Richelle Mead

Pokrevní pouta 3. Indigové kouzlo

Nebylo to poprvé, kdy mě vytáhli z postele kvůli důležitému

úkolu. Ale bylo to poprvé, kdy se mě někdo vyptával na něco tak osobního.

„Jste panna?‚

„Co?‚ Rozespale jsem si promnula oči pro případ, že se jedná

o nějaký bizarní sen, který se co nevidět rozplyne. Asi před pěti minutami mě probudilo naléhavé zvonění telefonu a ještě jsem

se tak docela neprobrala.

Moje učitelka dějepisu, profesorka Terwilligerová, se ke mně naklonila blíž a jako na divadle hlasitě zašeptala: „Ptala jsem se, jestli jste panna.‚

„Ehm, ano…‚

Teď už jsem se probrala a nervózně se rozhlížela po hale své

koleje, abych se ujistila, že náš šílený rozhovor nikdo neposlouchá.

Ale nemusela jsem se obávat. Kromě znuděné vychovatelky

v recepci na druhém konci haly tam nikdo nebyl. Nejspíš proto,

že každý normální člověk takhle pozdě v noci už dávno spí.

Když mě před chvílí vzbudil telefonát profesorky Terwilligerové,

trvala na tom, že se se mnou musí sejít, protože se jedná o záležitost

„života a smrti‚. Nečekala jsem, že mě bude vyslýchat ohledně mého soukromého života.

O krok couvla a vydechla úlevou. „Ano, samozřejmě. Jistěže jste panna.‚

Přimhouřila jsem oči a nevěděla, jestli mě to má urážet, nebo ne. „Samozřejmě? Co to má znamenat? Co se děje?‚

Okamžitě se vzpamatovala a posunula si po nose brýle

s kovovými obroučkami. Pořád jí klouzaly dolů. „Teď není čas

8

na vysvětlování. Musíme jít.‚ Popadla mě za paži, ale já jsem

zůstala stát.

„Madam, jsou tři hodiny ráno!‚ Aby pochopila vážnost situace,

ještě jsem dodala: „Zítra je škola.‚

„To je jedno.‚ Otočila se k recepční a přes celou halu na ni

křikla: „Beru si s sebou Sydney Melroseovou. Paní Weathersová

se se mnou může dohadovat o večerce zítra.‚

Recepční se zatvářila překvapeně, ale byla to jen vysokoškolačka,

kterou najímali, aby držela službu přes noc. Netroufla si

čelit obávané profesorce Terwilligerové s její majestátní postavou

a tváří připomínající ptáka. Jedinou skutečnou autoritou,

která udržovala dívky na koleji, byla ochranka venku. Ale když

mě profesorka Terwilligerová odvedla ven, strážný jen přátelsky pokýval hlavou. Uvažovala jsem, kolik děvčat už asi takhle vytáhla uprostřed noci.

„Mám na sobě pyžamo,‚ připomněla jsem jí. Cestou k jejímu

autu už ale bylo na protesty pozdě. Profesorka měla červený

volkswagen brouk s boky pomalovanými kytičkami, což mě vůbec nepřekvapilo.

„Bez obav,‚ řekla a z ohromné sametové kabelky vytáhla klíčky.

Pouštní noc kolem nás byla chladná a tichá. Vysoké palmy

se rýsovaly proti noční obloze. Za nimi zářil měsíc v úplňku

a hvězdy. Objala jsem se pažemi a ucítila pod prsty hebké

mikrovlákno,

z něhož byl ušitý můj župan. Pod ním jsem měla

dlouhé pruhované pyžamo a na nohou béžové plyšové pantofle.

V útulném pokoji na koleji se takový oděv osvědčil, ale na noční cestování po Palm Springs nebyl právě ideální. Ostatně procházet se venku v pyžamu se nehodí nikde.

Profesorka odemkla auto a já jsem nastoupila. Odhrnula jsem stranou prázdné kelímky od kávy a několik starých časopisů.

Mojí pořádkumilovnosti se takový nepořádek příčil, jenže to teď

byla poslední z mých starostí.

„Profesorko Terwilligerová,‚ oslovila jsem ji, sotva jsme vyjely

ulicí na předměstí. „Co se děje?‚ Když jsme se teď ocitly

mimo kolej, předpokládala jsem, že mi vše vysvětlí. Nezapo9

mněla jsem na její poznámku, že se jedná o otázku života a smrti,

a znervózňovalo mě to čím dál víc.

Oči upírala na silnici před námi a v hranatém obličeji se jí objevily ustarané vrásky. „Potřebuju, abyste provedla jedno kouzlo.‚

Strnula jsem a snažila se její slova zpracovat. Ještě přednedávnem bych protestovala a vzpouzela se. Nebylo mi to příjemné

ani teď. Magie mě pořád děsí. Profesorka Terwilligerová ve dne

učí na amberwoodské střední škole a v noci je čarodějnice. Tvrdí,

že mám také přirozené sklony k magii. Přestože jsem zpočátku vzdorovala, naučila mě několik kouzel. Mám pár dobrých

důvodů, proč bych se měla vyhýbat tajemnu. Krom toho, že mě vychovávali v přesvědčení, že magie je špatná, jsem se nechtěla zaplétat do více nadpřirozených záležitostí, než je nutné. Patřím k tajnému společenství, které tají před světem lidí existenci vampýrů.

Tohle a k tomu ještě studium by zaneprázdnilo každého.

Přesto mě ale profesorčin magický výcvik v poslední době

dostal z několika nebezpečných situací, takže už jsem ho tolik nezavrhovala. Na tom, že po mně chtěla, abych provedla nějaké kouzlo, nebylo nic zvláštního.

„Proč mě k tomu potřebujete?‚ zeptala jsem se. Venku jezdilo

takhle pozdě jen málo aut, takže nás světla reflektorů ozářila

jen občas. „Jste miliónkrát mocnější než já. Neumím ani zlomek kouzel, co umíte vy.‚

„Moc je jedna věc,‚ uznala, „ale ve hře jsou i jiné faktory

a omezení. Tohle konkrétní kouzlo sama nesvedu.‚

Založila jsem si ruce a zabořila se do sedadla. Když se zaměřím na praktickou stránku věci, můžu ignorovat, jak mě to celé znepokojuje. „A nemohlo to počkat do rána?‚

„Ne,‚ řekla vážným tónem. „Nemohlo.‚

Z tónu jejího hlasu mi přejel po zádech mráz. Dál už jsme jely mlčky. Mířily jsme ven z města a předměstí do divoké pouště. Čím víc jsme se vzdalovaly od civilizace, tím větší byla tma.

Na dálnici už jsme neviděly světla domů ani pouliční osvětlení. Podél silnice rostlo trnité křoví, jehož siluety mi připomínaly

zvířata připravená vrhnout se na nás. Nikdo tam není, uklidňovala jsem se. A v Amberwoodu nikdo neví, že jsi tady.

10

Nervózně jsem se zavrtěla a vzpomněla si na profesorčinu

otázku ohledně mého panenství. Stanu se snad obětí nějakého

pohanského rituálu? Litovala jsem, že jsem si s sebou nevzala telefon

– i když bych stejně nemohla povědět alchymistům, kolik

času trávím s někým, kdo se zabývá magií. A ne jen tak s ledakým

– s čarodějnicí, která mě magii učí. Radši risknu, že budu

obětována, než abych čelila hněvu alchymistů.

O dvacet minut později profesorka Terwilligerová zastavila

u prašné cesty, která vypadala, že nikam nevede. Profesorka vystoupila z auta a naznačila mi, abych ji následovala. Bylo tu chladněji než v Amberwoodu. Zadívala jsem se na nebe poseté hvězdami a zatajil se mi dech. Mimo městské osvětlení hvězdy zářily plnou silou. Spatřila jsem Mléčnou dráhu a spoustu souhvězdí, která obvykle nejsou vidět pouhým okem.

„Na hvězdy se koukejte potom,‚ prohlásila úsečně. „Teď si

musíme pospíšit, než měsíc postoupí dál.‚

Měsíční rituál, pustá poušť, panenská oběť… Do čeho jsem se

to dostala? Vždycky mě rozčilovalo, jak mě profesorka Terwilligerová tlačí do magie, ale nikdy jsem ji nepovažovala za hrozbu.

Teď jsem si ale nadávala, že jsem byla tak naivní.

Přes rameno si přehodila pytel a zamířila do pustiny, kde se

tu a tam objevovaly kameny nebo skrovná vegetace. Ani to úžasné nebeské představení ale nevrhalo příliš mnoho světla. Profesorka přesto kráčela tak, že vypadala, že velice dobře ví, kam jde.

Poslušně jsem ji následovala a klopýtala po kamenitém terénu,

na který moje plyšové pantofle nebyly právě nejvhodnější.

„Tady,‚ řekla, když došla na malé prostranství. Opatrně odložila

pytel, přikrčila se k němu, a začala vyndávat jeho obsah.

„Uděláme to.‚

Poušť, přes den nelítostně žhavá, byla teď v noci chladná, ale

já jsem se přesto potila. Bylo to spíš kvůli nervozitě než kvůli okolní teplotě nebo tlustému pyžamu. Znovu jsem si uvázala

uzel na pásku u županu. Takové drobnosti a rutina mě odjakživa

uklidňovaly.

Profesorka Terwilligerová vytáhla velké oválné zrcadlo

s vroubkovaným stříbrným rámem. Položila ho na zem, podívala

se na nebe a pak zrcadlo trochu posunula. „Pojďte sem, slečno

11

Melbourneová.‚ Ukázala naproti sobě, na místo na druhé straně

zrcadla. „Posaďte se a udělejte si pohodlí.‚

V Amberwoodu vystupuju pod jménem Sydney Melroseová,

a ne pod svým skutečným, Sydney Sageová. Jenže profesorka Terwilligerová moje vymyšlené jméno popletla hned první den školy a bohužel už mi to zůstalo. Zařídila jsem se podle jejích pokynů, ale nedalo se říct, že se mi sedělo kdovíjak pohodlně.

Byla jsem si jistá, že slyším v křoví nějaké velké zvíře. Na seznam

ohrožení, která jsem tu prožila, jsem tedy přidala „kojoty‚, hned za „magii‚ a „nedostatek kávy‚.

„Tak tedy můžeme začít.‚ Profesorka Terwilligerová mě sledovala tmavýma děsivýma očima. „Máte na sobě něco kovového?

Musíte to sundat.‚

„Ne. Aha, počkejte.‚

Rozepnula jsem si zlatý řetízek, na kterém jsem na krku nosila křížek. Měla jsem ten přívěsek už léta, ale nedávno jsem ho

dala někomu jinému, abych ho uklidnila. On mi ho pak poslal

zpátky po naší společné kamarádce Jill Mastranové Dragomirové. Ještě teď vidím její naštvaný výraz, když ke mně ve škole napochodovala a bez jediného slova mi vrazila křížek do ruky.

Teď jsem se dívala, jak se přívěsek leskne v měsíčním světle. Pomyslela jsem na Adriana, jemuž jsem křížek dala, a zhoupl se

mi žaludek. Dala jsem mu ho předtím, než přiznal, že mě miluje. To mě před pár týdny opravdu vykolejilo. Možná mě to ale

nemělo překvapit. Čím víc jsem vzpomínala – což bylo poslední

dobou často –, tím víc jsem si uvědomovala náznaky, z nichž se

mi mohly jeho city vyjevit už dřív. Jenže jsem tehdy byla příliš slepá, než abych si jich všímala.

Samozřejmě nezáleželo na tom, jestli jsem to předvídala,

nebo ne. Adrian byl pro mě naprosto nevhodný a nemělo to nic společného s jeho neřestmi ani hrozící možností, že zešílí. Adrian je vampýr. Je sice Moroj – jeden z těch hodných, živých vampýrů –, ale to nehraje roli. Lidé a vampýři spolu nemůžou chodit. V tomto bodě jsou Morojové i alchymisté zajedno. Pořád mě ohromovalo, že mi Adrian vyjevil svoje city. Připadalo mi úžasné, že je vůbec má a že měl odvahu mě políbit, i když se mi po tom polibku točila hlava a sotva jsem popadala dech.

12

Samozřejmě jsem ho musela odmítnout. Můj výcvik by mi

ani nic jiného nedovolil. Situace v Palm Springs nás nutila neustále být pohromadě, což bylo od jeho přiznání těžké. Neměla

jsem problém jen s tím, abych se vyrovnala s naším novým vztahem. Adrian mi… chyběl. Před tím debaklem jsme byli kamarádi

a trávili jsme spolu spoustu času. Zvykla jsem si na jeho

samolibý úsměv a kousavé poznámky. Dokud to všechno neskončilo, neuvědomovala jsem si, jak moc se na něj spoléhám.

Jak moc ho potřebuju. Uvnitř jsem se cítila prázdná, což bylo samozřejmě směšné. Proč by mi mělo tolik záležet na nějakém vampýrovi?

Někdy mě to rozčilovalo. Proč zničil naše dobré přátelství?

Proč mi tolik chybí? A co čekal, že udělám? Musel přece vědět,

že není možné, abychom spolu chodili. Nesmím k němu nic cítit.

Nesmím. Kdybychom žili mezi Udržovateli – skupinou necivilizovaných

vampýrů, lidí a dhampýrů –, možná bychom mohli…

Ne. I kdybych k němu něco cítila – a já trvala na tom, že necítím

–, bylo by špatné o vztahu vůbec uvažovat.

Teď se mnou Adrian mluvil co nejméně. A neustále se na mě

díval svýma zelenýma očima takovým pohledem, že mě z něho

bolelo srdce a…

„Á! Co je to?‚

Profesorka Terwilligerová mi na hlavu vysypala misku plnou sušených bylin, až jsem nadskočila leknutím. Byla jsem natolik zabraná do vzpomínek, že jsem to dřív nepostřehla.

„Rozmarýn,‚ odpověděla. „Yzop. Anýz. Nedělejte to.‚ Zvedla

jsem ruku, protože jsem si chtěla smést z vlasů sušené lístky.

„Budete to potřebovat na kouzlo.‚

„Jasně,‚ řekla jsem a vrátila se myšlenkami zase k práci. Opatrně

jsem položila křížek na zem a pokusila se oprostit svoje myšlenky od zelených očí. „Kouzlo, které svedu jenom já. Proč vlastně?‚

„Protože ho musí provést panna,‚ objasnila. Snažila jsem se neušklíbnout. Profesorka naznačovala, že ona panna není, což

se dá u čtyřicetileté ženy předpokládat, ale přesto jsem o tom nechtěla příliš uvažovat. „A taky kvůli tomu, že osoba, kterou hledáme, se přede mnou schovává. Ale před vámi? Vás nečeká.‚

13

Podívala jsem se do zářícího zrcadla a rázem jsem pochopila.

„Tohle je hledací kouzlo. Proč ho neprovádíme postupem, jaký jsem dělala už dřív?‚

Ne že bych toužila si to kouzlo zopakovat. Použila jsem ho, když jsem někoho hledala, a vyžadovalo několik hodin zírání

do misky s vodou. Ale když už jsem věděla, jak na to, bylo mi

jasné, že bych to zvládla znovu. Navíc se mi nelíbilo pomyšlení,

že budu provozovat kouzlo, o němž nic nevím. Slova a bylinky

jsou jedna věc, ale co dalšího po mně může profesorka chtít? Abych ohrozila svou duši? Abych obětovala svou krev?

„Tamto kouzlo funguje jen u toho, koho znáte,‚ pověděla mi.

„Ale tohle vám pomůže najít někoho, koho jste nikdy neviděla.‚ Zamračila jsem se. Magii sice ráda nemám, ale ráda řeším problémy – a záhady, které magie často obnáší, mě zajímají. „Jak mám teda vědět, koho hledat?‚

Profesorka Terwilligerová mi podala fotku. Moje oči už přivykly tmě, takže jsem dobře viděla portrét hezké mladé ženy.

Trochu se podobala mojí učitelce, ale nebylo to znát na první pohled. Na rozdíl od profesorky Terwilligerové s nevýraznými hnědými vlasy měla tahle žena vlasy tmavé, skoro až černé. Taky o sebe mnohem víc dbala, měla na sobě černé saténové večerní šaty, které měly daleko k obvyklému hipísáckému profesorčinu stylu. Ale i přes markantní rozdíly obě ženy sdílely vystouplé lícní kosti a bystré oči.

Zvedla jsem hlavu. „Je to vaše příbuzná.‚

„Moje starší sestra,‚ přitakala profesorka Terwilligerová nevýrazně.

Starší? Tipovala bych, že žena na fotografii je nejmíň

o deset let mladší.

„Je pohřešovaná?‚ zeptala jsem se. Při předchozím hledání

šlo o moji unesenou kamarádku.

Profesorka se ušklíbla. „Ne tak, jak si myslíte.‚ Z bezedného

pytle vytáhla malou knížku v kožené vazbě a otevřela ji na založené stránce. Zamžourala jsem na místo, na které ukazovala,

a uviděla jsem latinský rukopis popisující zrcadlo a byliny, které

na mě profesorka nasypala. Pak následovaly pokyny, jak kouzlo

provést. Naštěstí to nevyžadovalo žádné krveprolití.

14

„Vypadá to jednoduše,‚ řekla jsem s jistou dávkou podezíravosti. Poučila jsem se, že kouzla o několika málo krocích a pomůckách vyžadují spoustu psychické energie. Po tom minulém hledacím kouzle jsem omdlela.

Přikývla a zřejmě odhadla, na co myslím. „Vyžaduje to hodně soustředění – víc než to minulé kouzlo. Ale i když to nechcete slyšet, vaše síla od minule vzrostla, takže by to pro vás mělo být jednodušší než posledně.‚

Zamračila jsem se. Měla pravdu. Nechtěla jsem to slyšet.

Nebo ano?

Částečně jsem si uvědomovala, že bych měla odmítnout pokračovat

v tomhle šílenství. Ale taky jsem se obávala, aby mě

profesorka nenechala uprostřed pouště, kdybych jí nepomohla. Zároveň jsem byla šíleně zvědavá, jak to celé bude fungovat. Zhluboka jsem se tedy nadechla, odrecitovala zaklínadlo z knihy a položila fotku doprostřed zrcadla. Zopakovala jsem

zaklínadlo a fotku zase odstranila. Naklonila jsem se dopředu, zadívala se na zářivý povrch zrcadla, pokusila se oprostit

od všech myšlenek a splynout s tmou a měsíčním svitem. Mnohem

rychleji, než jsem očekávala, mnou projel záchvěv energie.

Ale v zrcadle se zatím nic nezměnilo. Dívala jsem se jen na svůj odraz s rozcuchanými blond vlasy, v nichž místy ulpěly suché lístky.

Energie ve mně vzrůstala, byla čím dál hřejivější a radostnější.

Zavřela jsem oči a poddala se jí. Připadalo mi, že se koupu

v měsíčním svitu, jako bych jím sama byla. Takhle bych vydržela

věčně.

„Vidíte něco?‚

Hlas profesorky Terwilligerové představoval nevítané vyrušení

z mojí blaženosti, ale přesto jsem poslušně otevřela oči

a zadívala se do zrcadla. Můj odraz zmizel. Viděla jsem budovu, před níž se vznášela stříbřitě šedá mlha, ale věděla jsem, že

není fyzické povahy. Vytvořila ji magie. Byla to jakási mentální překážka, která mi bránila vidět obraz za ní. Zapojila jsem vůli a protlačila svou mysl skrz ni. Po chvíli se mlha rozplynula.

„Vidím budovu.‚ Můj hlas se podivně nesl nocí. „Je to starý

viktoriánský dům. Tmavě červený, s tradiční verandou. Před

15

ním rostou hortenzie. Je tam nějaká cedule, ale nedokážu ji přečíst.‚

„Poznáte, kde ten dům stojí?‚ Profesorčin hlas jsem vnímala

jako z veliké dálky. „Podívejte se kolem.‚

Pokusila jsem se rozšířit své zorné pole až za dům. Chvilku

mi to trvalo, ale pak se obraz rozšířil jako ve filmu. Spatřila jsem

i okolní podobné domy, všechny ve viktoriánském stylu, s prostornými

verandami a porostlé popínavými rostlinami. Všechny

byly krásné, představovaly dokonalý kousek historie zasazený do moderního světa.

„Nic konkrétního nevidím,‚ řekla jsem. „Jen malebnou ulici.‚

„Jděte ještě dál. Snažte se uvidět větší obraz.‚

Udělala jsem to a bylo to, jako bych se vznesla k nebi a shlížela

na tu čtvrť z ptačí perspektivy. Domy přecházely v další a ty

nakonec ustoupily průmyslovým a komerčním oblastem. Postupovala jsem dál. Průmyslové budovy houstly. Protínalo je čím

dál víc ulic. Domy byly čím dál vyšší, až se nakonec zhmotnily

do známé siluety města.

„Los Angeles,‚ prohlásila jsem. „Ten dům stojí na předměstí

Los Angeles.‚

Uslyšela jsem, jak profesorka ostře vdechla. Pak řekla: „Děkuju vám, slečno Melbourneová. To stačí.‚

Náhle mi před očima prolétla ruka, která zničila obrázek

města. Pominula i moje euforie. Už jsem se dál nevznášela, už

jsem si nepřipadala jako stvořená ze světla. Krutě jsem dopadla

do reality, do kamenité pouště, a uvědomila si, že mám na sobě

pyžamo. Byla jsem vyčerpaná a celá jsem se třásla. Připadalo mi,

že každou chvíli omdlím. Profesorka Terwilligerová mi podala termosku s pomerančovým džusem a já jsem okamžitě začala žíznivě pít. Když se mi do těla dostaly živiny, začalo mi být o něco lépe. Intenzivní využití magie odčerpává z těla cukr.

„Pomohlo vám to?‚ zeptala jsem se, jakmile jsem vypila celý obsah termosky. Dotěrný hlas v mojí hlavě mi hned začal spílat, kolik kalorií obsahuje pomerančový džus, ale ignorovala jsem ho. „Tohle jste se chtěla dozvědět?‚

Profesorka Terwilligerová mě obdařila úsměvem, který

ovšem nedosáhl až do jejích očí. „Ano, pomohlo. Ale chtěla jsem

16

tohle?‚ Zadívala se kamsi do dálky. „Ne, ani ne. Doufala jsem, že řeknete jiné město. Nějaké hodně vzdálené.‚

Sebrala jsem ze země svůj křížek a zase si ho zapnula kolem krku. Ten důvěrně známý předmět mě uklidňoval a dodával mi zdání normálnosti po tom, co jsem právě udělala. Taky ve mně vyvolával výčitky svědomí, když jsem si vzpomněla na euforii,

kterou jsem díky magii prožila. Lidé by neměli ovládat magii –

a už vůbec by si ji neměli užívat. Přejela jsem prsty po křížku

a znovu pomyslela na Adriana. Nosil ho vůbec? Nebo ho doma přechovával pro štěstí? Dotýkaly se ho jeho prsty tak jako moje? Profesorka Terwilligerová začala balit věci. Zvedla jsem se krátce po ní. „Co to přesně znamená, madam?‚ zeptala jsem se.

„Že jsem viděla Los Angeles?‚

Následovala jsem ji zpátky k autu, ale ona hned neodpověděla.

Když po chvíli promluvila, její hlas zněl netypicky pochmurně.

„Znamená to, že je mnohem blíž, než se mi zamlouvá.

A taky to znamená, že ať chcete nebo ne, budete muset velice

rychle zapracovat na svých magických schopnostech.‚

Zastavila jsem se. Najednou mě to namíchlo. Co je moc, to je moc. Byla jsem unavená a všechno mě bolelo. Vytáhla mě sem uprostřed noci, a teď mi vykládá takové věci? Když navíc dobře ví, jaké mám z magie pocity? Její slova mě přímo vyděsila.

Co s tím mám společného? Tohle bylo její kouzlo, její záležitost.

Přesto mi to přikázala s takovou rozhodností, že jsem z toho

měla dojem, jako bych já byla důvod, proč jsme vyrazily do téhle pustiny.

„Madam,‚ začala jsem.

Profesorka Terwilligerová se otočila a naklonila se ke mně,

takže nás dělilo jen několik centimetrů. Zalapala jsem po dechu

a polkla veškerá rozčilená slova, která jsem už už chtěla vychrlit. Nikdy jsem ji neviděla takhle se tvářit. Nepůsobila děsivě, to ne, ale dívala se na mě intenzivním pohledem, jaký jsem u obvykle

roztržité profesorky nikdy dřív nezaznamenala. Tvářila se… vyděšeně.

Otázka života a smrti.

„Sydney.‚ Jen málokdy mě oslovovala křestním jménem.

„Ujišťuju vás, že to z mé strany není žádný fígl. Vy si vylepšíte

svoje magické schopnosti, ať se vám to líbí nebo ne. A ne proto,

17

Pak už mi profesorka odmítla říct něco víc. Odvezla mě zpátky

do Amberwoodu a cestou jako by si ani neuvědomovala, že

jsem tam taky. Mumlala si pro sebe věci jako „není dost času‚

a „potřebuju další důkazy‚. Když mě konečně vysadila, pokusila

jsem se z ní vytáhnout další informace.

