škaredě

využije.”

„Jasně,” vyštěkla jsem. „O tom ty víš všechno, že jo ?”

Keith odfrkl. „Nemám o tebe zájem, tak si dej pohov.”

„Nemluvím o sobě! Mluvím o Carly.” Tak. Bylo to tu. Původní účel našeho setkání.

„Co ta s tím má společného?” Keith sice mluvil pevným hlasem, ale mně to neuniklo měl nepatrný nervózní tik v oku.

„Vím, co se mezi vámi stalo. Vím, cos jí udělal.”

Neobyčejně ho zaujalo míchání ledu brčkem ve sklenici. „Nic

jsem jí neudělal. Nevím, o čem m luvíš.”

„Víš přesně, o čem mluvím! Řekla mi to. Potom přišla za

m nou.” Sebejistě jsem se naklonila kupředu. „Co myslíš, že by

udělal můj táta, kdyby na to přišel? Co byl udělal tvůj?”

Keith ostře vzhlédl. „Když jsi si tak jistá, že se stalo něco hrozného, proč jsi to tátovi neřekla už dávno? Co? Možná proto, že Carly ví, že není o čem mluvit. Všechno, co jsme dělali, sama chtěla, to mi věř.”

„Ty jsi tak prolhaný,” zasyčela jsem . „Vím, co jsi udělal. Zná-

silnils ji. A nikdy za to nemůžeš dost trpět. Měls přijít o obě oči.”

Při zmínce o očích se zarazil. „To je kruté. A s tímhle tady to

nemá nic společného. Co se ti sakra stalo, Sydney? Jak ses změnila v takovou mrchu? Možná, že ti to tvoje kamarádíčkování s vampýry a dhampýry uškodilo víc, než jsme si mysleli. Hned zítra ráno zavolám Stantonové a požádám ji, aby tě odvolali

hned. Žádné čekání do konce týdne. Musíš se z toho špatného

vlivu vym anit.” Potřásl hlavou a podíval se na mě blahosklonně

a zároveň lítostivě. „Potřebuješ převýchovu. Mělo k tomu dojít

hned, když tě chytili, jak jsi napomáhala vražedkyni.”

„Neodbíhej od tém atu.” Mluvila jsem povzneseně, ačkoli ve

mně znovu vyvolal bodnutí strachu. Co když Adrian i já selžeme? Co když alchymisti uvěří Keithovi a odvlečou mě? Kdybych 268

byla v nápravném centru, už by si se mnou nemusel dělat starosti. „Tady nejde o mě. Mluvíme o Carly.”

Keith roztrpčeně obrátil oči v sloup. „S hovorem té děvce tvojí

sestře už jsem skončil.”

V

tom momentě zvítězil můj předchozí impuls něco po něm

hodit. Naštěstí pro něj to byla jen moje káva, a ne židle. A taky

měl štěstí, že kafe mezitím znatelně vychladlo. Pořád ho ale ještě zůstalo dost a polilo ho úplně celého. Vpíjelo se do jeho bílé košile, kterou si na dnešek vybral špatně. Ohromeně na mě zíral a čišela z něj nenávist.

„Ty čubko!” prohlásil a zvedl se.

Když vykročil ke dveřím, uvědomila jsem si, že můj vztek

málem zhatil celý plán. Doběhla jsem k němu a popadla ho za

paži.

„Počkej, Keithe. O-omlouvám se. Neodcházej.”

Vytrhl mi ruku a osopil se na mě: „Už je pozdě. Promarnila

jsi svou šanci.”

Znovu jsem ho chytila. „Ne, ne. Počkej. Pořád toho máme

hodně, co musíme probrat.”

Otevřel pusu, aby utrousil nějakou nevlídnou poznámku, ale

rychle ji zase zavřel. Několik vteřin mě pozoroval a tvářil se čím

dál vážněji. „Ty se mě tu snažíš zdržet? Co se děje?” Když jsem

se nezmohla na odpověď, vyškubl se mi a odešel. Rychle jsem

doběhla zpátky ke stolu a hodila na něj dvacku. Popadla jsem

svůj koláč a rozzuřené servírce oznámila, aby si nechala drobné.

Podle hodin v autě zbývalo dvacet minut do chvíle, než ke

Keithovi měli vtrhnout alchymisté. Přesně tak dlouho mu potrvá, než tam dojede. Vyrazila jsem hned za ním a ani se nesnažila nějak se schovávat. Teď už nebylo žádné tajemství, že se něco děje. Něco, kvůli čemu jsem ho vylákala z bytu. Byla jsem vděčná za každou červenou, která nás zdržela, a modlila se, aby

nedorazil moc brzy. Kdyby se mu to podařilo, museli bychom ho

s Adrianem nějak zdržet. Nebylo by to nemožné, ale rozhodně

jsem o to nestála.

Nakonec jsm e dojeli k cíli. Keith zastavil na malém parkovišti

před svým domem a nestaral se o to, že parkuje v požární zóně.

Když vběhl do budovy, držela jsem se mu v patách, ale on si mě

269

skoro nevšímal. Sledoval rozsvícená okna a temné siluety, které

byly za těžkými závěsy sotva rozeznatelné. Proběhl dveřmi a já

ho po chvilce následovala. Málem jsem do něj vrazila, když na

místě strnul.

Tři muže v oblecích, kteří tam byli s Adrianem, jsem neznala,

ale věděla jsem , že jsou to alchymisté. Působili chladně a škrobeně, tak jak jsme chtěli působit my všichni. Tváře jim zdobily zlaté lilie. Jeden z nich zrovna probíral u Keitha v kuchyni police.

Další s poznámkovým blokem v ruce mluvil s Adrianem. Ten se

opíral o zeď a kouřil. Jakmile mě spatřil, usmál se.

Třetí alchymista klečel v obýváku na zemi u malé skříňky ve

zdi. Nedaleko ležel laciný obrázek polonahé ženy zády k objektivu, který nejspíš sloužil jako maskování. Dřevěná dvířka tajné skříňky byla evidentně otevřená násilím a kolem byly rozházené nejrůznější věci, které se v ní ukrývaly až na pár výjimek.

U jistých předmětů si alchymisté dali velkou práci, aby je roztřídili: byly to kovové tuby a jehly na odběry krve, lahvičky s krví a malé balíčky stříbrného prášku. Když jsm e tak náhle vešli, ten u skříňky vzhlédl a chladně se na Keitha usmál.

„To jsem rád, že jste tu, pane Darnelle. Doufali jsme, že vás

s sebou odvedeme, abychom vám položili pár otázek.”

Keith zbledl.

270

C os UDĚLALA?”

Skoro o týden později jsem seděla na kraji řady sedadel na

Jillině módní přehlídce v centru Palm Springs a čekala jsem , až to

začne. Nevěděla jsem , že přijde i Trey, takže mě teď překvapilo,

že se ocitl vedle mě.

„Co tím m yslíš?” zeptala jsem se ho. „Udělala jsem milión

věcí.”

Pousmál se a promluvil tichým hlasem, což vůbec nebylo nutné, protože kolem se všichni bavili a bylo tam celkem hlučno. Na přehlídku se přišlo podívat několik stovek lidí.

„Mluvím o Sladeovi a jeho kamarádech, a ty to dobře víš,”

prohlásil. „Tenhle týden je něco fakt vytočilo. Pořád si stěžovali

na to stupidní tetování.” Významně na mě pohlédl.

„No a?” zeptala jsem se s nevinným výrazem. „Proč myslíš,

že to má něco společného se mnou?”

„A tvrdíš snad, že nem á?” dotázal se. Ani v nejmenším se

nenechal obalamutit.

Cítila jsem, že mě zrazuje úsměv. Poté, co alchymisté prohledali Keithův byt, postarali se o to, aby jeho zločinní partneři ta-téři s tetováním přestali. Taky se přestalo mluvit o tom, že by mě Zoe měla nahradit. Trvalo pár dnů, než Slade a jeho kamarádi

zjistili, že po jejich přístupu ke stimulačnímu inkoustu je veta.

Během týdne jsem s pobavením sledovala jejich tajnůstkářské

rozhovory, ale netušila jsem , že si jich všiml i Trey.

„Řekněme jen, že Slade už nebude taková hvězda, jako býval,” řekla jsem. „Doufám, že jsi připraven zaujmout jeho m ísto.”

271

Chvilku si mě prohlížel a zjevně doufal, že ještě něco dodám.

Když jsem to neudělala, jen zavrtěl hlavou a zasmál se. „Kdykoli

budeš potřebovat kafe, Melbourneová, přijď za m nou.”

„Jasně,” odpověděla jsem . Ukázala jsem na stále se zvětšující

dav. „Co tady vlastně děláš? Netušila jsem , že tě zajímají nejnovější módní výstřelky.”

„Nezajímají,” souhlasil. „Ale pár mých kamarádek v téhle

show vystupuje.”

„Přítelkyň?” zeptala jsem se mazaně.

Obrátil oči v sloup. „Kamarádek. Nemám na ženský čas.”

„Vážně? Myslela jsem , že právě proto máš to svoje tetování.

Slyšela jsem, že holky na to letí.”

Trey strnul. „O čem to mluvíš?”

Vzpomínala jsem si, že Kristin a Julia se zmínily o tom, jak je

zvláštní, že Trey má normální tetování. Eddie pak říkal, že ho viděl v šatně a že ho má Trey dole na zádech. Prý vypadá jako slunce s paprsky a je vytetované úplně obyčejným inkoustem. Čekala jsem , až budu mít příležitost si kvůli tomu z Treye utahovat.

„Nestyď se. Vím o tvém sluníčku. Čekala bych, že si pořídíš

něco drsnějšího.”

„ J á . “

Byl hrozně v rozpacích. A víc než to. Vypadal nervózně a ustaraně jako by mu vadilo, že o tom vím. To bylo zvláštní. Vždyť zase o tolik nešlo. Chtěla jsem se ho začít vyptávat, ale najednou se k nám davem prodral Adrian. Treyovi stačil jediný pohled na

rozzlobený Adrianův výraz a ihned se zvedl. Jeho reakce byla

pochopitelná. Mě Adrianův výraz taky vyděsil.

„N o,” řekl nervózně Trey. „Ještě jednou díky. Nashle pak.”

Rozloučila jsem se s ním a sledovala, jak Adrian prochází kolem mě. Vedle mě seděl Mika, pak Eddie a dál jsme drželi dvě volná místa. Adrian usedl na jedno z nich a Eddieho pozdrav vůbec nebral na vědomí. Po chvilce přiběhl Lee a sedl si na to

druhé. Vypadal sice ustaraně, ale pořád se choval přátelštěji než

Adrian. Adrian s kamenným výrazem zíral před sebe a moje

dobrá nálada rapidně klesala. Aniž bych věděla proč, měla jsem

pocit, že za jeho mizerné rozpoložení můžu právě já.

272

Ale neměli jsme čas to zjistit. Světla pohasla a přehlídka za čala. Moderoval ji místní hlasatel. Představil pět návrhářů, kteří

budou dnes večer předvádět svoje modely. Jillina návrhářka byla

jako třetí, takže během sledování těch před ní poroste v Jill napětí. Tohle bude na hony vzdálené atmosféře na zkouškách. Díky světlům a hudbě všechno působilo mnohem profesionálněji.

Ostatní modelky vypadaly mnohem starší a zkušenější. Začínala

jsem sdílet Jilliny prvotní obavy, jestli to na ni není až moc.

Konečně přišla na řadu Lia DiStefano. Jill byla jednou z je jích prvních modelek a na molo vešla ve třpytivých stříbřitých večerních šatech ušitých z látky, která jako by vzdorovala gravitaci. Obličej jí zakrývala stříbrná škraboška s perlami, takže kdo ji dobře neznal, nepoznal by ji. Čekala jsem, že trošku zamaskují její vampýří rysy a dodají jí trochu lidštější barvu pleti. Namísto

toho si ale maskéři pohráli s jejím neobvyklým zjevem a napu—

drovali jí obličej světlým pudrem, který ještě zdůrazňoval její

bledost. Působila jako z jiného světa. Každou kudrlinku měla

pečlivě na svém místě v uměleckém účesu ozdobeném blýskavými sponkami.

Její chůze se od první zkoušky hodně zlepšila. V botách na

vysokých podpatcích celou dobu prakticky i spala a při chůzi už

rozhodně nehrozilo, že upadne. Nabyla sebevědomí, které nikdy

dřív neměla. Tu a tam jsem sice postřehla, že jí očima probleskl

nervózní pohled nebo že maličko vypadla z rytmu, ale vždycky

hned zase srovnala krok a pochybovala jsem, že by si toho všiml

někdo jiný. Ten, kdo neznal Jill a její povahu, viděl jen sebejistou,

nadpozemsky půvabnou ženu kráčející po mole. Byla překrásná.

Když se tolik změnila díky troše povzbuzování, co dalšího se od

ní dá čekat?

Podívala jsem se na kluky vedle sebe a viděla, že se tváří podobně jako já. Z Adriana vyzařovala sourozenecká hrdost, kterou jsem u něj zaznamenávala často. Veškeré známky špatné nálady byly tytam. Mika a Lee se tvářili vyloženě uchváceně. Kupodivu

i Eddie měl obdivný výraz, ale bylo v něm i něco víc. Skoro jako

b y . vůči ní choval zbožnou úctu. To je ono, uvědomila jsem si.

Když se teď Jill Eddiemu jevila jako nadpozemsky krásná bohyně,

273

ztělesnila jeho ochranitelské sny. Stala se z ní dokonalá princezna

a on jako její oddaný rytíř byl připraven jí sloužit.

V

Liině bloku se objevila ještě dvakrát a pokaždé byla oslnivá.

Ale jejím u úvodnímu vstupu ve stříbrných šatech se už nic nevyrovnalo. Zbytek přehlídky jsem sledovala jen na půl oka. Rozptylovala mě moje hrdost na Jill a taky mi připadalo, že většina předváděných šatů je na můj vkus až moc extravagantní.

Po přehlídce začala recepce, kde se mohli hosté, návrháři

a modelky občerstvit a popovídat si. Naše skupinka zapadla do

rohu a čekali jsm e na Jill. Zatím ještě nedorazila. Lee jí přinesl ohromnou kytici bílých lilií. Adrian sledoval servírku, která procházela kolem s podnosem plným sklenic se šampaňským.

Z jeho pohledu vyzařovala touha, ale ani se nepohnul, aby si

jednu sklenku vzal. Ulevilo se mi a byla jsem na něj hrdá. Jillinu

rovnováhu by nebylo radno kombinovat s alkoholem.

Když servírka odešla, Adrian se ke mně obrátil a zase se mu

vrátil ten předchozí vztek. A jak jsem předpokládala, byl naštvaný na mě.

„Kdys mi to chtěla říct?” osopil se na mě.

Znělo mi to stejně záhadně jako to, čím začal hovor Trey. „Co

jsem ti měla říct?”

„Že žádné stipendium nebude! Mluvil jsem s lidmi v přijímací kanceláři a řekli mi, že už o tom víš.”

Povzdechla jsem si. „Není to tak, že bych ti to zatajovala. Jenom jsem zatím neměla příležitost ti to říct. Dělo se plno jiných věcí.” No dobře, odkládala jsem to právě proto. I když ne tak docela. Nečekala jsem, že ho to tak naštve.

„Ale zjevně jsi měla dost času, abys zaplatila poplatek za ná-

slechy. Hodně peněz. Ale ne zas tolik, abys mi financovala nový

bydlení.”

Myslím, že víc než to téma mě rozčiloval náznak, že jsem ho

svým jednáním dostala do nepříjemné situace. Jako bych to udělala schválně. Jako bych měla jinou možnost.

„Jednorázovou platbu lehce zahrnu do nákladů,” pověděla

jsem mu. „Ale každý měsíc platit nájem? To ne.”

„Tak proč ses vůbec nam áhala?” vykřikl. „Smyslem tohohle

všeho bylo, abych získal peníze a mohl vypadnout od Clarence!

274

Jinak bych na tu stupidní školu nechodil. Myslíš, že se mi chce

denně jezdit hodiny autobusem?”

„Ta škola ti prospívá,” opáčila jsem a cítila, že i můj vztek

narůstá. Nechtěla jsem se přestat ovládat, ne tady a už vůbec ne

před všemi našimi kamarády. Přesto mě Adrianova reakce dopálila. Copak sám nevidí, jak je pro něj dobré, když dělá něco užitečného? Viděla jsem jeho výraz, když mi ukazoval svoje obrazy.

Díky nim se zdravě vypořádal se svým vztahem k Rose a to se

ani nezmiňuju o tom, že to pro něj mělo smysl. Navíc mě ničilo,

když jsem viděla, jak snadno by nechal plavat „stupidní” školu.

To byla další připomínka toho, jak je svět nespravedlivý a že já

nemůžu mít něco, co všichni ostatní považují za samozřejmost.

Zamračil se. „Že mi prospívá? No tak, už si přestaň hrát na

mou mámu! Nemáš v popisu práce říkat mi, jak mám žít. Když

budu chtít tvou radu, požádám tě o ni.”

„Jasně,” řekla jsem a dala si ruce v bok. „Nemám v popisu

práce říkat ti, jak máš žít svůj život, ale mám v popisu práce ti

život co nejvíc ulehčit. Protože bůh ví, že nedokážeš přetrpět nic,

co je jen trochu nepohodlné. Co všechny ty řeči, které jsi vedl?

O tom, jak chceš žít líp, a že ti mám věřit.”

„No tak, nechte toho,” vložil se do toho Eddie, kterému to

bylo nepříjemné. „Na tohle není vhodná chvíle ani m ísto.”

Adrian ho ignoroval. „Nemáš problém usnadňovat život Jill.”

„To je moje práce,” zavrčela jsem. „A ona je ještě holka. Nemyslela bych si, že někdo dospělý bude potřebovat, aby se o něj starali jiní!”

Z Adrianových očí sršely smaragdové plameny, jak na mě zíral. Pak ale upřel pohled kamsi za mě. Ohlédla jsem se a spatřila přicházet Jill. Měla na sobě už zase ty stříbrné šaty a celá zářila štěstím štěstím, které rázem pominulo, když se k nám přiblížila

a zjistila, že se hádáme. Když se zastavila vedle mě, její nadšení

už kompletně nahradil ustaraný výraz.

„Co se děje?” zeptala se a dívala se z Adriana na mě. Samozřejmě se to okamžitě dozvěděla díky poutu. Bylo s podivem, že Adrianovo mizerné rozpoložení nepokazilo její výkon na přehlídce.

„N ic,” odpověděla jsem stroze.

275

„To záleží na tom, jak definuješ ,n ic’,” řekl Adrian. „Pokud

lhaní považuješ z a . “

„Nech toho!” vykřikla jsem hlasitě, přestože jsem se snažila ovládat. V místnosti bylo hlučno, takže si většina lidí ničeho nevšimla, jen pár lidí stojících poblíž na nás zvědavě pohlédlo.

„Nech toho, Adriane. Prosím tě, nepokaz jí to. Můžeš aspoň jeden večer předstírat, že jsou na světě i jiní lidé kromě tebe?”

„Nepokazit jí to?” vykřikl. „Jak to sakra můžeš říct? Ty víš,

co jsem pro ni udělal! Udělal jsem pro ni všechno! Vzdal jsem se

kvůli ní všeho!”

„Vážně?” podivila jsem se. „Protože mně to tak rozhodně nepřipadá.”

Podívala jsem se na Jill a radši jsem rychle zmlkla. Oči za

škraboškou měla vytřeštěné a nechápala, proč se s Adrianem

hádáme. Právě jsem ho obvinila, že je sobecký a nemyslí na ni,

a přitom jsem to byla já, kdo se tu s ním hádá před kamarády

i před ní o jejím velikém večeru. Teď nebyla na tenhle rozhovor

vhodná doba. Neměla jsem se do něj od Adriana nechat zatáhnout. A pokud nemá dost rozumu, aby toho nechal, pak bych ho měla mít já.

„Odcházím,” řekla jsem. Vykouzlila jsem srdečný úsměv pro

Jill, která vypadala, že se každým okamžikem rozpláče. „Dneska

jsi byla úžasná. Vážně.”

„Sydney “

„To je v pohodě,” řekla jsem jí. „Jen mám ještě něco na práci.” Chytila jsem se toho. „ M u s ím . nějak uklidit to, co napáchal Keith. Odvezete pak Jill a Eddieho do Amberwoodu?” zeptala jsem se Miky a Leeho. Věděla jsem, že jeden z nich to jistě udělá. Neměla jsem potřebu postarat se podobně o Adriana.

Upřímně, bylo mi úplně jedno, co s ním dneska večer bude.

„Samozřejmě,” odpověděli Lee a Mika jednohlasně. Ale po

chvilce se Lee zamračil. „Proč musíš uklízet po Keithovi?”

„To je dlouhý příběh,” zamumlala jsem. „Řekněme jen, že

odjel z města a hned tak se nevrátí. Možná už nikdy.” Zdálo

se, že Leeho to bůhvíproč rozrušilo. Možná, že během té doby,

kdy Keith chodil navštěvovat Clarence, se ti dva spřátelili. Pokud

ano, Lee to má u mě.

276

Jill byla taky pořád rozladěná. „Myslela jsem, že to všichni

půjdeme někam oslavit.”

„Klidně běžte, jestli chcete,” řekla jsem . „Pokud bude Eddie

s tebou, je mi to jedno.” Neohrabaně jsem se k Jill natáhla. Chtěla jsem ji obejmout, ale byla tak bezchybně upravená, oblečení i make-up měla tak dokonalý, že jsem se bála, abych jí ho neponi-

čila. Nakonec jsem se spokojila s poklepáním po rameni. „Vážně

jsi byla naprosto úžasná.”

Rychle jsem se vzdálila, protože jsem se obávala, že buď Adrian, nebo já bychom to nevydrželi a řekli si nějakou hloupost.

Musela jsem odtud vypadnout. Doufala jsem, že Adrian bude

mít dost rozumu, aby se k tomu tématu už nevracel a nepokazil

Jill její večer ještě víc. Nevím, proč mě hádka s ním tolik vytočila.

Vždyť jsme se štěkali už od chvíle, kdy jsme se poznali. Co znamená jedna hádka navíc? To proto, že jsm e se skamarádili, došlo mi. Ani teď jsem o něm neuvažovala jako o člověku, ale už mi tolik nepřipadal jako stvůra.

„Sydney?”

Zastavil mě někdo nečekaný: Laurel. Když procházela kolem

mě se skupinkou holek z Amberwoodu, dotkla se mojí ruky. Musela jsem se tvářit opravdu nasupeně, protože když jsem na ni upřela zrak, trhla sebou.

„Co?” zeptala jsem se.

Polkla a s vykulenýma očima a zoufalým pohledem poodstoupila od svých kamarádek. Většinu vlasů jí zakrýval klobouk.

Doneslo se mi, že se jí stále ještě nepodařilo vrátit svoje vlasy do

normálního stavu. „Slyšela j s e m . Slyšela jsem, že bys mi možná

dokázala pomoct. S vlasy,” řekla.

To byla další laskavost, kterou pro mě Kristin udělala. Nechala jsem Laurel několik dnů trpět a pak jsem poslala Kristin, aby se před ní zmínila, že Sydney Melroseová se svou lékárnou na pokoji na koleji by ji snad mohla toho problému zbavit. Taky

jsem zajistila, aby bylo Laurel jasné, že ji opravdu nemám v oblibě a že bude náročné mě přesvědčit.

„M ožná,” odpověděla jsem. Snažila jsem se zachovat tvrdý

výraz, což nebylo nic těžkého, když jsem pořád ještě zuřila na

Adriana.

277

„Prosím,” zaškemrala. „Udělám, co budeš chtít, jen mi pomoz! Už jsem vyzkoušela na ty vlasy všechno, ale nic nezabírá.”

Ohromilo mě, že mi podávala školní ročenky. „Na. Chtělas je,

viď? Vezmi si je. Vezmi si, co chceš.”

Dalších pár dní drhnutí vlasů čisticími prostředky by ji jejího

problému zbavilo samo, ale to jsem jí rozhodně říkat nemínila.

Vzala jsem si ročenky. „Když ti pom ůžu,” řekla jsem , „necháš

mou sestru na pokoji. Jasný?”

„Ano,” přisvědčila okamžitě.

„Nejsem si jistá, že to chápeš. Už žádné naschvály, tyranizování ani pomlouvání. Nemusíš být její nejlepší kamarádka, ale nechci, aby ses do ní dál navážela. Nepleť se jí do života.” Odml čela jsem se. „Teda až na to, že jí dlužíš omluvu.”

Laurel kývala na všechno, co jsem jí řekla. „Ano, ano! Hned

se jí půjdu omluvit!”

Podívala jsem se směrem, kde stála Jill se svými obdivovateli.

V náruči svírala kytici od Leeho. „Ne. Dnes večer už toho na ni

bylo dost i tak. Stačí zítra.”

„Dobře,” vyhrkla Laurel. „Slibuju. Jenom mi řekni, co mám

s těmi vlasy dělat. Jak je mám spravit.”

Nečekala jsem, že za mnou Laurel přijde zrovna dneska večer,

ale v nejbližší době ano. A tak jsem měla v kabelce přichystanou

lahvičku s protilékem. Vytáhla jsem ji a Laurel málem vypadly

oči z důlků nadšením.

„Stačí ti jen jedna dávka. Použij to jako šampón. Pak si budeš muset vlasy znovu nabarvit.” Natáhla se po lahvičce, ale já s ní ucukla. „Myslím to vážně. S tvým šikanováním Jill je konec.

Dám ti to pod podmínkou, že už neuslyším ani slovo o tom, že jí

znepříjemňuješ život. A už žádný vztek, když se bude bavit s Mikou. Žádné vtípky o vampýrech. Už žádné volání do Nevermore

a vyptávání na vysoké bledé lidi.”

Zalapala po vzduchu. „Už žádné co? Nikdy jsem nikam nevolala!”

Zaváhala jsem. Když se tatér zmínil, že mu někdo volal a vyptával se na lidi, co vypadají jako vampýři, předpokládala jsem, že je to Laurel, která stále pokračuje v žertování o vampýrech.

Její ohromený pohled mě ale přesvědčil, že to tak nejspíš nebylo.

278

„Dobře. Takže pokud uslyším, že něco z toho ostatního pokračuje, pak to, co se ti stalo s vlasy, nebude ničím ve srovnání s tím, co se ti přihodí. Ničím. Rozumíš?”

Roztřeseně přikyvovala. „Do-dokonale.”

Podala jsem jí lahvičku. „Nezapomeň na to.”

Laurel se otočila, ale pak se po mně ještě nervózně ohlédla.

„Víš, že jsi někdy děsivá jako samo peklo?”

Uvažovala jsem, jestli alchymisté měli tušení, co tady budu

v souvislosti se svou prací provozovat. Aspoň jedna věc se teď

vyřešila. Laurelino zoufalství mě přesvědčilo, že vtípky o vampýrech byly jen taktika. Ve skutečnosti nevěřila, že by to mohla

být pravda. Každopádně to ale vyvolávalo znepokojující otázku,

kdo se tedy v Nevermore na vampýry vyptával.

Když jsem konečně vyšla z budovy a zamířila ke svému autu,

rozhodla jsem se, že bych vážně měla zajet ke Keithovi. Někdo

musí roztřídit jeho věci, a když se o to postarám já, bude to bezpečnější, než kdyby to dělali jiní. Beztak mi ještě do večerky v Amberwoodu zbývalo pár hodin.

Od té doby, co Keithův byt prohledali alchymisté, do něj nikdo nevešel. Zůstaly tam výmluvné známky v místech, kde jsme objevili skrýš s Clarenceovou krví a stříbrné nástroje. Alchymisté odnesli jen to nejdůležitější, co potřebovali, a zbytek Keithových

věcí tam nechali. Já dnes večer přišla s nadějí, že si vezmu zbytek

ingrediencí, které nepoužíval na ilegální tetování. Hodilo by se

mi mít po ruce víc chemikálií na rozpouštění těl Strigojů a na

experimenty na koleji.

Takové štěstí jsem ale neměla. Ačkoli ostatní Keithovy chemikálie nebyly ilegální, alchymisté se zjevně rozhodli zabavit úplně všechny. Ale když už jsem tam byla, rozhodla jsem se zjistit, jestli by se mi nehodilo něco z jeho věcí. Keith se při utrácení svých

pokoutně nabytých peněz nijak neomezoval. Velice luxusně si

vybavil byt. Měl v něm ohromnou postel, velikou plochou televizi a zvukový systém, který by se hodil do kina. Taky tam měl tolik jídla, že by mohl následující měsíce večer co večer pořádat party. Probírala jsem v kuchyni skříňku za skříňkou a dopalovalo mě, kolik toho jídla jsou nezdravé potraviny. Stejně by ale možná stálo za to něco z toho vzít pro Jill a Eddieho. Vzala jsem 279

pro ně několik balených sladkostí, které byly srovnané podle

barvy a velikosti.

Taky jsem uvažovala, jestli by nestálo za to odvézt jeho televizi do Amberwoodu. Zdálo se mi škoda nechat ji tu alchymistům, kteří teprve dorazí. Ale dovedla jsem si představit, jak by se tvá řila paní Weathersová, kdyby nás viděla táhnout to do schodů.

Ani jsem si nebyla jistá, že máme v našem pokoji dost velkou zeď

na to, aby se tam tahle televize vešla. Sedla jsem si do Keithova

křesla a přemýšlela, co si s ní počít. Dokonce i to křeslo bylo

luxusní. Prvotřídní kůže byla hebká jako máslo a prakticky jsem

do něj zapadla až po uši. Škoda, že by na něj nebylo místo v kanceláři profesorky Terwilligerové. Živě jsem si ji v něm dovedla představit, jak popíjí cappuccino a čte staré dokumenty.

Každopádně bych potřebovala stěhováky, protože do Laté by

se rozhodně nevešla televize, křeslo ani většina ostatních věcí.

Jakmile jsem všechno promyslela, neměla jsem už důvod dál

tu zůstávat. Ale zpátky se mi nechtělo. Obávala jsem se setkání

s Jill. Nečeká mě od ní nic milého. Pokud bude pořád ještě smutná z té hádky, budu si to vyčítat. Pokud se pokusí hájit Adriana, naštvu se.

Povzdechla jsem si. Tohle křeslo bylo tak úžasně pohodlné,

že jsem si toho posezení chtěla ještě chvilku užít. Zalovila jsem

v kabelce a chtěla vytáhnout úkoly, ale uviděla jsem tam školní

ročenky. Kelly Hayesová. Neměla jsem čas přemýšlet o ní a o její

vraždě, dokud se kolem odehrávalo drama s Keithem a tetováním. Zemřela tak mladá. Měla jsem ročenku z každého jejího roku na Amberwoodu.

Už když tu začala studovat, věnovala jí ročenka spoustu místa. Vzpomněla jsem si, že paní Weathersová říkala, že Kelly byla dobrá sportovkyně. A opravdu. Kelly dělala snad každý sport, který se na Amberwoodu provozoval, a ve všech vynikala. V univerzitních týmech během prváku vyhrála spoustu cen. Okamžitě jsem zjistila jednu věc, a sice, že Kelly určitě nebyla Morojka. To bylo na první pohled poznat i z černobílých fotek. Potvrdily to

i barevné fotky z druhého ročníku. Měla typicky lidskou postavu

a opálenou pleť, kterou ráda vystavovala slunci.

280

Zrovna jsem koukala na seznam studentů v ročence, když

vtom jsem uslyšela zaklepání na dveře. Nejdřív jsem se rozhodla

neotevřít. Klidně to mohl být nějaký Keithův zlotřilý kamarád,

který se tu chce najíst a podívat na televizi. Pak jsem se ale začala obávat, že by to mohlo nějak souviset s alchymisty. Odložila jsem ročenku a váhavě se vydala ke dveřím. Podívala jsem se do kukátka a uviděla známou tvář.

„Lee?” podivila jsem se a otevřela.

Stydlivě se na mě usmál. „Ahoj. Promiň, že tě tu otravuju.”

„Co tady děláš?” vykřikla jsem a pozvala ho dál. „Proč nejsi

s ostatními?”

Následoval mě do obýváku. „Musel jsem s tebou mluvit.

Když jsi řekla, že jdeš sem, napadlo mě, jestli náhodou není pravda, co říkal můj otec. Že už tu Keith není.”

Usedla jsem zase do křesla. Lee se posadil na dvojsedačku.

„Jo, Keith je pryč. Oni ho, ehm, převeleli jinam .” Keitha někde

trestají.

Lee se rozhlédl po pokoji s drahým nábytkem. „Hezký byt.”

Zrak mu padl na skříňku, ve které byly alchymistické potřeby.

Dvířka byla vyrvána z pantů a já jsem se neobtěžovala zjišťovat,

kam alchymisté odvezli obsah.

„Sem se někdo vloupal?” zamračil se Lee.

„Ne tak docela,” řekla jsem. „Keith jen něco narychlo hledal,

než odjel.”

Lee si nervózně mačkal ruce a dál se rozhlížel. Pak se zase

zadíval na mě. „Vrátí se?”

„Nejspíš ne.”

Lee posmutněl, což mě překvapilo. Vždycky jsem měla dojem, že Keitha nemá rád. „Nahradí ho tu jiný alchymista?”

„To nevím ,” odpověděla jsem. Pořád se o tom vedly debaty.

To, že jsem udala Keitha, odstranilo nebezpečí, že mě vystřídá

Zoe. Stantonová nyní zvažuje, jestli ze mě neudělá místní alchymistku, protože povinnosti tu nejsou nijak náročné. „Pokud ano,

tak to asi nějakou dobu potrvá.”

„Takže ty jsi teď jediná alchymistka tady v okolí,” poznamenal čím dál smutnějším tónem.

Pokrčila jsem rameny. „Další jsou v Los Angeles.”

281

To ho z nevysvětlitelných důvodů povzbudilo. „Vážně?

Mohla bys mi říct, jak s e . “

Zarazil se, když mu zrak padl na otevřenou ročenku, která

ležela u mých nohou. „To nic,” řekla jsem a sebrala ji. „To je jen

výzkumný projekt, na kterém dělám.”

„Kelly H ayesová.” Zachmuřil se ještě víc.

„Jo. Slyšel jsi o ní?” Natáhla jsem se pro papírek, ze kterého

jsem si chtěla udělat záložku.

„Dalo by se to tak říct,” odpověděl.

Chtěla jsem se ho začít vyptávat, co tím míní, ale vtom jsem

to uviděla. Část ročenky, kterou chtěli uctít Kellyinu památku,

obsahovala fotky z různých období jejího středoškolského života. Nijak mě nepřekvapilo, že na většině se věnovala nějakému sportu. Z jiných oblastí společenského a studijního života tam bylo fotek jenom pár. Na jedné z nich byla na plese. Měla na sobě

krásné modré saténové šaty, které zdůrazňovaly její sportovní

postavu. Usmívala se a jednou rukou objímala svého hezkého

partnera ve smokingu.

Leeho.

Prudce jsem zvedla hlavu a zadívala se na něj. Sledoval mě

s nečitelným výrazem. Znovu jsem se podívala na fotku a pečlivě

ji studovala. Nejpozoruhodnější mi nepřipadalo to, že je na té

fotce Lee věřte mi, že v téhle chvíli mi souvislosti ještě nedo šly. Zarazily mě ale časové souvislosti. Tahle ročenka byla pět let

stará. Leemu v té době muselo být čtrnáct, jenže hoch, který na

mě koukal z fotky vedle Kelly, rozhodně nebyl tak mladý. Lee na

fotce vypadal úplně stejně jako ten devatenáctiletý Lee, který tu

teď sedí naproti mně. To bylo nemožné. Morojové nejsou nesmrtelní. Stárnou stejně jako lidé. Vzhlédla jsem a uvažovala, jestli se ho nemám zeptat, zda nemá bratra.

Lee mi ovšem otázku ušetřil. Jen na mě smutně pohlédl a zavrtěl hlavou. „Sakra. Tohle jsem nechtěl.”

A pak vytáhl nůž.

282

J e zvláštní, jak reagujete ve chvíli ohrožení. Č ást mojí bytosti

naprosto zpanikařila, srdce mi bušilo jako o závod a dech se mi

zadrhával. Měla jsem pocit, jako by se mi v hrudi otevřela díra.

Zároveň jsem pořád byla schopná logicky uvažovat, asi nějak

takhle: Jo, tímhle nožem by klidně dokázal někoho podříznout. A jinak? Jinak jsem nechápala.

Zůstala jsem, kde jsem byla, a ovládaným tónem jsem tiše

řekla: „Lee, co se děje? O co jde?”

Zavrtěl hlavou. „Nedělej, že nevíš. Znám tě. Jsi až moc chytrá.

Věděl jsem , že na to přijdeš, ale netušil jsem, že to bude takhle

brzo.”

Mysl mi pracovala. Někdo si už zase myslí, že jsem chytřejší,

než ve skutečnosti jsem . Taková důvěra v mou inteligenci by mi

nejspíš měla lichotit, jenže pravdou bylo, že jsem zatím vůbec

netušila, co se děje. Nevěděla jsem, jestli mi pomůže, nebo ublíží,

když to dám najevo. A tak jsem se rozhodla tvářit se chladnokrevně, dokud to jen trochu půjde.

„To jsi ty, na té fotce,” řekla jsem a dávala si dobrý pozor, aby

to nevyznělo jako otázka.

„Samozřejmě,” přisvědčil.

„Nezestárl jsi.” Odvážila jsem se rychlého pohledu na fotku,

jen abych se o tom znovu přesvědčila. Pořád mě to ohromovalo.

Jen Strigojové nestárnou, zůstávají nesmrtelní ve věku, ve kterém se proměnili. „To není možné. Ty jsi Moroj.”

„Zestárnul jsem ,” prohlásil hořce. „Jenom ne moc. Ne dost na

to, aby sis toho všimla, ale věř mi, že jo. Není to jako dřív.”

Pořád jsem netušila, jak to vlastně je, a ani jsem nevěděla, jak

jsm e dospěli k tomu, že mi Lee zamilovaný do Jill vyhrožu—

283

je nožem. Nerozuměla jsem ani tomu, jak může vypadat úplně

stejně jako na pět let staré fotce. Jen jedinou strašlivou věcí jsem

si začínala být jistá.

„ T y . Tys zabil Kelly Hayesovou.” Pocit strachu v mé hrudi zintenzivněl. Zvedla jsem zrak od čepele nože a zadívala se Leemu do očí. „Ale u r č it ě . určitě ne M e lo d y . ani T a m a r u .? “

Pokrčil rameny. „Ještě Dinu. Ale o té jsi nevěděla, že? Byla

jenom člověk a vy nesledujete úmrtí lidí. Jen vampýrů.”