„Co to mělo znamenat, že bych se měla chránit?‚ zeptala jsem se. „Před čím?‚

Parkovaly jsme na zakázaném místě. Profesorka se stále tvářila

neklidně. „Vysvětlím vám to jindy, zítra na našem nezávislém studiu.‚

„Nemůžu,‚ připomněla jsem jí. „Odjíždím hned po vyučování. Pamatujete? Musím stihnout letadlo. Říkala jsem vám to minulý týden. A včera. A dneska taky.‚

To ji vytrhlo ze zamyšlení. „Opravdu? Tak tedy dobrá. V tom případě uděláme, co bude nutné. Uvidím, co pro vás budu mít ráno.‚

Potom jsem si šla lehnout, ale moc času na spaní už mi nezbývalo.

A když jsem pak ráno přišla na hodinu dějepisu, profesorka

dostála svému slovu. Došla k mojí lavici a podala mi

starou knihu vázanou v červené popraskané kůži. Latinský název

by se dal přeložit jako Elementy bitvy. Zamrazilo mě z toho.

Kouzla vytvářející světlo nebo neviditelnost jsou jedna věc. Ta

mají praktické využití a téměř si je dokážu odůvodnit. Ale bojová

kouzla? Něco mi napovídalo, že s tím asi budu mít menší

problém.

„Čtivo do letadla,‚ prohlásila. Mluvila svým obvyklým

školním hlasem, ale v jejích očích jsem přesto postřehla náznak

19

úzkosti z minulé noci. „Zaměřte se pouze na první část. Věřím,

že to provedete jako vždy pečlivě.‚

Žádný ze studentů, kteří přicházeli na hodinu, nám nevěnoval pozornost. Jako svou poslední hodinu jsem ten den měla mít nezávislé studijní sezení o historii pozdní antiky, kterou jsem se učila taky s profesorkou Terwilligerovou. Často ale tahle sezení využívala k tomu, aby mě pasivně agresivním způsobem učila magii. Takže nebylo nic zvláštního na tom, že mi dává knihu.

„A taky by mi moc pomohlo, kdybyste zjistila, kde přesně se

ta čtvrť nachází,‚ dodala.

Na okamžik jsem se nezmohla na slovo. Lokalizovat jednu

čtvrť v ohromné oblasti okolí Los Angeles? „To je… hrozně velká oblast,‚ řekla jsem nakonec a vzhledem k tolika svědkům kolem jsem pečlivě volila slova.

Přikývla a posunula si brýle po nose. „Já vím. Většina lidí by

to pravděpodobně nezvládla.‚ Po tomhle polovičním komplimentu se vrátila za katedru.

„Jaká čtvrť?‚ zeptal se nový hlas.

Eddie Castile právě dorazil a usedl do vedlejší lavice. Eddie

je dhampýr, takže má v sobě směsku lidské a vampýří DNA,

která se předává už od dob, kdy se obě rasy začaly mísit. Přesto byl Eddie na pohled k nerozeznání od obyčejného člověka. Měl pískově světlé vlasy a hnědé oči, což podporovalo naše tvrzení, že jsme dvojčata. Ve skutečnosti byl Eddie tady v Amberwoodu jakožto osobní strážce Jill. Pronásledovali ji odpadlíci její vlastní rasy Morojů. Přestože jsme je od našeho příchodu do Palm Springs ani nezahlédli, Eddie byl neustále ve střehu a připraven vrhnout se do boje.

Schovala jsem knihu vázanou v červené kůži do batohu.

„Neptej se. Další její pošahaný úkol.‚ Nikdo z mých kamarádů

– kromě Adriana – nevěděl, že s profesorkou Terwilligerovou provozuju magii. A ještě jsem zapomněla na Jill. Všichni Morojové ovládají některý druh elementární magie. Ta Adrianova se nazývá éter a je vzácná a mocná a v oblasti uzdravování dokáže zázraky. Použil svou magii, aby přivedl Jill zpátky k životu poté, co ji vrazi zabili. Tím se Jill stala „stínem políbenou‚ a mezi Jill

a Adrianem se vytvořilo psychické pouto, které jí umožňova20

lo vnímat jeho emoce a někdy dokonce vidět jeho očima. Díky tomu se toho Jill dozvěděla o Adrianovi a mně víc, než se mi líbilo.

Vytáhla jsem z batohu klíčky od auta a neochotně je podala

Eddiemu. On byl jediný, komu jsem důvěřovala natolik, že jsem

ho nechala řídit svoje auto. Kdykoli jsem odjela z města, půjčila jsem mu ho pro případ, že by potřeboval pro naši skupinu něco

vyřídit. „Tady máš. A koukej mi ho vrátit tak, jak je. A ať se Angeline

ani nepřibližuje k sedadlu pro řidiče.‚

Zazubil se na mě. „Vypadám snad jako sebevrah? Nejspíš

s tím autem ani nevyjedu. Určitě nechceš, abych tě pak hodil

na letiště?‚

„Nestihl bys vyučování,‚ řekla jsem. Jediný důvod, proč jsem dneska mohla odejít ze školy dřív, byla nezvyklá povaha mého nezávislého studia.

„To by mi nevadilo, věř mi. Máme písemku z biologie.‚ Ušklíbl se a ztišil hlas. „Víš, jak ji nesnáším.‚

Neubránila jsem se úsměvu. Eddiemu i mně je osmnáct

a maturitu už máme za sebou. Já jsem studovala doma a on

na elitní akademii pro Moroje a dhampýry. Ale tady jsme se jen těžko mohli vydávat za studenty a přitom nechodit na vyučování. Mně práce navíc nevadila, ale Eddie nebyl tak zapálený do učení jako já.

„Ne, díky,‚ pověděla jsem mu. „Pojedu taxíkem.‚

Zazvonilo a Eddie se ve své lavici narovnal. Než si profesorka

Terwilligerová zjednala ticho, ještě mi pošeptal: „Jill strašně

mrzí, že nemůže letět taky.‚

„Já vím,‚ zašeptala jsem. „Ale všichni víme, proč nemůže.‚

„Jo,‚ souhlasil. „Jen nechápu, proč se zlobí na tebe.‚

Otočila jsem se k profesorce a záměrně ho ignorovala. Jill

díky poutu jako jediná věděla, že mi Adrian řekl, že mě miluje.

To byla další věc, kterou jsem netoužila nikde roztrubovat, jenže

Adrian si nedokázal pomoct. Přestože Jill dobře věděla, že

vztahy mezi lidmi a vampýry jsou špatné, nemohla mi odpustit,

že jsem Adriana tak bolestně ranila. A aby to bylo ještě horší, nejspíš jeho bolest taky prožívala.

21

Ačkoli ostatní naši kamarádi nevěděli, co se stalo, bylo jim jasné, že mezi mnou a Jill náhle není něco v pořádku. Eddie

mě kvůli tomu hned začal vyslýchat. Odbyla jsem ho nejasnou odpovědí, že se Jill nelíbí nová pravidla, která jsem jí ve škole nastolila. Eddie mi to neuvěřil, ale Jill mu taky nic neřekla, takže dál tápal a rozčilovalo ho to.

Vyučování mi rychle uteklo, a než jsem se nadála, seděla

jsem v taxíku a jela na letiště. Do malého kufru jsem si sbalila

jen to nejnutnější. Kufr s malým batůžkem jsem snadno pobrala sama. Snad posté jsem vytáhla malou stříbrno-bílou dárkovou taštičku a prozkoumala její obsah. Byla to drahá křišťálová ozdoba, jaká se věší na verandu nebo do okna. Zobrazovala dvě holubice v letu, obrácené zobáky k sobě. Znovu jsem ozdobu zabalila

do papíru, vrátila do dárkové taštičky a tu jsem si zase uklidila

do batohu. Doufala jsem, že to bude vhodný dárek k nadcházející

příležitosti.

Jela jsem totiž na vampýří svatbu.

Nikdy dřív jsem na žádné nebyla. To nejspíš žádný alchymista. Přestože pracujeme s Moroji a chráníme je, máme jasně stanovené mezi a nezacházíme dál než za pracovní vztahy. Ale po nedávných událostech se obě skupiny rozhodly, že bude

dobré naše pracovní vztahy trochu vylepšit. Jelikož tahle svatba

je velkolepá událost, byla jsem pozvána spolu s dalšími několika alchymisty.

Novomanžele znám a teoreticky jsem byla nadšená z toho,

že se berou. Znervózňovalo mě to ostatní, co tahle akce bude obnášet – početnou společnost Morojů a dhampýrů. I když tam budou další alchymisté, vampýrů na nás bude přesila. Za dobu, kterou jsem strávila v Palm Springs s Eddiem, Jill a ostatními, jsem udělala ve vztahu k vampýrům ohromný pokrok. S touhle

partou jsem skvěle vycházela a teď už jsem je všechny považovala

za kamarády. Ale i když jsem byla v těchhle záležitostech liberální, pořád ve mně zůstávaly obavy, jaké mají alchymisté vůči světu vampýrů. Morojové a dhampýři možná nejsou zlé stvůry, jak jsem kdysi věřila, ale rozhodně to nejsou lidé.

Litovala jsem, že se mnou nemůžou letět kamarádi, ale to

vůbec nepřicházelo v úvahu. Smyslem našeho pobytu v Palm

22

Springs je ukrývat tu Jill a držet ji v bezpečí před těmi, kdo ji

chtějí zavraždit. Jak Morojové, tak Strigojové se většinou vyhýbají slunným pouštním oblastem. Kdyby se Jill najednou objevila

na takové důležité morojské události, zničilo by to naše

utajení. Eddie a Angeline – další dhampýrka, která Jill v Amberwoodu

chrání– musejí také zůstat v pozadí. Na svatbu jsem byla pozvána jen já a Adrian. Naštěstí budeme cestovat odlišnými lety. Kdyby si totiž někdo všiml, že cestujeme společně, mohlo by to přilákat pozornost do Palm Springs a následně k Jill. Adrian

dokonce ani neletí z Palm Springs. Poletí z Los Angeles, což

je dvě hodiny cesty na západ, aby si nás nikdo nespojoval. To mi připomnělo úkol od profesorky Terwilligerové. Najít

jednu čtvrť v celé oblasti Los Angeles. Jistě, žádný problém. Nahrávalo

mi jediné, a sice, že viktoriánské domy se velmi odlišují.

Kdybych našla nějakou společnost zabývající se historií, možná

by mě podle mého popisu někam nasměrovali. To by podstatně

zúžilo možnosti.

Hodinu před startem už jsem čekala na letišti. Zrovna když

jsem se začetla do knihy od profesorky Terwilligerové, z ampliónu

se ozvalo hlášení: „Cestující Melroseová, dostavte se prosím

k zákaznickému servisu.‚

Žaludek se mi sevřel. Posbírala jsem svoje věci a přistoupila

k pultíku, kde mě s úsměvem přivítala pracovnice aerolinek.

„S politováním vám musím oznámit, že na tento let máme zarezervováno víc letenek, než je možné,‚ řekla. Její energický hlas ani zářivý úsměv nenaznačovaly, že by ji to mrzelo.

„Co přesně to pro mě znamená?‚ zeptala jsem se s narůstajícím zděšením. „Mám zarezervované místo.‚ S byrokracií se potýkám neustále, ale nadměrné rezervování letů je něco, co jsem nikdy nepochopila. Jak se to vůbec může stát? Přece je nemůže

překvapit, kolik mají v letadle sedadel.

„Znamená to, že tímhle letem nepoletíte,‚ objasnila. „Vy

a další dobrovolníci uvolníte svá sedadla téhle rodině. Jinak by se museli rozdělit.‚

„Dobrovolníci?‚ zopakovala jsem a sledovala směr jejího pohledu.

U místa na sezení se na mě usmívala rodina se sedmi

dětmi. Děti byly malé a rozkošné, měly velké oči a připomínaly

23

mi muzikály o roztomilých sirotcích, kteří nalezli nový domov. Nasupeně jsem se obrátila zase k pracovnici aerolinek. „Jak to můžete udělat? Byla jsem tady ještě před předepsaným časem! Musím stihnout svatbu. Nemůžu ji zmeškat.‚

Žena vytáhla palubní lístek. „Vynahradíme vám to. Zarezervovali

jsme vám jiný let do Filadelfie – ten dřívější. A jako omluvu

za nepříjemnosti můžete cestovat první třídou.‚

„To je teda něco,‚ zamračila jsem se. Rozčilovalo mě to už

z principu. Mám ráda pořádek a zavedené postupy. Když se změní, úplně to vykolejí můj svět. Podívala jsem se na palubní vstupenku a nevěřila vlastním očím. „Vždyť to odlétá teď!‚ Přikývla. „Jak jsem řekla, dřív. Být vámi, tak si pospíším.‚

Vzápětí se ozvalo hlášení, poslední výzva pro cestující mého nového letu, aby nastoupili do letadla. Moc často nenadávám, ale tentokrát jsem měla co dělat, abych se udržela, zvlášť když jsem zjistila, že moje nová brána se nachází na opačné straně terminálu.

Bez dalšího slova jsem popadla svoje věci a co nejrychleji

se rozběhla tím směrem. V duchu jsem si říkala, jak na tyhle aerolinky napíšu stížnost. Nějakým zázrakem jsem stihla dorazit, než zavřeli dveře letadla. Pracovnice, která mě odbavovala, mi jen vážně sdělila, abych příště svou cestu lépe plánovala

a udělala si časovou rezervu.

Ignorovala jsem ji a zamířila k letadlu, kde mě přivítala mnohem přívětivější letuška – hlavně když jsem jí ukázala letenku

do první třídy. „Sedíte tamhle, slečno Melroseová,‚ řekla a ukázala do třetí řady. „Moc nás těší, že s námi letíte.‚

Pomohla mi nacpat kufr do zavazadlového prostoru nad hlavou,

což bylo náročné, protože to místo už zaplnila zavazadla

ostatních cestujících. S využitím kreativních znalostí o zákonech prostoru se jí to nakonec podařilo a já klesla do sedadla, vyčerpaná z toho náhlého štěstí. To asi nebude relaxační výlet. Než

letadlo vyjelo na dráhu, stačila jsem si tak sotva zapnout bezpečnostní pás. Vyndala jsem z kapsičky bezpečnostní pokyny,

abych je mohla sledovat spolu s letuškou. I když létám často, pokaždé mi připadá důležité ty postupy sledovat. Když letuška ukazovala, jak použít kyslíkovou masku, ovanula mě důvěrně 24

známá vůně. Uprostřed toho chaosu se změnou letu jsem ani nevěnovala pozornost tomu, kdo sedí vedle mě.

Adrian.

Nevěřícně jsem na něj vykulila oči. Sledoval mě s pobavením

a bezpochyby vyčkával, jak dlouho mi potrvá, než si ho všimnu.

Ani jsem se ho nevyptávala, co tady dělá. Věděla jsem, že letí

z mezinárodního letiště v Los Angeles, a já se jakýmsi prapodivným

řízením osudu ocitla ve stejném letadle jako on.

„To není možné,‚ vykřikla jsem. Vědkyni ve mně příliš ohromila shoda náhod a nedokázala jsem se hned přizpůsobit téhle nepříjemné situaci. „Jedna věc je, že mě přesunuli na jiný let. Ale že skončím hned vedle tebe? Víš, jaká je pravděpodobnost? Je to neuvěřitelné.‚

„Někdo by tomu mohl říct osud,‚ poznamenal. „Nebo toho možná do Filadelfie tolik nelítá.‚ Na přípitek pozvedl sklenku

s průhlednou tekutinou. Jelikož jsem Adriana nikdy neviděla

pít vodu, předpokládala jsem, že je to vodka. „Mimochodem,

rád tě vidím.‚

„Hmm, já tebe taky.‚

Motory se rozburácely, takže jsem byla ušetřena další konverzace.

Začala mi docházet realita. Jsem v pasti, čeká mě pětihodinový

let s Adrianem Ivaškovem. Pět hodin. Pět hodin sedět

jen několik centimetrů od něj, vdechovat vůni jeho předražené

kolínské a dívat se do jeho vědoucích očí. Co budu dělat? Nic, samozřejmě. Nemohla jsem nikam odejít. Nebylo úniku, neboť cestující první třídy nebývají vybaveni padáky. Zběsile jsem se snažila vymyslet, co říct, a srdce mi divoce bušilo. Adrian mě sledoval mlčky a ve tváři měl samolibý úsměv. Čekal, až začnu konverzaci.

„Takže,‚ řekla jsem nakonec s pohledem upřeným na svoje

ruce. „Jak to jde s tvým autem?‚

„Nechal jsem ho zaparkovaný na ulici. Předpokládám, že tam ještě bude, až se vrátím.‚

Trhla jsem hlavou a poklesla mi čelist. „Cože jsi udělal? Jestli tam zůstane přes noc, odtáhnou ti ho!‚

Adrian se rozchechtal ještě dřív, než jsem to dopověděla.

„Tak takhle na to, když chci vyvolat vášnivou reakci?‚ Zavrtěl

25

hlavou. „Bez obav, Sageová. Dělal jsem si legraci. Je v bezpečí

parkoviště v domě, kde bydlím.‚

Cítila jsem, jak mi hoří tváře. Bylo mi hrozně, že jsem mu to zbaštila, a taky mi bylo trapně, že takhle vyvádím kvůli autu. Musela jsem ovšem uznat, že to není jen tak ledajaké auto. Byl to nádherný klasický mustang, který si Adrian koupil nedávno. Vlastně si ho koupil, aby na mě udělal dojem. Předstíral, že neumí řídit s ruční řadicí pákou, abych ho to učila a trávila tak s ním víc času. To auto mi připadalo úchvatné, ale pořád mě

ohromovalo, že Adrian podstoupil tolik problémů, jen abychom mohli být spolu.

Vystoupali jsme do letové hladiny a letuška se vrátila s dalším

drinkem pro Adriana. „Něco pro vás, slečno?‚ zeptala se.

„Dietní colu,‚ odpověděla jsem automaticky.

Jakmile se vzdálila, Adrian sykl: „Tu jsi mohla dostat zadarmo

i v druhý třídě.‚

Obrátila jsem oči v sloup. „Musíš mě následujících pět hodin otravovat? Pokud ano, vrátím se do druhé třídy a uvolním místo někomu šťastnějšímu.‚

Adrian pozvedl ruce. „Ne, ne. V pořádku. Já se nějak zabavím.‚ Ukázalo se, že jeho zábava spočívá v luštění křížovek v palubních časopisech. Vytáhla jsem tedy knihu od profesorky Terwilligerové a začala číst, ale nedokázala jsem se soustředit, když

seděl vedle mě. Neustále jsem ho koutkem oka sledovala. Jednak jsem se chtěla přesvědčit, jestli se na mě taky dívá, a pak taky

proto, abych si prohlížela jeho obličej. Byl to tentýž Adrian jako vždycky, hezký, s rozcuchanými hnědými vlasy a obličejem jako socha. Přísahala jsem si, že s ním nepromluvím, ale když jsem si všimla, že už dlouho nic nenapsal a jen hlasitě poklepává perem do stolku, nemohla jsem si pomoct.

„Co nevíš?‚ zeptala jsem se.

„Vynálezce stroje na vyzrňování bavlny na sedm.‚

„Whitney,‚ odpověděla jsem.

Sklonil se nad křížovku a napsal to tam. „,Nejtvrdší z Mohsovy stupnice.‘ Taky na sedm.‚

„Diamant.‚

26

O pět slov později jsem si uvědomila, co provádí. „Hele,‚

okřikla jsem ho. „To ne.‚

Zadíval se na mě andělským pohledem. „Co ne?‚

„Ty víš co. Chceš mě navnadit. A víš, že nedokážu odolat.‚

„Já?‚ podivil se.

Ukázala jsem na časopis. „Triviality.‚ Odvrátila jsem se

od něj celým tělem a demonstrativně si otevřela knihu. „Mám

nějakou práci.‚

Poznala jsem, že mi Adrian nakukuje přes rameno, a snažila

se nevnímat jeho blízkost. „Zdá se, že Jackie ti dává ve škole zabrat.‚ Adrian se s profesorkou Terwilligerovou nedávno setkal

a bůhvíproč na ni zapůsobil natolik, že se začali oslovovat křestními jmény.

„To je mimo školní osnovy,‚ objasnila jsem.

„Vážně? Myslel jsem, že už v těchhle záležitostech nechceš

pokračovat.‚

Naštvaně jsem knihu zaklapla. „Taky že ne! Jenže pak řekla…‚

Radši jsem to nedopověděla, protože jsem si uvědomila,

že bych se neměla s Adrianem zaplétat více, než je nutné. Ale

bylo příliš snadné sklouznout zase k našemu starému přátelství.

Zdálo se to správné, jenže to evidentně bylo špatné.

„Co pak?‚ naléhal na mě něžně.

Podívala jsem se na něj a neviděla žádnou samolibost ani

posměch. Dokonce jsem neviděla ani jeho bolest, která mě posledních pár týdnů tolik trápila. Tvářil se zaujatě, což moje

myšlenky

odvedlo od úkolu profesorky Terwilligerové. Tohle

jeho rozpoložení nesmírně kontrastovalo s tím, co následovalo

po našem polibku. Ale přesto byl teď tady, připravený podpořit mě. Proč najednou ta změna?

Zaváhala jsem a nevěděla, co dělat. Od minulé noci jsem

stále přemýšlela o profesorčiných slovech a o své vizi. Pokoušela

jsem se přijít na to, co to všechno znamená. Adrian jako

jediný věděl, že jsem se s profesorkou zapletla do magie (kromě

Jill). Až dosud jsem si neuvědomila, že umírám touhou se

o tom s někým bavit. A tak jsem se vzdala a vypověděla mu svůj

pouštní příběh.

27

Když jsem skončila, překvapil mě jeho zachmuřený výraz.

„Když se tě snaží tu a tam naučit nějaké kouzlo, dobrá. Ale pokud

tě zatáhne do nějakýho nebezpečí, je to něco jinýho.‚

Jeho zájem mě trochu překvapil – a to možná neměl. „Ale

z toho, co říkala, jsem vyrozuměla, že ona to na svědomí nemá. Vypadala naštvaně kvůli… no, já nevím.‚

Adrian ukázal na knihu. „A tohle ti nějak pomůže?‚

„Asi jo.‚ Přejela jsem prsty po deskách s vyrytými latinskými

slovy. „Jsou tam ochranná a útočná kouzla – o něco náročnější než věci, jaké jsem kdy dělala. Nelíbí se mi to. Tahle kouzla jsou pokročilá. Řekla mi, abych je přeskočila.‚

„Nemáš ráda magii obecně,‚ připomněl mi. „Ale pokud tě ta

kouzla udrží v bezpečí, pak bys je asi neměla ignorovat.‚

Nerada jsem přiznávala, když měl pravdu. Jen ho to povzbuzovalo.

„Jasně, ale ráda bych věděla, před čím se vlastně snažím držet v bezpečí. Ne. Tohle nemůžeme.‚

Aniž bych si to uvědomila, zase jsem sklouzla k našemu starému modelu a povídala si s Adrianem jako vždycky. Dokonce

jsem mu důvěřovala. Zatvářil se překvapeně.

„Co nemůžeme? Přestal jsem od tebe chtít, abys mi pomáhala

s křížovkou, ne?‚

Zhluboka jsem se nadechla a v duchu se obrnila. Věděla jsem,

že tahle chvíle nastane, jakkoli jsem ji toužila oddálit. Jen jsem

nečekala, že nastane v letadle.

„Adriane, musíme si promluvit o tom, co se stalo. Mezi

námi,‚ prohlásila jsem.

Chvilku mu trvalo, než moje slova zpracoval. „No… Pokud

vím, tak se mezi námi nestalo nic.‚

Odvážila jsem se na něj pohlédnout. „Přesně tak. Mrzí mě, co

se stalo a co jsem řekla, ale všechno to byla pravda. Musíme to překonat a dál normálně žít. Je to pro dobro naší party v Palm Springs.‚

„Zvláštní. Já už jsem to překonal,‚ řekl. „To ty to znova vytahuješ.‚

Opět jsem zčervenala. „Ale to kvůli tobě! Tys strávil posledních pár týdnů v mizerné náladě a sotva jsi se mnou promluvil.

A když už jsi se mnou promluvil, byla v tom nějaká kousavá

28

poznámka.‚ Když jsme nedávno večeřeli u Clarence Donahuea,

v obýváku jsem uviděla toho nejděsivějšího pavouka na světě. Sebrala jsem veškerou svou odvahu a toho příšerného malého tvora osvobodila. Adrian můj statečný čin komentoval slovy: „Páni! Nevěděl jsem, že se umíš postavit tomu, z čeho máš strach. Myslel jsem, že tvojí obvyklou reakcí je křičet a utíkat před tím, předstírat, že to vůbec neexistuje.‚

„Máš pravdu,‚ řekl a přikyvoval mým slovům. Už zase se

tvářil neobvykle vážně. „A omlouvám se.‚

„Opravdu?‚ Jen jsem na něj zírala. „Takže… jsi s tím vším

skončil? Už jsi to tak přestal cítit?‚ Nedokázala jsem se přimět

k tomu, abych to víc rozvedla. Přestal jsi mě milovat.

„Ale ne,‚ odpověděl. „To ani v nejmenším.‚

„Ale řekl jsi…‚

„Přestal jsem s trucováním,‚ objasnil. „Přestal jsem být náladový

– i když jsem vlastně trochu náladový odjakživa. Takový

je holt Adrian Ivaškov. Ale už to nebudu přehánět. Nepomohlo mi to s Rose, nepomůže mi to ani s tebou.‚

„Se mnou ti nepomůže nic,‚ vykřikla jsem.