Bylo těžké nedívat se na ten nůž. Dokázala jsem myslet jen

na to, jak je ostrý a jak je u mě blízko. Jedno máchnutí, a skon čila bych stejně jako ty dívky a vykrvácela bych. Zoufale jsem

uvažovala, co říct, a znovu jsem litovala, že nejsem obratnější

v mezilidských vztazích.

„Tamara byla tvoje sestřenice,” vypravila jsem ze sebe. „Proč

bys zabíjel vlastní sestřenici?”

V

jeho obličeji se na okamžik mihl záblesk lítosti. „Nechtěl

jsem . Teda jo, a l e . Nebyl jsem sám sebou, když jsem se probudil. Věděl jsem jenom , že bych se měl probudit znovu. Tamara byla ve špatný čas na špatném místě. Šel jsem po první Morojce, kterou jsem mohl d o s t a t ., ale nefungovalo to. Pak jsem zkoušel

ostatní. Byl jsem přesvědčený, že někdo z nich to dokáže. Člověk, dhampýr, M o r o j., nic z toho nefungovalo.”

Z jeho hlasu zaznívalo hrozivé zoufalství. Přestože jsem se

bála, cítila jsem neurčitou potřebu mu p o m o c i., jenže jsem naprosto nic nechápala. „Lee, je mi líto, ale nechápu, proč jsi potřeboval ,zkoušet ostatní’. Prosím tě, odlož ten nůž a pojď si promluvit. Možná ti můžu pom oct.”

Obdařil mě smutným úsměvem. „Můžeš. Ale nechtěl jsem,

abys to byla ty. Chtěl jsem , aby to byl Keith. Ten si jistě zaslouží

umřít víc než ty. A J i l l . Jill tě má ráda. Chtěl jsem to respektovat

a ušetřit tě.”

„To pořád ještě m ůžeš,” řekla jsem. „ O n a . ona by nechtěla,

abys to udělal. Naštvalo by ji, kdyby se d o z v ě d ě la .”

Najednou se na mě Lee vrhl, zatlačil mě do křesla a přitiskl

mi nůž na krk. „To nevíš!” vykřikl. „Ani ona to neví. Ale až se

to dozví, bude ráda. Poděkuje mi a budeme spolu věčně mladí.

Ty jsi moje šance. S ostatními to nefungovalo, ale t y . ” Přejel mi

284

čepelí kolem tetování. „Ty jsi výjimečná. Tvoje krev je magická.

Potřebuju alchymistu a ty jsi teď moje šance.”

„ J a k á . šance? O čem to m luvíš?” vydechla jsem.

„Moje šance být nesmrtelný!” zakřičel. „Bože, Sydney! Ty si

to nedovedeš ani představit, jaké to je, mít to a pak o to přijít. Mít

nekonečnou sílu a m o c . , nestárnout, vědět, že budeš žít věčně.

A pak to všechno zmizí! Seberou ti to. Kdybych někdy našel toho

bastarda uživatele éteru, co mi to udělal, zabil bych ho. Zabil

bych ho a pil bych z něj, protože po dnešku už budu zase kompletní. Budu znovu probuzený.”

Páteří mi projel mráz. Vzhledem k tomu všemu, co se dělo,

byste si mysleli, že moje hrůza už vzrostla na maximum. Ne.

Ukázalo se, že může být ještě větší. Protože po těch slovech jsem

si pomalu začala v hlavě skládat dohromady, o čem to asi mluví.

„Probuzený” je termín, který se používá ve světě vampýrů jen za

velmi výjimečných okolností.

„Tys býval Strigoj,” vydechla jsem a nebyla si jistá, jestli tomu

vůbec věřím.

Trochu se odtáhl a dokořán vytřeštěné šedé oči se mu horečně

zaleskly. „Býval jsem bůh! A budu zas. Přísahám. Je mi to líto,

vážně. Je mi líto, že jsi to ty, a ne Keith. Je mi líto, že ses dozvěděla o Kelly. Kdybys to nezjistila, našel bych si v L. A. jiného alchymistu. Ale copak to nechápeš? Teď už nemám jinou možn o s t . ” Nůž mi pořád tiskl k hrdlu. „Potřebuju tvou krev. Takhle už dál n e m ů ž u ., ne jako smrtelný Moroj. Musím se proměnit zase zpátky.”

Ozvalo se zaklepání na dveře.

„Ticho,” sykl Lee. „Oni zas odejdou.”

Po pár vteřinách se klepání ozvalo znovu a po něm: „Sageová, vím, že jsi tam. Viděl jsem tvoje auto. Vím, že jsi naštvaná, ale

promluv si se m nou.”

Konečně vyrušení.

„Adriane!” zakřičela jsem a vyskočila z křesla. Nepokoušela

jsem se Leeho odzbrojit. Mým jediným cílem teď bylo dostat se

do bezpečí. Odstrčila jsem ho, než stačil zareagovat, a hnala se

ke dveřím, jenže on byl pohotovější, než jsem čekala. Skočil po

mně a strhl mě k zemi. Jak jsem upadla, nůž mě píchl do paže.

285

Když mi hrot pronikl kůží, zakňučela jsem bolestí. Vzpouzela

jsem se, ale dosáhla jsem jen toho, že se mi nůž zaryl do ruky

ještě hlouběji.

Náhle se otevřely dveře a já si blahořečila, že jsem nezamkla,

když jsem pustila Leeho dovnitř. Adrian vstoupil a na místě strnul, když uviděl, co se děje.

„Nechoď blíž,” varoval ho Lee a znovu mi přitiskl nůž ke

krku. Cítila jsem teplou krev, jak mi vytéká z paže. „Zavři. Pot o m . si sedni a dej si ruce za hlavu. Jestli to neuděláš, zabiju ji.”

„Udělá to stejně au!” Zmlkla jsem , jak mi nůž pronikl kůží.

Ne tolik, aby mě to zabilo, ale stačilo to hrozně to bolelo.

„Dobře, dobře,” řekl Adrian a zvedl ruce. Vypadal mnohem

vážněji a střízlivěji, než jsem ho kdy viděla. Sedl si na zem a dal

ruce za hlavu, jak mu Lee poručil. Pak něžně řekl: „Lee, nevím,

o co se pokoušíš, ale musíš toho nechat, než to zajde příliš daleko. Nemáš pistoli. Nemůžeš nás tady držet oba a vyhrožovat nám jenom nožem.”

„Předtím to vyšlo,” prohlásil Lee. S nožem stále na mém krku

zalovil v kapse u kabátu a vytáhl pouta. To bylo nečekané. Podal

je Adrianovi. „Nasaď si je .” Když Adrian hned nezareagoval, Lee

přitlačil na nůž, až jsem znovu vyjekla. „Hned!”

Adrian si nasadil pouta.

„Přichystal jsem si je pro ni, ale možná je nakonec dobře, že

ses zastavil,” řekl Lee. „Jakmile budu znovu probuzený, nejspíš

dostanu hlad.”

Adrian povytáhl obočí. „Znovu probuzený?”

„Býval Strigoj,” vypravila jsem ze sebe. „Zabíjel holky pod řezával je, protože se snažil stát se Strigojem znovu.”

„Buď zticha!” vyštěkl Lee.

„Proč bys je podřezával?” podivil se Adrian. „Máš přece tesáky.”

„Protože to nefungovalo! Používal jsem tesáky. Pil jsem

z n i c h . , ale nevyšlo to. Nestal jsem se znovu probuzeným. Tak

jsem musel po sobě zahladit stopy. Strážci kousnutí od Moroje nebo Strigoje poznají. Stejně jsem potřeboval nůž, abych si je

podrobil, a tak jsem je podřízl, abych zahladil s t o p y . Takhle si

286

všichni mysleli, že to udělal nějaký šílený Strigoj. Nebo lovec

vam pýrů.”

Viděla jsem , jak Adrian tu informaci vstřebává. Nevěděla

jsem, jestli tomu věří nebo ne, ale rozhodně měl skvělé předpoklady vyrovnat se s šílenými teoriemi. „Když to nefungovalo s ostatními, tak to nebude fungovat ani se Sydney.”

„S ní to musí vyjít,” prohlásil zapáleně Lee. Trochu se nadzvedl, ale pořád mě svou vahou držel na zádech na zemi. „Její krev je výjimečná. Já vím, že je. A jestli n e . , přivolám pomoc.

Přivolám pomoc, abych byl znovu probuzený, a pak probudím

Jill, abychom mohli být navěky spolu.”

Adrian ve spravedlivém rozhořčení vyskočil na nohy. „Jill?

Neubližuj jí! Ani se jí nedotkneš!”

„Sedni si,” štěkl Lee. Adrian poslechl. „Neublížil bych jí. Miluju ji. Proto chci, aby zůstala taková, jaká je. Navěky. Až budu

znovu probuzen, probudím i ji.”

Pokusila jsem se zachytit Adrianův pohled a uvažovala jsem,

jestli mu můžu poslat němý vzkaz. Kdybychom se na Leeho vrhli oba naráz i když má Adrian pouta , pak bychom možná měli šanci ho přemoct. Byla jsem si jistá, že už zbývá jen pár vteřin, než mi Lee podřízne hrdlo v naději, ž e . že co? Že může vypít

mou krev a stát se Strigojem?

„Lee,” ozvala jsem se potichu. Kdybych pohnula krkem trochu víc, řízl by mě. „S ostatními to nevyšlo. Nemyslím, že záleží na tom, že jsem alchymistka. Ať už ten uživatel éteru udělal cokoli, aby tě z a c h r á n il., už se nemůžeš vrátit zpátky. Nezáleží na tom, čí krev piješ.”

„On mě nezachránil!” zařval Lee. „Zničil mi život. Šest let

jsem se snažil vrátit to zpátky. Už jsem se chystal k poslednímu

p o k u s u . Ale pak ses objevila ty a Keith. A tahle poslední možnost mi pořád ještě zbývala. Ale nechtěl jsem, aby na to došlo.

Pro dobro nás všech.”

Já nejsem poslední možnost? Namouduši mi nepřipadalo, že

by mohly existovat alternativní plány, které by pro mě byly ještě

horší. Adrian se stále ještě nepodíval mým směrem, což mě roz čilovalo. Jenže pak mi došlo, o co se pokouší.

287

„Tohle je chyba,” pověděl Leemu. „Podívej se na mě a řekni

mi do očí, že jí to chceš opravdu udělat.”

Adrian byl spoutaný, a i kdyby nebyl, neměl sílu a rychlost

dhampýra, který by dokázal vyskočit a odzbrojit Leeho dřív, než

nůž napáchá škodu. Neovládal ani žádný fyzický živel, jako je

třeba oheň, který se dá využít jako zbraň. Nicméně ovládal umění nátlaku. Nátlak je schopnost, kterou mají vrozenou všichni vampýři a obzvlášť vyvinutou ji mají uživatelé éteru. Bohužel to ale nejlépe funguje při očním kontaktu a Lee tuhle hru odmítal

hrát. Upíral svou pozornost jen na mě a blokoval tak Adrianovo

úsilí.

„Rozhodl jsem už před dávnou dobou,” řekl Lee. Volnou ruku

přesunul k mojí paži a namočil si prsty do tekoucí krve. Pozvedl

si je ke rtům a tvářil se pochmurně a rezignovaně. Olízl si moji

krev z ruky, což mi najednou nepřipadalo tak odporné, jako by

tomu bylo za jiných okolností. Teď se toho dělo tolik, že mi tohle

nepřipadalo o nic horší než to ostatní. Skoro jsem to nevnímala.

Najednou se Lee zatvářil naprosto šokovaně a p ře k v a p e n ě .

a vzápětí znechuceně.

„N e,” vydechl. Znovu to zopakoval, namočil si prsty do krve

a olízl je. „Je v ní n ě c o . něco š p a tn é h o .”

Sklonil se rty k mému krku a já zakňučela. Čekala jsem nevyhnutelné. Ale neucítila jsem jeho zuby, jenom mi lehce přejel rty a jazykem po ráně, kterou mi způsobil. Bylo to jako nějaký perverzní polibek. Okamžitě se odtáhl a s hrůzou se na mě zadíval.

„Co je s tebou?” zašeptal. „Co máš s krví?” Učinil třetí pokus

ochutnat mou krev, ale nedokázal to. Zamračil se. „Nedokážu to.

Nedokážu to ani spolknout. Proč?”

Ani Adrian, ani já jsm e neznali odpověď. Lee poraženecky schlípl a já už si málem začala myslet, že by to mohl vzdát a skončit s tímhle šílenstvím. Zhluboka se nadechl, narovnal se a z jeho pohledu náhle vyzařovalo nové odhodlání. Napjala jsem

se a tak napůl jsem očekávala, že řekne, že se teď zkusí napít

z Adriana, ačkoli je Moroj a dvě Morojky včetně Melody už se

zjevně ocitly na seznamu jeho minulých nezdarů.

Lee ale namísto toho vytáhl z kapsy mobil, aniž mi přestal

tisknout nůž ke krku a bránit mi v útěku. Vyťukal číslo a čekal.

288

„Dawn? Tady Lee. A n o . ano, já vím. Mám tady pro tebe

dva. Moroje a alchymistku. Ne ne staříka. Ano. Ano, pořád

žije. Musí to být dneska večer. Vědí o mně. Můžeš je m í t . , ale

dohodu znáš. Víš, co c h c i . ano. Aha. Dobře.” Lee pověděl naši

adresu a zavěsil. Po tváři se mu rozlil potěšený úsměv. „Máme

štěstí. Jsou východně od L. A., takže jim nebude trvat dlouho,

než se sem dostanou zvlášť vzhledem k tomu, že se moc nestarají o povolenou rychlost.”

„Kdo jsou ,oni’?” dotázal se Adrian. „Pamatuju si, žes nějaké

dámě jménem Dawn volal v L. A. Myslel jsem, že je to nějaká

tvoje sexy spolužačka z univerzity.”

„Tvůrci osudu,” prohlásil Lee zasněně.

„Jak rozkošně záhadné a nesm yslné,” zamumlal Adrian.

Lee se nasupil a pečlivě Adriana pozoroval. „Sundej si kravatu.”

S Adrianem už jsem strávila hodně času, takže jsem teď očekávala poznámku typu „No to jsem rád, že už necháme těch form álností”. Situace ale byla natolik zlá a nůž na mém krku natolik vážný problém, že se Adrian nedohadoval. Ruce měl spoutané před sebou, takže si po menším manévrování dokázal rozvázat

kravatu, kterou si dnes vzal na Jillinu přehlídku. Odhodil ji.

„Opatrně s n í,” řekl. „Je hedvábná.” Takže si vtipkování úplně neodpustil.

Lee mě překulil na břicho a konečně mě tím osvobodil od

nože. Ale ani tak jsem neměla dost času na to, abych zareagovala.

Pozoruhodně zkušeně mi Adrianovou kravatou svázal ruce za

zády. Zkroutil mi je přitom, ale ve srovnání s bodnutím nožem ta

bolest ani nestála za řeč. Když byl hotov, ustoupil a dovolil mi,

abych se neohrabaně posadila. Zkusila jsem za kravatu zatahat,

ale hned jsem zjistila, že tyhle uzly jen tak nerozvážu. Nervózně

jsem uvažovala, kolik holek už asi svázal ve své zvrácené snaze

stát se Strigojem.

Když jsme čekali na Leeho „tvůrce osudu”, vládlo trapné ticho. Minuty ubíhaly a já se zběsile snažila přijít na to, co dělat.

Kolik máme času, než dorazí lidé, kterým volal? Z toho, co řekl,

jsem nabyla dojmu, že přinejmenším hodinu. Statečně jsem se

289

pokusila o komunikaci s Adrianem, protože jsem stále doufala,

že bychom mohli společnými silami Leeho přemoct, i když naše

šance rapidně klesly, když jsm e teď měli spoutané ruce oba.

„Jak ses sem vůbec dostal?” zeptala jsem se.

Adrian upíral pohled na Leeho, protože pořád ještě doufal

v přímý oční kontakt. Rychle střelil pohledem po mně. „Stejně,

jako se teď dostávám všude, Sageová. Autobusem.”

„Proč?”

„Protože nemám auto.”

„Adriane!” Úžasné. I když jsou naše životy v sázce, pořád mě

dokáže rozzuřit.

Pokrčil rameny a opět zaměřil svou pozornost na Leeho,

i když svá slova adresoval mně. „Abych se omluvil. Protože jsem

se na Jillině show choval jako totální kretén. Chvilku poté, cos

odešla, jsem si uvědomil, že bych měl jít za tebou.” Výmluvně se

odmlčel a rozhlédl se kolem. „Každý dobrý skutek musí být po

zásluze potrestán.”

Najednou jsem si připadala hrozně. Nemohla jsem za to, že

se z Leeho vyklubal psychopat, ale trápilo mě, že se Adrian ocitl

v téhle situaci proto, že se mi přišel omluvit. „To je v pohodě.

Nechoval s e s . ehm, až tak hrozně,” řekla jsem nepřesvědčivě

a doufala, že se mu uleví.

Na rtech mu hrál nepatrný úsměv. „Ty vůbec neumíš lhát,

Sageová, ale stejně mě dojímá, že se o to kvůli mně pokoušíš.

A že se snažíš.”

„Jo, ale to, co se stalo tam, se teď zdá jako malichernost ve

srovnání s naší současnou situací,” zamumlala jsem . „Odpustit

je snadné.”

Lee se mračil čím dál víc, jak nás tak poslouchal. „Vědí ostatní, že jsi tady?” zeptal se Adriana.

„N e,” odpověděl. „Řekl jsem, že jedu zpátky ke Clarenceovi.”

Netušila jsem , jestli lže nebo ne. Na chvíli jsem si pomyslela,

že na tom vlastně ani nezáleží. Ostatní slyšeli, když jsem říkala,

že jdu sem, ale nikdo z nich neměl důvod nás tady hledat.

Tím důvodem ovšem mohlo být pouto.

Zadržela jsem dech a setkala se s Adrianovým pohledem. Podíval se jinam , protože se možná obával, aby ho nezradilo to, 290

co jsem si právě uvědomila. Nezáleželo na tom, jestli jsem partě

řekla, kde jsem. Jestli je Jill propojená s Adrianem, určitě už to ví.

A bude vědět, že jsm e v maléru. To ale pouze za předpokladu,

že mu vidí do hlavy zrovna v tuhle chvíli. Oba totiž tvrdili, že

kontakt vyvolávají rozporuplné pocity nebo silné emoce. Uvažovala jsem, co bude dál. I kdyby Jill zjistila, co se nám děje, ve hře zůstávalo až moc „jestli”. Bude se sem muset dostat, a rozhodně ne sama. Přivolat policii by bylo rychlejší, ale asi bude váhat,

protože tohle je záležitost vampýrů. Bude potřebovat Eddieho.

Jak dlouho jim to potrvá, jestli už se vrátili na svoje koleje?

Nevěděla jsem . Věděla jsem jen, že musíme zůstat co nejdéle

naživu, protože když to dokážeme, Jill nám tak či onak sežene

pomoc. Jenomže jsem netušila, jakou máme šanci. S Adrianem

jsm e byli oba svázaní, vydaní napospas klukovi, který se nebojí

zabíjet nožem a zoufale touží znovu se stát Strigojem. To byla zlá

kombinace a hrozilo, že bude ještě h ů ř .

„Kdo přijde, Lee?” zeptala jsem se. „Komu jsi volal?” Když

neodpověděl, uchýlila jsem se k tomu nejlogičtějšímu závěru.

„Strigojové. Čekáš Strigoje.”