„To teda nevím.‚ Nasadil zamyšlený výraz, který u něj vypadal přitažlivě. „Ty nejsi tak ztracený případ jako ona. S ní

jsem musel překonat její hlubokou lásku k ruskému válečníkovi. My dva musíme překonat jen stovky let hluboko zakořeněných předsudků a tabu mezi našimi dvěma rasami. To je snadný.‚

„Adriane!‚ Už zase se ve mně vzedmul vztek. „To není vtip.‚

„Já vím. Pro mě rozhodně ne. A proto tě nebudu trápit.‚ Dramaticky se odmlčel. „Prostě tě budu milovat, ať už mě chceš,

nebo ne.‚

Přišla letuška s nahřátými ručníky, takže náš rozhovor ustal

a Adrianova slova se mezi námi těžce vznášela ve vzduchu.

Ohromilo mě to natolik, že jsem se na odpověď zmohla, až když

se letuška zase vrátila.

„Ať už tě chci, nebo ne? Co to proboha znamená?‚

Adrian se ušklíbl. „Promiň. Vyznělo to výhrůžněji, než jsem zamýšlel. Myslel jsem to tak, že je mi jedno, že tvrdíš, že spolu nemůžeme chodit. Je mi jedno, jestli mě považuješ za nejzlejší nepřirozenou stvůru, jaká kdy kráčela po téhle zemi.‚

29

V tu chvíli jsem si díky jeho volbě slov vzpomněla, jak mě

označil za nejkrásnější stvoření, jaké kdy kráčelo po tomhle světě.

Ta slova mě děsila tehdy stejně jako teď. Seděli jsme tenkrát

v místnosti osvětlené jen svíčkami a on se na mě díval jako ještě

nikdo…

Nech toho, Sydney. Soustřeď se.

„Mysli si, co chceš, a dělej, co chceš,‚ pokračoval Adrian.

Moje zrádné myšlenky naštěstí neodhadl. Působil pozoruhodně

klidně. „Budu tě milovat, i když je to beznadějný.‚

Nevím, proč mě to tolik šokovalo. Rozhlédla jsem se, abych

se ujistila, že nás nikdo neposlouchá. „Co? To nemůžeš!‚

Naklonil hlavu na stranu a prohlížel si mě. „Proč ne? Neubližuje

ti to. Říkal jsem ti, že je mi jedno, jestli mě chceš. A pokud

ano, tak budu jedině rád. Tak co na tom sejde, když tě budu

milovat jen tak zpovzdáli?‚

To mi nebylo docela jasné. „Protože… Protože to nesmíš!‚

„Proč ne?‚

„Musíš… Musíš se pohnout dál,‚ řekla jsem mu. Ano, to znělo rozumně. „Musíš si najít nějakou jinou. Víš, že já ne… prostě nemůžu. To dobře víš. Jenom se mnou marníš čas.‚

Trval na svém. „Je to můj čas, který marním.‚

„Ale je to šílené! Proč bys to dělal?‚

„Protože si nemůžu pomoct,‚ odpověděl a pokrčil rameny.

„A když tě budu milovat dál, třeba se časem zlomíš a začneš

mě milovat taky. Sakra, jsem si jistý, že tak napůl už do mě jsi

zamilovaná.‚

„To teda nejsem! A všechno, cos právě řekl, je prostě k smíchu.

Je to zvrácená logika.‚

Adrian se vrátil ke své křížovce. „Mysli si, co chceš, a nezáleží

na tom, jak normálně to mezi námi vypadá. Jsem pořád tady, pořád jsem do tebe blázen a záleží mi na tobě víc, než kdy může nějaký zlý stvůře záležet.‚

„Nemyslím, že jsi zlý.‚

„Vidíš? Už to začíná vypadat slibně.‚ Znovu poklepal na časopis

propiskou. „Romantická viktoriánská básnířka. Osm písmen.‚

30

Neodpověděla jsem. Adrian už po zbytek letu to nebezpečné

téma nevytáhl. Většinou mlčel, a když promluvil, pak na dokonale

bezpečná témata, jako třeba naše večeře nebo nadcházející

svatba. Někoho, kdo by nás poslouchal, by nikdy nenapadlo, že

je mezi námi něco divného.

Jenže já jsem to věděla.

To vědomí mě užíralo. Pořád jsem se tím zabývala. A když

jsme pak přistáli, už jsem nedokázala na Adriana pohlížet jako

dřív. Kdykoli se naše pohledy střetly, vybavila se mi jeho slova:

Jsem pořád tady, pořád jsem do tebe blázen a záleží mi na tobě víc, než

kdy může nějaký zlý stvůře záležet. Na jednu stranu mě to uráželo.

Jak se opovažuje? Jak se mě opovažuje milovat, ať ho chci, nebo

ne? Řekla jsem mu, že ne. Nemá na to právo.

A na druhou stranu? Na druhou stranu mě to děsilo.

A když tě budu milovat dál, třeba se časem zlomíš a začneš mě

milovat taky.

Bylo to směšné. Nemůžete přece někoho přimět, aby vás miloval,

tím, že budete milovat vy jeho. Nezáleží na tom, jak je

Adrian okouzlující nebo zábavný. Alchymistka nikdy nemůže chodit s Morojem. To není možné.

Jsem si jistý, že tak napůl už do mě jsi zamilovaná.

Naprosto nemožné.

31

3

Adrian dodržel slovo a už se nezmínil o našem vztahu –

nebo spíš o našem neexistujícím vztahu. Ale chvílemi jsem zaznamenala

v jeho pohledu cosi, co na mě působilo jako ozvěna

jeho prohlášení o tom, jak mě bude dál milovat. Nebo to byla jen jeho typická drzost.

Přesedli jsme na další let a potom jeli ještě hodinu autem.

Když jsme konečně dorazili do malého městečka v horách Pocono,

už byla noc. Vystoupili jsme z auta a já zažila šok. Prosinec

v Pensylvánii se velmi, velmi lišil od prosince v Palm Springs.

Mrazivý vzduch mě zasáhl a pronikal mi do pusy a do nosu.

Na zemi ležela vrstva čerstvého sněhu, která se leskla ve světle

téhož úplňku, při němž jsme s profesorkou Terwilligerovou provozovaly

magii. Hvězdy zářily stejně intenzivně jako v poušti,

ale díky chladnému vzduchu tak nějak ostřeji.

Adrian zůstal ve vypůjčeném autě. Když mi řidič podával

můj malý kufr, Adrian se zeptal: „Nechceš s tím pomoct?‚ Dech se mu ve studeném vzduchu srážel v páru.

To od něj byla netypická nabídka. „To zvládnu. Ale díky. Takže

ty tady nezůstáváš?‚ Kývla jsem směrem k domu s cedulí zobrazující postel a příbor, u níž auto zastavilo.

Adrian ukázal směrem dál po silnici, kde na kopci stál

ohromný osvětlený hotel. „Já bydlím tamhle. Tam se taky budou konat všechny oslavy, pokud tě to zajímá. Nejspíš právě začaly.‚ Zachvěla jsem se a nemělo to nic společného se zimou. Morojové obvykle žijí v noci, takže jejich dny začínají se západem slunce. Ti, kteří žijí mezi lidmi – tak jako Adrian –, si musejí

zvyknout na denní aktivity. Ale tady v městečku plném mo32 rojských hostů bude mít Adrian možnost vrátit se k nočnímu životu, což je pro něj přirozenější.

„Jasně,‚ řekla jsem. Následovala chvilka trapného mlčení,

ale mráz mi naštěstí poskytl záminku k úniku. „Radši už půjdu

do tepla. Ráda jsem s tebou cestovala.‚

Usmál se. „Já s tebou taky, Sageová. Tak ahoj zítra.‚

Dveře od auta se zavřely a já si bez Adriana náhle připadala hrozně osamělá. Auto zamířilo k hotelu na kopci. Můj penziónek

ve srovnání s ním působil uboze, ale byl hezký a útulný. Alchymisté mě tam ubytovali právě proto, že věděli, že Morojové

budou přespávat jinde. Nebo aspoň většina z nich.

„Přijela jste na svatbu, drahoušku?‚ vyptávala se mě majitelka,

když mě zapisovala. „Máme tady i další svatebčany.‚

Přikývla jsem, podepsala účet a odešla. Nepřekvapilo mě, že

i tenhle penzión je plný hostí, ale určitě jich tu bude méně než

v hotelu. Přesvědčila jsem se, že jsem za sebou zamkla dveře pokoje. Svým kamarádům v Palm Springs věřím, ale o jiných Morojích a dhampýrech jsem pochybovala.

Městečka a penzióny jako tento obvykle přitahovaly páry

na romantických výletech. Ani můj pokoj nebyl výjimkou. Stála tam ohromná postel s baldachýnem a u krbu vířivka ve tvaru

srdce. Celé to místo přímo křičelo láskou a romantikou, což obrátilo

směr mých myšlenek zase k Adrianovi. Ignorovala jsem

to, jak jen to šlo. Napsala jsem zprávu Donně Stantonové, vysoce

postavené alchymistce, která dohlížela na moje přidělení

v Palm Springs.

Dorazila jsem do Pocono Hollow a ubytovala se v penziónu. Odpověděla mi okamžitě. Výborně. Uvidíme se zítra. Po chvilce následovala další esemeska. Zamkněte se.

Stantonová spolu s dalším alchymistou byli také pozváni

na svatbu. Nacházeli se ale na východním pobřeží, takže sem

mohli pohodlně dojet až zítra. Záviděla jsem jim.

Přestože jsem byla nervózní, spala jsem překvapivě dobře

a ráno jsem se dokonce odvážila vylézt na snídani. Morojů jsem

se ovšem bát nemusela. Ve sluncem zalité jídelně jsem snídala jako jediná.

33

„To je zvláštní,‚ poznamenala majitelka, když mi přinesla

kávu a vejce. „Vím, že spousta hostů byla vzhůru dlouho

do noci, ale myslela jsem, že aspoň pár se jich přijde najíst.‚ Aby

zdůraznila vážnost situace, ještě dodala: „Koneckonců snídaně

je v ceně.‚

Morojové po nočním životě stále ještě spali, takže jsem se

odvážila trochu prozkoumat městečko. Přestože jsem si s sebou

vzala vysoké boty a teplý kabát, ta zima mě pořád šokovala.

V Palm Springs jsem se rozmazlila. Zanedlouho jsem procházku městem vzdala a zbytek odpoledne strávila u krbu nad knihou

od profesorky Terwilligerové. První část jsem jen tak přelétla

a pokračovala jsem k pokročilejším kouzlům, o nichž mi řekla,

že bych je měla přeskočit. Možná to bylo tím, že to bylo zakázané, ale nedokázala jsem se od knihy odtrhnout. Rozsah kouzel popsaných v knize mě pohltil natolik, že když se ozvalo zaklepání na dveře, nadskočila jsem leknutím. Strnula jsem a uvažovala,

jestli si nějaký zmatený Moroj nespletl dveře a nemyslí si,

že jde ke kamarádovi. Nebo hůř – k dárci.

Telefon mi vzápětí zavibroval textovkou od Stantonové. Jsme

před vašimi dveřmi.

Když jsem je otevřela, spatřila jsem Stantonovou s Ianem

Jansenem, což byl alchymista asi mého věku. Jeho přítomnost tady mě překvapila. Iana jsem neviděla od doby, kdy mě spolu

s ním a Stantonovou zadrželi Morojové a vyslýchali nás ohledně dhampýrské uprchlice. Tehdy byl do mě Ian zamilovaný. A pokud jsem mohla soudit z jeho omámeného úsměvu, když mě teď uviděl, nic se na tom nezměnilo. Pozvala jsem je dál a zase

za nimi zamkla. Oba měli stejně jako já na levé tváři vytetovanou

zlatou lilii. Bylo to znamení našeho řádu. Inkoust obsahoval

vampýří krev, díky níž se rychle uzdravujeme a taky nám magicky brání rozebírat záležitosti alchymistů s lidmi, kteří o nich

nemají ponětí.

Stantonová povytáhla obočí nad vanou ve tvaru srdce

a usedla do křesla ke krbu. „Dostala jste se sem bez problémů?‚

Kromě toho, že jsem musela cestovat s krásným vampýrem, který

je přesvědčený, že mě miluje?

34

„Bez problémů,‚ odpověděla jsem. Podívala jsem se na Iana

a zamračila se. „Nečekala jsem, že přijedeš. Teda, samozřejmě

jsem ráda, ale po tom, co se stalo posledně…‚ Odmlčela jsem se, protože mi náhle něco došlo. Rozhlédla jsem se. „Jsme tu všichni. Všichni, co jsme tehdy měli, ehm, domácí vězení.‚

Stantonová přikývla. „Padlo rozhodnutí, že pokud se mají

vztahy mezi oběma našimi skupinami zlepšovat, Morojové začnou

tím, že všechno vynahradí konkrétně nám třem.‚

Ian se zamračil, založil si ruce a opřel se o zeď. Měl hnědé oči

a hnědé, pečlivě zastřižené vlasy. „Nechci, aby nám ty stvůry

po tom, co se stalo v létě, něco vynahrazovaly. Nemůžu ani uvěřit,

že jsme vůbec tady! Je jich tu plno. Kdo ví, co se může stát,

když to jeden z nich dnes v noci přežene s šampaňským a začne

se poohlížet po svačince? Jsme tu, čerství lidé.‚

Nejradši bych mu řekla, jak je to směšné, ale podle logiky

alchymistů byly jeho obavy opodstatněné. A když jsem si uvědomila,

že většinu přítomných Morojů neznám, připadalo mi to

ještě pravděpodobnější.

„Asi bychom se měli držet pohromadě,‚ řekla jsem. Ian se šťastně usmál a mně došlo, že jsem špatně zvolila slova. Alchymisté se jen zřídka zúčastňují společenských událostí a tohle nebyla výjimka. Stantonová se po chvíli vrhla do práce

a prošla s námi naše plány a účel naší zdejší návštěvy. Vytáhla složku dokumentů o Soně a Michailovi, jako bych o nich nic nevěděla. Alchymisté ovšem netušili, co jsem se Soňou prožila, a tak jsem spolu s Ianem přikyvovala každé informaci, jako by

pro mě byla něčím novým.

„Oslava bude patrně probíhat až do úsvitu,‚ prohlásila Stantonová

a posbírala svoje papíry. „Potom Ian a já odjedeme a cestou

vás vysadíme na letišti. Nemusíte tady strávit ještě další noc.‚

Ian se zachmuřil. „Ani minulou noc jsi tady neměla zůstat sama. Někdo se o tebe měl postarat.‚

„Dokážu se o sebe postarat sama,‚ vyštěkla jsem o něco příkřeji, než jsem původně zamýšlela. Ať se mi to líbilo nebo ne, trénink profesorky Terwilligerové mě zocelil – doslova i obrazně.

A k tomu ještě lekce sebeobrany, kterou jsem nedávno absolvo35 vala. Tam jsem se naučila dávat na sebe pozor a bedlivě sledovat okolí. Ian to možná myslel dobře, ale nelíbilo se mi, že si myslí, že potřebuju, aby mě někdo rozmazloval.

„Slečna Sageová si vede dobře, jak vidíte,‚ poznamenala

Stantonová suše. Bylo jí jasné, že Ian je do mě zamilovaný, a mně bylo stejně tak jasné, že pro takové nesmysly nemá pochopení. Pohledem zabloudila k oknu, za nímž zapadající slunce barvilo nebe do oranžova a červena. „Tak tedy dobrá. Už je skoro načase. Neměla byste se začít chystat?‚

Oba přijeli slavnostně vystrojeni, ale já se musela připravit.

Odešla jsem tedy do koupelny a oni zapředli rozhovor. Kdykoli jsem se z koupelny vynořila a šla si pro hřeben, náušnice nebo

něco jiného, Ian mě sledoval lačným pohledem. No nazdar. Tohle rozhodně nepotřebuju.

Svatba se konala v místní chloubě – ohromném skleníku,

kam nepronikla zvenčí zima. Soňa milovala rostliny a květiny,

takže tohle bylo místo jejích snů, kde se toužila vdávat. Na skleněných stěnách se srážela pára z drastického rozdílu mezi teplotou uvnitř a venku. My tři jsme vešli do vstupní haly, kde se

za normálních okolností prodávaly vstupenky do skleníku. Tam jsme konečně potkali Moroje, kteří se skrývali před slunečním

svitem.

Kolem vstupu jich popocházelo asi pětadvacet. Všichni byli

draze oblečení a se svými štíhlými postavami a bledými obličeji působili strašidelně krásně. Někteří z nich svatbu organizovali

a směrovali hosty dále do skleníku. Většina Morojů byli normální

hosté. Ti se zastavovali, aby se zapsali do knihy hostů nebo aby poklábosili s přáteli či příbuznými, které dlouho neviděli.

U stěn stáli dhampýři na stráži. Měli na sobě černobílé uniformy

a sledovali, jestli nehrozí nějaké nebezpečí. Jejich přítomnost mi připomněla, že tady jde o mnohem větší hrozbu, než že by si nás nějaký opilý Moroj spletl s dárci.

Vzhledem k tomu, že se svatba konala v noci, znamenalo to,

že by mohli zaútočit Strigojové. Strigojové jsou velice odlišný typ vampýrů. Liší se natolik, že jsem si připadala skoro jako blázen, že mě znervózňují přítomní Morojové. Strigojové jsou nemrtví a své oběti zabíjejí, na rozdíl od Morojů, kteří pijí krev 36

od dobrovolných dárců, jen aby se udrželi při životě. Strigojové jsou zlí, rychlí a silní – a vycházejí jedině v noci. Sluneční světlo je pro Moroje nepříjemné, ale pro Strigoje je smrtící. Většinou zabíjejí lidi, ale mnohem víc jim chutnají Morojové a dhampýři. Takovéhle shromáždění Morojů a dhampýrů na malém místě je prakticky totéž jako nabídnout Strigojům bufet.

Ale jak jsem se dívala na dhampýrské strážce, bylo mi jasné,

že Strigoj by se sem tak snadno nedostal. Strážci tvrdě trénují

po celý život a zdokonalují se v boji proti Strigojům. A vzhledem

k tomu, že se má téhle svatby zúčastnit morojská královna, předpokládala jsem, že zabezpečení viditelné na první pohled je jen zlomkem toho skutečného.

Když nás spatřili, někteří shromáždění přestali mluvit. Ne

všichni Morojové vědí o alchymistech a o tom, jak spolupracujeme

s jejich lidmi. Přítomnost tří lidí, kteří nejsou dárci, tudíž působila neobvykle. I ty, kteří o alchymistech věděli, nejspíš naše přítomnost překvapila, protože naše vzájemné vztahy jsou čistě pracovní. Stantonová začala dávat najevo svou nervozitu a Ian otevřeně dělal znamení proti zlu, kdykoli se na nás podíval nějaký Moroj nebo dhampýr. Já jsem zachovávala klid, ale přála jsem si, abych narazila aspoň na jednu známou tvář.

„Slečna Stantonová?‚

Rozběhla se k nám Morojka s kulatým obličejem. „Já jsem

Colleen, svatební koordinátorka. Mluvily jsme spolu po telefonu?‚

Napřáhla ruku a Stantonová na okamžik zaváhala, než jí

s ní potřásla.

„Ano, samozřejmě,‚ odpověděla chladně a zdvořile. „Děkujeme

za pozvání.‚ Představila jí Iana a mě.

Collen ukázala směrem ke vstupu do atria. „Pojďte dál. Máte

zarezervovaná místa. Sama vás tam zavedu.‚

Protáhla nás kolem zírajících zvědavců. Sotva jsme vešli

do atria, zastavila jsem se a zapomněla, že jsme obklopeni vampýry.

Hlavní skleník byl zkrátka úchvatný. Vysoké klenuté stropy

tvořilo jen orosené sklo. Uprostřed bylo místo na sezení ozdobené dalšími květinami, podobně jako na lidských svatbách. Na stupínku pokrytém záplavou květin si měli novomanželé

říct své „ano‚.

37

Skleník mě ohromoval natolik, až se mi z toho tajil dech.

Jako bychom vstoupili do tropické džungle. Na stromech a rostlinách

kvetly barevné květy, které ve vlhkém vzduchu vydávaly

omamnou vůni. Jelikož venku byla tma, skleník osvětlovaly důmyslně

rozmístěné pochodně a svíce vrhající mystické a přitom

romantické světlo. Připadalo mi, že jsem vkročila na nějaké rituální místo uprostřed Amazonie. Mezi stromy a keři samozřejmě popocházeli téměř schovaní strážci a bedlivě sledovali okolí.

Colleen nás zavedla do pravé části k našim židlím označeným

nápisem REZERVACE. Židle stály spíš v zadní části, samozřejmě

ne tak blízko jako místa pro rodinu, ale přesto naše usazení naznačovalo, že si nás Morojové považují a snaží se uvolnit naše vzájemné napjaté vztahy.

„Můžu vám něco přinést?‚ nabídla se Colleen. Až teď jsem

si uvědomila, že její překypující energii vyvolává spíš nervozita. Znervózňovali jsme ji skoro tolik – ale určitě ne tolik – jako oni nás. „Dáte si něco k pití?‚

„Zatím ne,‚ odpověděla Stantonová za nás za všechny.

„Díky.‚

Colleen nedočkavě přikyvovala. „Dobře. Kdybyste cokoli potřebovali – i kdyby to byla maličkost –, neváhejte o to požádat. Obraťte se na kohokoli z organizátorů a oni už mě najdou.‚

Ještě chvilku tam postávala a nervózně si žmoulala ruce. „Asi už bych se měla jít podívat na ostatní. Pamatujte, že kdybyste něco potřebovali, jsem vám k dispozici.‚

„Já bych potřeboval odtud vypadnout,‚ zamumlal Ian, jakmile

se vzdálila. Já jsem radši neřekla nic. Kdybych ho začala

ujišťovat, že jsme v bezpečí, uvrhla bych na sebe podezření. Ale kdybych se naopak tvářila, jako že jsme v ohrožení, lhala bych.

Můj názor se nacházel kdesi uprostřed mezi těmi dvěma extrémy. Někdo mi podal program a Ian se ke mně naklonil blíž, než

mi bylo příjemné, aby si ho mohl taky přečíst. V programu byl uveden seznam písní a čtení a také účastníci svatby. Z Ianova výrazu mi bylo jasné, že čekal, že po čtení z Listu Korintským bude následovat něco jako „Bezbožné krveprolití‚. Jeho další slova mi to ostatně potvrdila.

38

„To se jim povedlo, že to všechno vypadá tak normálně,

viď?‚ poznamenal a ani se nesnažil skrývat znechucení ve svém

hlase. Jeho nepřátelský postoj mě překvapil. Nepamatovala jsem

si, že by byl v létě takový extremista. „Jako by to byla opravdová svatba.‚

Neztišil hlas, takže jsem se úzkostlivě rozhlížela, jestli ho

snad někdo nezaslechl. „Takže ty tvrdíš, že to není opravdová svatba?‚ zeptala jsem se ho šeptem.

Ian pokrčil rameny, ale aspoň pochopil a začal taky šeptat.

„U nich? Na tom nezáleží. Oni nemají opravdové rodiny nebo

opravdovou lásku. Jsou to stvůry.‚

Ironií bylo, že se zmínil o „opravdové lásce‚ zrovna ve chvíli,

kdy jsem na opačné straně atria zahlédla Adriana s jeho otcem. Adrian se vždycky hezky oblékal, ale v něčem takhle slavnostním jsem ho ještě nikdy neviděla. Nerada jsem to přiznávala, ale moc mu to slušelo. Měl na sobě tmavomodrý oblek s téměř černou vestou a pod ní měl světle modrou košili. Celkový dojem dotvářela modrobíle pruhovaná kravata. Vymykal se, jelikož většina přítomných mužů zvolila černou nebo šedou, ale

jeho odlišnost nepůsobila nepatřičně. Když jsem si ho prohlížela,

zvedl hlavu a zachytil můj pohled. Usmál se a kývl mi

na pozdrav. Málem jsem mu úsměv opětovala, ale včas jsem

si uvědomila přítomnost Stantonové. Naposledy jsem se na něj

podívala a radši jsem se odvrátila.

„Pane Jansene,‚ řekla Stantonová strnule. „Nechte si své názory

pro sebe. Bez ohledu na to, zda jsou opodstatněné či nikoli, jsme tu jako hosté, takže se budeme chovat civilizovaně.‚

Ian s nechutí přikývl, a když střelil pohledem po mně, zčervenal. Jako by mu to napomenutí mohlo u mě zmařit šanci. Ale

nemusel se obávat, vzhledem k tomu, že žádnou nikdy neměl. Colleen za námi poslala jiného organizátora, aby se přesvědčil,

že nám nic nechybí. Zatímco mluvil se Stantonovou, Ian se naklonil ke mně. „Jsem jediný, komu připadá šílené, že jsme tady?‚ Kývl hlavou směrem ke Stantonové. „Myslí si, že je to v pořádku, ale proboha! Vždyť nás drželi v zajetí. To je neodpustitelné.

Copak tě to neštve?‚

39

Tehdy se mi pochopitelně naše zadržení nelíbilo, ale později

jsem pochopila, proč k tomu muselo dojít. „Hrůza, že to udělali,‚

zalhala jsem a doufala, že to zní přesvědčivě. „Zuřím, kdykoli

si na to vzpomenu.‚

Ianovi se ulevilo natolik, že už toho tématu nechal.

Seděli jsme mlčky, zatímco atrium se dál plnilo svatebčany.