„Je už jen jediná cesta,” řekl a přehodil si nůž z ruky do ruky.

„Zbyla už jen jediná cesta. Je mi líto. Už nedokážu být dál takový. Už nedokážu být smrtelný. Uplynulo už příliš mnoho času.”

Samozřejmě. Moroj se může stát Strigojem jen dvěma způsoby. Buď tak, že někomu vypije krev a zabije ho přitom. O to se Lee pokoušel, používal k tomu nejrůznější oběti, které si dokázal opatřit, a nevyšlo to. Tím pádem mu zbývala poslední zoufalá možnost že ho přemění jiný Strigoj. Obvykle k tomu dojde násilím, když Strigoj někoho zabije a pak dá své oběti napít své vlastní krve. A právě to chtěl teď Lee udělat, vyměnit naše životy

za to, aby ho Strigoj přeměnil. A pak chtěl totéž udělat s Jill, z ja kési zvrácené l á s k y .

„Ale vždyť to za to nestojí,” řekla jsem. Zoufalství a strach mi

dodávaly odvahu. „To nestojí za to, abys zabíjel nevinné a ohrozil svou duši.”

Lee na mě upřel pohled a bylo v něm tolik chladné lhostejnosti, že jsem si jen stěží dokázala spojit toho kluka před sebou s Leem, kterého jsem s úsměvem sledovala, jak se dvoří Jill.

291

„Opravdu, Sydney? Jak bys to mohla vědět? Vždyť sis po vět šinu života odpírala radosti. Straníš se lidí. Nikdy sis nedovolila

být sobecká, a podívej, kam tě to dovedlo. Díky svojí ,morálce’

jsi prožila krátký a tvrdý život. Můžeš mi teď před svou smrtí

odpřisáhnout, že sis nikdy nepřála užít si trochu víc zábavy?”

„Ale nesmrtelná d u š e . “

„Co je mi do toho?” vyštěkl. „Proč se obtěžovat mizerným nalinkovaným životem na tomhle světě v naději, že naše duše možná vejdou do nějakého nebeského království, když si to můžu zařídit sám zajistit si věčný život tady a teď, užívat si všech radostí a zůstat navždy silný a mladý? Tohle je skutečnost. To je

něco, čemu můžu věřit.”

„Je to špatné,” namítla jsem . „Nestojí to za to.”

„Mluvila bys jinak, kdybys zažila to, co já. Kdybys byla Strigojkou, taky bys o to nikdy nechtěla přijít.”

„Jak jsi o to přišel?” zeptal se Adrian. „Který uživatel éteru tě

zachránil?”

Lee si odfrkl. „Myslíš, který mě o to oloupil. Nevím. Všechno

se to seběhlo tak rychle. Ale až ho n a jd u . ááá!”

Školní ročenka není zrovna nejlepší zbraň, zejména ne tak

malá jako ta amberwoodská, ale napadlo mě, že by jako zbraň

mohla posloužit.

Už před chvílí jsem zjistila, že si dokážu rozvázat pouta na

rukou. Bylo to tak. Trvalo mi to sice celou tu dobu, ale dokázala

jsem to. K dovednostem alchymistů patří i vázání uzlů, což jsem

v dětství často trénovala s otcem. Jakmile jsem se vysvobodila

z Adrianovy kravaty, popadla jsem první věc, která mi přišla pod

ruku Kellyinu ročenku z prváku. Rozmáchla jsem se a praštila

Leeho do hlavy. Po nárazu couvl a upustil nůž. Využila jsem

příležitosti, rozběhla se přes celou místnost a popadla Adriana

za paži. Ani nepotřeboval mou pomoc a už se drápal na nohy.

Ale nedostali jsme se daleko a Lee nás dostihl. Nůž zapadl kamsi mimo dohled, takže teď spoléhal jen na svou sílu. Popadl mě a odtrhl od Adriana. Jednou rukou mi svíral poraněnou paži a druhou mě držel za vlasy, takže jsem klopýtala. Adrian se snažil Leeho udeřit spoutanýma rukama. Nebyli jsme zrovna

292

nejúčinnější bojová jednotka, ale pokud bychom dokázali Leeho

aspoň na chvíli zdržet, měli bychom šanci se odtud dostat.

Lee s námi měl co dělat, snažil se bránit a zároveň útočit. Náhle jsem si vzpomněla na Eddieho lekci o tom, jak dobře mířená rána může vyřadit i silnějšího protivníka, než jste vy. Během vteřiny jsem zvážila situaci a dospěla k závěru, že mám šanci.

Sevřela jsem ruku v pěst, jak mě během té rychlé lekce Eddie naučil, a natočila se tak, abych co nejefektivněji využila svou váhu.

Rozmáchla jsem se.

„Au!”

Při nárazu jsem vyjekla bolestí. Pokud je tohle „bezpečný”

způsob, jak udeřit, nedovedu si představit, jak moc by bolel nesprávný. Naštěstí se zdálo, že Leemu to způsobilo stejnou bolest, ne-li větší. Zavrávoral dozadu, zavadil o křeslo, takže ztratil rovnováhu, a upadl na podlahu. Zůstala jsem ohromeně stát, ale Adrian na nic nečekal a strkal mě ke dveřím, abychom využili

Leeho momentální dezorientace.

„Honem, Sageová. To je ono.”

Doběhli jsm e ke dveřím a chystali se utéct, zatímco Lee za

námi hulákal nadávky. Natáhla jsem se po klice, ale dveře se

otevřely dřív, než jsem se jich stihla dotknout.

A dovnitř vešly dvě Strigojky.

293

^

^

D Yž JSME PRVNĚ PŘIJELI DO P A LM SPRIN G S, POSMÍVALA JSEM SE

Keithovi, že má hrůzu z Morojů. Ale když jsem tam teď stála

tváří v tvář tvorům z nejhorších nočních můr, přesně jsem věděla, jak se cítil. Neměla jsem právo někoho odsuzovat za to, že přestane racionálně uvažovat, když čelí krajnímu děsu.

Kdyby tu teď Keith byl, nejspíš by pochopil, proč si z Morojů nic moc nedělám. Co byli proti Strigojům? Nepatrné rozdíly mezi lidmi a Moroji se náhle zdály zanedbatelné. Jen na jediném rozdílu záleží na rozdílu mezi živými a mrtvými. To byla hranice, která nás dělila, hranice, na jejíž jedné straně jsem stála já s Adrianem, a čelili jsme těm na straně opačné.

Už jsem Strigoje viděla dřív. Tehdy mě ale přímo neohrožovali. Navíc jsem měla po ruce Rose s Dimitrijem, kteří byli připraveni mě ochránit. Ale teď? Nebyl tu nikdo, kdo by nás zachránil.

Jen my sami.

Strigojky byly jen dvě, ale bylo to stejné, jako by jich bylo

dvě stě. Strigojové mají natolik odlišné schopnosti, že na rozdíl

od nás ostatních nepotřebují být v přesile, aby získali převahu.

Tyhle Strigojky vypadaly, že se proměnily ve věku něco přes

dvacet. Před jak dlouhou dobou k tomu došlo, jsem se mohla jen

dohadovat. Lee neustále žvanil o tom, jak být Strigojem znamená

„být navždy m ladý”. Když jsem se ale dívala na ty dvě stvůry,

takhle jsem o nich rozhodně neuvažovala. Jistě, na pohled vypadaly mladě, ale byly poznamenány zlem a rozkladem. Pleť sice měly bez jediné vrásky, ale byla nezdravě bílá, mnohem bělejší než pleť Morojů. Jejich rudé oči nejiskřily životem, spíš z nich

294

čišela jakási zrůdná energie. Tahle stvoření nejsou správná. Jsou

nepřirozená.

„Nádhera,” pravila jedna z nich, která měla nakrátko zastři žené blond vlasy. Podle rysů jejího obličeje jsem usoudila, že

před svou proměnou byla patrně dhampýrkou nebo člověkem.

Pozorovala nás stejně, jako naše kočka pozorovala ptáky. „Přesně, jak jsi popsal.”

„Jsou táák rozkošní,” zavrněla druhá s lascivním úsměvem.

Její výška prozrazovala, že kdysi bývala Morojkou. „Nevím, kterého z nich chci jako prvního.”

Blondýna na ni varovně pohlédla. „Podělíme se.”

„Jako posledně,” souhlasila ta druhá a hodila si svou černou

kudrnatou hřívu přes rameno.

„N e,” namítla ta první. „Posledně jsi zabila oba ty. To jsme se

moc nepodělily.”

„Ale pak jsem tě nechala, aby ses napila z obou.”

Než stačila něco odpovědět, Lee se vzpamatoval a nejistým

krokem vykročil k blonďaté Strigojce. „Počkat, počkat. Dawn,

něco jsi mi slíbila. Slíbilas, že dřív než cokoli uděláš, tak mě probudíš.”

Obě Strigojky zaměřily svou pozornost na Leeho. Já tam po řád stála jako přikovaná a nedokázala jsem se ani pohnout nebo

zareagovat, když jsem byla u těch pekelných stvoření tak blízko. Ale i přes ochromující hrůzu jsem cítila nečekanou lítost nad Leem. Vzhledem k situaci v ní samozřejmě byl i přídech nenávisti, ale převládala strašlivá lítost nad někým, kdo opravdu věří, že jeho život nemá smysl, pokud neobětuje svou duši prázdné nesmrtelnosti. A nejen to; bylo mi ho líto i proto, že těm stvůrám

uvěřil, že mu poskytnou to, co chce. Protože jak jsem je tak pozorovala, bylo mi jasné, že zvažují, jestli si neudělat z Leeho třetí chod. A Lee byl patrně jediný, komu to nedocházelo.

„Prosím,” zaškemral. „Slíbilas mi to. Zachraň mě. Udělej ze

mě znovu toho, kým jsem byl.”

Neunikl mi červený flek na jeho tváři v místě, kam jsem ho

uhodila. Dopřála jsem si mírné sebeuspokojení, ale nepropadla

jsem hrdosti na svoje bojové umění natolik, abych si myslela, že

295

se díky němu dostanu z téhle situace. Strigojky byly příliš blízko

a únikových cest se nám moc nenabízelo.

„Vím, kde jsou další,” dodal Lee a působil dost nervózně

z toho, že jeho „zachránkyně” okamžitě nenaplnily jeho sen. „Jeden je mladý dhampýr.”

„Dhampýra už jsem neměla pěkně dlouho,” prohlásila kudrnatá Strigojka skoro až toužebně.

Dawn si povzdechla. „Mně je to jedno, Jacqueline. Jestli ho

chceš probudit, do toho. Já chci jenom tyhle dva. Na něm mi

nezáleží.”

„Ale pak si nechám toho dhampýra jen pro sebe,” varovala ji

Jacqueline.

„Fajn, fajn,” prohlásila Dawn. „Hlavně pohni.”

Lee se rozzářil a zatvářil se š ť a s tn ě . Bylo to zvrácené. „Dě-

kuju,” řekl. „Moc děkuju! Čekal jsem na to tak dlouho, že teď

nemůžu uvěřit, že je to ááá!”

Jacqueline se pohybovala tak rychle, že jsem to skoro vůbec

nepostřehla. V jednu chvíli stála ve dveřích a v následující tiskla

Leeho do křesla. Když se mu zahryzla do krku, přidušeně vykřikl, ale jeho výkřik brzy utichl. Dawn zavřela dveře a postrčila nás dovnitř. Trhla jsem sebou, když se mě dotkla.

„Tak,” prohlásila pobaveně. „Pojďme to sledovat.”

Adrian ani já jsm e neodpověděli. Jen jsme se přesunuli do

obýváku. Odvážila jsem se na něj pohlédnout, ale z jeho výrazu

jsem toho mnoho nevyčetla. Vždycky dokázal dobře skrývat svoje pocity, takže by mě asi nemělo překvapovat, že stejně snadno dokáže skrývat i strach. Ani výrazem, ani slovem se mě nesnažil povzbudit, což se mi zdálo případné. Z téhle situace jsem neviděla žádné východisko.

Když jsem stála takhle blízko a byla nucena sledovat Jacquelinin útok, viděla jsem Leeho blažený výraz. Byla to ta nejpří šernější věc, jakou jsem kdy viděla. Chtěla jsem zavřít oči nebo

odvrátit zrak, ale jakási síla mě nutila dívat se na to děsivé představení. Nikdy jsem neviděla žádného vampýra pít krev Moroje ani Strigoje. Teď jsem ale chápala, proč dárci jako Dorothy s takovou lehkostí přijmou svůj životní styl. Do Leeho krevního oběhu se uvolnily endorfiny tak silné, že nevnímal, jak z něj 296

odtéká život. V radostném vytržení si jen užíval svůj chemický

rauš. Nebo možná myslel na to, jak bude šťastný, až se znovu

stane Strigojem, pokud je vůbec možné za takových okolností

o něčem přemýšlet.

Ztratila jsem pojem o čase a netušila, jak dlouho trvalo, než

Leeho vysála. Každý moment byl pro mě utrpením, jako bych

cítila bolest, kterou by býval měl cítit Lee. Zdálo se, že to trvá

celou věčnost, ale zároveň mi to připadalo podivně rychlé.

Není správné, že z někoho lze vysát krev za tak krátkou dobu.

Jacqueline pravidelně polykala a odtrhla se jen, aby poznamenala: „Jeho krev není tak dobrá, jak jsem čekala.”

„Tak přestaň,” navrhla Dawn. Začínala se tvářit znuděně.

„Nech ho prostě umřít a dej si se mnou tyhle dva.”

Jacqueline vypadala, že to zvažuje. Opět jsem si připomněla, jaký blázen byl Lee, že těmhle dvěma věřil. Po pár minutách pokrčila rameny. „Už jsem skoro hotová. A chci, aby mě zavedl k tomu dhampýrovi.”

Vrátila se zase k pití, ale jak řekla, moc dlouho už to pak netrvalo. V tu chvíli už byl Lee skoro stejně bledý jako Strigojky a jeho kůže byla podivně napjatá. Ležel naprosto nehybně. V obličeji mu zamrzl výraz, který prozrazoval jak šok, tak radost.

Jacqueline zvedla hlavu, otřela si ústa a potěšeně přejela svou

oběť pohledem. Pak si vyhrnula rukáv u košile a spočinula nehty

na svém zápěstí. Než si ale stačila rozervat vlastní maso, něčeho

si všimla.

„Aha, tohle bude mnohem lepší.” Odstoupila a sehnula se

pro Leeho nůž. Při naší potyčce zapadl pod sedačku. Vzala ho

a bez sebemenší námahy si rozřízla zápěstí, až se jí z něj vyřinula

tmavorudá krev. Žasla jsem, že je jejich krev tak podobné té mojí.

Měla by být černá. Nebo by měli mít místo krve kyselinu.

Jacqueline přitiskla krvácející zápěstí Leemu na ústa a zaklonila mu hlavu, aby toku krve pomáhala gravitace. Žádná z hrůz, které jsem dnes večer prožila, se nemohla vyrovnat tomuhle.

Smrt je strašlivá, ale patří k přírodě. Tohle? Tohle není součástí

přírodního dění. Stávám se svědkem největšího hříchu na světě,

zkažení duše černou magií, která znovu oživuje mrtvé. Připadalo mi to zvrácené a nejradši bych utekla. Nechtěla jsem se na to 297

koukat. Nechtěla jsem vidět, jak kluk, kterého jsem považovala

za kamaráda, najednou vstane z mrtvých jako zvrhlá nepřirozená stvůra.

Někdo se dotkl mojí ruky a já nadskočila. Byl to Adrian. Oči

upíral na Leeho a Jacqueline, ale držel mě za ruku a mačkal mi

ji, ačkoli byl stále spoutaný. Překvapilo mě, jak je jeho ruka teplá.

Přestože jsem věděla, že Morojové jsou stejně teplokrevní jako

já, zcela iracionálně jsem pokaždé očekávala, že budou studení.

A stejně tak mě překvapilo, že na mě ten dotek zapůsobil jako

útěcha. Nebyl to dotek, který by říkal: Hele, mám plán, tak vydrž,

protože se z toho dostaneme. Byl to spíš dotek, který říkal: Nejsi

sama. Byla to jediná věc, kterou mi mohl nabídnout. A v tu chvíli

mi to stačilo.

Pak se ale stalo něco podivného. Nebo spíš nestalo.

Jacquelinina krev vytrvale stékala Leemu do pusy. Nemáme

sice mnoho zdokumentovaných případů, jak se někdo stane Strigojem, ale základy jsem znala. Když Strigoj vypije krev oběti,

dá pak svou krev zemřelému. Nevěděla jsem přesně, jak dlouho

celý ten proces trvá, ale určitě není třeba, aby Strigoj dal oběti

všechnu svou krev. Lee už by se měl každou chvíli probrat jako

oživlá mrtvola.

Jacquelinin chladný samolibý výraz se měnil ve zvědavost

a posléze v čirou nechápavost. Tázavě pohlédla na Dawn.

„Proč to tak dlouho trvá?” dotázala se Dawn.

„N evím ,” odpověděla jí Jacqueline a otočila se zase k Leemu.

Druhou rukou mu zatřásla ramenem, jako by ho chtěla vzbudit.

Nic se nestalo.

„Už jsi to někdy dělala?” zeptala se Dawn.

„Jistě,” vyštěkla Jacqueline. „A takhle dlouho to rozhodně netrvalo. Už by měl vstát a chodit. Něco se pokazilo.” Vzpomněla jsem si, jak Lee popisoval svoje zoufalé pokusy změnit se zpátky ve Strigoje tím, že zabíjel nevinné. O éteru toho vím jen málo

- a o navrácení Strigoje do původní podoby ještě méně , ale

něco mi napovídalo, že není síly, která by z Leeho udělala zase

Strigoje.

Uplynula další dlouhá minuta. Dívali jsm e se a čekali. Jacqueline nakonec odstoupila od křesla a zase si shrnula rukáv. Zadí298

vala se na Leeho nehybné tělo. „Něco se pokazilo,” zopakovala.

„A já už nechci vyplýtvat další krev, abych zjistila co. Navíc už

se mi ta rána začíná hojit.”

Po ničem jsem netoužila tolik, jako aby Dawn s Jacqueline

zapomněly, že existuju, ale slova ze mě vyletěla dřív, než jsem

tomu stačila zabránit. Mou vědeckou povahu to zaujalo. „Byl

vzkříšen a to ho ovlivnilo už napořád. Magie éteru v něm zanechala nějakou stopu a on se teď nemůže proměnit zase zpátky.”

Obě Strigojky na mě pohlédly. Pod pohledem jejich rudých

očí jsem se přikrčila.

„Těm historkám o éteru jsem nikdy nevěřila,” prohlásila

Dawn.

Jacqueline pořád nechápala svoje selhání. „Ale bylo na něm

něco špatného. Nedokážu to vysvětlit, ale celou tu d o b u . Nezdál se mi. Nechutnal správně.”

„Zapomeň na něj,” řekla Dawn. „Měl svou šanci. Dostal, co

chtěl, a já teď budu pokračovat.”

V

jejích očích jsem viděla svou smrt. Pokusila jsem se dotknout křížku na krku. „Bože, chraň m ě,” vyhrkla jsem, když se na mě vrhla.

Navzdory vší pravděpodobnosti ji Adrian zastavil nebo se ji

spíš pokusil zastavit. Zastoupil jí cestu. Nebyl tak rychlý, aby její

výpad účinně odrazil, a navíc si se spoutanýma rukama počínal

dost neohrabaně. Ale když viděl, že se na mě Strigojka chystá

zaútočit, džentlmensky si stoupl přede mě ve snaze mě ochránit.