Než začal samotný obřad, ve skleníku se shromáždily asi dvě

stovky lidí. Neustále jsem se rozhlížela, jestli neuvidím někoho známého, ale zatím jsem viděla jen Adriana a jeho otce. Na poslední chvíli přispěchala zářivě oděná postava. Zaúpěla jsem a Stantonová sykla nelibostí. Právě dorazil Abe Mazur. Zatímco Adrian sladil barvy svého oblečení velice stylově,

Abe používal barvy jako urážku vkusu. Musela jsem ovšem

uznat, že tentokrát na sobě neměl to nejkřiklavější, v čem jsem

ho kdy viděla. Přišel v bílém obleku, zářivě zelené košili a vzorkované

kravatě. Jako obvykle měl v uších zlaté náušnice a jeho

lesklé černé vlasy ve mně vyvolávaly podezření, jestli si na ně

nenapatlal celou pomádu. Abe je Moroj pochybné morálky

a taky je to otec mojí kamarádky a Adrianovy bývalé dhampýrské lásky Rose Hathawayové. Abe mě znervózňoval, protože

jsem s ním v minulosti měla jisté tajné dohody. Stantonovou znervózňoval, protože je Moroj, jakého alchymisté nikdy nedokážou udržet pod kontrolou. Abe se usadil do první řady, čímž si vysloužil od koordinátorky Colleen zděšený pohled. Tipovala jsem, že to asi nebylo součástí jejího zasedacího pořádku.

Ozvaly se fanfáry a všichni v zadní části skleníku začali padat na kolena. Postupně klekali všichni a šířilo se to jako vlna.

Stantonová, Ian a já jsme na sebe nechápavě pohlédli. Vzápětí

mi to došlo.

„Královna,‚ zašeptala jsem. „Královna přichází.‚

Z výrazu Stantonové jsem usoudila, že s něčím takovým rozhodně

nepočítala. Měla jen zlomek vteřiny na to, aby rozhodla,

jak se budeme v takové situaci chovat, abychom působili civilizovaně.

„Nebudeme klekat,‚ zašeptala. „Zůstaňte sedět.‚

To bylo opodstatněné, jelikož morojské královně nejsme vázáni oddaností. Přesto mě znervózňovalo, že jako jediní neklečí40

me. Po chvilce se ozval hlas, který oznámil: „Její královské Veličenstvo

královna Vasilisa, první svého jména.‚

Když vešla, dokonce i Ian s obdivem zadržel dech. Vasilisa

– neboli Lissa, jak ji Adrian s Rose neustále nazývali – byla ztělesněním nadpozemské krásy. Nemohla jsem uvěřit, že je stejně

stará jako já. Nesla se tak důstojně a královsky, že působila

bezvěce. Byla vysoká a štíhlá a ladně se pohybovala. Platinově blond vlasy jí lemovaly obličej jako závoj z jiného světa. Přestože měla na sobě moderní koktejlky levandulové barvy, působila na mě, jako by byla oděna ve velkolepé viktoriánské róbě.

Po jejím boku kráčel černovlasý mladík s pronikavýma modrýma očima. Její přítel Christian Ozera byl nepřehlédnutelný, když

natolik kontrastoval s její světlostí.

Když královský pár usedl do první řady – a zatvářil se překvapeně,

že tam na něj už čeká Abe –, všichni zase usedli na svá

místa. Kdesi ukrytý cellista začal hrát a všichni vydechli úlevou, že teď už nastane obvyklý svatební obřad.

„Není to úžasné?‚ zamumlal mi Ian do ucha. „Její trůn je tak křehký. Jedno uklouznutí, a propukl by chaos.‚

To byla pravda a právě z toho důvodu je Jillino bezpečí tolik

důležité. Podle starého morojského zákona musí mít panovník

aspoň jednoho žijícího člena rodiny, aby si udržel trůn. Jill je

jediná, kdo zbyl z Lissiny pokrevní linie. Ti, kteří se Lisse postavili kvůli jejímu mládí a názorům, si uvědomili, že zabít Jill pro ně bude mnohem jednodušší než se zaměřit přímo na královnu. Mnoho Morojů tomu zákonu oponuje a snaží se ho změnit. Než

se to vyřeší, politický důsledek pokusu o vraždu Jill by byl nedozírný.

Alchymisté mají v popisu práce chránit Moroje a utajovat jejich svět před lidmi, takže bylo nutné udělat vše proto, aby

ve společenství Morojů nevypukl chaos. A z mnohem osobnějších

důvodů jsem chtěla udržet Jill naživu, protože za dobu, kdy

jsme byly spolubydlící, mi na ní začalo záležet.

Vyhnala jsem si z hlavy pochmurné myšlenky a raději se soustředila

na další fázi svatebního obřadu. V čele procesí kráčely

družičky v tmavě zelených saténových šatech. Uvažovala jsem, jestli si Abe pro dnešek zvolil zelenou košili proto, aby se s nimi barevně sladil. Pokud ano, moc se mu to nepovedlo.

41

A pak jsem spatřila první kamarádský obličej kromě Adriana. Rose Hathawayovou. Vzhledem k tomu, že dala novomanžele šťastně dohromady, mě nijak nepřekvapilo, že jde za družičku.

Po otci zdědila tmavé vlasy a oči a z družiček byla jako

jediná dhampýrka. Nemusela jsem vidět překvapené pohledy některých hostů, aby mi bylo jasné, jak je to neobvyklé. Pokud

si toho Rose všimla a starala se o to, nedávala to nijak najevo.

Hrdě kráčela vpřed a celá zářila štěstím. Jelikož jsou dhampýři

hodně podobní lidem, byla Rose menší než její morojští společníci

a taky měla atletičtější postavu na rozdíl od štíhlých útlých

Morojů.

Rose měla postavu, jaká by byla mezi lidmi považována

za velice normální a zdravou, ale já jsem si proti Morojům připadala tlustá. Uvědomovala jsem si, že je to směšné – navíc když

mám menší velikost než Rose –, ale těžko jsem se těchhle svých pocitů mohla zbavit. Adrian mi nedávno promlouval do duše

a zašel dokonce tak daleko, že prohlásil, že mám možná poruchu

příjmu potravy. Rozzuřilo mě to a řekla jsem mu, aby se

staral o sebe, ale od té doby jsem na svoje chování pohlížela

jinak. Teď jsem se snažila jíst víc a přibrala jsem přesně půl kila,

což mi připadalo příšerné a nesprávné. Pak mi ale můj kamarád

Trey řekl, že poslední dobou vypadám skvěle. Posílilo to moje

odhodlání, že pár kil navíc mě nezabije, a dokonce mi to i může

prospět. Nic z toho jsem samozřejmě Adrianovi nepřiznala.

Když vešla Soňa, všichni jsme povstali. V šatech slonovinové barvy a se zrzavými vlasy ozdobenými malými bílými růžičkami vypadala nádherně. Královna byla úchvatná, ale ze Soni vyzařovalo cosi, co překonalo dokonce i Lissinu krásu. Možná to v sobě mají všechny nevěsty. Kolem Soni se vznášelo ovzduší

lásky a ona celá zářila. Bodlo mě v hrudi, což mě překvapilo. Iana nejspíš zklamalo, že nenásledovalo žádné krveprolití, nýbrž milý obřad plný citů. Nemohla jsem uvěřit kamenným výrazům svých kolegů alchymistů. Mně samotné bylo do pláče,

když pár odříkával svoje sliby. I kdyby si Soňa s Michailem nemuseli projít peklem, aby mohli být spolu, takový obřad prostě

chytne za srdíčko. Poslouchala jsem, jak si slibují věčnou lásku,

a zrak mi přitom padl na Adriana. Neviděl, že se na něj dívám,

42

ale přesto jsem na něm poznala, že na něj obřad zapůsobil stejně

jako na mě. Okouzlil ho.

To u něj nebylo zrovna časté. Připomínalo mi to, že pod

jeho sarkastickým zevnějškem se skrývá trpící umělec. To se mi

na Adrianovi líbilo – tedy ne to, že trpí, ale to, že dokáže tak hluboce prožívat svoje emoce a potom je přetransformovat v umění.

Taky mám nějaké pocity, stejně jako každý, ale nedokážu

je vyjádřit kreativním způsobem. Nemám to v povaze. Někdy jsem Adriana kvůli jeho umění pěkně potrápila, hlavně když

namaloval něco abstraktnějšího. Tajně jsem ale jeho šikovnost

obdivovala a milovala jsem mnohotvárnost jeho osobnosti.

Snažila jsem se udržet si neutrální výraz a vypadat jako normální alchymistka, kterou ani v nejmenším nezajímají bezbožné vampýrské obřady. Ani jeden z mých společníků se nade mnou nepozastavil, takže se mi to zřejmě dařilo. Možná mě čeká budoucnost hráčky pokeru.

Soňa s Michailem se políbili a dav hlasitě zajásal. Povyk nabral

na hlasitosti, když se políbili podruhé a pak ještě potřetí.

Po obřadu následovala oslava, která se konala v hotelu, kde byl ubytován Adrian spolu s většinou ostatních Morojů. Soňa s Michailem odešli jako první, následovala je královna spolu s dalšími královskými. Stantonová, Ian a já jsme trpělivě čekali, až

na nás přijde řada a naloží nás do jedné z limuzín, které odvážely svatebčany do necelý kilometr vzdáleného hotelu. Kdyby tak nemrzlo, dalo by se to v pohodě ujít i na vysokých podpatcích. Konečně na nás přišla řada a všichni tři jsme nasedli do limuzíny.

„Teď už jenom musíme přežít oslavu,‚ poznamenal Ian,

sotva za námi šofér zabouchl dveře. „Aspoň že máme auto sami pro sebe.‚

Vtom se ale dveře otevřely a vedle mě usedl Abe. „Máte tu

místo ještě pro jednoho?‚ zeptal se a usmál se na mě a na Stantonovou.

„Rád vás opět vidím, milé dámy. A vy musíte být Ian.

Je mi potěšením.‚ Natáhl k Ianovi ruku. Nejdřív se zdálo, že mu

s ní Ian nepotřese, ale po příkrém pohledu Stantonové to přece jen udělal. Potom na svou dlaň dlouho zíral, jako by čekal, že každou chvíli vzplane.

43

Cesta trvala jen pět minut, ale z tváří alchymistů jsem usoudila,

že jim to připadá jako pět hodin.

„Myslím, že je úžasné, že vás tři pozvali,‚ řekl Abe dokonale klidným tónem. „Vzhledem k tomu, jak úzce spolupracujeme, měli bychom se scházet častěji, nemyslíte? Možná nás jednou pozvete na nějakou vaši svatbu.‚ Mrkl na mě. „Jsem si jistý, že na tebe stojí frontu spousta mladých mužů.‚

Dokonce ani Stantonová si nedokázala zachovat neutrální

výraz. Její zděšení napovídalo, že existuje málo svatokrádežnějších

věcí, než když vampýr přijde na lidskou svatbu. Když jsme

dojeli k hotelu, viditelně se jí ulevilo, ale Abeho jsme se ještě nezbavili. Nějaká všímavá osoba – pravděpodobně Colleen

– nás

usadila k jednomu stolu, protože si nejspíš myslela, že pro nás

bude příjemné sedět s Morojem, kterého známe. Abe se vyžíval

v tom, jak na nás jeho přítomnost působí. Musela jsem ovšem uznat, že mi připadalo osvěžující slyšet někoho otevřeně mluvit

o našich vzájemných napjatých vztazích. Bylo to mnohem

příjemnější než předstírat, že je všechno v naprostém pořádku.

„Není v tom žádná krev,‚ ujistil nás Abe, když nám donesli

večeři. My tři alchymisté jsme váhali, jestli vůbec kuře rozkrojit, dokonce i já. „Krev je pouze v drincích a o takové si musíte požádat na baru. Nikdo vám nic nepodstrčí a dárci se zdržují v jiné místnosti.‚

Ian a Stantonová se tvářili, že je to nepřesvědčilo. Rozhodla

jsem se tedy, že z nich budu nejstatečnější, a bez váhání jsem

se pustila do jídla. Vampýři jsou možná nepřirozená stvoření, ale rozhodně mají vynikající kuchyni. Po chvilce se do večeře pustili i ostatní alchymisté a dokonce i oni museli uznat, že je velice dobrá.

Když jsme dojedli, Ian se odvážně odebral na toaletu, takže

měla Stantonová chvilku, aby mě vyzpovídala. „Když jste odjížděla,

bylo všechno v pořádku?‚ Ačkoli naše vztahy byly napjaté,

na naší misi udržet ve světě Morojů stabilitu se nic nezměnilo.

„Ano,‚ odpověděla jsem. „Je tam klid. Žádné problémy.‚

O mých osobních dramatech nic vědět nemusela. Jakoby nic

44

jsem se jí zeptala: „Máte nějaké zprávy o Bojovnících? Nebo

o Marcusovi Finchovi?‚

Stantonová zavrtěla hlavou. „Ne. Ale pokud něco objevíme, určitě vám dám vědět.‚

Zdvořile jsem se na ni usmála, i když jsem o jejích slovech

vážně pochybovala. Moje alchymistické mise se mi ne vždy

zamlouvaly, ale většinu života jsem se řídila rozkazy a nezpochybňovala

je. Vždycky jsem věřila, že moji nadřízení vědí, co

je nejlepší, a že jednáme v zájmu vyššího dobra. To, co se stalo

v poslední době, mě však přimělo o tom uvažovat. Snažili jsme

se zmařit plány fanatickým lovcům vampýrů, kteří se nazývají

Bojovníci světla. Stantonová mi zatajovala informace a tvrdila,

že uplatňujeme taktiku, při které má každý vědět jen to nejnutnější.

Chválila mě, jaká jsem dobrá alchymistka, že to chápu,

ale ten incident mě dopálil. Nechtěla jsem být jen něčí pěšák. Chápu, že v boji za vyšší dobro jsou těžká rozhodnutí nezbytná, ale odmítám se nechat využívat nebo ohrožovat kvůli nějakým „důležitým‚ lžím. Svůj život jsem vložila do rukou alchymistů

a vždycky jsem věřila, že to, co dělají a říkají, je správné. Myslela

jsem, že jsem pro ně důležitá a že se o mě vždycky postarají. Teď

už jsem si tím ale tak jistá nebyla.

Jenže co můžu dělat? Alchymistům jsem vázána přísahou.

Ať už se mi líbí, jak pracují, nebo ne, neexistuje z toho cesta ven,

nemůžu jim odporovat…

Přinejmenším do té doby, dokud se nedozvím něco víc

o Marcusovi Finchovi.

Nedávno jsem zjistila, že se postavil Bojovníkům světla a pomohl Morojovi jménem Clarence. Přestože Bojovníci většinou pronásledují Strigoje, kdysi se rozhodli, že se jejich cílem stane Clarence. Marcus se postavil na jeho obranu a přesvědčil je, aby ho nechali na pokoji. Byla jsem si téměř jistá, že si Clarence celou

tu historku vymyslel, jenže pak mi ukázal Marcusovu fotku.

A v tom bodě se všechno opravdu zašmodrchalo. Zdálo se

totiž, že se Marcus postavil i alchymistům. Clarence i jeden z Bojovníků

naznačovali, že Marcus kdysi byl alchymistou, ale už

není. Nevěřila jsem tomu, dokud jsem neuviděla jeho fotku. Neměl na tváři vytetovanou zlatou lilii, ale ornamentální tetování

45

modrým inkoustem, které bylo tak velké, že zlatou lilii překrylo,

pokud se ji pokoušel schovat.

Když jsem to uviděla, můj život se změnil. Netušila jsem, že

je možné nechat si přetetovat něco natolik silného. Ani ve snu

mě nenapadlo, že někdo může od alchymistů odejít nebo to vůbec

chtít. Ne po tom všem, co nám odmalička vtloukali do hlavy.

Jak může někdo vůbec uvažovat, že odstoupí od našich úkolů?

Jak může někdo zběhnout a prostě od alchymistů odejít? Co se

stalo, že se takhle rozhodl? Prožil snad něco podobného jako já?

A nechali ho jen tak jít?

Když jsem se na něj vyptávala, Stantonová mi řekla, že alchymisté

o Marcusovi nic nevědí. Já jsem ovšem věděla, že je to lež. Netušila, že mám jeho fotku. Jeho nové tetování sice překrylo zlatou lilii, ale vespod jsem postřehla stopy, že skutečně býval jedním z nás. A pokud má na sobě alchymistickou značku, pak o něm alchymisté docela jistě vědí. Tají to, což mě zaujalo ještě

víc. Vlastně jsem Marcusem začala být tak trochu posedlá. Instinkt mi napovídal, že je klíčem k mým problémům a že mi

může pomoct odhalit tajemství a lži alchymistů. Bohužel jsem netušila, kde ho hledat.

„Je důležité, aby se nikdo z přítomných nedozvěděl, co děláte.

Takže pamatujte na diskrétnost,‚ dodala Stantonová, jako

by bylo třeba mi to připomínat. Mezi obočím se jí objevila malá vráska. „Dělá mi starosti, že tu bude mladý Ivaškov. Nikdo nesmí poznat, že se víc znáte. Takové maličkosti by mohly překazit naši misi.‚

„Ale ne,‚ namítla jsem okamžitě. „S Adrianem si nemusíte

dělat starosti. Chápe, jak je naše práce důležitá. Nikdy by neudělal nic, co by ji překazilo.‚

Ian se vrátil, takže náš rozhovor ustal. Večeře zanedlouho

přešla v tanec. Jak se atmosféra uvolnila, přišlo se s námi seznámit

několik Morojů. Připadala jsem si skoro stejně populární

jako nevěsta s ženichem. Ian si potřásl rukama s tolika Moroji,

že už mu na tom nepřipadalo nic nepatřičného. A přestože byla tahle událost pro moje společníky nepříjemná, nakonec mi bylo jasné, že svůj účel splnila a vztahy mezi alchymisty a Moroji se trochu upravily. Stantonová a Ian se s nimi rozhodně nemínili 46

bůhvíjak přátelit, ale určitě je příjemně překvapilo, jak přátelsky

a vlídně se k nim svatebčané chovají.

„Jsem rád, že máme možnost spolu pobýt,‚ pověděl mi Ian uprostřed společenských konverzací. „Vzhledem k naší práci je

to hrozně těžké. Já jsem teď na ústředí v St. Louis, kde pracuju

v archivech. Kam poslali tebe?‚

Utajení je klíčem k Jillině ochraně. „Jsem na jedné misi, ale

nemůžu ti říct kde. Víš, jak to chodí.‚

„Jasně, jasně. Ale kdybys mě někdy chtěla navštívit…, všechno bych ti tam ukázal.‚

Jeho zoufalství bylo skoro až roztomilé. „Myslíš jako, že bych

přijela na dovolenou?‚

„No jo. Ehm, totiž ne.‚ Věděl stejně dobře jako já, že alchymisté

moc dovolené nemají. „Ale pořádají se tam i sváteční bohoslužby.

Kdyby ses rozhodla přijet, dej mi vědět.‚

Kněží alchymisté odjakživa na Vánoce a na další svátky pořádají

mše. Rodiny některých alchymistů se jich každoročně zúčastňují.

Já už jsem hezky dlouho na žádné nebyla, protože při

svém pracovním vytížení na to nemám čas.

„Budu na to pamatovat.‚

Nastala dlouhá pauza a po ní ze sebe zdráhavě vypravil:

„Požádal bych tě o tanec, ale za těchhle bezbožných okolností by to nebylo správné.‚

Strnule jsem se na něj usmála. „Jistě. A navíc jsme tady pracovně. Musíme se zaměřit na budování dobrých vztahů s nimi.‚

Ian se nadechl k odpovědi, když vtom ho přerušil známý hlas. „Slečno Sageová?‚

Vzhlédli jsme a já spatřila, jak se nad námi tyčí Adrian

v modrém obleku. Tvářil se dokonale zdvořile a zdrženlivě, což

značilo, že se nejspíš schyluje k nějaké katastrofě.

„Moc rád vás zase vidím,‚ řekl, jako bychom se neviděli bůhvíjak dlouho. Přikývla jsem na souhlas. Jak jsem ujistila Stantonovou, Adrian si uvědomoval, že kdyby dal najevo, že se známe blíže, mohlo by to na nás uvrhnout podezření a někdo by nás

pak mohl vystopovat k Jill. „Slyšel jsem správně, že jste se právě

bavili o budování dobrých vztahů?‚

47

Nezmohla jsem se na slovo, a tak odpověděl Ian. „Přesně tak.

Jsme tu proto, abychom mezi našimi skupinami nastolili přátelštější vztahy.‚ Jeho hlas ovšem vyzníval dost nepřátelsky.

Adrian s vážností pokýval hlavou, jako by si Ianovy nevraživosti nevšiml. „Myslím, že je to vynikající nápad. A přišel jsem

na něco, co by bylo excelentním gestem pro naši společnou budoucnost.‚

Tvářil se jako nevinnost sama, ale v očích mu uličnicky zajiskřilo, což jsem u něj už dobře znala. Podal mi ruku.

„Nechcete si zatančit?‚

48

4

Strnula jsem. Nevěřila jsem si.

Co si Adrian myslel? I když pomineme celé to drama mezi

námi, je naprosto neodpustitelné žádat o něco takového přede

všemi Moroji a alchymisty. V Palm Springs s mými kamarády

možná panuje uvolněnější atmosféra, takže tam by takový požadavek

nevyzněl tak strašně šíleně. Ale tady? Riskoval, že se

prozradí, že se známe, čímž zase riskoval Jillino bezpečí. Bylo to skoro stejně špatné jako to, že mi vyjevil svoje city. Ačkoli jsem trvala na tom, že jeho lásku neopětuju, už jen to, že věci pokročily až takhle daleko, mi mohlo u alchymistů přivodit pořádný malér.

Hlavou se mi honily všechny tyhle myšlenky a mezi nimi

se náhle objevila ještě jedna. Dobrá alchymistka by si neměla lámat hlavu s takovými věcmi. Dobrá alchymistka by měla být

zděšena při pouhém pomyšlení na tanec s Morojem. Na to, že se bude dotýkat Moroje. Když jsem si to uvědomila, nasadila jsem rozhořčený výraz a doufala, že vypadá uvěřitelně.

Naštěstí byli ostatní natolik šokováni, že mi nikdo nevěnoval pozornost. I dobré vztahy mají svoje meze. Stantonová i Ian

se tvářili nepokrytě znechuceně. Opodál stojící Moroje to sice nerozhořčilo, ale tvářili se ohromeně nad takovým závažným porušením etikety. A taky… jsem zaznamenala, jak si několik Morojů vyměnilo pohledy, které jasně říkaly, že je ani v nejmenším nepřekvapuje, že se Adrian Ivaškov dopustil takové nehoráznosti. Toho jsem u nich byla svědkem často. Lidé jen odmávli jeho chování s tím, že Adrian je prostě takový.

49

Ian se zmohl na slovo jako první. „Ona… ne! Rozhodně nemůže!‚

„Proč ne?‚ Adrian těkal pohledem mezi námi a pořád se usmíval jako sluníčko. „Přece jsme všichni přátelé, ne?‚

Abeho jen málokdy něco šokovalo a ani tentokrát nedal svůj

údiv znát. „Jsem si jistý, že o nic nejde.‚ Tón jeho hlasu ovšem

působil nejistě. Věděl, že Adrian mi není tak docela neznámý,

ale bezpochyby předpokládal, že mám své alchymistické výhrady.

Ostatně dnes večer se ukázalo, že většina alchymistů má

problém už jen s potřásáním rukama s Moroji.

Stantonová vypadala, že se to v ní sváří. Bylo mi jasné, že

Adrianův požadavek považuje za nemístný. Polkla. „Možná…

Možná by to bylo hezké gesto.‚ Střelila po mně soucitným pohledem, kterým jako by říkala: Občas prostě musíte hrát za celý

tým.

Ian trhl hlavou směrem k ní. „Zbláznila jste se?‚

„Pane Jansene,‚ štěkla po něm a podařilo se jí vložit varovný

tón do pouhého oslovení.

Všichni obrátili zraky ke mně, protože si uvědomili, že je to

koneckonců moje rozhodnutí. V tu chvíli jsem nevěděla, jestli

mě to má šokovat nebo děsit – při představě tance s Adrianem

jsem pociťovala obojí. Podívala jsem se na Stantonovou a pomalu jsem přikývla. „Jistě. Dobře. Dobré vztahy, že ano?‚

Ian celý zrudl, ale po příkrém pohledu Stantonové už se neodvážil

nic říct. Když mě Adrian vedl na parket, zaslechla jsem

šepot zvědavých Morojů: „Chudinka alchymistka. U něj se nikdy nedá předvídat, co udělá.‚

Adrian mi dal ruku kolem pasu předepsaným způsobem, při

němž si zachovával dostatečný odstup. Snažila jsem se nevzpomínat

na to, jak mě objal naposledy. Ačkoli nás dělila dostatečná

vzdálenost, dotýkali jsme se rukama a náš postoj byl intimní. Uvědomovala jsem si každý jeho prst na svém těle. Dotýkal se

mě lehce, ale přesto to na mě působilo velice silně a vyvolávalo

to ve mně žár.

„Co tě to napadlo?‚ zeptala jsem se, když jsme se začali pohybovat

do rytmu. Snažila jsem se ignorovat jeho ruce. „Máš

vůbec tušení, do jakého průšvihu jsi mě zatáhl?‚

50

Adrian se zazubil. „Ne. Všichni tě litují. Po tanci se zlým

a hříšným vampýrem z tebe bude mučednice. Práci u alchymistů

máš zajištěnou.‚

„Myslela jsem, že na mě nebudeš tlačit kvůli…, no, ty víš…

Kvůli tamtomu.‚

Nahodil nevinný výraz. „Zmínil jsem se snad o tom jediným

slovem? Jen jsem tě požádal o tanec. Bylo to politické gesto, to je vše.‚ Odmlčel se, aby nechal vyznít svá slova. „Zdá se, že ty si to nějak nemůžeš vyhnat z hlavy.‚

„Přestaň překrucovat moje slova! To není pravda. Ani v nejmenším.‚

„Měla bys vidět Stantonovou, jak nás sleduje,‚ poznamenal

pobaveně s pohledem upřeným za mě.

„Všichni nás sledují,‚ zavrčela jsem. Samozřejmě, že neztichla

celá místnost, ale několik zvědavců překvapeně zíralo na tanec

Moroje s lidskou dívkou, ještě ke všemu alchymistkou.

Pokýval hlavou a provedl se mnou otočku. Byl dobrý tanečník, což mě vůbec nepřekvapilo. Adrian je někdy drsný a má nevhodné poznámky, ale pohybovat se umí. Možná, že když někdo vyrůstá ve společenství elitních Morojů, k jeho vzdělávání patří i lekce tance. Nebo k tomu má prostě přirozené vlohy.

Stejně jako k líbání…

Uf! Adrian měl pravdu. To já si to nedokážu vyhnat z hlavy. Znovu se podíval na Stantonovou. „Tváří se jako generál, který právě poslal svoje vojsko na sebevražednou misi.‚

„Je příjemné vědět, že jí na mně záleží,‚ poznamenala jsem.

Na okamžik jsem zapomněla na tanec a pomyslela na prohlášení

Stantonové, že mi říká jen to nezbytné.

„Jestli chceš, tak si tě můžu přivinout blíž,‚ navrhl. „Jen abys věděla, jak moc jí na tobě záleží. Vždycky ti rád pomůžu, to přece víš.‚

„Ty jsi fakt týmový hráč,‚ řekla jsem. „Pokud má moje ohrožení

prospět vyššímu dobru, Stantonová nejspíš nezakročí.‚

Adriana opustil jeho sebejistý úsměv. „Už ti něco prozradila

o tom chlápkovi, kterýho hledáš? O Martinovi?‚

„Jmenuje se Marcus,‚ opravila jsem ho. Zamračila jsem se. Její odmítnutí mě pořád trápilo. „Pořád mi tvrdí, že o něm nic neví. Nemůžu na ni víc zatlačit, aby mě nezačala podezírat.‚

51

„Napadlo mě, jak ho můžeš najít,‚ prohlásil Adrian. Kdyby

se netvářil tak vážně, myslela bych si, že žertuje.

„Opravdu?‚ podivila jsem se. Alchymisté mají nekonečné zdroje informací a kdykoli se můžeme spojit s nejrůznějšími

agenturami a organizacemi. Posledních pár týdnů jsem prověřovala

kdeco, takže mi připadalo nepravděpodobné, že by Adrian

kápl na něco, co jsem já neobjevila.

„Jo. Máš jeho fotku, viď? Nemůžeš s ní provést stejný kouzlo,

jako jsi dělala teď? Vystopovat ho takhle?‚

Překvapilo mě to natolik, že jsem při tanci zaškobrtla. Adrian

mě naštěstí pevně zachytil, abych neupadla. Zachvěla jsem se

při našem krátkém těsném kontaktu. Napětí mezi námi zhoustlo

a zjistila jsem, že zároveň s našimi těly se k sobě přiblížily i naše

rty.

Nezmohla jsem se na slovo. Jednak kvůli tomu, že jsme byli

tak blízko, a pak taky kvůli tomu, jak mě jeho slova ohromila.

„To… Ty brďo! To vůbec není špatný nápad…‚

„Já vím,‚ řekl. „I sám sebe jsem tím překvapil.‚

Tenhle případ se skutečně nijak výrazně nelišil od případu

sestry profesorky Terwilligerové. Potřebuju lokalizovat někoho, koho jsem nikdy neviděla. Mám jeho fotku a to je vše, co je

ke kouzlu potřeba. Něco jiného ovšem bylo, že bych sama takové

kouzlo iniciovala. Je to těžká magie a zvládla jsem ji jen díky

pomoci profesorky Terwilligerové. Taky jsem měla morální dilema provést kouzlo sama. Se svým svědomím jsem se srovnávala

lépe, když mi připadalo, že mě k tomu někdo nutí.

„Stejně to můžu zkusit až příští měsíc,‚ řekla jsem, když jsem

si vzpomněla na knihu kouzel. „Jeho fotku mám tady s sebou,

ale kouzlo se musí provádět o úplňku. Dneska úplněk končí

a takhle narychlo neseženu všechny potřebné ingredience.‚

„Co k tomu potřebuješ?‚

Pověděla jsem mu to a on přikyvoval. Slíbil, že mi všechno sežene.

Ušklíbla jsem se. „Kde teď v noci seženeš anýz a yzop?

V tomhle městečku.‚

„Tohle městečko je plný bizarních obchůdků. Je tu jeden, kde prodávají byliny, mýdla a parfémy. Tam ti vyrobí, co si jenom vyvzpomeneš. Zaručuju ti, že mají, co potřebuješ.‚

52

„Zaručuju ti, že mají zavřeno.‚ Provedl se mnou další uměleckou otočku a já s ním dokonale udržela krok.

Píseň už pomalu končila. Čas plynul rychleji, než jsem myslela.

Zapomněla jsem, že se na nás někdo dívá. Dokonce jsem

zapomněla i na to, že tančím s vampýrem. Prostě jsem tančila

s Adrianem, což bylo snadné a přirozené, pokud jsem nemyslela

na to, že máme publikum.

Už zase se tvářil rošťácky. „S tím si nedělej starosti. Najdu

majitele a dohodnu s ním výjimku.‚

Zaúpěla jsem. „Ne. Žádný nátlak.‚ Nátlak je schopnost

vampýrů

vnutit někomu svou vůli. Všichni vampýři mají tuto

schopnost v určitém rozsahu, ale ti, kteří ovládají éter, ji mají

ještě větší. Mezi Moroji je používání nátlaku považováno za nemorální. Alchymisté to považují za hřích.

Skladba skončila, ale Adrian mě hned nepustil. Naklonil se

ke mně blíž. „Chceš čekat další měsíc, abys Marcuse našla?‚

„Ne,‚ uznala jsem.

Adrianovy rty se ocitly jen několik centimetrů od mých.

„V tom případě se sejdeme za dvě hodiny u hotelového vchodu

pro personál.‚ Chabě jsem přikývla a on ode mě odstoupil

a pustil mě. „A ještě poslední známka dobrých vztahů.‚ Vysekl

mi poklonu hodnou románů Jane Austenové, pokynul k baru

a hlasitě řekl: „Děkuji vám za tanec. Můžu vás doprovodit

k baru na drink?‚

Bez jediného slova jsem ho následovala a hlava mi třeštila

z toho, co všechno budu muset udělat v následujících dvou hodinách.

U baru mě Adrian překvapil, když objednal zázvorové

pivo. „Chválím tě za zdrženlivost,‚ poznamenala jsem. Došlo

mi, že musí zůstat střízlivý, aby mohl pracovat s éterem. Doufala

jsem, že toho moc nevypil ani předtím. Pro něho by totiž

byla jen jediná věc lepší než otevřený bar, a sice krabička cigaret, která by se mu náhle objevila u dveří.

„Jsem mistr v sebeovládání,‚ prohlásil.

Tím jsem si tak jistá nebyla, ale neodporovala jsem mu. Upíjela jsem svou dietní colu, stáli jsme a příjemně mlčeli. Poblíž

seděli u baru dva Morojové a bavili se tak hlasitě a rozjařeně, že bylo jasné, že to s pitím už poněkud přehnali.

53

„Nezáleží na tom, jak je ta holka liberální, ale určitě je na ni pěkný pohled,‚ prohlásil jeden z nich. „Vydržel bych se na ni dívat celý den, hlavně když má na sobě tyhle šaty.‚

Jeho kamarád přikyvoval. „Je to rozhodně zlepšení oproti

Taťáně. Je hrozné, co se jí stalo, ale možná, že je ta změna k lepšímu. Usmívala se ta ženská vůbec někdy?‚ Oba se tomu vtipu

zasmáli.

Adrian vedle mě strnul a jeho úsměv se vytratil. Bývalá morojská královna Taťána byla Adrianova prateta. V létě byla zavražděna. Přestože o ní Adrian mluvil jen málokdy, od mnoha lidí jsem slyšela, že si byli velmi blízcí. Adrian zavrčel a otočil se. Bez váhání jsem ho chytila za ruku a pevně mu ji stiskla.

„Adriane, nedělej to,‚ řekla jsem mu tiše.

„Sydney, tohle nemůžou říkat.‚ Oči se mu nebezpečně zaleskly,

což jsem u něj ještě nikdy neviděla.

Stiskla jsem mu ruku ještě víc. „Jsou opilí a hloupí. Nestojí

za to. Prosím tě, nevyvolávej tady scénu – už kvůli Soně.‚ Zaváhala jsem. „A kvůli mně.‚

Pořád z něj sálal hněv a na okamžik se zdálo, že moje prosby

bude ignorovat a hodí po Morojích skleničku. Nebo něco horšího.

Viděla jsem rozzuřené uživatele éteru a byli strašliví. Nakonec ho vztek pozvolna přešel a ucítila jsem, že i jeho ruka se uvolnila. Na okamžik zavřel oči, a když je vzápětí zase otevřel, měl rozostřený zamlžený pohled.

„Nikdo ji doopravdy neznal, Sydney.‚ Bolest v jeho hlase mi

trhala srdce na kusy. „Všichni ji považovali za hroznou semetriku. Nepoznali ji jako zábavnou a milou dámu. Nedovedeš si

představit, jak moc mi chybí. Nezasloužila si takhle umřít. Ona jediná mě chápala – dokonce víc než moji vlastní rodiče. Přijala mě. Viděla v mojí duši dobro. Ona jediná ve mě věřila.‚

Stál sice přede mnou, ale duchem nepřítomen. Poznala jsem,

že tohle jeho plácání způsobil éter. Ten si pohrává s myslí svých

uživatelů. Někdy plácají páté přes deváté a jsou při tom mimo jako Adrian právě teď. Jindy ztrácejí pojem o realitě. A jindy

v nich zase éter vyvolává zoufalství, jehož následky mohou být

zničující.

54

„Nebyla jediná,‚ konejšila jsem ho. „Taky v tebe věřím. Ona

teď má klid a na tom, jaká byla, nic nezmění, co tady někdo vykládá. Prosím tě, vrať se ke mně.‚

Pořád zíral kamsi do dáli. Po chvilce zamrkal a zaostřil

na mě. Stále se tvářil smutně, ale aspoň už se ovládal. „Jsem

tady, Sageová.‚ Vyprostil ruku z mého sevření a rozhlédl se, aby

se přesvědčil, že si nikdo nevšiml, že ho celou dobu držím. Naštěstí taneční parket ovládla nevěsta s ženichem, takže je všichni sledovali. „Dvě hodiny.‚

Kopl do sebe zbytek piva a odešel. Sledovala jsem ho, dokud

se neztratil v davu. Pak jsem se vrátila ke stolu a cestou jsem pohlédla na hodiny. Nashle za dvě hodiny.

Jakmile jsem se přiblížila ke stolu, Ian vyskočil. „Jsi v pořádku?‚ Žádní Morojové poblíž nebyli, takže ho slyšela jen Stantonová. Vypadala, že sdílí jeho obavy. „Mrzí mě, že jste to musela podstoupit, slečno Sageová. Vaše oddanost práci je jako vždy obdivuhodná.‚

„Dělám, co můžu, abych pomohla, madam,‚ řekla jsem. Dělala

jsem si starosti o Adriana a doufala, že ho éter znovu nepřemůže.

„Ublížil ti?‚ zeptal se Ian a ukázal na mě. „Tvoje ruce.‚

Podívala jsem se na ně a zjistila, že si třu dlaně o sebe. Hřály

mě v místech, kde se jich Adrian dotýkal. „Co? Ale kdepak. Jen

se snažím setřít si tu poskvrnu. Vlastně… bych se měla jít umýt.

Hned se vrátím.‚

Připadalo jim to jako dokonale rozumný nápad, takže se ani nepokoušeli mě zadržet. Rozběhla jsem se k toaletám. Jakmile jsem se vzdálila od alchymistů, vydechla jsem úlevou. Vyhnula jsem se dvěma kulkám, když alchymisté nepoznali, že se kamarádím

s vampýrem a navíc že s ním plánuju magickou operaci.

„Sydney?‚

Z toalet jsem vyšla tak zamyšlená, že jsem si ani nevšimla, že opodál postává Rose s Dimitrijem Belikovem. Drželi se za ruce

a smáli se mému údivu. Dnes večer jsem Dimitrije nikde neviděla

a až jeho černobílá strážcovská uniforma mi napověděla proč. Byl tady pracovně a ve skleníku se bezpochyby skrýval ve stínu

55

stromů a všechny sledoval. Teď měl jistě pauzu, protože jinak by tady jen tak nepostával s Rose. A u Dimitrije „jen tak postávat‚ stejně znamená, že je připraven se kdykoli vrhnout do boje.

Ti dva byli překrásný pár. Oba byli tmavovlasí, tmavoocí

a neuvěřitelně atraktivní. Nedivila jsem se, že se do Rose Adrian kdysi zamiloval. Překvapilo mě ovšem, jak je mi to pomyšlení nepříjemné. Stejně jako mezi Soňou a Michailem existovalo mezi Rose a Dimitrijem jakési pouto lásky, které bylo skoro až

viditelné.

„Jsi v pohodě?‚ zeptala se mě Rose přívětivě. „Nemůžu uvěřit,

že ti to Adrian provedl.‚ Vzápětí se nad tím zamyslela. „Teda spíš tomu můžu uvěřit.‚

„Jsem v pořádku,‚ ujistila jsem ji. „Myslím, že ostatní alchymisty

to vyděsilo mnohem víc než mě.‚ Opožděně jsem si

uvědomila, že ačkoli Rose s Dimitrijem vědí, že znám Adriana

z Palm Springs, nemůžu ani před nimi dělat, že vůbec o nic nejde.

Nasadila jsem tedy nasupený výraz. „Ale stejně to přehnal.‚

„Vhodné chování nikdy nebylo Adrianovi vlastní,‚ poznamenal

Dimitrij.

Rose se tomu zasmála. „Jestli tě to potěší, moc vám to spolu slušelo. Těžko uvěřit, že jste nepřátelé na život a smrt…, nebo co

si to alchymisti vlastně myslí.‚ Ukázala na moje šaty. „Dokonce

jste i barevně sladění.‚

Úplně jsem zapomněla, co mám vlastně na sobě. Měla jsem

hedvábné šaty s krátkými rukávy, skoro celé černé, jen dole

na sukni ozdobené tmavomodrými cákanci. Byla to odvážnější barva, než jaké obvykle nosím, ale černá ji trochu mírnila. Když

jsem si vzpomněla na Adrianův oděv v odstínech modré, uvědomila

jsem si, že se skutečně barevně doplňujeme.

Moc vám to spolu slušelo.

Nevím, jak jsem se tvářila, ale můj výraz Rose rozesmál.

„Netvař se tak zděšeně,‚ řekla a oči jí zářily. „Bylo hezké

sledovat Moroje s člověkem, jako by k sobě patřili.‚

Patřili k sobě.

Proč říká takové věci? Její slova narušovala moje chladné

a logické chování, které jsem si snažila zachovat. Bylo mi jasné,

že Rose mluví přátelsky a diplomaticky, o což se tu pokoušeli

56

všichni. Ale přestože Rose s Dimitrijem jsou velice pokrokoví,

věděla jsem, že i je by šokovalo, kdyby se dozvěděli pravdu

o Adrianových citech a našem monumentálním polibku.

Po zbytek oslavy ve mně narůstala úzkost. Naštěstí jsem ji nemusela skrývat. Morojové i alchymisté ode mě takové chování

očekávali. Stantonová zanedlouho musela zapojit své diplomatické

schopnosti, protože ji přišel o tanec požádat Moroj

středního věku. Zřejmě se rozhodl následovat Adrianova příkladu

a prokázat dobrou vůli. Jakkoli byl Adrianův čin drzý,

některým Morojům připadal jako chytrý tah a rozhodli se ho následovat. Poté, co mě Stantonová povzbuzovala, sama nemohla

odmítnout, a tak se se zaťatými zuby vrhla na taneční parket.

Iana o tanec nikdo nepožádal, což bylo jedině dobře. Nevypadal ani trochu zklamaně.

Adriana už jsem nikde neviděla, nejspíš mi sháněl ingredience

potřebné ke kouzlu. Čas plynul, a když už uběhly téměř dvě

hodiny, uvědomila jsem si, že jsem si na tenhle výlet Marcusovu fotku sice vzala (jen málokdy jsem ji opouštěla), ale mám ji

ve svém pokoji. Omluvila jsem se tedy Ianovi a řekla mu, že se potřebuju v penziónu přezout a že pojedu jedním z aut, která dopravovala svatebčany po městečku.

Ian se okamžitě zatvářil ochranitelsky. „Chceš, abych šel s tebou?

Venku není bezpečno.‚

Zavrtěla jsem hlavou. „Ne, ty musíš zůstat tady. Stantonová

je ve větším ohrožení.‚ Stála u baru a bavila se se dvěma Moroji.

Uvažovala jsem, jestli si zatančí ještě jednou. „Navíc je ještě

brzy, takže většina z nich se zdržuje tady, a ne venku. Aspoň že ten penzión vedou lidé.‚

Ian nemohl zpochybnit moji alchymistickou logiku, takže mě nakonec neochotně nechal jít. Auto jsem chytila snadno a zpátky jsem se dostala v rekordním čase. Dokonce jsem se i přezula, aby si mohli ověřit moje tvrzení. Na svatbě jsem měla boty na podpatcích, ale pro jistotu jsem si s sebou sbalila i jedny bez podpatků.

Pro všechny případy.

Když jsem pak došla ke vchodu pro personál, došlo mi, že

moje chytré plány mají trhlinu. V tom spěchu a nervozitě jsem si

v autě zapomněla teplý šál. To auto už pravděpodobně odjelo.

57

Čekala jsem tedy na Adriana v ukrutné pensylvánské zimě, objímala

se rukama a doufala, že neumrznu, než se objeví.

Dostál svému slovu a přišel přesně na čas. Přes rameno nesl

pytlovinovou tašku. A co bylo ještě lepší, už zase se choval normálně.

„Můžeme vyrazit,‚ oznámil mi.

„Vážně?‚ podivila jsem se a zuby mi drkotaly. „Sehnal jsi všechno?‚

Poklepal na tašku. „Ty něco chceš, já ti to obstarám. Kde to provedeme?‚

„Na nějakém odlehlém místě.‚ Rozhlédla jsem se kolem.

Za hotelovým parkovištěm se rozprostírala prázdná louka, která

vypadala, že by mohla tomuto účelu posloužit. „Tamhle.‚

Přejít pečlivě posolené parkoviště nebyl problém, ale jakmile jsme se ocitli mimo silnici na zasněžené louce, moje praktické boty bez podpatků byly rázem taky k ničemu. Navíc mi byla taková zima, že jsem měla dojem, že mám kůži stejně modrou jako šaty.

„Stůj,‚ řekl mi Adrian na jednom místě.

„Musíme ještě trochu dál,‚ namítla jsem.

Adrian byl natolik rozumný, že si na naši akci oblékl vlněný kabát. Teď si ho svlékl. „Na.‚

„Bude ti zima,‚ zaprotestovala jsem, ale když mi svůj kabát

přehodil přes ramena, nebránila jsem se. Adrian je vyšší než já, takže jeho tříčtvrťák na mně vypadal jako dlouhý kabát. Cítila

jsem z něj kouř a kolínskou.

Přitáhl mi kabát těsněji k tělu. „Já mám dlouhý rukávy

a sako. Teď už pojď, honem.‚

To mi nemusel říkat dvakrát. Kromě toho, že byla hrozná

zima, jsme si museli pospíšit taky kvůli tomu, aby nás někdo nepřistihl. Tohle bych ani já alchymistům nevysvětlila.

Když jsme konečně našli přijatelné místo, měsíc stále jasně

zářil. Prohrabala jsem Adrianovu tašku a ohromilo mě, že sehnal

skutečně všechno včetně zrcadla a sušených lístků a květů. Mlčky mě sledoval, jak všechno rozkládám, a promluvil, až když jsem se chystala začít.

„Můžu ti s něčím pomoct?‚ zeptal se něžně.

58

„Jenom sleduj,‚ řekla jsem. „A kdybych omdlela, tak mě

chyť.‚

„Rád.‚

Kouzlo jsem si zapamatovala už s profesorkou Terwilligerovou,

a tak jsem se do toho pustila. Ale znervózňovalo mě, že

kouzlím sama a navíc v tak nepříznivém prostředí. Bylo těžké

se duševně soustředit, když jsem přitom klečela ve sněhu.

Pak jsem si ale vzpomněla na Stantonovou a na lži, jimiž mě

alchymisté krmí. Vzedmula se ve mně jiskřička vzteku, který

mě zahřál. Zadívala jsem se na Marcusovu fotku a nasměrovala

svoje myšlenky. Marcus byl asi Adrianova věku, měl blond

vlasy po ramena a jeho modré oči působily zamyšleně. Tetování

na jeho tváři se skládalo z indigových srpků měsíce. Pomalu se mi podařilo do kouzla zapadnout.

Jakmile se v zrcadle objevil obraz města, pocítila jsem stejnou

euforii jako minule. Tentokrát mi ve výhledu nebránila žádná

mlha, protože Marcus pravděpodobně nevládl ochrannou magií jako sestra profesorky Terwilligerové. Obraz se ustálil a já

spatřila skromný byt. Na podlaze ležela matrace a v rohu stála

prastará televize. Rozhlédla jsem se, jestli něco nepoznám, ale

na nic jsem nepřišla. Vodítko mi poskytlo až jediné okno pokoje.

V dálce jsem viděla budovu ve španělském stylu, která vypadala jako kostel nebo klášter. Měl bílé štukované zdi a kupolovité červené střechy na věžích. Pokusila jsem se na tu stavbu podívat jinak, vzlétnout, jako když jsem kouzlo provozovala minule, jenže najednou jsem si začala uvědomovat pensylvánskou zimu, která mi proniká do těla. Obraz se roztříštil a já zase klečela

na zasněžené louce.

„Uf,‚ povzdechla jsem si a přitiskla si dlaň na čelo. „Skoro.‚

„Vidělas něco?‚ zeptal se Adrian.

„Nic užitečného.‚

Stoupla jsem si a trochu se mi zatočila hlava, ale udržela jsem

se na nohou. Adrian byl skutečně připraven mě zachytit, kdybych

omdlela. „Jsi v pohodě?‚

„Asi jo. Jen mám trochu lehkou hlavu, jak mi klesla hladina cukru.‚ Pomalu jsem posbírala všechny věci. „Měla jsem ti říct, abys koupil i pomerančový džus.‚

59

„Třeba ti pomůže tohle.‚ Adrian vytáhl z vnitřní kapsy saka stříbrnou placatku a podal mi ji.

Typické – Adrian ochotně nabízí alkohol. „Víš přece, že nepiju,‚

namítla jsem.

„Když si párkrát lokneš, tak se neopiješ, Sageová. A dneska

večer máš štěstí, mám kahluu. V tom je spousta cukru a má to kávovou příchuť. Jen to zkus.‚

Zdráhavě jsem mu podala tašku a vzala si od něj placatku.

Cestou zpátky k hotelu jsem se trošku napila a zašklebila se.

„To nemá kávovou příchuť.‚ Ať už se lidé snaží alkohol ochutit

jakkoli, mně to vždycky připadá nechutné. Nechápu, jak může

Adrian tolik pít. Ale cukr jsem z likéru cítila a po pár doušcích se

mi opravdu udělalo líp. To bylo všechno, co jsem vypila, protože

jsem z nejrůznějších důvodů chtěla zůstat střízlivá.

„Cos viděla?‚ zeptal se Adrian, když jsme slezli na parkoviště. Popsala jsem mu to a zklamaně si povzdechla. „To může být jakákoli stavba v Kalifornii. Nebo na jihozápadě. Nebo v Mexiku.‚ Adrian se zastavil a přehodil si tašku přes druhé rameno.

„Možná…‚ Z kapsy u saka vytáhl mobil a něco na něm vyťukal.

Třásla jsem se zimou, ale snažila jsem se trpělivě čekat, co objeví.

„Vypadala ta budova jako tohle?‚

Zadívala jsem se na displej a poklesla mi čelist. Dívala jsem se na fotku budovy ze své vize.

„Ano! Co je to?‚

„Stará misie Santa Barbara.‚ A pak ještě pro případ, že bych

potřebovala nápovědu, dodal: „Je v Santa Barbaře.‚

„Jak jsi to věděl?‚ vykřikla jsem. „Jak jsi věděl, co je to za budovu?‚

Pokrčil rameny. „Protože jsem v Santa Barbaře byl. Pomohlo

ti to?‚

Moje zklamání se rázem změnilo v nadšení. „Ano! Z umístění okna vím skoro přesně, kde se ten byt nachází. Možná jsi

našel Marcuse Finche.‚ Nechala jsem se pohltit svou radostí

a stiskla Adrianovi paži.