Ve snaze předem odsouzené k nezdaru.

Jinak to dopadnout nemohlo, a taky nedopadlo. Strigojka ho

jediným plynulým pohybem odstrčila. Zdálo se, že do toho ne—

vložila vůbec žádnou sílu, ale Adrian odletěl přes celou místnost.

Zadržela jsem dech. Dopadl na zem a já jsem se rozkřičela. Na

krku jsem náhle ucítila pronikavou bolest. Dawn, aniž by se zastavila, mě rychle popadla a skoro mě zvedla do vzduchu, aby se mi dostala k hrdlu. Zběsile jsem se modlila a bolest vzrůstala.

Během několika vteřin jsem se ale modlit přestala a bolest zmizela. Nahradil ji pocit slasti a spokojenosti, blažené nádhery. Neměla jsem v hlavě jedinou myšlenku, jen že jsem najednou v tom 299

nejšťastnějším a nejkrásnějším stavu, jaký si dovedu představit.

Chtěla jsem víc. Víc, víc, víc. Chtěla jsem se v tom utopit, zapomenout na sebe, zapomenout na všechno k o le m .

„Au,” vykřikla jsem leknutím, když jsem náhle a nečekaně

dopadla na zem. Stále ještě jsem byla v tom omámeném stavu

a nevnímala jsem bolest zatím.

Stejně rychle, jako mě Dawn popadla, mě teď zase pustila

a odstrčila. Instinktivně jsem pod sebe dala ruku, abych zmírnila

dopad, ale nepodařilo se mi to. Byla jsem hrozně zesláblá a dezorientovaná, takže jsem se nemotorně rozplácla na koberec. Dawn se dotkla svých rtů a její už tak hrozivé rysy se zkřivily vzteky.

„Co to je?” vyštěkla.

Mysl mi pořád ještě nepracovala normálně. Ochutnala jsem

endorfiny jen krátce, ale už to mi stačilo, abych byla zmatená.

Nedokázala jsem jí odpovědět.

„Co se děje?” vykřikla Jacqueline a vykročila vpřed. Nechápavě se dívala na Dawn a pak zase na mě.

Dawn se zamračila a pak si odplivla na podlahu. Její sliny

byly červené od mojí krve. Nechutné.

„Její k r e v . je hnusná. Nepoživatelná. Odporná.” Znovu si

odplivla.

Jacqueline vykulila oči. „Jako krev tady toho. Vidíš? Já jsem

ti to říkala.”

„N e.” Dawn zavrtěla hlavou. „Rozhodně to nemůže být stejné. Z ní by ses nikdy tolik nenapila.” Opět odplivla. „Nejenže chutná divně nebo š p a t n ě ., jako by byla nakažená.” Když Dawn viděla Jacquelinin skeptický pohled, strčila do ní. „Nevěříš mi?

Tak to vyzkoušej sama.”

Jacqueline ke mně váhavě přistoupila. Pak si Dawn zase odplivla a druhou Strigojku z toho nejspíš přešla chuť. „Nechci dal ší podřadné jídlo. Sakra. Tohle začíná být absurdní.” Jacqueline

pohlédla na Adriana. Ten tam stál dokonale nehybně. „Aspoň že

máme ještě jeho.”

„Pokud není taky zničený,” zabrblala Dawn.

Smysly se mi zase začaly vracet a na okamžik jsem si pomyslela, jestli třeba přece jen neexistuje bláznivá nepatrná šance, jak tohle přežít. Možná nás Strigojky odepíšou jako nepoživatelné.

300

Ale ne. I když jsem v to doufala, uvědomovala jsem si, že i kdyby

se z nás nenapily, naživu nás nenechají. Nemají důvod jen tak

naprázdno odejít. Předtím nás zabijí čistě pro zábavu.

Jacqueline se se stejně pozoruhodnou rychlostí vyřítila po

Adrianovi. „Je načase to zjistit.”

Když ho přišpendlila ke zdi a zahryzla se mu do krku, zaje čela jsem. Ale pila jen pár vteřin, aby ochutnala. Pak zvedla hlavu a vychutnávala si doušek. Po tváři se jí pomalu rozlil úsměv a odhalila zakrvavené tesáky.

„Tenhle je dobrý. Moc dobrý. Ten nám vynahradí ty ostatní.”

Přejela mu prsty po tváři. „Ale je ho škoda. Je tak hezký.”

Dawn k nim došla. „Nech mě to taky vyzkoušet, než vypiješ

všechno!”

Jacqueline ji ignorovala. Sklonila se zase k Adrianovi, jehož

oči už začínaly skelnatět. Mezitím jsem se vymanila ze zajetí endorfinů a začala zase jasně uvažovat. Nikdo mi nevěnoval pozornost. Pokusila jsem se vstát, ale všechno se se mnou houpalo.

Radši jsem tedy zůstala u země a doplazila se ke svojí kabelce,

která ležela bez povšimnutí u dveří obýváku. Jacqueline se znovu napila z Adriana, ale jen krátce, protože ji Dawn odstrčila a dožadovala se svého přídělu, aby mohla spláchnout chuť mojí krve.

Samotnou mě překvapilo, jak rychle se pohybuju. Zběsile

jsem prohrabala svou velikou kabelku a hledala cokoli, co by

mi mohlo pomoct. Chladným a logickým uvažováním jsem si

uvědomovala, že neexistuje způsob, jak bychom mohli uniknout,

jenže jsem v žádném případě nedokázala jenom tak sedět a sledovat, jak z Adriana vysávají všechnu krev. Musela jsem bojovat.

Musela jsem se pokusit ho zachránit, stejně jako se on pokusil

zachránit mě. Nezáleželo na tom, jestli selžu nebo umřu. Musela

jsem to aspoň zkusit.

Někteří alchymisté s sebou nosí pistole, ale já ne. Kabelku

jsem měla velikou a nosila jsem v ní víc věcí, než jsem obvykle potřebovala, jenže nic z jejího obsahu nepřipomínalo zbraň.

A i kdyby nakrásně ano, většina zbraní je proti Strigojům ne účinná. Pistole by je zpomalila, ale nezabila. Strigoje může zabít

jenom stříbrný kůl, dekapitace nebo oheň.

301

O h e ň .

Sevřela jsem v ruce amulet, který jsem vyrobila pro profesorku Terwilligerovou. Když mi ho dala, strčila jsem si ho do kabelky a netušila, co s ním. Teď mě ale ztráta krve a moje zmatené úvahy přivedly na myšlenku, že bych ho mohla zkusit použít, i když mi to připadalo směšné. Nemůžete přece použít něco, co

nefunguje! Byla to jen cetka, bezcenný sáček plný kamínků a listí. Nebyla v nich žádná magie a já byla hloupá, že jsem o tom vůbec uvažovala.

Ale pořád to byl sáček plný kamení.

Nebyl příliš těžký, ale kdybych s ním někoho trefila do hlavy, určitě by to pocítil. Byl to nejlepší, co jsem měla. Jediná věc, kterou jsem mohla oddálit Adrianovu smrt. Rozmáchla jsem se, zamířila na Dawn, hodila jím a odrecitovala tu hloupou formuli:

„Do plamene, do plamene!”

Byl to dobrý hod. Profesorka Carsonová by na mě byla hrdá.

Ale neměla jsem šanci obdivovat svoje sportovní dovednosti,

protože mě příliš ohromila skutečnost, že Dawn vzplála.

S otevřenou pusou jsem zírala na tu nemožnou věc. Nebyl to

žádný velký oheň. Rozhodně neměla celé tělo v plamenech. Ale

v místě, kde ji amulet zasáhl, se vznítily plameny, které jí rychle

zachvacovaly vlasy. Zaječela a zběsile se začala plácat do hlavy. Strigojové se ohně bojí. Jacqueline couvla. Pak s odhodláním pustila Adriana, popadla deku a hodila ji Dawn přes hlavu, aby plameny uhasila.

„Co to sakra bylo?” vyštěkla Dawn, když se vzpamatovala.

Okamžitě svůj hněv obrátila proti mně. V tu chvíli jsem si uvědomila, že jediná věc, které jsem docílila, bylo urychlení mé vlastní smrti.

Dawn mě popadla a třískla mi hlavou o zeď. Svět se se mnou

zatočil a zvedl se mi žaludek. Natáhla se po mně podruhé, ale

vzápětí strnula. Dveře se rozrazily. Objevil se v nich Eddie se

stříbrným kůlem v ruce.

Na tom, co následovalo, mě nejvíc překvapila ta rychlost. Nenastala žádná pauza, žádná chvíle na zhodnocení situace, žádné kousavé poznámky, které by si protivníci vyměňovali. Eddie tam prostě vpadl a šel po Jacqueline. Ta zareagovala stejně rychle 302

a vyřítila se proti jedinému přítomnému soupeři, který jí byl hoden.

Adrian ležel na zemi, pořád ještě omámený strigojími endorfiny. Po čtyřech jsem se k němu co nejrychleji přesunula a pomohla mu dostat se do relativního bezpečí ve vzdálenější části obýváku, zatímco Eddie bojoval se Strigojkami. Na chvilku jsem se na ně zahleděla a jejich pohyby mi připadaly jako smrtící tanec. Obě Strigojky se snažily Eddieho chytit, pravděpodobně, aby mu zlomily vaz, ale dávaly si přitom pozor, aby se držely z dosahu jeho ostrého stříbrného kůlu.

Pohlédla jsem na Adriana. Byl nebezpečně bledý a zorničky

měl jako špendlíkové hlavičky. Nevěděla jsem přesně, kolik krve

mu Jacqueline vypila, takže jsem nevěděla, jestli je Adrianův stav

způsoben ztrátou krve nebo endorfiny.

„Jsem v pohodě, Sageová,” zamumlal a zamrkal, jako by

ho světlo bolelo. „Jen jsem trochu sjetej. Ve srovnání s tímhle je

všechno, čím jsem se kdy dopoval, celkem slabota.” Zamrkal,

jako by se chtěl probrat. Zorničky se mu roztáhly do trochu normálnější velikosti a zaostřil na mě. „Panebože! Jsi v pořádku?”

„Budu,” řekla jsem a začala se zvedat. Ale hned jak jsem to

řekla, zatočila se mi hlava a zapotácela jsem se. Adrian se mě

pokusil podepřít, ale se spoutanýma rukama mu to moc nešlo.

Opírali jsme se jeden o druhého a já se málem rozesmála té komické situaci, že se snažíme navzájem si pomáhat, když na to ani jeden z nás nemá. Pak jsem si všimla něčeho, co zaplašilo všechny moje myšlenky.

„Jill,” zašeptala jsem.

Adrian sledoval směr mého pohledu ke dveřím do obýváku,

kde se právě objevila Jill. Nepřekvapilo mě, že ji tu vidím. Eddie

sem mohl přijít jedině proto, že mu Jill řekla, co se s Adrianem

děje, a to věděla díky jejich poutu. Stála tam s planoucíma očima

a jako nějaká bohyně bojovnice sledovala Eddieho zápasit se Strigojkami. Bylo to inspirující i děsivé. Adrian evidentně pomyslel na totéž, co já.

„Ne, ne, nezletilá,” zamumlal. „Neudělej žádnou hloupost.

Castile si s tím poradí.”

„Ona umí bojovat,” prohlásila jsem.

303

Adrian se zamračil. „Ale nemá žádnou zbraň. Bez ní tady nic

nesvede.”

Samozřejmě měl pravdu. Rozhodně jsem nechtěla, aby Jill riskovala život, ale napadlo mě, že kdyby byla ozbrojená, dokázala by pomoct. Přinejmenším odlákání pozornosti by bylo užitečné.

Eddie si v boji se dvěma Strigojkami vedl výborně, ale nevítězil.

Pomoc by se mu jistě hodila. Museli jsme zařídit, aby se Jill ne—

vrhla do boje vyzbrojená jen svým důvtipem.

Něco mě napadlo a dokonce jsem se udržela na nohou. Svět

se se mnou točil ještě víc než před chvílí, ale přes Adrianovy

protesty jsem vykročila ke kuchyni. Dokázala jsem se doplazit

k dřezu a pustit vodu, ale potom se mi podlomily nohy. Zachytila jsem se okraje linky a zůstala stát.

„Jill!” zařvala jsem.

Otočila se ke mně, uviděla puštěnou vodu a okamžitě pochopila, co dělat. Zvedla ruku. Proud vody z kohoutku najednou změnil směr a tekl až do obýváku k Jill. Mezi rukama shromáždila ohromné množství vody a pomocí magie ji zformovala do tvaru velkého kyje. Sám od sebe se vznášel ve vzduchu, čeřil se, ale působil pevně. Jill ho sevřela v rukou, rozběhla do boje

a tím vodním kyjem udeřila Jacqueline do zad. Odlétlo z něj pár

kapek, ale zůstal pevný a vydržel i druhý úder. Poté se rozprskl

na kapičky.

Jacqueline se otočila a rozpřáhla se, aby Jill udeřila. Ta to ale

očekávala, a tak se skrčila a vyhnula se ráně přesně tak, jak ji to

Eddie učil. Couvla a ocitla se z Jacquelinina dosahu. Strigojka se

vrhla po ní, čímž odkryla Eddiemu svoje záda. Eddie se té příležitosti chopil, vyhnul se Dawn a zarazil kůl Jacqueline do zad.

Nikdy jsem o tom příliš nepřemýšlela, ale když se kůlem bodne pořádnou silou, dokáže prorazit srdce stejně snadno zezadu jako zepředu. Jacqueline strnula a Eddie kůl vytáhl. Jen tak tak se přitom vyhnul prudkému výpadu Dawn. Trochu o něj přesto

zavadila a on se nepatrně zapotácel, ale hned znovu nabyl rovnováhy a upřel na Dawn pohled. Na Jill už Strigojka zapomněla a ta rychle doběhla k nám do kuchyně.

„Jste v pořádku?” křikla na nás na oba. Bojovný výraz už ji

opustil. Ted vypadala jako obyčejná holka, která se jen strachuje

304

o své kamarády. „Panebože. Bála jsem se o vás. Ty pocity byly

tak silné. Nedokázala jsem pořádně zjistit, co se to tu vlastně

děje, jen že je to hrozné.”

Pohled mi padl na Eddieho. Tančil kolem Dawn. „Musíme

mu p o m o c t.”

Udělala jsem dva kroky od linky a začala padat. Adrian spolu

s Jill mě zachytili.

„Ježíši, Sageová,” vykřikl. „Jsi na tom fakt zle.”

„Ne tak zle jako ty,” zaprotestovala jsem a dál chtěla jít na

pomoc Eddiemu. „Z tebe toho vypily v í c . “

„Jo, ale nemám zraněnou paži, ze který mi crčí krev,” řekl

a ukázal na moje zranění. „A nejspíš ani otřes m ozku.”

To byla pravda. V tom rozruchu jsem byla tak nadupaná

adrenalinem, že jsem nevnímala paži pořezanou od Leeho. Nebylo divu, že se mi tak točila hlava. Nebo to možná způsobil ten náraz hlavou o zeď. Vyšlo to nastejno.

„Pojď sem ,” řekl mi Adrian něžně. Spoutané ruce pozvedl

k mojí paži. „O tohle se postarám.”

Na kůži jsem ucítila teplo, které se mi postupně šířilo do těla.

Nejdřív mi Adrianův dotek připadal uklidňující jako objetí. Vnímala jsem, jak mě napětí i bolest opouštějí. Vše bylo zase v po řádku. Má všechno pod kontrolou. On se o mě postará.

Používal na mě svou magii.

„N e!” vykřikla jsem a s překvapivou silou se mu vytrhla.

Ohromila mě hrůza ze zjištění, co se se mnou děje. „Nesahej na

mě! Nedotýkej se mě tou svou m agií!”

„Sageová, bude ti líp, věř m i,” prohlásil a znovu ke mně natáhl ruce.

Couvla jsem a za sebou nahmatala linku, tak jsem se o ni

opřela. Vzpomínku na to teplo a uklidnění přebila čirá hrůza.

Celý život jsem se děsila vampýří magie. „Ne, ne, ne. Žádná magie! Ne na mě! Tetování mě uzdraví! Jsem silná!”

„ S a g e o v á .”

„Přestaň, Adriane,” zarazila ho Jill. Váhavě ke mně přistoupila. „To je v pořádku, Sydney. Nebude tě uzdravovat. Slibuju.”

„Žádnou m agii,” zašeptala jsem.

„Proboha,” zavrčel Adrian. „Tohle jsou pověry a kecy.”

305

„Žádnou m agii,” prohlásila Jill neústupně. Svlékla si košili,

kterou měla oblečenou přes tričko. „Pojď sem. Zaškrtím ti to,

abys přestala k r v á . “

Ozval se křik, který trhal uši. Obrátili jsme zraky do obýváku.

Eddiemu se podařilo zarazit kůl přímo do středu Dawniny hrudi. Během mého krátkého dohadování s Adrianem a Jill se Dawn muselo podařit Eddieho zasáhnout, protože měl na tváři veliký rudý šrám a ze rtu mu tekla krev. Ale v očích měl přesto tvrdý

a triumfální výraz. Vytáhl kůl a díval se, jak Dawn padá k zemi.

I

přes všechny zmatky a zděšení se ve mně ozvaly alchymistické instikty. Musím se řídit našimi postupy.

„Těla,” řekla jsem . „Musíme je zničit. V kabelce mám lahvičku.”

„Klídek,” mírnil mě Adrian. On i Jill se mě pokoušeli zadr žet. „Zůstaň, kde jsi. Castile se o to postará. Musíš jen jedno jít

k doktorovi.”

Nehýbala jsem se, ale na to poslední konstatování jsem zareagovala. „Ne! Žádný doktor. Ledaže b y s . Ledaže bys zavolal doktora alchymistu. V kabelce mám č í s l a . “

„Dojdi jí pro kabelku,” pověděl Adrian Jill, „nebo ji chytne

amok. Já jí tu ruku ovážu.” Varovně jsem na něj pohlédla. „Bez

m agie,” ujistil mě. „I když s ní by to mimochodem šlo desetkrát

líp.”

„Uzdravím se sam a,” prohlásila jsem a sledovala Jill, jak se

vrací s mojí kabelkou.

„Uvědomuješ si, že budeš muset upustit od svojí posedlosti dietou a nacpat do sebe pár kalorií, aby sis vykompenzovala ztrátu krve?” dodal Adrian. „Cukr a tekutiny, stejně jako u Clarence. Dobře, že jsou tu na lince sladkosti.”

Eddie došel k Jill a zeptal se jí, jestli je v pořádku. Ujistila ho,

že ano. Ačkoli Eddie vypadal, že by zvládl zabít ještě padesát

Strigojů, v očích se mu zračilo c o s i . , co jsem u něj ještě nikdy

neviděla. Něco, nad čím se budu muset zamyslet.

„Sakra,” zanadával Adrian, který zápolil s ovazováním mojí

paže. „Eddie, prohledej Leeho tělo, jestli u sebe nemá klíč k těm

zatraceným poutům.”

306

Jill strnula při slovech „Leeho tělo”. V obličeji zbledla jako

křída. Ve všech těch zmatcích si Leeho mrtvoly v křesle nevšimla. Když nás ohrožovaly Strigojky, dělo se toho tolik. Udělala pár kroků do obýváku a pak ho uviděla. Otevřela pusu, ale nejdřív nevydala žádný zvuk. Potom se s křikem vyřítila k němu a chytila ho za ruce.