60

Rukou v rukavici mě pohladil po tváři a usmál se na mě.

„A představ si, že Angeline tvrdí, že jsem příliš hezký na to,

abych mohl být užitečný. Zdá se, že mám přece jen co nabídnout světu.‚

„Ale stejně jsi hezký,‚ vyhrkla jsem. Ta slova ze mě vyletěla dřív, než jsem jim stačila zabránit. Opět mezi námi zavládlo

napětí. Světlo měsíce ozařovalo jeho krásný obličej. Pak ale ten

okamžik pominul, protože se ze tmy ozval hlas.

„Kdo je tam?‚

Oba jsme sebou trhli a odskočili od sebe. Ze stínu se vynořila

černobíle oděná postava. Strážce. Neznala jsem ho a příliš pozdě

si uvědomila, jak jsem byla hloupá, když jsem si myslela, že se nám podaří nepozorovaně se vytratit z hotelu a zase se do něj vrátit. V okolí se nejspíš pohybovalo plno strážců, kteří všechny hlídali před Strigoji. Nestarali by se o to, že se nějaká dvojice vytratí z hotelu, ale náš návrat přirozeně vzbudil pozornost.

„Ahoj, Pete,‚ pozdravil ho Adrian a vykouzlil přátelský

úsměv, v němž exceloval. „Rád tě zase vidím. Doufám, že ti tady

venku není moc velká zima.‚

Strážce se trochu uklidnil, když Adriana poznal, ale pořád se tvářil podezíravě. „Co vy dva děláte venku?‚

„Jen doprovázím slečnu Sageovou zpátky,‚ odpověděl

Adrian. „Byla si pro něco v penziónu.‚

Střelila jsem po něm zmateným pohledem. Penzión nestál

tímhle směrem. Pete se na okamžik zatvářil omámeně. Pak chápavě

přikývl. „Aha. Radši už se vraťte, ať tady nezmrznete.‚

„Díky,‚ řekl Adrian a vedl mě pryč. „Až budeš mít pauzu,

určitě vyzkoušej ty pohovky. Jsou úchvatné.‚

„Tys na něj použil nátlak,‚ zašeptala jsem, sotva jsme se

vzdálili z doslechu.

„Jen trošku,‚ připustil Adrian. Zněl, jako že je sám na sebe hrdý. „A že jsem tě doprovázel, to je opodstatněný důvod.

O tom nebude moc přemýšlet. Když chceš někoho přinutit, aby uvěřil nějaké historce, nejlepší je, když je v ní trocha pravdy…‚

„Adriane? Sydney?‚

Už jsme došli skoro až k budově hotelu, když se před námi

objevila postava ve slonovinových šatech. Před námi stála Soňa

61

zahalená v kožešinovém šálu. Opět mě zasáhla její krása a štěstí, které z ní vyzařovalo. Nechápavě se na nás usmála.

„Co vy dva děláte venku?‚ podivila se.

Ani jeden z nás se nezmohl na slovo. Adriana nenapadla žádná

pohotová odpověď ani fígl. Soňa taky ovládá éter, takže by

na ni nátlak neúčinkoval. Honem jsem se pokusila vymyslet jinou

výmluvu než Šli jsme ven provozovat zakázanou magii, protože

se snažíme odhalit tajemství, které mi alchymisté nechtějí prozradit.

„Nikomu to neříkej,‚ vyhrkla jsem. Zvedla jsem placatku.

„Adrian mi dal tajně napít kahluy. Stantonová mě zabije, jestli na to přijde.‚

Soňa se samozřejmě zatvářila překvapeně. „Myslela jsem, že nepiješ.‚

„Dnešek byl dost stresující,‚ řekla jsem. To rozhodně nebyla

lež.

„A má to kávovou příchuť,‚ dodal Adrian, jako by nám zrovna

tahle informace mohla prospět.

Nevěděla jsem jistě, jestli nám to Soňa uvěřila, a tak jsem se radši pokusila změnit téma. „Mimochodem, gratuluju. Neměla jsem možnost ti poblahopřát dřív. Vypadáš nádherně.‚

Soňa přestala vyslýchat a usmála se. „Děkuju. Zdá se mi to

tak neskutečné. S Michailem jsme si toho prošli tolik… Bývaly

doby, kdy by mě ani nenapadlo, že to dopracujeme až k svatbě.

A teď…‚ Podívala se na diamantový prsten, který se jí třpytil

na ruce. „Teď jsme tu.‚

„Co vy děláte tady venku, paní Tannerová?‚ Adrian už se

vzpamatoval a zase byl samá legrácka. „Neměla byste být uvnitř

a zbožně hledět na svého chotě?‚

Zachichotala se. „Máme před sebou celý život pohromadě.

Popravdě jsem si chtěla na chvilku odpočinout od těch davů.‚

Soňa se zhluboka nadechla svěžího mrazivého vzduchu. „Asi

bych se měla brzy vrátit. Budu házet kyticí. Takovou šanci přece

nepropásneš, ne?‚ To bylo určeno mně.

Ušklíbla jsem se. „Myslím, že to radši vynechám. Už tak jsem

dneska večer vyvolala spoustu spekulací.‚

„Aha, jistě. Váš šokující tanec.‚ Soňa se dívala z jednoho

na druhého a tvářila se zase zmateně. „Moc vám to spolu sluší.‚

62

Na několik vteřin zavládlo trapné ticho. Pak si Soňa odkašlala.

„No, já už radši půjdu do tepla. Doufám, že si to rozmyslíš, Sydney.‚

Vešla do budovy a já odolala touze začít bušit hlavou do zdi.

„Ví, že jsme jí lhali. Pozná to.‚ Uživatelé éteru dokážou z jemných

náznaků vyčíst mnohé. Soňa je v tom jedna z nejlepších.

„Pravděpodobně,‚ připustil Adrian. „Ale pochybuju, že ji napadlo, že jsme šli na louku provozovat magii.‚

Napadla mě strašlivá myšlenka. „Proboha! Ona si určitě myslí,

že jsme šli ven provozovat… však víš… nějaké, ehm, romantické věci.‚

To Adriana pobavilo víc, než by mělo. „Vidíš, už s tím zase

začínáš. To je první věc, která tě napadne.‚ Melodramaticky potřásl

hlavou. „Nemůžu uvěřit, žes mě nařkla z toho, že já jsem

tím posedlý.‚

„Já tím nejsem posedlá!‚ vykřikla jsem. „Dospěla jsem jenom

k logickému závěru.‚

„Logickému pro tebe. Ale v jednom měla pravdu – měli bychom

jít dovnitř.‚ Úzkostlivě si sáhl na vlasy. „Obávám se, že mi zmrzl gel.‚

Vrátila jsem mu placatku a otevřela dveře. Ale než jsem jimi prošla, zaváhala jsem a ohlédla se po něm. „Adriane? Díky, žes

mi pomohl.‚

„Od čeho jsou přátelé?‚ Přidržel mi dveře a já vešla.

„Jo, ale dneska večer ses překonal kvůli něčemu, co s tebou

nemá nic společného. Moc si toho cením. Nemusel jsi mi pomáhat.

Ty na rozdíl ode mě nemáš důvod proniknout do tajemství alchymistů.‚

Nevěděla jsem, co dalšího říct, a tak jsem jen kývla na znamení díků. Když nás uvnitř obklopilo teplo a hluk, zaslechla

jsem, jak Adrian poznamenal: „Já mám jiný důvody.‚

63

5

Krátce poté jsem odešla spolu s alchymisty a nečekala

jsem, že v dohledné době Adriana znovu uvidím. Měl se zdržet

s Moroji v Pensylvánii ještě pár dní, takže jsem nemohla doufat,

že zpátky poletíme zase spolu. Můj návrat do Kalifornie proběhl

v klidu, jen mi hlavou neustále vířily myšlenky na všechno, co

se seběhlo v posledních pár dnech. Zaměstnávalo mě toho víc

než jen tajemné varování profesorky Terwilligerové a moje nová stopa vedoucí k Marcusovi.

Když jsem si na letišti v Palm Springs mávla na taxi, dostala

jsem esemesku od Eddieho. Jsme na jídle U markýze. Nechceš

se k nám připojit? Za chvilku následovala další zpráva. Můžeš

nás pak odvézt zpátky. Nasměrovala jsem taxikáře na vzdálené

předměstí, a ne do Amberwoodu na Vista Azul. Měla jsem hlad,

protože v letadle ve druhé třídě vůbec nepodávali jídlo. A taky

už jsem se nemohla dočkat, až budu zase řídit svoje auto.

Když jsem dorazila do restaurace, u stolu tam seděl Eddie,

vedle něho Angeline a naproti nim Jill. Okamžitě mi bylo jasné, proč se rozhodli zajet na jídlo tak daleko od školy. Aby se

mohli Eddie s Angeline projevovat jako pár. V Amberwoodu

nás všichni považují za příbuzné. Eddie, Jill a já se vydáváme

za sourozence, zatímco Angeline vystupuje jako naše sestřenice. Eddie s Angeline spolu nedávno začali chodit, takže musejí před spolužáky svůj vztah skrývat, aby to nevyvolalo podezření. Už tak vyvoláváme pozornosti víc než dost.

Angeline se tulila k Eddiemu a ten vypadal, že si to báječně

užívá. Bylo hezké se na ně koukat. Eddie bral své povinnosti ve64 lice vážně a často býval napjatý. Angeline se chovala neotesaně, nepředvídatelně a mnohdy nevhodně. Přesto se ukázalo, že se k němu hodí. Eddie ovšem kvůli jejich vztahu ve své práci nijak nepolevil.

Na opačné straně stolu to ale vypadalo jinak. Jill se tvářila nešťastně, seděla na židli zhroucená se založenýma rukama. Světle

hnědé vlasy jí splývaly do obličeje a částečně ho zakrývaly.

Po nevydařeném vztahu s klukem, který se toužil stát Strigojem,

chodila s Eddieho lidským spolubydlícím a pak si uvědomila,

že nejvhodnější by pro ni byl Eddie. To byl dobrý nápad, jelikož Eddie ji dlouho tajně miloval a sloužil jí oddaně jako rytíř své dámě. Nikdy nevěřil, že je pro Jill dost dobrý, a když mu nijak neprojevovala náklonnost, nakonec se uchýlil k Angeline – zrovna

ve chvíli, kdy po něm Jill zatoužila. Tehdy to vypadalo jako

v nějaké komedii od Shakespeara. Jenže pak jsem viděla Jillin smutný obličej… Byla jsem rozpolcená, protože jsem věděla, že

kdyby Eddie její city opětoval, smutná by byla pro změnu Angeline. Byl to veliký zmatek a těšilo mě na tom jen to, že mě se

žádné romantické pletky netýkají.

„Sydney!‚ Jill se rozzářila, sotva mě uviděla, a hned si odhrnula vlasy z obličeje. Možná jen toužila po nějakém rozptýlení,

nebo možná její chmury rozehnala Adrianova náklonnost

ke mně. Já jsem každopádně uvítala návrat k našemu starému přátelství. To bylo lepší než její věčné zasmušilé úvahy a obviňující pohledy kvůli tomu, že jsem Adriana odmítla.

„Ahoj, lidi.‚ Usedla jsem vedle Jill. Okamžitě jsem vytáhla

telefon, otevřela fotogalerii a podala přístroj Jill, protože mi bylo

jasné, že chce hned vědět všechno o svatbě. Přes všechny ty intriky

se mi podařilo nacvakat pár snímků, aniž si toho alchymisté všimli. Přestože něco z toho Jill jistě viděla Adrianovýma očima, zajímala ji každá drobnost.

U prohlížení fotek šťastně vzdychala. „Podívejte na Soňu. Jak

jí to sluší!‚ Angeline s Eddiem se naklonili přes stůl, aby se taky

podívali. „Jé. A tady je Rose a Lissa. Ty taky vypadají skvěle.‚

V Jillině hlase zazníval podivný tón. S Rose se kamarádila, ale její nevlastní sestra pro ni pořád byla záhadou. Jill a Lissa se 65

dozvěděly teprve nedávno, že jsou sestry. Politika pak Lissu přinutila, aby se vůči Jill chovala víc jako královna než jako blízká příbuzná. Pro obě byl jejich vztah složitý.

„Bavila ses tam?‚ zeptal se mě Eddie.

Na okamžik jsem se zamyslela, co na to odpovědět. „Bylo to zajímavé. Mezi alchymisty a vašimi lidmi pořád panuje napětí, takže chvílemi vládla zvláštní atmosféra.‚

„Aspoň že tam byl Adrian. Muselo být příjemný mít tam někoho

známýho,‚ řekla Angeline v dobře míněné nevědomosti. Ukázala na fotku, kterou jsem pořídila na oslavě. Měla jsem

v úmyslu zachytit celou tu událost pro Jill, ale Adrian mi zrovna

vlezl do záběru. Působil jako nějaký krásný model na večírku.

„Vždycky vypadá tak hezky.‚ Angeline nesouhlasně zavrtěla hlavou. „Jako všichni tam. Asi se tam nedali dohromady žádní nevhodní lidé, co?‚

Angelinina rychlá dedukce byla známkou, že dělá pokroky.

Její lid, Udržovatelé, žije v divočině v Západní Virginii. Jednou

z jejich nejbizarnějších zvyklostí je otevřenost vůči smíšeným vztahům mezi vampýry, dhampýry a lidmi. Často tam propukaly přátelské potyčky a Angeline teprve časem pochopila, že takové chování není v Americe běžně přijatelné.

„Pokud vím, tak ne,‚ odpověděla jsem. „Ale možná se něco seběhlo, když jsem odjela.‚ To vykouzlilo ve tváři Jill a Eddieho úsměv a v Angelinině výrazu se objevil záblesk naděje.

Když přišla servírka, objednala jsem si dietní colu a salát. Možná jsem upustila od přísného počítání kalorií, ale teď mi

připadalo, že stále ještě cítím na jazyku všechen ten cukr ze svatebního

dortu, který jsem spořádala po provedení kouzla.

Angeline sevřela pevněji Eddieho paži a usmála se na něj.

„Kdyby ses někdy odhodlal zajet k nám domů, mohl bys bojovat

s mým bratrem Joshem, abys dokázal, že jsi pro mě dost dobrý.‚ Musela jsem polknout smích. Navštívila jsem komunitu Udržovatelů, takže jsem věděla, že mluví s absolutní vážností. Ovládla jsem se, abych si udržela normální výraz. „Copak i tak neporušujete dost pravidel, když spolu chodíte? To je k tomu nutná ještě rvačka?‚

66

Angeline přikývla a zatvářila se trochu pochmurně. „Byl by

to skandál, kdyby se to máma dozvěděla. Ale tohle je asi výjimečná

situace.‚

Eddie ji obdařil shovívavým úsměvem. Někdy si zřejmě myslel,

že přeháníme, když jsme mluvili o Udržovatelích. Kdyby

mezi ně zavítal, byl by ovšem v šoku. „Nejspíš bych bojoval

s celou hordou tvých příbuzných, abych si tě vybojoval,‚ řekl.

„To bys musel,‚ přitakala, aniž si uvědomila, že Eddie žertuje.

Jejich rozhovor se těžko dal označit za romantické laškování,

ale Jill se při řečech o jejich vztahu tvářila, že je jí to nepříjemné. Obrátila se ke mně ve snaze nedívat se na ty dva. „Sydney, co budeme dělat o Vánocích?‚

Pokrčila jsem rameny, protože mi nebylo jasné, na co konkrétně

se ptá. „Asi jako obvykle. Dáme si dárky, zazpíváme koledy,

uspořádáme vánoční bitky.‚ Nad tím se Angeline rozzářila. Jill obrátila oči v sloup. „Ne, já myslela, co budeme dělat,

když budeme mít pár týdnů prázdniny. Nemohli bychom… Nemohli

bychom jet domů?‚

Z jejího hlasu zazníval stesk tak očividný, že dokonce i Eddie

s Angeline přerušili svou intimní chvilku a zadívali se na mě. Pod jejich upřenými pohledy jsem se ošila. Angeline se nijak

zvlášť netoužila vrátit mezi Udržovatele, ale věděla jsem, že Eddiemu

i Jill chybí jejich kamarádi a rodina. Litovala jsem, že jim

nemůžu nabídnout odpověď, po jaké touží.

„Je mi líto,‚ řekla jsem. „O prázdninách zůstanete u Clarence. Nemůžeme riskovat… no, vždyť víte.‚ Nemusela jsem zdůrazňovat,

že tu jde především o Jillino bezpečí. Tuhle písničku

jsme všichni dobře znali. Ianova dřívější poznámka o křehkém trůnu jen připomněla, jak je důležité, co tu děláme.

Jill posmutněla. Dokonce i Eddie vypadal zklamaně. „Myslela jsem si to,‚ řekla. „Jenom jsem doufala… Prostě se mi hrozně stýská po mámě.‚

„Nejspíš bychom jí mohli poslat vzkaz,‚ navrhla jsem něžně. Uvědomovala jsem si, že to není dostatečná náhrada skutečného setkání. Sama jsem občas volala svojí mámě a slyšet její hlas pro mě bylo miliónkrát lepší než dostat e-mail. Někdy

67

jsem dokonce telefonovala i se svou starší sestrou Carly, což mě

vždycky povzbudilo, protože je zábavná a optimistická. Moje mladší sestra Zoe…, to je úplně jiný příběh. Ta by telefon ode mě ani nezvedla. Alchymisté ji už téměř přijali mezi sebe a chtěli ji vyslat na misi, jenže jsem jí to vyfoukla. Udělala jsem to proto, abych ji uchránila před tím, že se dá k alchymistům tak strašně mladá, jenže ona to brala jako urážku.

Když jsem se teď dívala na Jillin smutný výraz, srdce se mi svíralo. Prožila si toho už tolik. Nové královské postavení. Útok vrahů. Nástup do lidské školy. Katastrofální milostné vztahy.

A teď musí přežívat Eddieho s Angeline. Všechno to zvládala pozoruhodně dobře, protože byla silná. Vždycky udělala to, co musela, i když se jí někdy nechtělo. Lissu všichni chválí, jaká je příkladná královna, ale v Jill je cosi královského, co mnozí podceňují.

Vzhlédla jsem a zachytila Eddieho pohled. Vypadal, že si

taky uvědomil, jak to má Jill těžké, a že ji za to obdivuje.

Po večeři jsem je odvezla zpátky do Amberwoodu a potěšilo

mě, že jsem své auto našla ve stejně perfektním stavu, v jaké

jsem ho tu nechala. Jezdím hnědým subaru jménem Laté a Eddie

je jediný, komu důvěřuju natolik, že ho nechám sednout

za volant. Vysadila jsem ho u klučičí koleje a spolu s Angeline

a Jill pokračovala k té naší. Sotva jsme vešly dovnitř, uviděla

jsem profesorku Santosovou, kterou jsem zatím znala jen z doslechu.

„Běžte napřed, holky,‚ řekla jsem Jill a Angeline. „Uvidíme se zítra.‚

Odešly a já přešla celou halu, kde jsem trpělivě čekala, až si

profesorka Santosová dopovídá s naší vychovatelkou paní Weathersovou.

Když se profesorka Santosová obrátila k odchodu,

přistoupila jsem k ní.

„Profesorko Santosová? Já jsem Sydney Melroseová. Říkala

jsem si, jestli bych mohla…‚

„Aha, jistě,‚ přerušila mě. „Vím, kdo jste, drahá. Profesorka Terwilligerová o vás na schůzích neustále básní.‚ Profesorka Santosová vypadala mile a měla černé vlasy prokvetlé stříbrem. Proslýchalo se, že brzy půjde do důchodu.

68

Trochu jsem z té chvály zčervenala. „Děkuju, madam.‚ Ona

i profesorka Terwilligerová vyučovaly dějepis, ale profesorka

Santosová se zaměřovala na americkou historii, ne světovou.

„Máte chvilku? Chtěla bych se vás na něco zeptat.‚

„Samozřejmě.‚

Poodešly jsme ke kraji haly, stranou od proudu přicházejících

a odcházejících studentů. „Vy toho víte hodně o místní historii,

že? I o Jižní Kalifornii?‚

Profesorka Santosová přikývla. „Narodila jsem se tam a vyrůstala.‚

„Zajímám se o netradiční architekturu v okolí Los Angeles,‚

pověděla jsem jí. Ta lež mi sklouzla ze rtů snadno. Promyslela jsem si to už dřív. „Tím míním ostatní mimo typický jihozápadní styl. Neznáte nějaké takové čtvrti? Slyšela jsem, že jsou i tam i nějaké viktoriánské.‚

Rozzářila se. „Ach ano. Rozhodně. Fantastické téma. Viktoriánské,

koloniální…, je tam všechno možné. Nemám tady s sebou všechny potřebné informace, ale až se večer vrátím domů, můžu vám to poslat mailem. O několika vím jen tak z hlavy a znám jednoho historika, který by vám mohl pomoct s těmi

ostatními.‚

„To by bylo skvělé, madam. Moc vám děkuju.‚

„Hvězdné studentce vždycky ráda pomůžu.‚ Mrkla na mě

a vykročila ke dveřím. „Příští semestr byste mohla mít nezávislé

studium u mě. Pokud se můžete odtrhnout od profesorky Terwilligerové.‚

„Budu na to pamatovat,‚ řekla jsem.

Jakmile odešla, napsala jsem esemesku profesorce Terwilligerové:

Profesorka Santosová mi poví o historických čtvrtích. Vzápětí

mi přišla odpověď: Výborně. Hned se za mnou zastavte. Zamračila

jsem se a odepsala: Právě jsem přijela. Ještě jsem nedošla ani

na svůj pokoj. Na to mi odpověděla: V tom případě u mě budete

o to rychleji.

To možná byla pravda, ale nějakou dobu mi zabralo, než jsem

si hodila na pokoj kufr a převlékla se z cestovního. Profesorka Terwilligerová bydlí kousek od školy. Když jsem k ní dorazila, vypadala, že netrpělivě přechází sem a tam.

69

„Konečně,‚ vydechla.

Podívala jsem se na hodinky. „Trvalo mi to jen patnáct minut.‚

Potřásla hlavou a tvářila se stejně zachmuřele jako předtím

v poušti. „I to mi připadá hodně. Pojďte dál.‚

Profesorka Terwilligerová bydlí v malém bungalovu, který vypadá jako obchod New Age nebo taky útulek pro kočky. Při

pohledu na nepořádek uvnitř jsem zatínala zuby. Knihy kouzel, vonné tyčinky, sošky, krystaly a všechny možné magické potřeby

se válely v jedné změti na hromadách v každé místnosti jejího domku. Pořádek – a to dokonce na úrovni přijatelné i pro mě – vládl pouze v její pracovně, kam mě zavedla. Všechno tam bylo čisté a pečlivě srovnané, označené nálepkami a seřazené podle abecedy. Ve středu místnosti stál velký pracovní stůl, na němž nebylo nic než překrásný přívěsek, který jsem nikdy předtím neviděla. Na propracovaném zlatém řetízku se ve zlaté zdobené obroučce leskl tmavě červený broušený kámen.

„Granát?‚ zeptala jsem se.

„Velmi správně,‚ přitakala a zvedla přívěsek. Díky světlu svíček v místnosti se kámen leskl snad na každé ploše.

„Hezký,‚ řekla jsem.

Podala mi ho. „Je pro vás.‚

Nechápavě jsem couvla. „Pro mě? Teda děkuju, ale takový dárek nemůžu přijmout.‚

„Není to dárek,‚ řekla. „Je to nezbytnost. Nezbytnost, která

vám může zachránit život. Vezměte si ho a noste ho.‚

Odmítala jsem se přívěsku dotknout. „Je magický, viďte?‚

„Ano,‚ připustila. „A nedívejte se na mě tak. Mezí tímhle

a kouzly, která jste provozovala sama, není žádný rozdíl.‚

„Až na to, že co vyrobíte vy…,‚ polkla jsem a zadívala se

na krvavě rudý šperk, „… bude mnohem silnější než to, co dokážu vyrobit já.‚

„O to právě jde. Tu máte.‚ Strčila mi ho tak blízko před obličej,

až jsem myslela, že mě s ním praští.

Obrnila jsem se a vzala si ho. Nic se nestalo. Žádný kouř ani

jiskry. Žádná spalující bolest. Profesorka se na mě dívala s oče70

káváním, a tak jsem si přívěsek zapnula kolem krku a granát se ocitl vedle mého křížku.

Vydechla ohromnou úlevou. „Přesně, jak jsem doufala.‚

„Co?‚ podivila jsem se. Ačkoli jsem nepociťovala nic neobvyklého, připadalo mi, že granát je hrozně těžký.

„Maskuje vaše magické schopnosti,‚ objasnila. „Nikdo, kdo se s vámi setká, nepozná, že ovládáte magii.‚

„Já neovládám magii,‚ připomněla jsem jí zostra. „Jsem alchymistka.‚

Na rtech jí hrál nepatrný úsměv. „Samozřejmě, že jste alchymistka

–, která ovládá magii. A někdo by to mohl poznat

na první pohled. Magie zanechává v krvi stopu, která proniká do celého těla.‚

„Cože?‚ Ani kdyby mi řekla, že jsem se právě nakazila smrtelnou

chorobou, nešokovalo by mě to víc. „To jste mi nikdy dřív

neřekla!‚

„Nebylo to důležité,‚ prohlásila a pokrčila rameny. „Až dosud.

Potřebuju, abyste byla utajená. Nesundávejte ho. Nikdy.‚ Dala jsem si ruce v bok. „Madam, nechápu to.‚

„Všechno se včas dozvíte.‚

„Ne,‚ řekla jsem. V tu chvíli jsem si představila, že mluvím

se Stantonovou a všemi těmi, kdo mě jen využívají a po celý

život mě krmí jen kousky informací. „Dozvím se to hned. Pokud

jste mě zatáhla do něčeho nebezpečného, tak mě z toho zase

vytáhněte, nebo mi aspoň řekněte, jak na to.‚

Profesorka Terwilligerová na mě chvíli mlčky zírala. Vážnost okamžiku narušovala jen šedá mourovatá kočka, která se mi začala otírat o nohu. „Máte pravdu,‚ řekla nakonec. „Opravdu vám dlužím vysvětlení. Posaďte se.‚

Sedla jsem si na jednu ze stoliček u stolu a profesorka usedla

naproti mně. Sepnula ruce před sebou a zdálo se, že jí činí problém

zformulovat svoje myšlenky. Snažila jsem se být klidná

a trpělivá. Jinak by mě pohltila panika, která ve mně hlodala už od našeho pouštního dobrodružství.

„Pamatujete si tu ženu z fotky?‚ zeptala se nakonec.

„Vaše sestra.‚

71

Profesorka Terwilligerová přikývla. „Veronika. Je o deset let starší, ale vypadá, že je tak o polovinu mladší než já, jak jste bezpochyby zaznamenala. Vytvořit iluzi není těžké. Kdybych chtěla působit mladě a krásně, mohla bych; zdůrazňuju ovšem slovo působit. Ale Veronika? Podařilo se jí omladit si tělo. Je to pokročilý a zákeřný druh magie. Věku se nedá jen tak vzdorovat a nic tomu neobětovat.‚ Zamračila se. Srdce mi divoce bušilo.

Vytvoření věčného mládí útočilo na moji citlivost alchymistky.

Je to skoro stejně špatné jako nesmrtelnost Strigojů, možná dokonce ještě horší, když se jedná o člověka. Taková zvrácená magie nemá na tomto světě místa. Její následující slova mi jen potvrdila, jak moc je to špatné. „V jejím případě se jedná o obětování

ostatních.‚

Oběť. Jako by to jediné slovo otrávilo vzduch. Profesorka se

zvedla a došla k polici pro noviny. Beze slova mi je podala. Přečetla jsem si v nich tři dny starý článek o devatenáctileté studentce Losangelské univerzity, kterou našli v jejím pokoji na koleji v kómatu. Nikdo nevěděl, co kóma způsobilo. Ta dívka je

v nemocnici a lékaři netuší, kdy – nebo jestli vůbec – se probere.

„Co je to?‚ zeptala jsem se a v duchu pochybovala, jestli chci znát odpověď.

Prozkoumala jsem článek podrobněji. Vztahovala se k němu

i fotka. Nejprve jsem uvažovala, proč je na ní spící stařena. Pak jsem ale text dočetla a dozvěděla se, že u dívky v kómatu se projevují nevysvětlitelné fyzické symptomy, jako je šedivění vlasů, vysychání kůže a následná tvorba vrásek. Lékaři tu vzácnou

chorobu už zkoumají. Zachvěla jsem se a nemohla uvěřit

vlastním očím. Ta dívka byla škaredá a nedokázala jsem se na ni

dlouho koukat.

A vtom mi to došlo. Veronika neobětuje lidi tak, že by je podřezávala na kamenném oltáři. Provozuje jakousi zvrácenou magii, která překrucuje přírodní zákony. Sevřel se mi žaludek a zachytila jsem se stolu, abych měla nějakou oporu.

„Ta dívka je jednou z Veroničiných obětí,‚ potvrdila profesorka

Terwilligerová. „Takhle si udržuje mládí a krásu – že je

bere ostatním. Když jsem to četla, myslela jsem – skoro až doufala

–, že to má na svědomí nějaký jiný mág. Ne že bych něco

72

takového někomu přála. Vaše lokalizační kouzlo mi jen potvrdilo,

že je tady poblíž, což znamená, že se s ní musím vypořádat.

Je to moje povinnost.‚

Odvážila jsem se znovu pohlédnout na článek a opět se mě

zmocnila nevolnost. Té dívce bylo devatenáct. Jaké to musí být,

když z vás někdo v tak mladém věku vysaje všechen život? Bezvědomí

je pro ni možná požehnáním. A jak asi musí být zlý

a zkažený ten, kdo něco takového udělá?

Netušila jsem, jak přesně se profesorka Terwilligerová se

svou sestrou „vypořádá‚, a ani jsem si nebyla jistá, že to chci

zjistit. Ale pokud Veronika skutečně dělá takové věci a ubližuje nevinným, pak ji profesorka Terwilligerová musí zastavit. Magický útok takového rozsahu je jednou z nejstrašlivějších věcí, jaké si vůbec dovedu představit. To opět probudilo k životu

moje hluboko zakořeněné přesvědčení, že magie je špatná. Jak můžu ospravedlnit, že ji provozuju, když je schopná napáchat takové hrůzy? Vzpomněla jsem si na starou alchymistickou lekci: Morojové jsou obzvláště nebezpeční kvůli své schopnosti pracovat

s magií. Nikdo by takovým způsobem neměl zasahovat do chodu světa.

Je to špatné a snadno se to může vymknout kontrole.

Vrátila jsem se zpět do přítomnosti. „A jak do toho zapadám

já, madam? Už jsem zjistila, kde se nachází. Proč jsem v nebezpečí?‚

„Sydney,‚ oslovila mě a upřela na mě zvláštní pohled. „Existuje

jen velmi málo mladých dívek s vašimi schopnostmi. Spolu

s vaším mládím a krásou z vás může vysát i vaše magické schopnosti a stát se tak ještě mocnější. Má drahá, vy byste pro ni byla jako výhra v loterii.‚

„Je jako Strigojové,‚ zamumlala jsem a roztřásla se. Ačkoli se

tihle nemrtví vampýři mohou nasytit na komkoli, preferují Moroje,

protože jim v krvi koluje magie. Když Strigoj vypije krev

Moroje, stane se mocnějším. Napadla mě strašlivá myšlenka.

„Ona je prakticky lidská vampýrka.‚

„Něco takového,‚ přitakala profesorka Terwilligerová. „Tenhle

amulet by měl skrýt vaši moc, dokonce i před někým tak silným, jako je ona. Neměla by být schopná vás najít.‚

73

Na stůl vyskočila strakatá kočka a já pohladila její hladký

kožíšek, což mě trochu uklidnilo. „Trochu mě znervózňuje, jak

pořád říkáte ,neměla by‘. Proč by se vůbec měla po někom poohlížet zrovna v Palm Springs? Už o mně ví?‚

„Ne. Ale ví, že já jsem tady a čas od času mě může zkontrolovat.

Proto vás před ní potřebuju schovat, kdyby to náhodou

udělala. Ale mám svázané ruce, protože ji chci najít, jenže se

v tom nemůžu aktivně angažovat. Kdyby zjistila, že po ní jdu,

věděla by, že vím, že je tady. Nemůžu vzbudit její pozornost.

Je mnohem pravděpodobnější, že ji zastavím, když budu mít

na své straně moment překvapení.‚ Zamračila se. „Divím se,

že se rozhodla přesunout se tak blízko ke mně, do Kalifornie.

Ale musím si počínat nenápadně, dokud nebude vhodná chvíle

na útok.‚

Profesorka Terwilligerová na mě významně pohlédla a mně

se znovu sevřel žaludek. Poskládala jsem si dohromady, co se mi vlastně snaží naznačit. „Chcete, abych ji vypátrala.‚

„Nejde ani tak o vypátrání jako o sbírání určitých informací.

Jste jediná, komu můžu věřit. Ona a já se vzájemně vycítíme, když se k sobě dostatečně přiblížíme, i když se obě snažíme svou magii skrývat. Vím, že to zní děsivě, ale vlastně si myslím, že by bylo nejlepší, kdybyste ji vypátrala vy – i když jste její cílová skupina. Jste jedna z mála, komu absolutně důvěřuju, a jste dostatečně vynalézavá, abyste se z toho dostala.‚

„Ale to se ohrozím. Sama jste říkala, že bych pro ni byla dokonalým

úlovkem.‚ Ty zvraty už mi zavařovaly mozek.

„Ano. Právě proto jsem vám dala ten amulet. Ona nevycítí

vaši magii, a pokud budete pátrat opatrně, nebude mít důvod si vás vůbec všimnout.‚

Logika toho všeho mi stále unikala. „Ale proč já? Máte přece

svůj coven. Jestli to nemůžete dělat sama, pak tu jistě musí být jiná, silnější čarodějnice, která to zvládne.‚

„Mám k tomu dva důvody,‚ řekla. „Za prvé, máte vynikající zkušenosti s vyšetřováním – dokonce větší než lidé starší než vy. Jste inteligentní a vynalézavá. Za druhé… No, kdyby po ní šla nějaká jiná čarodějnice, klidně by mohla Veroniku zabít.‚

74

„A to by byla taková katastrofa?‚ Nemám ráda násilí a zabíjení, ale v tomhle případě by mi připadalo ospravedlnitelné,

pokud by zachránilo životy jiným. „Řekla jste, že ,se s ní vypořádáte‘.‚

„Kdybych neměla na vybranou… a musela ji zabít, pak bych

to udělala.‚ Tvářila se sklíčeně a já se do ní na okamžik vžila.

Své dvě sestry mám moc ráda. Co bych dělala, kdybych s jednou

z nich byla v konfliktu na život a na smrt? Samozřejmě

mi připadalo těžké si představit, že by Zoe nebo Carly páchaly

taková zvěrstva. „Každopádně existují i jiné způsoby, jak zneutralizovat

a podrobit si mága. Pokud tedy takový způsob existuje

– jakýkoli –, udělám to. Moje sestry z covenu by tak shovívavé

nebyly, takže proto potřebuju vaši pomoc.‚

„Nemůžu.‚ Odsunula jsem stoličku a zvedla se, při čemž

jsem málem zašlápla kočku. „Musí existovat jiný způsob, jak to

dokážete. Vždyť víte, že i tak vězím v nadpřirozených záležitostech

až po uši.‚ Nedokázala jsem se přimět k tomu, abych jí

sdělila skutečný důvod, proč se tomu chci vyhnout. Šlo o víc než

o riskování vlastního života. Až dosud jsem magii provozovala jen s profesorkou Terwilligerovou. Kdybych souhlasila s jejím plánem, zabředla bych do světa čarodějnic. A já si přísahala, že něco takového jaktěživa neudělám.

Profesorka Terwilligerová poklepala na článek a promluvila tichým hlasem: „Dovolíte, aby se jiným dívkám dělo tohle, když víte, že tomu můžete zabránit? Nikdy jsem neslyšela, že by se nějaká její oběť probrala. Takhle to kouzlo funguje. Veronika ho potřebuje obnovovat každých pár let a to kouzlo vyžaduje pět obětí v průběhu jednoho měsíce. Udělala to už jednou a tehdy mě to zaskočilo. Tentokrát už máme varování. Svému osudu podlehnou další čtyři lidé. To chcete?‚

A bylo to tu. Šla na mě z jiné strany, protože mě až příliš

dobře znala. Nemůžu nechat trpět nevinné, i když to znamená riskovat vlastní život nebo čelit obavám, které mě pronásledují. Pokud to můžu zastavit, pak to musím udělat. Nikdo si nezaslouží takový osud jako ta dívka z novin. „Jistěže ne.‚

„A taky nezapomínejme na to, že se její obětí brzy můžete stát i vy.‚

75

Dotkla jsem se granátu. „Řekla jste, že jsem utajená.‚

„Jste, prozatím. A ze všech sil doufám, že to tak zůstane.‚ Nikdy

dřív jsem ji neviděla tak vážnou. Byla jsem zvyklá na její neustálé dobromyslné žvanění, které ovšem nepostrádalo smysl.

„Ale je tu něco, co jsem vám nikdy neřekla o tom, jak se dva

mágové dokážou vzájemně vycítit.‚

Během let jsem pochopila, že nevěstí nic dobrého, když lidé říkají: „Je tu něco, co jsem ti nikdy neřekl.‚ Připravila jsem se tedy na nejhorší.

„Netrénovaní mágové mají určitý pocit, který je jedinečný

a zkušenostmi sílí,‚ vysvětlila mi. „V magii, která vás obklopuje,

je určitá divokost. Pokročilá čarodějka vás snadno vycítí. Můj

coven sleduje mágy nováčky, ale to je přísně střežené tajemství. Veronika nemá přístup ke jménům, ale může použít jistá kouzla, aby postřehla nezkrocenou magii, pokud se k ní dostatečně přiblíží. Takhle patrně našla to nebohé děvče.‚ Profesorka Terwilligerová

kývla hlavou směrem k novinám.

Pomyšlení na to, že mám nějakou „divokou‚ magickou auru,

mě šokovalo stejně, jako když prohlásila, že mám magii v krvi.

„Když absorbuje oběť,‚ pokračovala profesorka, „vstřebá

do sebe i zášleh téhle divokosti. Ten sice pomine, ale dokud ho

v sobě má, dokáže na chvíli rozšířit své schopnosti a najít si další

netrénovanou oběť. Čím víc obětí dostane, tím silnější je tahle

její schopnost. Možné je i to, že ta síla postačí na rozbití granátu.

Nevím.‚ Rozhodila rukama.

„Takže tvrdíte…, že s každou její obětí poroste pravděpodobnost,

že mě najde?‚

„Ano.‚

„Dobře. Pomůžu vám ji vypátrat.‚ Svoje obavy a pochyby

jsem odsunula stranou. V sázce bylo příliš mnoho. Můj život, životy dalších dívek… Veroniku musí někdo zastavit kvůli nám všem. Nemůže v tom přece dál pokračovat.

„Jde ještě o víc,‚ dodala profesorka Terwilligerová.

Opravdu?

„O víc než pronásledování zlé čarodějnice, která ze mě chce

vysát život a moc?‚

76

„Jestli dokážeme zabránit Veronice, aby našla ostatní, ne tolik mocné oběti, omezíme tím její schopnost najít vás.‚ Vytáhla malý sametový pytlík a vysypala jeho obsah na stůl. Vypadlo několik achátových kroužků. „Tyhle talismany mají určitou schopnost maskovat magii. Nejsou tak silné jako granát – to by trvalo moc dlouho. Ale působí rychle a některým z těch dívek

třeba můžou zachránit život.‚

Věděla jsem, kam tím míří. „A vy chcete, abych jim je rozdala.‚

„Je mi líto. Uvědomuju si, že vám dávám velice těžké úkoly.‚

Tohle bylo čím dál tím horší. „Těžké? To tedy ano. Když pomineme,

že po mně chcete, abych našla ženu, která ze mě může

vysát život, pak je tu ještě ten nepatrný detail, že alchymisté by

byli bez sebe zlostí, kdyby zjistili, že jsem se do něčeho takového

zapletla.‚

Profesorka Terwilligerová mi neodpověděla. Jenom mě pozorovala. Vedle ní vyskočila černá kočka a taky mě začala sledovat.

Její žluté oči jako by říkaly: Zachovej se správně.

„Kde mám začít?‚ zeptala jsem se nakonec. „Najít tu čtvrť?‚

„Ano. A povím vám, kde hledat její potenciální oběti, pokud

je chcete varovat. Můj coven je sleduje. Jsou to dívky jako

vy. Mají moc, ale necvičí se v jejím používání a nikdo je neučí.

Jakmile zajistíme samotnou Veroniku…‚ Pohled profesorky Terwilligerové ztvrdl. „V tu chvíli se do toho vložím.‚

Znovu jsem uvažovala, jestli chci vůbec vědět, co to bude

obnášet.

Po chvíli dodala: „A taky si říkám, že by byl dobrý nápad

pozměnit váš vzhled.‚

Rozzářila jsem se. Nedovedla jsem to vysvětlit, ale ulevilo se

mi. „Na to existuje spousta kouzel, viďte?‚ Během svého studia jsem narazila na mnoho takových. Když musím používat magii, rozhodně je přitom lepší vypadat jinak.

„Ano…‚ Zabubnovala prsty do stolu. „Jenže amulet vás nedokáže schovat, když budete aktivně provádět kouzlo. To by

mohlo zničit celý náš záměr. Doufala jsem, že by vám s tím mohl pomoct váš ,bratr‘ Adrian.‚

77

Nohy mi zeslábly, a tak jsem se radši zase posadila. „Proč by se do toho proboha měl míchat i Adrian?‚

„No, zdá se mi, že pro vás udělá cokoli.‚ Probodla jsem ji pohledem

a uvažovala, jestli to měl být nějaký dvojsmysl. Dívala

se nepřítomným pohledem a působila zamyšleně. Svá slova mínila upřímně. „Veronika nedokáže zaznamenat vampýří magii.

Jeho moc… Živel éter, o kterém se mi zmiňoval…, dokáže ošálit mysl, že? Ovlivnit to, co ostatní vidí?‚

„Ano.‚

Znovu se na mě zadívala a spokojeně přikývla. „Kdyby vás

mohl doprovodit a ošálit každého, kdo vás potká…, měla byste vynikající úroveň ochrany.‚

Pořád ještě jsem nevěděla, co všechno budu muset udělat,

abych vypátrala sestru profesorky Terwilligerové, ale měla jsem dojem, že se přinejmenším budu muset vypravit do Los Angeles. Okamžitě jsem si představila, že budu sedět s Adrianem v autě a on mě bude rozčilovat tou svou „láskou zpovzdáli‚. Až po chvíli mi došlo, že půjde o něco mnohem většího.

„Uvědomujete si, co ode mě žádáte?‚ zeptala jsem se tiše. Dotkla jsem se granátu. „Žádáte mě, abych se vystavila vlivu lidské i vampýří magie. Všemu, čemu se snažím vyhýbat.‚ Profesorka Terwilligerová si odfrkla a poprvé dnes večer se zatvářila pobaveně, jak jsem u ní bývala zvyklá. „Pokud se nepletu,

oběma druhům magie jste vystavena už nějaký ten pátek.

Takže se to nemůže až tolik příčit vašemu přesvědčení.‚ Významně

se odmlčela. „Pokud se to něčemu příčí, pak přesvědčení alchymistů.‚

„Přesvědčení alchymistů je i moje přesvědčení,‚ vyhrkla

jsem.

Povytáhla obočí. „Skutečně? Doufala jsem, že vaše přesvědčení

je vaše přesvědčení.‚

Takhle jsem o tom nikdy dřív neuvažovala, ale v tu chvíli

jsem pocítila zoufalou naději, že jsou její slova pravdivá.

78

6

Pilně jsem se řídila instrukcemi profesorky Terwilligerové. Přívěsek s granátem jsem si nikdy nesundávala, ani když jsem

šla spát nebo do sprchy. Následující den jsem šla na vyučování

a schovala si ho pod halenku, abych zbytečně nevyvolala žádné

otázky. Granát rozhodně nevypadal jako magický amulet, ale jistě by působil podezřele. Překvapilo mě, že na první hodinu

dějepisu profesorka Terwilligerová nedorazila. Uvažovala jsem,

jestli se nepustila do pátrání na vlastní pěst.

„Profesorka T. se vydala na nějakou tajnou misi?‚

Trhla jsem sebou a probrala se ze zamyšlení. Otočila jsem se

a spatřila vedle svojí lavice Treye Juareze. Vyučování ještě nezačalo

a suplující učitelka se snažila objevit nějaký řád v chaosu

na stole profesorky Terwilligerové. Trey se usmál mému překvapení.

„Co?‚ podivila jsem se. Přišel snad na aféru s Veronikou? Snažila jsem se tvářit jakoby nic. „Proč to říkáš?‚

„Jen si dělám legraci,‚ odpověděl. „Učí mě už druhý rok

a ještě nikdy se nestalo, že by nepřišla na hodinu.‚ Nechápavě

na mě pohlédl. „Nevíš náhodou něco, co já ne?‚

„Ne,‚ vyhrkla jsem okamžitě. „Udivuje mě to stejně jako

tebe.‚

Trey mě několik vteřin provrtával pohledem. Tady na Amberwoodu jsme spolu kamarádili a byl mezi námi jen jediný

nepatrný problém.

Jeho rodina byla provázána s Bojovníky světla.

Minulý měsíc se Bojovníci pokusili zabít Soňu a hodlali to

provést barbarským popravčím rituálem. Trey patřil k těm, kteří

79

se utkali o „čest‚ zabít ji, ale na poslední chvíli to odmítl. Pokusila

jsem se apelovat na Bojovníky, aby Soňu pustili, ale nikdo

mě neposlouchal. Já i Soňa jsme se zachránily díky tomu, že

tam vpadli dhampýři a Bojovníky porazili. Stantonová pomáhala útok dhampýrů organizovat, ale neobtěžovala se předem mi

sdělit, že mě použije k odvrácení pozornosti. To byla taky jedna

z věcí, které posílily mou nedůvěru v alchymisty.

Treyovi vyčetli, že mě zatáhl do toho rituálu, a Bojovníci

vyloučili ze svých řad jeho samotného i jeho otce. Stejně jako

na mě neustále tlačili alchymisté, do Treye zase celý život vtloukali

svou doktrínu Bojovníci. Jeho otec se styděl za výsledek celé

akce tak strašně, že teď s Treyem sotva promluvil. Věděla jsem, jak moc Trey touží po otcově uznání, takže otcovo mlčení pro něj bylo mnohem bolestnější než trest od Bojovníků.

Naše oddanost našim organizacím jen všechno ztěžovala. Když jsem jednou Treyovi naznačila, že mezi námi stále jsou

nevyřešené záležitosti, odpověděl mi hořkým smíchem. „Už se nemáš čeho obávat,‚ řekl mi. „Neskrývám před tebou tajné plány, protože žádné neznám. Nic nám neříkají. Už mezi ně nepatřím. Vyřadili mě a byl by zázrak, kdyby mě ještě někdy vzali zpět.‚ V jeho tmavých očích se zračilo cosi, co mi napovídalo,

že kdyby náhodou ten zázrak nastal, hned by se k Bojovníkům

vrátil. Vyptávala jsem se ho na to, ale on už se o tom nechtěl

dál bavit. „Chci být tvůj kamarád, Melbourneová,‚ řekl. „Mám

tě rád. Vzájemné odlišnosti nikdy nevyřešíme, takže je pojďme

radši ignorovat, když se tady musíme vídat každý den.‚

Naše přátelství kupodivu celé to drama přežilo. Pořád mezi

námi panovalo napětí, ale snažili jsme se ho nevnímat. Přestože Trey věděl, že jsem zapletena do světa vampýrů, samozřejmě netušil, že se tajně s naší profesorkou učím magii.

Pokud si myslel, že něco vím o dnešní profesorčině absenci, nenaléhal na mě. Kývl směrem k suplující učitelce. „Dneska to bude brnkačka.‚

Přestala jsem přemýšlet o magických záležitostech. Jelikož

jsem po většinu svého života studovala doma, normální školní

svět pro mě stále představoval záhadu. „Jak to?‚

80

„Profesoři mají obvykle pro suplenty plán, ve kterém jim

sdělují, co dělat. Viděl jsem, co napsala profesorka Terwilligerová.

Stálo tam jen: ,Zabavte je.‘‚ Trey výsměšně zavrtěl hlavou.

„Doufám, že se nějak vyrovnáš se ztraceným časem, který bys

mohla využít ke studiu. Nejspíš nám řekne něco jako: ,Udělejte

si domácí úkoly.‘ Ale stejně je nikdo dělat nebude.‚

Měl pravdu. Netušila jsem, jestli se s tím vyrovnám. „Proč

ne?‚

Tentokrát jsem ho velice pobavila. „Melbourneová, někdy chodím na vyučování jen kvůli tobě. Mimochodem, viděl jsem profesorčin rozpis tvého nezávislého studia. Podle něj se tady dneska vůbec nemusíš zdržovat. Jsi volná a můžeš klidně zdrhnout.‚

Eddie, který seděl poblíž, náš rozhovor vyslechl a nakrabatil

obočí. „Třeba do knihovny?‚

To je oba rozesmálo, ale moje mysl už rozebírala veškeré možnosti. Pokud opravdu nemusím zůstat na poslední hodinu, můžu odejít z kampusu dřív. Mohla bych odjet do Los Angeles, poohlédnout se po Veronice a… Ne. Adrian se ještě nevrátil.

Na okamžik jsem si pohrávala s myšlenkou, že se vrhnu do pátrání

i bez jeho magie éteru, ale v hlavě se mi ozvala varování profesorky Terwilligerové. Pátrání bude muset počkat.

Ale po Marcusovi Finchovi bych se podívat mohla.

Santa Barbara leží jen dvě hodiny cesty odtud. To znamená,

že budu mít dost času tam dojet, poohlédnout se po Marcusovi

a do večerky se pohodlně vrátit. Měla jsem v plánu začít ho

hledat až po víkendu, ale teď mi došlo, že bych neměla promarnit příležitost. Už tak mě dost zatěžoval úkol od profesorky Terwilligerové, ale do toho se nemůžu pustit, dokud se Adrian nevrátí.