„N e,” křičela. „Ne, ne, ne.” Třásla jím , jako by ho tím mohla

probudit. Eddie byl vmžiku u ní. Objal ji a šeptal jí nesmyslná

slůvka, aby ji uklidnil. Neslyšela ho. Lee byl celý její svět.

Cítila jsem , jak se mi z očí řinou slzy, a nenáviděla jsem se za

to. Lee se mě pokoušel zabít a pak zavolal jiné, aby mě zabili.

Nechal za sebou hezkou řádku nevinných obětí. Měla bych být

ráda, že je po smrti, ale přesto mi z toho bylo smutno. Miloval

Jill, i když svým zvráceným způsobem. A z bolesti, která se zračila v její tváři, bylo jasné, že i ona milovala jeho. Poutem neviděla jeho smrt ani roli, kterou sehrál v našem zajetí. Teď si prostě myslela, že se stal obětí Strigojek. Brzy se ale dozví o jeho motivech pravdu. Nevěděla jsem , jestli to její bolesti ulehčí, nebo ne. Spíš jsem si myslela, že ne.

Podivné bylo, že se mi před očima vynořil Adrianův obraz

Láska. Vybavila jsem si rudé spirálovité šmouhy pronikající temnotou, kterou trhaly na kusy. Když jsem tak zírala na Jill a její neutěšitelnou bolest, najednou jsem jeho umění lépe chápala.

307

T

………………………………………………………………

r v a l o m i c e l e d n y , n e z j s e m s i k o n e c n e p o s k l a d a l a c e y t e n příběh o Leem a o tom, jak nás Eddie a Jill přišli ten večer zachránit.

Jakmile jsem pochopila, že chybějícím dílkem skládačky byl

Lee, bylo snadné spojit si vraždy Tamary, Kelly, Melody a Diny -

té lidské holky, o níž se zmínil. Všechny byly zabity v posledních

pěti letech buď v Los Angeles nebo v Palm Springs a existovala

řada důkazů, že se s ním znaly. Nebyly to náhodné oběti. O Leeho minulosti jsm e zjistili jen něco málo od Clarence, a i to bylo

zastřeno mlhou. Mohli jsm e se jen dohadovat, že Lee byl proti

své vůli proměněn ve Strigoje asi před patnácti lety. Tak strávil

deset let, dokud ho nějaký uživatel éteru neproměnil zpátky, což

Leeho zklamalo. Clarence o něm v té době nic nevěděl, a když

se jeho syn po deseti letech vrátil domů, aniž by zestárl, na nic

se ho nevyptával. Vyhýbal se našim otázkám, jestli Lee býval

Strigojem, takže jsme nevěděli, jestli o tom prostě nevěděl, nebo

to jen sám sobě popírá. A stejně tak nejasné bylo, jestli ví, že za

Tamařinou smrtí stál právě jeho vlastní syn. Zřejmě pro něj ale

bylo snazší přijmout překombinovanou teorii o lovcích vampý-

rů, než se smířit s tím, že jeho syn je vrah.

Pátrání na Leeho univerzitě v Los Angeles odhalilo, že tam

nestudoval už od doby, kdy se stal Strigojem. Když se pak zase

změnil v Moroje, používal školu jako výmluvu, aby se mohl zdr žovat v Los Angeles, kde mohl snadněji pronásledovat své oběti.

Předpokládali jsm e, že jich bylo víc než jen ty zdokumentované

případy. Byli tu zřejmě další jako Melody a Dina, z nichž se pokoušel pít. Vybíral si jich pár z každé rasy v marné naději, že jed na z obětí bude „tou pravou”, která z něj znovu udělá Strigoje.

308

Další odhalování příběhu Kelly Hayesové ukázalo něco, na co

jsem měla přijít už dávno. Byla dhampýrka. Vypadala jako člověk, ale její úžasné sportovní výsledky byly až příliš mimořádné.

Lee se s ní seznámil, když před pěti lety navštívil svého otce.

Získat dhampýrku nebylo snadné, a proto se hodně snažil, aby

s ní začal chodit a nalákal ji.

Nikdo z nás ale nic nevěděl o tom „zatraceném uživateli éteru”, který ho proměnil zpátky, přestože by to zajímalo jak alchymisty, tak Moroje. Máme záznamy jen o hrstce uživatelů éteru a o jejich schopnostech toho pořád moc nevíme. Všichni se chtějí dozvědět víc. Clarence tvrdošíjně trval na tom, že o tom záhadném uživateli éteru nic neví, a já jsem mu věřila.

Alchymisté přijížděli do Palm Springs a zase odjížděli po celý

týden. Zakrývali stopy a vyslýchali každého, kdo byl do té záležitosti zapleten. Setkala jsem se s mnoha z nich a všem jsem jim dokola vykládala svůj příběh. Nakonec jsem jednu sobotu u oběda podala hlášení Stantonové. Až zvráceně jsem se toužila

dozvědět, co se stalo s Keithem, ale ve světle všech probíhajících

událostí jsem se rozhodla zatím to nevytahovat. Nebyl tady -

a na ničem jiném mi nezáleželo.

„Leeho pitva podle názoru doktorů neodhalila nic, co by

ho odlišovalo od obyčejných M orojů,” pověděla mi Stantonová

mezi sousty těstovin. Debatovat o mrtvolách u jídla zřejmě nepovažovala za nic nevhodného. „Ostatně nedá se čekat, že by se při pitvě o b je v ily . magické vlivy.”

„Ale něco zvláštního na něm být m uselo,” řekla jsem. V jídle

jsem se jenom nimrala. „Dostatečný důkaz je už to, že stárl zpomaleně natož to ostatní. Vždyť pil z tolika obětí. A na vlastní oči jsem viděla, co mu udělala Jacqueline. Mělo to fungovat. Po čínala si naprosto správně.”

Udivovalo mě, že o tom dokážu mluvit tak odtažitě. Bylo to

jen díky druhé přirozenosti alchymistů. Uvnitř mě události toho

dne trvale poznamenaly. Když jsem večer v posteli zavřela oči,

pořád jsem viděla, jak Lee umírá a Jacqueline mu pije krev. Lee,

který nosil Jill květiny a vzal nás na minigolf.

Stantonová zamyšleně přikývla. „Jak to tak vypadá, ti, co se

změnili ze Strigojů zase zpátky, získali imunitu a nemůžou se

jim i stát znovu.”

309

Chvíli jsme tam seděly mlčky a naplno si uvědomovaly význam těch slov.

„To je obrovský objev,” řekla jsem nakonec. Ale to ještě pořád

nevystihovalo skutečnost. Lee byl záhada nad záhadu. Když se

znovu stal Morojem, začal stárnout, ale mnohem pomaleji. Proč?

Nevěděli jsm e, ale už jen to byl monumentální objev, stejně jako

moje podezření, že pak už nemohl používat morojskou magii.

Když ho Jill na minigolfu požádala, aby vytvořil mlhu, byla jsem

příliš vyděšená. Ale při zpětném ohlédnutí jsem si uvědomila, že

na její požadavek zareagoval dost nervózně. A to o s ta t n í. Fakt,

že se v něm něco změnilo a chránilo ho to i proti jeho vůli, aby se

znovu nestal S trig o je m . Jo, to bylo opravdu něco, co ani slova

„ohromný objev” dostatečně nevystihují.

„To je opravdu něco,” přitakala Stantonová jako ozvěna mých

myšlenek. „Polovina našeho poslání spočívá v tom, abychom zabraňovali lidem obětovat jejich duše kvůli nesmrtelnosti. Pokud by se dalo téhle magie nějakým způsobem využít a zjistili bychom, co Leeho c h r á n ilo . Dopad by byl ohromný.”

„A na Moroje taky,” dodala jsem . Věděla jsem , že Morojové

i dhampýři pohlížejí na to, že se někdo změní ve Strigoje, jako

na osud horší než smrt. Jestli existuje způsob, jak by se před tím

mohli magicky chránit, znamenalo by to pro ně hodně, jelikož se

se Strigoji střetávají mnohem častěji než my. Byla tu vlastně řeč

o jakém si magickém očkování.

„Samozřejmě,” souhlasila Stantonová, přestože tón jejího hlasu naznačoval, že dobro jejich rasy jí zase až tolik na srdci nele ží. „Možná by dokonce bylo možné úplně předcházet vytváření

nových Strigojů. A taky je tu záhada s vaší krví. Řekla jste, že té

Strigojce nechutnala. To by taky mohl být určitý druh ochrany.”

Při té vzpomínce jsem se zachvěla. „Možná. Všechno se to seběhlo tak r y c h le . Těžko říct. Ale rozhodně by mě to neochránilo před Strigojem, který by mi chtěl zlomit vaz.”

Stantonová pokývala hlavou. „Časem se na to podíváme. Nejprve ale musíme přijít na to, co přesně se stalo Leemu.”

„Klíčovou roli musel sehrát éter, že?” ujistila jsem se. „Leeho

zachránil uživatel éteru.”

310

Přišel číšník a Stantonová na něj mávla, aby odnesl její talíř.

„Přesně tak. Bohužel ale máme příliš málo uživatelů éteru, s nimiž můžeme pracovat. Vasilisa Dragomirová samozřejmě nemá čas experimentovat se svými schopnostmi. Zato Soňa Karpová se nabídla, že pomůže, což je vynikající zpráva, zejména když

sama byla dřív Strigojkou. Přinejmenším můžeme přímo sledovat zpomalené stárnutí. Jenže je k dispozici jen na krátkou dobu a Morojové mi ještě neodpověděli na požadavek, aby mi poskytli další užitečné jedince. Ale kdybychom měli k dispozici dalšího

uživatele éteru, který by neměl jiné povinnosti a mohl by nám

pomáhat na plný ú v a z e k .”

Významně na mě pohlédla.

„Adrian?” ujistila jsem se.

„Myslíte, že by nám s tímhle výzkumem pomohl? Pomohl

by nám hledat magický způsob, jak zabránit proměně ve Strigoje? Jak jsem řekla, spolu se Soňou a ostatními by byl užitečný,”

dodala rychle. „Mluvila jsem s Moroji a ti dávají dohromady

skupinku specialistů na Strigoje. Plánují, že je sem brzy vyšlou.

Potřebujeme Adriana, aby nám taky pom áhal.”

„Teda, vy ale jednáte rychle,” zamumlala jsem.

Při slovech „Adrian” a „výzkum ” jsem si ho okamžitě představila v bílém plášti v laboratoři, jak se sklání nad kádinkami a trubicemi. Věděla jsem, že by to takhle neprobíhalo, ale tu představu jsem si nemohla vyhnat z hlavy. Taky pro mě bylo

těžké představit si Adriana, že by se na něco opravdu soustředil.

Přesto na mě dotírala myšlenka, že by se jistě soustředit dokázal,

kdyby mu na něčem záleželo. Je tohle dost důležité?

Nebyla jsem si tím tak docela jistá. Těžko ale odhadnout, jaký

účel by Adrian považoval za dostatečně vznešený, aby mu věnoval svou pozornost. Ale byla jsem si jistá, že existují i jiné, méně ušlechtilé důvody, které by ho mohly přesvědčit.

„Když mu seženete byt, vsadím se, že do toho půjde,” řekla

jsem nakonec. „Zoufale se chce dostat od Clarence Donahuea.”

Stantonová povytáhla obočí. Tohle nečekala. „No, to zřejmě

není nesplnitelný požadavek. A vlastně jsm e už zaplatili nájem

za Keithův starý byt, měl ho pronajatý na rok. Pan Ivaškov se

tam klidně může nastěhovat, až na to ž e . “

311

„Až na co?”

Stantonová nepatrně pokrčila rameny. „Chtěla jsem ten byt

nabídnout vám. Po mnoha debatách jsm e se totiž usnesli, že

z vás uděláme místní alchymistku, po K e ith o v ě . nešťastném

odchodu. Mohla byste odejít z Amberwoodu, nastěhovat se do

toho bytu a na všechno dohlížet odtamtud.”

Zamračila jsem se. „Myslela jsem , že chcete, aby někdo byl po

celou dobu s Jill.”

„To ano. A vlastně jsm e za vás našli někoho lepšího bez

urážky. Morojové vyhledali dhampýrku Jillina věku, která může

být nejen Jillinou spolubydlící, ale zároveň i bodyguardem. Přijede s tou skupinkou výzkumníků. Už nemusíte dál vystupovat jako studentka.”

Celý svět se se mnou zatočil. To jsou celí alchymisté bez

ustání spřádají své plány. Zdálo se, ža za poslední týden se rozhodlo o mnohém. Uvažovala jsem, co to znamená. Už žádné domácí úkoly a středoškolské třenice. Svoboda odcházet a přicházet, kdy se mi zachce. Ale taky to znamenalo, že se odtrhnu od svých nových kamarádů Treye, Kristin a Julie. S Eddiem a Jill se budu vídat dál, ale už ne tak často. A když budu žít sama, budou

alchymisté nebo můj otec financovat moje studium? To těžko.

„Musím odejít?” zeptala jsem se Stantonové. „Nemůžu přenechat ten byt Adrianovi a nějaký čas ještě zůstat na Amberwoodu? Aspoň do té doby, než se pro mě najde jiný byt?”

Stantonová se ani nesnažila skrývat svůj údiv. „Nečekala

jsem, že byste chtěla zůstat. Předpokládala jsem , že budete šťastná, když už nebudete muset bydlet s vampýrkou.”

Všechny moje obavy, které jsem měla před příjezdem do

Palm Springs, se teď znovu vynořily. Milovnice vampýrů. Jsem

já to ale idiot. Měla jsem skočit po možnosti dostat se od Jill.

Každý jiný alchymista by to udělal. Když jsem chtěla zůstat, nejspíš to na mě znovu vrhlo podezření. Jak bych mohla vysvětlit, že je v tom mnohem víc než jen moje spolubydlící?

„Aha,” řekla jsem a snažila se zachovat neutrální výraz.

„Když jste řekla, že Jill seženete dhampýrku jejího věku, předpokládala jsem, že s ní bude bydlet ona, a ne já. Myslela jsem , že bych bydlela na koleji s jinou spolubydlící.”

312

„To by se pravděpodobně dalo z a ř íd i t .”

„A upřímně, po tom všem, co se stalo, bych byla radši, kdybych mohla na Jill dál dohlížet. Kdybych byla ve škole, bylo by to mnohem jednodušší. Navíc nám byt pomůže získat Adriana, aby s námi spolupracoval na rozluštění strigojí záhady, tak mu

ho tedy dejme. Já můžu počkat.”

Stantonová si mě několik dlouhých vteřin prohlížela a mlčení

prolomila, až když nám číšník přinesl účet. „To je od vás velice

profesionální. Zařídím to.”

„Děkuju,” řekla jsem. Byla jsem šťastná. Stěží jsem potlačila

úsměv, když jsem si představila, jak se Adrian bude tvářit, až mu

o jeho novém bytě povím.

„Je tu ještě jedna věc, které nerozumím,” dodala Stantonová. „Když jsm e ten byt prohlíželi, našli jsm e škody způsobené

ohněm. Ale nikdo z vás, kdo jste u toho byli, nic takového nenahlásil.”

Schválně jsem se zamračila. „Všechny ty události mám rozml-

žené ze ztráty krve a toho k o u s n u tí. Nevím jistě. Keith tam měl

svíčky. Nevím, třeba jedna z nich něco z a p á lila . Vážně nevím.

Dokázala jsem myslet jen na ty zuby a jak hrozné bylo to kousn u t í . “

„Ano, ano,” řekla Stantonová. Moje výmluva byla chabá, ale

ani Stantonovou nenechalo chladnou pomyšlení, že z někoho

saje vampýr. Byla to nejhorší noční můra alchymistů a já měla

plné právo mít z toho trauma. „Tak si s tím nelámejte hlavu. Ten

požár je teď naší nejmenší starostí.”

Ale nejmenší z mých starostí nebyl. A když jsem se ten den

pak vrátila do kampusu, konečně jsem se rozhodla postavit se

k tomu čelem. Zašla jsem za profesorkou Terwilligerovou do pracovny v knihovně.

„Vy jste to věděla,” vyhrkla jsem a zabouchla za sebou dveře.

Z hlavy se mi vykouřily zásady jednání mezi studenty a profesory. Už týden jsem v sobě dusila vztek a teď jsem ho konečně vypustila. Celý život mě učili, abych projevovala úctu autoritám, ale žádná z nich mě ještě nikdy nezradila. „Všechno, co jste mě

přiměla d ě l a t ., přepisovat ty knihy kouzel, vyrobit amulet, jen

313

abyste věděla, jak se to d ě l a l o .” Zavrtěla jsem hlavou. „Všechno to byla lež. Věděla j s t e . věděla jste, že je t o . skutečné.”

Profesorka Terwilligerová si sundala brýle a bedlivě se na mě

zadívala. „Aha, takže jste to vyzkoušela?”

„Jak jste mi to mohla udělat?” vykřikla jsem. „Copak netušíte,

jaké mám pocity z magie a všeho nadpřirozeného!”

„Vlastně tuším ,” poznamenala suše. „O vaší organizaci vím

všechno.” Poklepala si na tvář, na tu, na které jsem měla tetování.

„Vím, proč je vaše ,sestra’ omluvená z venkovních aktivit a proč

je váš ,bratr’ tak vynikající sportovec. Jsem informovaná o nejrůznějších silách v našem světě, o těch, které zůstávají většině lidí skryté. Ale bez obav, má drahá. Rozhodně to nikomu nepovím.

O vampýry se nestarám.”

„Proč?” zeptala jsem se a radši pomlčela o tom, že právě vynesla na světlo všechno, co tak zoufale tajím. „Proč já? Proč jste mě k tomu přiměla, když tedy víte, jak mi z toho bylo?”

„ H m m . z několika důvodů. Vampýři, jak víte, vládnou

jakousi vnitřní magií. Přirozeně, téměř bez námahy, se spojují

s živly. Lidé ovšem tohle spojení postrádají.”

„Lidé by neměli používat m agii,” prohlásila jsem chladně.

„Přiměla jste mě dělat něco, co se příčilo mému přesvědčení.”

„Aby lidé mohli provozovat m agii,” pokračovala, jako bych

nic neřekla, „musejí ji světu vyrvat. Nejde to snadno. Vampý-

ři samozřejmě občas také používají zaříkávadla a různé ingredience, ale nedá se to srovnávat s tím, co musíme dělat my. Jejich magie vychází z nitra navenek. Naše naopak z vnějšku dovnitř.

Vyžaduje to tolik úsilí, tolik soustředění a přesných v ý p o č tů .

Většina lidí na to zkrátka nemá trpělivost nebo šikovnost. Ale

někdo jako vy? Vám tyhle úmorné techniky vštěpovali od chvíle,

kdy jste se naučila mluvit.”

„Takže to je všechno, co je potřeba k použití magie? Schopnost organizovat sled kroků a přesně odměřovat?” Nesnažila jsem se skrýt svůj pohrdavý výraz.

„Jistěže ne.” Zasmála se. „Ještě je potřeba jistý přirozený talent. Instinkt kombinovaný s diciplínou. Ve vás jsem ho vycítila. Sama to taky umím. Jsem tak trochu čarodějka, ale ne zvlášť 314

dobrá. Zato vy? Cítím z vás ohromnou sílu a můj malý experiment to jenom potvrdil.”

Polil mě studený pot. „To je lež,” řekla jsem. „Magii ovládají

vampýři. Lidi ne. Já ne.”

„Ten amulet nevzplál sám od sebe,” řekla. „Nepopírejte, co

v sobě máte. A teď, když jsme si v tom udělaly jasno, můžeme

pokročit dál. Vaše vrozené schopnosti jsou možná větší než ty

moje, ale můžu vám poskytnout základní magický výcvik.”

Nevěřila jsem vlastním uším. To přece není pravda. Připadala

jsem si jako v nějakém filmu, protože tohle v žádném případě

nemohl být můj skutečný život. „N e!” vykřikla jsem. „Vy j s t e .

vy jste blázen! Magie není skutečná a já žádnou neovládám!

Je nepřirozená a špatná. Svou duši bych nikdy neohrozila.”

„Tolik popírání od tak dobré vědkyně,” broukla.

„Myslím to vážně,” řekla jsem a sotva poznávala vlastní hlas.

„S vašimi okultními studiemi nechci mít nic společného. Ráda

vám budu dělat poznámky a kupovat kafe, ale jestli budete dál

říkat takové šílenosti a chtít po mně takové v ě c i . , zajdu do ředitelny a budu požadovat přeřazení k jiném u profesorovi. Věřte mi, že co se týká papírování a administrativních záležitostí, k těm vrozené vlohy opravdu mám .”

Málem se usmála. „Myslíte to vážně? Opravdu odmítáte ten

úžasný potenciál, který jste v sobě objevila?”

Neodpověděla jsem.

„Tak budiž.” Povzdechla si. „Je to škoda. A mrhání talentem.

Ale máte mé slovo, že o tom znovu nezačnu, leda byste sama

chtěla.”

„To se nestane,” prohlásila jsem vehementně.

Profesorka Terwilligerová namísto odpovědi jen nepatrně

pokrčila rameny. „No a když už jste tady, můžete mi zajet pro

kávu.”

Otočila jsem se ke dveřím, když vtom mě ještě něco napadlo.

„Volala jste do Nevermore a vyptávala se na vampýry?”

„Proč bych to pro všechno na světě dělala?” podivila se.

„Sama vím, kde je hledat.”

Zajela jsem do kavárny a pak se setkala s Eddiem, Jill a Mikou, kteří zrovna dojídali večeři. Jill byla pochopitelně celá pře315

padlá, jak se vyrovnávala s Leeho smrtí a vším, co jsme jí o něm

odhalili včetně jeho touhy udělat z ní svou královnu nemrtvých. Eddie i já jsm e se s ní snažili co nejvíc mluvit, ale zdálo se, že nejvíc uklidňující účinek na ni má Mika nejspíš proto, že o tom mnoho nevěděl. Věděl jen, že Lee zemřel, ale přirozeně

netušil nic o vampýrech a myslel si, že to byla nehoda. Zatímco

Eddie a já jsm e si hráli na psychology amatéry, Mika se ji snažil

prostě jen přivést na jiné myšlenky a dělat jí radost.

„Musíme jít,” prohlásil omluvně, když jsem si k nim přisedla.

„Rachel Walkerová nás bude učit zacházet s šicím strojem.”

Eddie zavrtěl hlavou. „Pořád nemůžu uvěřit, že ses přihlásil

do kroužku šití.” Samozřejmě jsm e oba věděli, proč se tam Mika

přihlásil.

Jill se tvářila vážně, jako celou tu dobu od Leeho smrti. Předpokládala jsem, že se tak ještě nějakou dobu tvářit bude. Teď se jí ale na rtech objevil náznak úsměvu. „Myslím, že se z Miky stane bezva módní návrhář. Možná jednou budu předvádět jeho

modely.”

Zavrtěla jsem hlavou a skryla svůj úsměv. „Už žádný modeling. Aspoň ne v dohledné době.” Po té módní přehlídce Lia i ostatní návrháři chtěli s Jill spolupracovat dál. Museli jsme odmítnout, abychom ochránili její identitu. Jill z toho ale byla

smutná.

Přikývla. „Já vím, já vím .” Zvedla se spolu s Mikou. „Uvidíme se pak na pokoji, Sydney. Ráda bych si s tebou popovídala.”

Přikývla jsem. „Jasně.”

S Eddiem jsme je pozorovali, jak spěšně odcházejí. Povzdechla jsem si.

„To bude problém,” pověděla jsem mu.

„M ožná,” souhlasil. „Ale ona ví, co s ním může a co ne. Je

chytrá. Bude se chovat zodpovědně.”

„Jenže on to neví,” řekla jsem. „Mám dojem, že se do ní zam iloval.” Soustředěně jsem se zahleděla na Eddieho. „On i jiní.”

Eddie stále sledoval Miku a Jill, takže mu chvilku trvalo, než

pochopil mou narážku. Trhl hlavou. „Cože?”

„Eddie, netvrdím, že jsem expert na milostné vztahy, ale i já

vidím, že jsi do Jill blázen.”

316

Rychle se podíval jinam a zčervenal, což ho prozradilo. „To

není pravda.”

„Viděla jsem to celou tu dobu, ale až ten večer u Keitha mi to

došlo naplno. Viděla jsem, jak ses na ni díval. Vím, co k ní cítíš.

Takže mě teď zajímá jedna věc: Proč si máme vůbec dělat starosti

s Mikou? Proč prostě nepozveš Jill na rande ty? Všem bys nám

tím ušetřil spoustu problémů.”

„Protože je to moje sestra,” prohlásil.

„Eddie! Mluvím vážně.”

Ušklíbl se, zhluboka se nadechl a zase se mi podíval do očí.

„Protože ona má na víc než na mě. Chceš se bavit o společenských konvencích? V našem světě Morojové nemají vážné vztahy s dhampýry.”

„Jasně, ale je to spíš třídní rozdělení,” namítla jsem. „Není to

totéž, jako když chodí člověk s vampýrem.”

„To možná ne, ale u ní je to totéž. Není obyčejná Morojka. Je

královská. Princezna. A ty víš, jaká je kromě toho! Je chytrá a silná a krásná. Čekají ji veliké věci a žádná z nich nezahrnuje strážce průšviháře, jako jsem já. Má královskou krev. A já ani nevím, kdo byl můj otec. Nepřipadá v úvahu, abych s ní chodil. Moje práce je chránit ji. Udržovat ji v bezpečí. Tomu musím věnovat

veškerou pozornost.”

„Takže si myslíš, že si místo tebe zaslouží radši člověka?” dotázala jsem se nevěřícně. „Má balancovat na hraně tabu, které uznávají obě naše rasy?”

„Není to ideální,” přiznal. „Ale aspoň si užije zábavu a má

nějaký společenský život a . “

„Co kdyby šlo o jiného kluka?” přerušila jsem ho. „Co kdyby

ji pozval na rande nějaký jiný člověk a prostě by si spolu někam

vyšli? Smířil by ses s tím ?”

Neodpověděl a já si uvědomila, že můj postřeh byl správný.

„Tady jde o víc, než jen o tvůj pocit, že nejsi Jill hoden,” prohlásila jsem. „Jde i o Miku, že jo? Připomíná ti M asona.”

Eddie zbledl. „Jak to víš?”

„Adrian mi to řekl.”

„K čertu s ním ,” ulevil si Eddie. „Proč není tak nevšímavý,

jak předstírá?”

317

Usmála jsem se tomu. „Ty Mikovi nic nedlužíš. A už vůbec

mu nedlužíš Jill. Není to Mason, i když je mu tolik podobný.”

„Je v tom víc než jen podoba,” namítl Eddie a zatvářil se zamyšleně. „Dokonce se tak i chová. Mika je stejný povahově -

optimista, co má rád společnost a zábavu. Takový byl i Mason.

Na světě je málo takových lidí, lidí, co jsou od přírody dobří.

Mason opustil tenhle svět příliš brzo. Nedovolím, aby se to stalo

i M ikovi.”

„Mika není v ohrožení,” připomněla jsem mu něžně.

„Ale zaslouží si jen to dobré. A i když je člověk, pořád je pro

Jill jedna z nejlepších možných partií. Zaslouží si jeden druhého.

Oba si zaslouží dobré věci.”

„A tak budeš trpět? Protože Jill miluješ a jsi přesvědčený, že

si zaslouží nějakého prince, což ty nejsi? A protože vnímáš jako

svou povinnost podporovat všechny Masony na světě?” Zavrtěla

jsem hlavou. „Eddie, to je šílenost. I tobě to musí být jasné.”

„M ožná,” uznal. „Ale připadá mi to tak správné.”

„Správné? To je ten největší masochismus, co můžeš podstupovat! Povzbuzuješ holku, o kterou stojíš, aby chodila s jedním z tvých nejlepších kamarádů.”

„Chci, aby byla šťastná. To stojí za to, že se obětuju.”

„Nedává to smysl.”

Eddie mě obdařil nepatrným úsměvem a něžně mě poklepal

po paži. Pak se otočil k přijíždějícímu autobusu. „Pamatuješ, jak

jsi mi řekla, že nejsi expert na milostné vztahy? Tak to jsi měla

pravdu.”

318

y s l í m , ž e A d r i a n b y s o u h l a s il s č í m k o l i , j e n a b y z ís k a l vlastní byt. Na nic nečekal a rychle si přestěhoval do Keithova bytu těch svých pár věcí, co měl u Clarence. Ten z toho byl zklamaný. Bylo mi toho staříka líto. Adriana si oblíbil, a když ho ted ztratil tak krátce po Leem, bylo to kruté. Clarence naší skupině i nadále nechával dveře svého domu dokořán a dělil se o svou

dárkyni, ale odmítal uvěřit čemukoliv, co jsm e mu říkali o Leem

a Strigojích. I poté, co se smířil s Leeho smrtí, dával ji za vinu

lovcům vampýrů.

Krátce poté, co se Adrian přestěhoval, jsem ho zašla navštívit.

Doneslo se nám, že ten den dorazí do města morojská „výzkumná skupina”, a tak jsm e se rozhodli, že se s nimi setkáme dřív než Jill a Eddie. Stejně jako minule, i tentokrát skupinku, v níž byla i Soňa a Jillina nová spolubydlící, doprovázel Abe. Vyrozuměla

jsem, že jich přijede ještě víc, ale žádné podrobnosti nám zatím

nikdo nesdělil.

„No teda,” poznamenala jsem, když mě Adrian pozval do

svého bytu.

Bydlel tam jen pár dní, ale ta proměna byla překvapivá. Až

na televizi tam nenechal nic z původního nábytku. Všechno bylo

jiné a změnilo se i rozestavění všech věcí. Dekorace byly také

nové a ve vzduchu byla cítit barva z čerstvě vymalovaných stěn.

„Žlutá, jo ?” podivila jsem se při prohlížení obýváku.

„Ten odstín se jmenuje zlatobýl,” opravil mě. „A má působit

veselým a uklidňujícím dojmem.”

Už jsem mu chtěla říct, že tyhle dvě věci moc nejdou dohromady, ale nakonec jsem si to rozmyslela. Ta neobvyklá barva 319

celý obývák úplně změnila. Namísto Keithových závěsů teď byly

v oknech žaluzie a celá místnost působila světlým a veselým dojm em a nijak nepřipomínala dějiště naší bitky. Zachvěla jsem se, když jsem si na to vzpomněla. Kdyby to tam Adrian tolik nezměnil, asi bych tam nezůstala. Vzpomínka na Leeho smrt a obě Strigojky byla až příliš silná.

„Jak sis mohl dovolit koupit nový nábytek?” zeptala jsem se.

Alchymisti mu dali byt, ale žádné peníze.

„Prodal jsem ten starý,” odpověděl Adrian a zatvářil se potěšeně. „To k ř e s l o .” Zaváhal a ve tváři se mu mihl ustaraný výraz. Uvažovala jsem, jestli si taky vybavuje, jak v tom křesle Lee umíral. „To křeslo bylo drahý. Bylo předražený i na moje

standardy. Ale dostal jsem za ně dost, abych vyměnil i to ostatní.

Je to použitý nábytek, ale neměl jsem na vybranou.”

„Vypadá to hezky,” řekla jsem a přejela rukou po čalouněné pohovce. K těm stěnám se moc nehodila, ale vypadala, že je v dobrém stavu. Navíc její jasná žlutá barva spolu s ostatním nábytkem pomohla zaplašit vzpomínky na minulé události. „Musel ses asi při nákupu uskromňovat. Řekla bych, že moc použitých věcí obvykle nekupuješ, co?”

„Všechno se má jednou zkusit,” řekl. „Nemáš tušení, k čemu

všemu jsem se musel snížit.” Jeho usměvavý výraz zvážněl, když

si mě prohlížel. „A jak ty se držíš?”

Pokrčila jsem rameny. „V pohodě. Proč by ne? To, co se stalo

mně, není zdaleka tak hrozné jako to, čím si prošla Jill.”

Založil si ruce. „To tedy nevím. Jill neviděla, jak jí někdo umírá před očima. A nezapomínejme na to, že tě ten kluk předtím chtěl zabít, aby mohl sám vstát z mrtvých.”

Na obojí jsem opravdu ten poslední týden hodně myslela. Asi

mi nějakou dobu potrvá, než to překonám. Někdy jako bych necítila vůbec nic. Jindy na mě zase dolehlo všechno, co se stalo, tak rychle a těžce, že jsem nemohla ani dýchat. Moje noční můry o nápravných centrech teď nahradily jiné, o Strigojích.

„Srovnávám se s tím líp, než si m yslíš,” řekla jsem pomalu,

s pohledem upřeným do prázdna. „Ta záležitost s Leem a s tím,

co udělal, je hrozná, ale za čas se z toho dostanu. Ale víš, na co

myslím nejvíc?”

320

„Na co?” dotázal se Adrian něžně.

Ta slova ze mě vyletěla, aniž bych je dokázala zkrotit. Nečekala jsem , že tohle někomu řeknu, a už vůbec ne Adrianovi.

„Lee mi řekl, že promrhávám život a straním se lidí. A při

našem posledním setkání mi Keith tvrdil, že jsem naivní a nerozumím světu. Do určité míry je to pravda. Teda ne to, co říkal o vás, že jste z l í . , ale je fakt, že jsem byla naivní. Měla jsem na Jill dávat větší pozor. Věřila jsem, že Lee je dobrý, ale měla jsem

být opatrnější. Nejsem bojovník jako Eddie, ale pozoruju svět kolem sebe… nebo si to aspoň myslím. Ale selhala jsem. S lidmi mi to moc nejde.”

„Sageová, především ses dopustila té chyby, žes vůbec poslouchala, co ti Keith Darnell navykládal. Ten kluk je idiot, kretén a mohl bych ho označit ještě spoustou dalších výrazů, co nejsou vhodný pro dámu, jako jsi ty.”

„Vidíš?” řekla jsem. „Právě jsi to přiznal. Jsem přecitlivělá netýkavka.”

„Nic takovýho jsem nikdy neřekl,” opáčil. „Chci jenom říct,

že jsi několik tříd nad Keithem a to, co se stalo s Leem, byla

prostě hloupá nešťastná náhoda. Nezapomeň, že to nečekal nikdo z nás. Nebyla jsi sama. O tobě to nic nevypovídá. A n e b o .”

Povytáhl obočí. „Možná vlastně jo. Neříkalas, že Lee chtěl zabít

Keitha, aby získal krev alchymisty?”

„ J o . , ale Keith včas odešel.”

„No vidíš. Dokonce i psychopat chápe tvoji cenu, a tak chce

radši zabít někoho jinýho.”

Nevěděla jsem, jestli se tomu smát, nebo nad tím plakat. „To

mi teda moc sebevědomí nedodalo.”

Adrian pokrčil rameny. „Platí, co jsem říkal. Máš pevný charakter, Sageová. Jsi hezká, i když dost vychrtlá, a tvoje schopnost zapamatovat si neužitečný informace určitě nějakýho kluka nadchne. Zapomeň na Keitha i na Leeho, protože ti nemají v tvojí budoucnosti m ísto.”

„Vychrtlá?” podivila jsem se a doufala, že se nečervenám.

Taky jsem doufala, že když budu mluvit dostatečně pobouřeným tónem, nevšimne si, jak mě dostal tou svojí poznámkou, že jsem hezká. Netvrdil sice nic takového, jako že jsem ztělesněním 321

smyslnosti nebo nádherná k zešílení. Ale po tom, co po celý můj

život všichni hodnotili můj vzhled jako „přijatelný”, to pro mě

byl přímo omamný kompliment zejména od něj.

„Jenom říkám, jak to je .”

Málem jsem se rozesmála. „Ano, to ano. A teď pojď prosím

změnit téma, tohle už mě unavuje.”

„Jasně.” Adrian mě svou roztěkaností občas rozčiloval, ale

musela jsem uznat, že teď jsem ráda, že u ničeho dlouho nevydr ží. Dalo se snáz vyhýbat nepříjemným tématům. Nebo jsem si to

aspoň myslela. „Cítíš to?”

Hlavou mi bleskla představa mrtvých těl a v tu chvíli mě

nenapadalo nic jiného, co by mohl cítit, než zápach rozkladu.

Nadechla jsem se víc zhluboka. „Cítím barvu a . p o č k e j. Je to

borovice?”

Udělalo to na něj dojem. „Přímo do černého. Čisticí přípravek

s vůní borovice. Uklidil jsem tady.” Dramaticky ukázal do kuchyně. „Těmahle rukama. Rukama, co nedělají manuální práci.”

Zadívala jsem se do kuchyně. „Cos tam uklízel? Police?”

„Police jsou v pohodě. Vytřel jsem podlahu a umyl jsem linku.” Musela jsem se tvářit spíš nechápavě než ohromeně, protože rychle dodal: „Dokonce jsem si u toho klekl.”

„Tys umyl podlahu i linku borovicovým přípravkem?” podivila jsem se. Na podlaze byla keramická dlažba a linka měla žulovou desku.

Adrian se zamračil. „Jo. No a?”

Tvářil se tak hrdě, že jednou v životě něco vydrhl, že jsem mu

radši neřekla, že se tenhle přípravek používá jen na čištění dřeva.

Povzbudivě jsem se na něj usmála. „No, vypadá to skvěle. Teď

bych potřebovala, abys zašel do mého nového pokoje na koleji

a uklidil mi tam. Na všem tam leží nánosy prachu.”

„Ani náhodou, Sageová. Stačí mi úklid tady.”

„Stojí ti to za to? Kdybys zůstal u Clarence, měl bys navařeno

a uklizeno pořád.”

„Rozhodně mi to za to stojí. Nikdy jsem neměl svůj byt. Něco

na ten způsob jsem měl u d v o r a ., ale to bylo jako trochu honosnější pokoj na koleji. Tohle? Tohle je úžasný. Dokonce i s tím uklízením. Děkuju.”

322

Komické obličeje, které dělal při debatě o uklízení, najednou

byly tytam a nahradil je naprosto vážný výraz. Adrian mě sledoval svýma zelenýma očima. Najednou jsem se pod tím upřeným pohledem cítila nepříjemně. Připomnělo mi to sen vyvolaný éterem, kdy jsem si pokládala otázku, jestli jsou jeho oči tak zelené i ve skutečnosti.

„Za co?” zeptala jsem se.

„Za tohle. Vím, žes musela alchymisty přesvědčit.” Neřekla

jsem mu, že ten byt chtěli dát mně a já mu ho přenechala. „A za

všechno ostatní. Žes to se mnou nevzdala, i když jsem se choval

jako idiot. A taky za to, žes mi zachránila život.”

Sklopila jsem zrak. „Já nic neudělala. To Eddie a Jill. Oni tě

zachránili.”

„Nejsem si jistý, že by mě zachránili, kdybys tu mrchu nezapálila. Jak jsi to vůbec udělala?”

„To nic nebylo,” odbyla jsem ho. „ Je n o m . e h m . chemická

reakce, kterou mají alchymisti v rukávu.”

Znovu na mě upřel oči a zvažoval, jestli mluvím pravdu. Nevěděla jsem jistě, jestli mi uvěřil, ale nechal to být. „Mířila jsi dobře, vzhledem k tomu, jak se ta Strigojka tvářila. A taky ti to oplatila. A každý, kdo schytá ránu za Adriana Ivaškova, si zaslouží uznání.”

Otočila jsem se k němu zády, protože mě ta jeho chvála zasko čila. A taky jsem byla nervózní ze zmínky o tom ohni. Přešla jsem

k oknu. „No, můžeš být v klidu, bylo to ze sobeckých důvodů.

Nemáš ponětí, jak hrozné je to papírování, když umře Moroj.”

Rozesmál se. Takhle upřímný a vřelý smích jsem od něj často

neslyšela většinou se smál sarkasticky. „Dobře, Sageová. Když

to říkáš. Víš, že máš mnohem větší kuráž, než když jsm e se poznali?”

„Vážně? Tolik slov je na světě, a ty si zvolíš ,kuráž’?” Takovéhle špičkování zvládnu. Dokud se budu soustředit na vtípky, nebudu muset myslet na to, co mi naznačuje mezi řádky, a nebudu si všímat, že mi srdce běží o něco rychleji. „Tak abys věděl, ty mi zase připadáš trochu vyrovnanější, než když jsem tě poznala.”

Došel ke mně a zastavil se. „Nikomu to neříkej, ale prospělo

mi, že jsem se dostal ze dvora. Počasí tady stojí za houby, ale

323

Palm Springs mi prospívá město a všechny divy, co jsou v něm.

Vy lidi. Studium umění. Borovicový čistič.”

Neubránila jsem se úsměvu a vzhlédla k němu. Tak napůl

jsem žertovala, ale byla to pravda: od našeho prvního setkání

se opravdu hodně změnil. Uvnitř si pořád nesl nezhojený šrám

z toho, co mu provedli Rose a Dimitrij, ale viděla jsem, že se už

pomalu zotavuje. Byl čím dál vyrovnanější a silnější. A jestli bude

dál pokračovat tímhle směrem a nedojde k žádné krizi, mohla by

se jeho pozoruhodná proměna dovršit.

Trvalo mi několik vteřin, než jsem si uvědomila, že zatímco

uvažuju o všech těchhle věcech, zírám na něj. A on s úžasem zíral

zase na mě.

„Panebože, Sageová. Tvoje oči. Jak to, že jsem si jich nikdy

nevšiml?”

Znovu se mě zmocnil ten nepříjemný pocit. „A co s nimi

m ám ?”

„Ta barva,” vydechl. „Když stojíš na světle. Jsou ú ž a s n ý .,

jako tekutý zlato. Měl bych je n a m a lo v a t.” Natáhl ke mně ruku,

ale hned ji zase spustil. „Jsou krásný. Ty jsi krásná.”

Díval se na mě tak, že jsem strnula a žaludek se mi zhoupl,

i když jsem přesně nevěděla proč. Věděla jsem jen, že se na mě

dívá, jako by mě viděl poprvé v ž iv o t ě ., a to mě děsilo. Jeho

lehkomyslné žertovné komplimenty jsem dokázala odmávnout,

ale tohle bylo tak jiné a intenzivní, že jsem netušila, jak na to

reagovat. Když na mě takhle koukal, opravdu jsem věřila, že mu

moje oči připadají krásné že mu celá připadám krásná. Bylo to

víc, než na co jsem byla připravená. Nervózně jsem o krok couvla

a odstoupila ze slunečního světla. Musela jsem se vymanit zpod

jeho uhrančivého pohledu. Slyšela jsem , že éter u svých uživatelů někdy vyvolává podivné chování, ale nevěděla jsem, jestli i tohle je ten případ. Před vymýšlením vtipné poznámky mě zachránilo zaklepání na dveře. Oba jsme nadskočili.

Adrian zamrkal a jeho vytržení jako by trochu polevilo. Zvlnil

rty do obvyklého jízlivého úsměvu a najednou se všechno vrátilo

do starých kolejí. „Představení může začít, jo ?”

Přikývla jsem a prožívala směsici úlevy, nervozity a . vzru šení. Ale nevěděla jsem, jestli ve mně ty pocity vyvolal Adrian,

324

nebo očekávaní návštěvníci. Věděla jsem jen, že ted už se mi dýchá líp než před chvílí.

Přešel obývák a otevřel dveře. Dovnitř vešel Abe v šedožlutém obleku, který se překvapivě hodil k čerstvě vymalovaným

stěnám Adrianova bytu. Široce se usmál.

„Adriane, S y d n e y . Je milé vás znovu vidět. Myslím, že jeden z vás už zná tuto mladou dám u.” Prošel kolem nás a za ním vešla štíhlá dhampýrka s kaštanovými vlasy a velkýma modrýma očima plnýma podezíravosti.

„Ahoj, Angeline,” pozdravila jsem ji.

Když mi oznámili, že novou Jillinou spolubydlící bude Angeline Dawesová, pomyslela jsem si, že je to ta nejsměšnější věc, jakou jsem kdy slyšela. Angeline patřila k Udržovatelům, sepa-ratistické skupině Morojů, dhampýrů a lidí, kteří žijí pospolu v divočině v Západní Virginii. Nechtěli mít nic společného s „civilizací” kterékoli rasy a měli spoustu podivných zvyklostí, mezi něž patřila i tolerance mezirasových svazků.

Když jsem o tom přemýšlela, dospěla jsem k závěru, že Angeline možná není tak špatnou volbou. Byla stejně stará jako Jill, takže si budou věkově bližší než se mnou. Nebyla sice vycvičená strážkyně jako Eddie, ale bojovat uměla. Kdyby někdo na Jill za útočil, měl by co dělat, aby se nejdřív vypořádal s ní. A vzhledem

k tomu, jakou averzi choval Angelinin lid vůči „poskvrněným”

Morojům, nehrozilo, že by se nechala zlanařit od nějaké opoziční

frakce.

Jak jsem si tak prohlížela ji a její obnošené oblečení, uvažovala

jsem, jak si zvykne na život mimo komunitu Udržovatelů. Tvářila se povýšeně, stejně jako když jsem jejich komunitu navštívila, ale působila zároveň trochu nervózně. Vešla do Adrianova bytu.

Celý život prožila v lesích, takže jí ted tenhle malý byt s televizí

a pohovkou musel připadat jako nejmodernější luxus.

„Angeline,” oslovil ji Abe. „Tohle je Adrian Ivaškov.”

Adrian napřáhl ruku a nasadil svůj přirozený šarm. „Je mi

ctí.”

Po chvilce zaváhání jeho ruku uchopila. „Ráda tě poznávám ,”

řekla se svým neobvyklým jižanským přízvukem. Několik vteřin

325

si Adriana prohlížela. „Vypadáš moc hezky na to, abys k něčemu

byl.”

Zalapala jsem po dechu. Adrian se rozesmál a potřásl jí rukou.

„Pravdivější slova nikdy nikdo nevyslovil,” prohlásil.

Abe se podíval na mě. Nejspíš jsem se tvářila hrozně vyděšeně, protože jsem si v duchu představovala, jaké škody Angeline napáchá v Amberwoodu tím, že řekne nebo udělá nějakou hloupost. A já to budu muset urovnávat.

„Sydney tě bezpochyby c h c e . zasvětit do toho, co obnáší

škola, než tam nastoupíš,” prohlásil Abe diplomaticky.

„Bezpochyby,” zopakovala jsem.

Adrian od Angeline ustoupil, ale nepřestával se usmívat. „Ať

to udělá nezletilá. Anebo ještě líp Castile. To mu prospěje.”

Abe zavřel dveře, ale než to udělal, nakoukla jsem do prázdné chodby za ním. „Snad jste nepřijeli jen vy dva?” podivila jsem se. „Slyšela jsem, že přijedou ještě další. Má mezi nimi být i So ňa, ne?”

Abe přikývl. „Hned tu budou. Šli zaparkovat auto. Tady na

ulici je to s parkováním příšerné.”

Adrian na mě pohlédl a mně to v tu ránu došlo. „Hele, nezdědím po Keithovi i jeho auto?”

„Obávám se, že ne,” odpověděla jsem . „Patřilo jeho tátovi.

Vzal si ho zpátky.” Adrian posmutněl.

Abe si strčil ruce do kapes a začal popocházet po obýváku.

Angeline zůstala stát na místě. Nejspíš zvažovala situaci.

„Ach ano,” broukl Abe. „Ten vynikající pan Darnell. Ten hoch

byl samá tragédie, což? Tak těžký život.” Odmlčel se a obrátil se

na Adriana. „Aspoň že ty máš nějaký užitek z jeho pádu.”

„Poslyš,” ohradil se Adrian, „tvrdě jsem si to zasloužil, tak

mi nevyčítej, že jsem od Clarence odešel. Vím, žes z nějakých

podivných důvodů chtěl, abych tam zůstal, a l e . “

„Udělals, co jsem chtěl,” řekl Abe prostě.

Adrian se zamračil. „Co?”

„Udělal jsi přesně to, co jsem chtěl. Měl jsem podezření, že se

s Clarencem Donahuem děje cosi podivného, že možná prodává

svou krev. Doufal jsem, že když tam budeš, pomůžeš ten případ

326

odhalit.” Tím svým mudrlantským způsobem si promnul vousy

na bradě. „Samozřejmě jsem neměl tušení, že do toho byl zapleten pan Darnell. A taky jsem nečekal, že se ty a mladá Sydney dáte dohromady a tu záhadu vyřešíte.”

„Nepřeháněla bych to,” řekla jsem suše. Napadla mě zvláštní

myšlenka. „Proč ses vůbec staral o to, jestli Keith a Clarence prodávají vampýří krev? My alchymisti máme důvody, proč se nám to n e lí b í ., ale proč i ty?”

Adrianovi probleskl v očích údiv a vzápětí pochopení. Pozorně se zahleděl na Abeho. „Možná nestojí o konkurenci.”

Ohromeně jsem otevřela pusu. Pro alchymisty ani Moroje nebylo žádným tajemstvím, že Abe Mazur obchoduje s nelegálním zbožím. Ale nikdy mě nenapadlo, že by mohl lidem prodávat vampýří krev. Ale jak jsem si ho ted prohlížela, došlo mi, že mě

to napadnout mělo.

„Ale no tak,” prohlásil Abe s naprostým klidem. „Není třeba

vytahovat nepříjemná témata.”

„Nepříjemná?” vykřikla jsem . „Jestli jsi zapleten do něčeho

t a k o v é h o .”

Abe pozvedl ruku, aby mě zarazil. „To stačí, prosím. Protože

jestli ta věta má pokračovat tak, že řekneš, že si promluvíš s alchymisty, tak je sem pozveme a prodebatujeme i jiné záhady.

Například tu, jak pan Darnell přišel o oko.”

Strnula jsem.

„Připravil ho o něj Strigoj,” vyhrkl popuzeně Adrian.

„Ale no tak,” prohlásil Abe a ohrnul rty. „Zrovna jsem si tě

znova začínal vážit. Odkdy Strigojové někoho takhle rafinovaně

mrzačí? Mohl bych dodat, že velice umělecky. Ale toho si zřejmě

nikdo nevšiml. Promarněný talent, to vám povím.”

„Cože?” zeptal se zděšeně Adrian. „Nebyl to Strigoj? Tvrdíš,

že mu někdo vypíchl oko schválně? Tvrdíš, ž e . ” Hlas ho zradil

a jenom těkal pohledem ze mě na Abeho. „Je to ono? Ten tvůj

ďábelský výměnný obchod? Ale proč?”

Když se na mě upřely tři páry očí, přikrčila jsem se, ale rozhodně jsem nechtěla přiznat to, co si Adrian právě začínal skládat dohromady. Asi jsem mu to měla říct, když jsm e byli sami.

327

Asi. Ale nemůžu mu to vyklopit teď, když se Abe tváří tak samolibě a je u toho Angeline jako člověk zvenčí.

Teď jsem nemohla Adrianovi říct, v jakém stavu jsem před

pár lety našla svou sestru Carly po schůzce s Keithem. Bylo to

v době, kdy bydlel u nás a moje sestra ještě nenastoupila na univerzitu. Nechtěla s Keithem nikam jít, ale náš otec ho měl moc rád a trval na tom. Keith byl jeho zlatý chlapec a přece by neudělal nic špatného. Keith o tom byl taky přesvědčen, takže když s Carly osaměl, nebral její ,ne’ vážně. Když se pak v noci vrátila, proplížila se do mého pokoje, plakala a já ji utěšovala.

Okamžitě jsem to chtěla povědět rodičům, ale Carly se bála

- hlavně z otce měla strach. Byla jsem mladá a skoro stejně vyděšená jako ona, takže jsem souhlasila se vším, co chtěla. Carly ze mě vymámila slib, že o tom rodičům nepovím, a tak jsem se ji jen snažila přesvědčit, že to nebyla její chyba. Vyprávěla mi, jak jí

Keith pořád opakoval, že je krásná a že mu nedává na vybranou,

protože z ní nedokáže spustit oči. Nakonec jsem ji přesvědčila, že

ona nic špatného neudělala, že ho nevyprovokovala ale pořád

trvala na tom, abych mlčela.

Tohle byla jedna z věcí, kterých v životě lituju nejvíc. Hnusilo

se mi, že musím mlčet. Ale ještě víc jsem nenáviděla Keitha za

to, že je přesvědčen, že může znásilnit tak milou a něžnou holku,

jako je Carly, a že mu to projde. Zanedlouho poté jsem získala

svoje první přidělení a seznámila se s Abem Mazurem. Došlo

mi, že existují i jiné způsoby, jak by mohl Keith pykat, aniž poruším slib, který jsem sestře dala. A tak jsem uzavřela smlouvu s ďáblem a bylo mi jedno, že mě to svazuje. Bylo mi jedno, že jsem se snížila k barbarskému způsobu pomsty. Letos začátkem

roku Abe zinscenoval útok falešných Strigojů na Keitha a dal mu

vypíchnout oko. Na oplátku jsem se pro Abeho stala jakousi „alchymistkou vazalkou”. Částečně i z toho důvodu jsem pomáhala

Rose při jejím útěku z vězení. Dlužila jsem to Abemu.

Hořce jsem si pomyslela, že jsem tím možná Keithovi prokázala laskavost. Jen s jedním okem pro něj bude v budoucnu mnohem lehčí udržet ruce pryč od všech žen, které o něj nemají zájem.

328

Ne, nic z toho jsem Adrianovi říct nemohla. On se na mě ale

pořád díval tak, jako by mi toužil položit milión otázek. Snažil se

přijít na to, co mě přimělo najmout si Abeho jako vykonavatele

zločinu.

Náhle jsem si vzpomněla na Laurelina slova. Víš, že jsi někdy

děsivá jako samo peklo?

Polkla jsem. „Pamatuješ, jak jsi chtěl, abych ti důvěřovala?”

„Ano,” řekl Adrian.

„Ted od tebe potřebuju totéž.”

Dlouho jsm e mlčeli. Nedokázala jsem se přimět, abych se podívala na Abeho, protože mi bylo jasné, že se uculuje.

„,Kuráž’ byla slabé slovo,” prohlásil Adrian. Po chvíli, která

mi připadala jako věčnost, konečně přikývl. „Dobře. Důvěřuju ti,

Sageová. Věřím, že pro to, co děláš, máš dobrý důvody.”

Nebylo v tom žádné rýpnutí, žádná ironie. Mluvil smrtelně

vážně a já jsem na okamžik zauvažovala, čím jsem si jeho důvěru vysloužila. Na mysli mi vytanul ten okamžik předtím, než dorazil Abe. Adrian mluvil o tom, že by mě rád namaloval, a já z toho byla celá vedle.

„Děkuju,” řekla jsem.

„O čem to m luvíte?” chtěla vědět Angeline.

„O ničem zajímavém, to ti zaručuju,” prohlásil Abe. Užíval si

to až moc. „O životních lekcích, vývoji charakteru, nesplacených

dluzích. O takových věcech.”

„Nesplacených?” Samotnou mě překvapilo, že jsem k němu

popošla a rozzuřeně na něj pohlédla. „Splatila jsem ten dluh už

stokrát. Už ti nic nedlužím. Moje loajalita ted patří pouze alchymistům. Tobě ne. My už jsme skončili.”

Abe se nepřestával usmívat, ale maličko zaraženě. Asi ho trochu vykolejilo, že jsem tak vystartovala. „To n e c h m e .” Ozvalo se další zaklepání na dveře. „Aha, dorazil zbytek naší party.”

Spěšně vykročil ke dveřím.

Adrian ke mně přistoupil. „To nebylo špatný, Sageová. M yslím, žes starýho pana Mazura právě vyděsila.”

Usmála jsem se. „To nevím, ale mám z toho dobrý pocit.”

„Měla bys takhle odmlouvat lidem častěji,” řekl. Usmívali

jsm e se jeden na druhého. Díval se na mě s náklonností a mně se

329

zase vrátily ty pocity. Nejspíš neprožíval úplně totéž, ale vyzařovala z něj nezkalená dobrá nálada. To se stávalo jen zřídka a moc mu to slušelo. Kývl hlavou směrem ke dveřím. „To je Soňa.”

Uživatelé éteru se dokážou vzájemně vycítit, když se k sobě

dostatečně přiblíží, dokonce i přes zavřené dveře. A jakmile Abe

otevřel, dovnitř opravdu vešla vysoká a elegantní Soňa Karpová. Nesla se jako královna. Měla zrzavé vlasy stažené do drdolu

a vypadala jako Angelinina starší sestra. Usmála se na nás. Nemohla jsem si pomoct a zachvěla jsem se, protože jsem si ihned vybavila, jak jsem se s ní setkala poprvé. Tehdy vůbec nebyla tak hezká a sympatická. Měla rudé oči a snažila se nás zabít.

Soňa byla Strigojka a pak byla proměněna zase v Morojku,

což z ní dělalo ideální spolupracovnici na projektu, jak využít

éteru, aby se zabránilo proměně lidí ve Strigoje.

Soňa Adriana objala a pak se přišla přivítat se mnou. Vtom

jsem zahlédla ve dveřích někoho dalšího. Asi mě nemělo překvapovat, kdo to je. Koneckonců, když jsm e chtěli přijít na to, jaká magie zabránila Leemu, aby se stal znovu Strigojem, potřebovali jsm e všechny dostupné údaje. A pokud je jeden zachráněný Strigoj dobrý, dva jsou ještě lepší.

Adrian zbledl a znehybněl s pohledem upřeným na nově příchozího. V ten moment se veškeré moje naděje, které jsem do jeho proměny vkládala, na místě rozplynuly. Do téhle chvíle jsem si myslela, že jestli se Adrian dokáže oprostit od své minulosti

a vyhnout se traumatizujícím událostem, dokáže najít nový smysl života. Teď to ale vypadalo, že ho minulost dostihla. Pokud se tahle situace nedá označit za traumatizující, pak už nevím, co by se tak označit dalo.

Adrianův nový spolupracovník ve výzkumu vešel a já jsem

si uvědomila, že ten křehký klid, který jsme si v Palm Springs

vybudovali, se teď otřese v základech.

Dorazil Dimitrij Belikov.