Marcus Finch byl pro mě záhadou hned od chvíle, kdy jsem

přišla na to, že je bývalý alchymista. Jakmile jsem si uvědomila,

že bych možná mohla dostat nějaké odpovědi už dnes, divoce se

mi rozbušilo srdce. Jedna věc byla, že jsem měla podezření, že

mi alchymisté něco tají. Ale něco docela jiného bylo pomyšlení,

že se moje podezření možná zanedlouho potvrdí. Vlastně to bylo tak trochu děsivé.

81

Jak den pokračoval, moje rozhodnutí vydat se na cestu sílilo.

Stejně jsem tam chtěla dříve či později zajet, takže to můžu udělat hned. Klidně bylo ovšem možné, že si Marcus zajel do Santa Barbary jen na výlet a teď už se tam zdržovat nebude. Už se mi moc nechtělo opakovat lokalizační kouzlo.

Když jsem odpoledne přišla na svoje nezávislé studium,

suplující učitelka (po dni plnění instrukcí profesorky Terwilligerové vypadala dost unaveně) mi samozřejmě řekla, že můžu

jít. Poděkovala jsem jí a rozběhla se na svou kolej. Uvědomovala

jsem si, že mi začal plynout čas. Nevěděla jsem, co přesně mě

v Santa Barbaře čeká, ale chtěla jsem být připravená na všechno.

Převlékla jsem se z amberwoodské školní uniformy do džínů

a jednoduché černé blůzy. Zpod postele jsem vytáhla kovovou

krabici, která na první pohled vypadala, že skrývá šminky. Měla

ovšem zámek na klíč i na číselnou kombinaci. Uvnitř jsem schovávala

svou alchymistickou chemickou soupravu, do níž patřilo

i množství chemikálií. Kdyby to někdo objevil, nejspíš by mě vyhodili

ze školy, protože by si mysleli, že vyrábím ilegální drogy.

O některých sloučeninách by se skutečně dalo diskutovat. Vybrala jsem několik základních. Jednou z nich byla látka,

která se obvykle používá k rozpouštění těl Strigojů. Nečekala

jsem, že v Santa Barbaře narazím na Strigoje, ale sloučenina se dala dobře využít i k rozpouštění kovů. Vzala jsem si ještě několik dalších směsí – třeba jednu, která dokáže vytvořit kouřovou clonu. Pečlivě jsem je všechny zabalila a dala si je do kabely. Pak

jsem krabici zase zamkla a strčila zpátky pod postel.

Po chvilce zvažování jsem se zhluboka nadechla a vytáhla

další schovanou krabici. Tahle byla v mojí sbírce nová. Obsahovala

několik talismanů a lektvarů, které jsem vyrobila podle

instrukcí profesorky Terwilligerové. Při pohledu na to, co leželo

uvnitř, se mi svíral žaludek. Nikdy, ani v těch nejdivočejších

snech by mě nenapadlo, že budu vlastnit takové věci. Nejdřív

jsem s profesorkou vyráběla talismany, protože mě k tomu nutila. Teď jsem měla ve sbírce i několik takových, které jsem vyrobila sama a dobrovolně. Pokud je pravda, co profesorka říkala o své sestře, asi bych jich měla vyrobit ještě víc. Neochotně jsem

jich pár vybrala a dala je do tašky k alchymistickým chemiká82

liím. Po krátkém uvažování jsem některé zase vyndala a dala si

je radši do kapes, abych k nim měla v případě potřeby rychlejší

přístup.

Cesta do Santa Barbary byla touhle denní dobou snadná.

V prosinci se horké počasí jižní Kalifornie trochu ochladilo, ale slunce stále svítilo a působilo tepleji, než ve skutečnosti bylo. Jak jsem se blížila k pobřeží, poušť přecházela v bujnější vegetaci. Touhle roční dobou ve střední a severní části státu dost pršelo, takže se krajina hezky zelenala. Palm Springs a Amberwood mám opravdu ráda, ale někdy by mi nevadilo, kdybychom se

s Jill všichni přesunuli sem.

Najít Starou misii v Santa Barbaře nebylo nijak těžké. Byla to

proslulá turistická atrakce, kterou nemůžete přehlédnout, jakmile

se ocitnete poblíž. Rozlehlý kostel vypadal přesně jako v mojí vizi, až na to, že tentokrát ho zalévalo odpolední slunce, místo aby tonul v soumraku. Zastavila jsem na kraji ulice v obytné čtvrti a zadívala se na budovu se štukovanými zdmi. Litovala jsem, že nemám víc času, abych si to tady mohla prohlédnout, ale jak už to často bývá, moje osobní touhy musely i tentokrát ustoupit vyšším cílům.

Teď přišla na řadu ta těžší část – zjistit, kde se nachází byt,

který jsem viděla. Z místa, kde jsem zaparkovala, byl velice podobný výhled, jaký jsem viděla ve své vizi. Ale úhly přesně neodpovídaly a navíc v téhle ulici stály jen domky. Byla jsem si skoro jistá, že pokoj, který jsem viděla, se nachází ve větším

domě plném bytů. Popojela jsem tedy ještě o pár ulic dál a dávala

si pozor, abych neztrácela z dohledu kostel. Po chvíli jsem našla, v co jsem doufala – několik bloků bytových domů. Jeden z nich vypadal příliš hezky, než aby v něm mohl být takový obyčejný byt, téměř bez nábytku a poničený. Ostatní dvě budovy v ulici vypadaly jako mnohem pravděpodobnější kandidáti. Zajela jsem postupně k oběma, prošla si okolí a podle úhlů, z jakých jsem měla výhled z okna ve vizi, jsem se snažila přijít

na to, kde asi hledat ten správný. Litovala jsem, že jsem tehdy neměla možnost podívat se na parkoviště. Pak bych aspoň měla lepší představu o patře. Po dlouhém přemýšlení jsem konečně vydedukovala, že ten byt musí být ve třetím nebo čtvrtém po83 schodí. A jelikož jedna z budov měla jen dvě patra, už jsem si byla naprosto jistá, kam jít.

Když jsem vešla dovnitř, byla jsem ráda, že jsem si s sebou

vzala dezinfekční mýdlo na ruce. Na chodbách to vypadalo, že tam nikdo nezametal už víc než rok. Stěny byly taky špinavé

a odlupovala se z nich omítka. Na podlaze se válely odpadky.

V rozích visely pavučiny a já se modlila, aby pavouci byli těmi

nejstrašidelnějšími z místních obyvatel. Kdybych tu zahlédla

stonožku, nejspíš bych vzala nohy na ramena. V budově pochopitelně

nebyla žádná recepce, kde bych se mohla zeptat, a tak

jsem zastavila ženu středního věku, která zrovna vycházela ven. Obezřetně na mě pohlédla.

„Dobrý den,‚ řekla jsem a doufala, že nevypadám nebezpečně.

„Hledám tady kamaráda, ale nevím, ve kterém bytě bydlí.

Neznáte ho? Jmenuje se Marcus. Na obličeji má modré tetování.‚ Když jsem viděla její nechápavý výraz, zopakovala jsem

svůj dotaz ve španělštině. Hned se zatvářila chápavěji, ale jakmile

jsem na ni vychrlila všechno, jedinou její odpovědí bylo

zavrtění hlavou. Nestihla jsem jí ani ukázat Marcusovu fotku. Následující půlhodinu jsem dělala pořád totéž. Zastavovala

jsem každého, kdo šel dovnitř nebo ven. Tentokrát jsem ale raději zůstala venku, protože denní světlo na veřejnosti mi přece

jen připadalo bezpečnější než potemnělá chodba. Někteří lidé se mnou jednali úsečně a pár chlapů na mě koukalo tak, že se mi

to vůbec nelíbilo. Už jsem to chtěla vzdát, když vtom ke mně přišel malý kluk. Mohlo mu být tak deset a přišel z parkoviště, kde si hrál.

„Znám toho chlápka, co ho hledáte,‚ pověděl mi anglicky.

„Ale nejmenuje se Marcus. Je to Dave.‚

Vzhledem k tomu, jak bylo těžké Marcuse najít, mě ani nepřekvapilo,

že vystupuje pod jiným jménem. „Víš to jistě?‚ zeptala

jsem se toho chlapce. Ukázala jsem mu fotku. „Je to on?‚

Dychtivě přikývl. „To je on. Je takový tichý. Moje máma říká,

že nejspíš dělá špatné věci.‚

Výborně! To jsem přesně potřebovala. „Víš, kde bydlí?‚ Kluk ukázal nahoru. „Nahoře. 407.‚

84

Poděkovala jsem mu a vešla zase do budovy. Po vrzajících

schodech jsem stoupala do čtvrtého patra. Byt se nacházel skoro

až na konci chodby, hned vedle jiného bytu, odkud se ozývala příšerná hlasitá hudba. Zaklepala jsem na dveře číslo 407 a nic se nestalo. Nebyla jsem si jistá, jestli mě někdo v tom hluku slyšel, a tak jsem zaklepala ještě jednou a hlasitěji. Výsledek byl tentýž. Prohlížela jsem si kliku a přemýšlela, jestli bych ji neměla rozpustit svými alchymistickými chemikáliemi. Okamžitě jsem ale ten nápad zavrhla. Dokonce i v takhle pochybném domě

by mohlo nějakého souseda zajímat, že se někomu vloupám

do bytu. Nechtěla jsem vzbudit pozornost. Tahle situace mě rozčilovala čím dál víc, protože mi bylo jasné, že tam nemůžu strávit celý den.

Zvážila jsem tedy svoje možnosti. Všichni mi tvrdí, že jsem

mimořádně chytrá. Jistě přijdu na nějaké řešení. Čekání na chodbě

nepřichází v úvahu. Těžko říct, za jak dlouho se Marcus neboli

„Dave‚ vrátí. A čím míň času strávím na špinavé chodbě,

tím líp. Kdybych se mohla nějak dostat dovnitř a nic přitom nezničit…

Vtom mě napadlo řešení. Zaúpěla jsem. Moc se mi sice nelíbilo,

ale aspoň vyřeším situaci.

Vyšla jsem zase ven a zamávala na kluka, který si procvičoval skákání ze schodů. „Byl Dave doma?‚ zeptal se.

„Ne.‚

Chlapec přikývl. „Většinou doma nebývá.‚

To je užitečná informace pro můj šílený plán. Nechala jsem

kluka na schodech a obešla budovu z boku. Naštěstí jsem tam nikoho nepotkala. Ke stěně tam bylo přiděláno to nejpofidérnější požární schodiště, jaké jsem kdy viděla. Vzhledem k tomu, jak přísné bezpečnostní předpisy platí v Kalifornii, mě překvapovalo, že tohle ještě nikdo nenahlásil. Ale i kdyby ano, majitel domu

by se jistě do opravy nehrnul nijak rychle, jak jsem usuzovala

z celkového stavu budovy.

Přesvědčila jsem se, že mě nikdo nesleduje, a stoupla si do

stínu schodů, kde jsem se chtěla schovat. Z tašky jsem vytáhla

jeden ze svých talismanů – náhrdelník vyrobený z achátu a vraních pírek. Přetáhla jsem si ho přes hlavu a odrecitovala přitom

85

řecké zaklínadlo. Pocítila jsem, jak mnou projela magická vlna tepla, ale jinak jsem žádnou změnu nezpozorovala. Teoreticky bych měla být neviditelná pro ty, kteří nečekají, že mě uvidí.

Jestli kouzlo skutečně funguje, jsem ovšem nevěděla. Předpokládala

jsem, že to zjistím, teprve jestli se mě někdo začne vyptávat, proč lezu do bytu požárním schodištěm.

Jakmile jsem na něj vstoupila, málem jsem svůj plán vzdala.

Celé schodiště vrzalo a kymácelo se. Bylo natolik zrezivělé, že

by mě nepřekvapilo, ani kdyby se mi rozpadlo přímo pod nohama. Strnule jsem stála na místě a snažila se dodat si odvahy. Připomněla jsem si, že tohle je možná moje jediná příležitost najít Marcuse. Kluk na parkovišti mi potvrdil, že tady bydlí. Nemůžu

svou příležitost promarnit.

Nadechla jsem se a pokračovala ve stoupání jedno patro

za druhým. Když jsem vylezla až do čtvrtého, s úžasem jsem

se zadívala dolů. Nemohla jsem uvěřit, že schodiště vydrželo. Vyvstal ovšem jiný problém. Odhadla jsem, kde je Marcusův

byt, a jeho okno se nacházelo nad odpočívadlem. Nebyla to nijak

velká vzdálenost, ale na úzké římse mi to bude připadat jako kilometr. Taky mě děsilo, že budu muset prolézt oknem. Bylo zavřené, což dávalo smysl, pokud se Marcus skrývá. Měla jsem s sebou několik magických amuletů, které dokážou roztavit

sklo, ale nevěřila jsem si natolik, abych je byla schopná použít

na úzké římse. To znamenalo, že se budu muset přesvědčit, jak dobře jsem se na tělocviku naučila mířit.

Na rozviklaném schodišti jsem z kabely vytáhla malý pytlíček

s práškem. Změřila jsem si vzdálenost a vší silou hodila pytlíčkem

proti oknu, při čemž jsem odrecitovala zaklínadlo. Netrefila jsem se. Pytlíček zasáhl stěnu budovy a v oblaku prachu

začal rozpouštět štukování. Když se stěna začala rozpouštět, trhla jsem sebou. Kouzlo se nakonec samo vypotřebuje, ale zanechá

po sobě velkou díru. Naštěstí se díra nevyžrala skrz celou zeď,

takže jsem předpokládala, že vzhledem ke stavu celého domu si toho nikdo ani nevšimne.

Zbyl mi ještě jeden pytlíček a tentokrát už jsem si nemohla

dovolit minout. Znovu jsem jím prudce hodila a podařilo se.

Prášek se rozprskl o okno. Okamžitě nastala reakce a sklo se roz86

pustilo. Teklo jako led na slunci. Úzkostlivě jsem to pozorovala

a přála si, aby prášek se sklem reagoval co nejdéle. Potřebovala

jsem dost velkou díru, abych skrz ni mohla prolézt. Když se sklo

přestalo tavit, díra byla naštěstí tak velká, že se jí protáhnu – pokud

se dostanu až k oknu.

Nemám strach z výšek, ale když jsem postupovala po římse, připadala jsem si jako na vrcholku mrakodrapu. Srdce jsem měla až v krku. Uvažovala jsem, jaká je pravděpodobnost, že přežiju pád ze čtvrtého patra. Dlaně se mi potily a rozhodně jsem nechtěla, aby mi sklouzly ruce.

Nakonec mi ale sklouzla noha. Svět se se mnou zatočil a já se

na poslední chvíli zachytila vnitřního okraje okna. Přitáhla jsem

se, a jak mi tělem proudil adrenalin, zvedla jsem nohu a zaklínila

se za okenní rám. Zhluboka jsem se nadechla a pokusila

se uklidnit své splašené srdce. Už jsem byla v bezpečí. Dokážu

to. Po chvilce jsem zdvihla do okna i druhou nohu a seskočila do místnosti.

Dopadla jsem na podlahu a nohy se mi třásly. Ze všech sil

jsem se snažila uklidnit svůj zrychlený dech. To bylo o vlásek. Kdybych měla o něco pomalejší reflexy, zjistila bych, co udělá

s lidským tělem pád ze čtvrtého patra. Ačkoli vědu miluju,

do tohohle experimentu bych se moc nehrnula. Moje fyzické dovednosti se možná zlepšily díky tomu, že trávím tolik času

s dhampýry.

Jakmile jsem se vzpamatovala, rozhlédla jsem se po místnosti. Ocitla jsem se ve stejném bytě, jaký jsem viděla ve své vizi.

Když jsem se podívala z okna za sebou, výhled na kostel mi

to taky potvrdil. Jo. Přesně totéž. V bytě jsem poznala matraci

a skromné vybavení. Na vstupních dveřích bylo několik nových

a velice důmyslných zámků. Kdybych bývala rozpustila kliku, nijak bych si nepomohla.

„Co teď?‚ zamumlala jsem. Dokázala jsem se dostat dovnitř. Marcuse jsem sice neobjevila, ale aspoň se můžu poohlédnout

po jeho bytě. Nevěděla jsem, co přesně hledám, ale někde jsem začít musela.

Nejdřív jsem prozkoumala matraci. Moc jsem si od toho neslibovala. Pod ni se nedalo schovat tolik věcí jako pod mou postel.

87

Mohly se tam ukrývat tak leda krysy. Opatrně jsem nadzvedla okraj a asi jsem se u toho hrozně šklebila. Pod matrací nebylo

nic – živého ani neživého. Mým dalším cílem se stala hromádka

oblečení. Probírat se něčím špinavým prádlem (předpokládala

jsem, že hromada svršků na podlaze je špinavá) nebylo o nic příjemnější než nahlížet pod matraci. Závan aviváže mi napověděl,

že oblečení je přece jen nedávno vyprané. Svršky patřily mladému

muži, což odpovídalo Marcusovi. Džíny. Trička. Boxerky.

Jak jsem se probírala tou hromadou, málem už jsem mu začala oblečení skládat, ale včas jsem si uvědomila, že po sobě nesmím zanechat žádnou stopu. Roztavené okno bude stačit.

Opodál jsem objevila pár osobních věcí, mimo jiné kartáček

na zuby a deodorant nevysvětlitelně pojmenovaný „Ocean

Fiesta‚. Kromě rozviklané dřevěné židle a letité televize nabízela

strohá místnost jen jedinou zábavu – ošoupanou knížku

Kdo chytá v žitě. „Výborně,‚ zamumlala jsem a uvažovala, co to

všechno vypovídá o zdejším obyvateli, který nevlastní nic dalšího.

„Marcus Finch je skromný.‚

Koupelna byla tak maličká, že v ní bylo sotva místo na sprchový

kout, toaletu a kapající umyvadlo. Na podlaze bujela plíseň. Do odtoku ve sprše zaběhl velký černý pavouk a já kvapem vycouvala.

Vydala jsem se prozkoumat úzkou skříň. Po veškeré své práci

jsem sice našla byt Marcuse Finche, ale jeho osobně ne. Na nic jsem nepřišla. Nemám tolik času, abych tady mohla na Marcuse čekat bůhvíjak dlouho. Navíc kdybych byla na jeho místě a po příchodu domů zjistila, že mám roztavené okno, urychleně bych odešla a už se nikdy nevrátila. Jestli uteče, budu ho muset hledat dál a…

„Áá!‚

Když jsem otevřela dveře od skříně, něco na mě vyskočilo

a nebyla to krysa ani stonožka. Byl to muž.

Skříň byla tak maličká, že mi připadalo jako zázrak, že se tam vůbec vměstnal. Ale neměla jsem čas uvažovat o zákonitostech prostoru, protože se rozmáchl pěstí a zasáhl mě do tváře.

88

Už jsem zažila, že mnou někdo mrštil proti cihlové zdi,

a taky mě kousl Strigoj. Ale ještě nikdy jsem neschytala ránu

pěstí a ten zážitek bych si opravdu nerada zopakovala. Klopýtla jsem dozadu a byla natolik v šoku, že jsem nedokázala hned zareagovat. Ten muž se na mě vrhl, popadl mě za paže, zatřásl mnou a sklonil se ke mně blíž.

„Jak jste mě našli?‚ vykřikl. „Kolik vás tu je?‚

Tvář mě hrozně bolela, ale přesto se mi podařilo trochu se vzpamatovat. Minulý měsíc jsem chodila na lekce sebeobrany

k potrhlému chovateli čivav, který vypadal jako pirát. Přestože

se Malachi Wolfe choval neobvykle, něco nás naučil a já si teď

na všechny chvaty vzpomněla. Kolenem jsem nakopla útočníka do břicha. Šokovaně vytřeštil modré oči, pustil mě a dopadl

na podlahu. Dlouho tam ale nezůstal. Vyškrábal se zase na nohy

a šel po mně, ale popadla jsem židli, kterou jsem ho jako krotitelka lvů udržovala v patřičné vzdálenosti.

„Zpátky,‚ řekla jsem. „Chtěla jsem jenom…‚

Ignoroval mě, chytil židli za nohu a vyrval mi ji z rukou.

Zahnal mě do rohu. Přestože mě Eddie naučil pár fíglů, nevěřila

jsem si, že bych dokázala dát pořádnou ránu. Když se mě útočník pokusil znovu chytit, zápasila jsem s ním docela dobře. Rvali

jsme se na zemi. Kopala jsem kolem sebe a škrábala jako blázen,

abych mu to co nejvíc zkomplikovala. Pak mě celým tělem přitiskl k podlaze a já strnula. Ale mohla jsem se hýbat aspoň natolik, že jsem si mohla sáhnout do kapsy.

„Kdo tě poslal?‚ vyštěkl. „Kde jsou ostatní?‚

Neodpověděla jsem. Vytáhla jsem z kapsy malý flakónek

a jednou rukou ho otevřela. Okamžitě z něj začala stoupat nechutná

žlutá pára připomínající suchý led. Hodila jsem nádobku

mladíkovi do obličeje. Znechuceně se odvrátil a z očí mu vyhrkly slzy. Samotná substance byla relativně neškodná, ale kouř vyvolával podobnou reakci jako pepřový sprej. Muž mě pustil a mně se pomocí síly, o níž jsem ani nevěděla, že ji mám, podařilo překulit ho na záda. Loket jsem mu zaryla do zápěstí, až

hekl bolestí. Druhou rukou jsem mu před obličejem mávla flakónkem tak významně, jako by to byla mačeta. Tohle ho neobalamutí

nadlouho, ale snad mi to poskytne aspoň chvilku, abych

89

zvážila situaci. Když se teď nehýbal, konečně jsem si mohla prohlédnout jeho tvář a ulevilo se mi, že jsem aspoň dosáhla svého

cíle. Měl mladý pohledný obličej a na tváři indigové tetování.

Byl to abstraktní vzor připomínající zdobenou mříž tvořenou

srpky měsíce. Zpod některých modrých linií prosvítal zlatý lesk.

„Ráda tě poznávám, Marcusi.‚

Pak se stalo něco překvapivého. Snažil se na mě zaostřit uslzenýma očima. Zamrkal a zatvářil se, jako by mě poznal.

„Sydney Sageová,‚ vydechl. „Hledal jsem tě.‚

Neměla jsem čas se nad tím pozastavit, protože v tom okamžiku jsem uslyšela cvaknutí pistole a zezadu se mojí hlavy dotkla

hlaveň.

„Slez z něho,‚ poručil mi hlas. „A odhoď tu kouřovou

bombu.‚

90

7

Byla jsem sice odhodlaná najít Marcuse, ale rozhodně jsem

se nemínila dohadovat s někým, kdo na mě míří zbraní. Zvedla jsem ruce a pomalu vstala. K nově příchozímu jsem

zůstala otočená zády. Opatrně jsem odstoupila od Marcuse a postavila flakónek na zem. Pořád se z něj kouřilo, ale reakce už

pomalu končila. Odvážila jsem se ohlédnout. Když jsem uviděla dívku, která stála za mnou, nemohla jsem uvěřit vlastním očím.

„Jsi v pořádku?‚ zeptala se Marcuse. Ten se neohrabaně škrábal na nohy. „Vyrazila jsem hned, jak jsi mi zavolal.‚

„Ty!‚ Nezmohla jsem se na nic výstižnějšího.

Ta dívka byla asi stejně stará jako já a měla dlouhé vlnité

blond vlasy. Nepřestávala na mě mířit pistolí, ale teď se na mě

nepatrně usmála.

„Ráda tě zase vidím.‚

Nebylo to vzájemné. Naposledy jsem ji viděla, když jsem čelila

Bojovníkům v jejich aréně. Tam taky chodila neustále ozbrojená

a tvářila se nepříjemně. Postrkovala mě sem tam a vyhrožovala mi. Nijak se netajila tím, že moji obranu Soni považuje

za strašlivé kacířství. Přestože teď působila mnohem klidněji

než u těch fanatiků, nezapomněla jsem, co je zač – a jaké z toho plynou důsledky. Nevěřícně jsem se otočila k Marcusovi. Třel si zápěstí, do kterého jsem se mu vší silou opřela loktem.

„Ty… ty jsi jeden z nich! Jeden z Bojovníků světla!‚

Nemyslela jsem, že by mě v životě něco mohlo tak příšerně

zklamat. Do Marcuse jsem vkládala tolik nadějí. V mých představách byl důležitější než můj život, představoval pro mě jakéhosi

rebelského spasitele, který mi poví všechna tajemství světa

91

a osvobodí mě od alchymistů. Ale všechno to byla lež. Clarence

se zmínil, že Marcus přesvědčil Bojovníky, aby ho nechali na pokoji. Předpokládala jsem, že ho poslechli proto, že na ně Marcus

něco měl. Jenže klíčem k jeho vlivu bylo patrně to, že mezi ně

patřil.

Zvedl hlavu. „Cože? K těm magorům? Sakra, to ne.‚

Málem jsem ukázala na tu holku, ale nakonec jsem si uvědomila,

že bude nejlepší nedělat prudké pohyby. Spokojila jsem

se tedy jen s kývnutím hlavou jejím směrem a všimla jsem si,

že všechny zámky na dveřích jsou otevřené. Rvačka s Marcusem mě zaneprázdnila natolik, že jsem je ani neslyšela cvaknout.

„Vážně? Tak jak to, že tě jedna z nich právě zachránila?‚

„Ve skutečnosti nejsem jedna z nich.‚ Mluvila jakoby nic, ale

zbraň v její ruce tomu obyčejnému tónu protiřečila. „Teda jistým

způsobem asi ano…‚

„Sabrina je špiónka,‚ vysvětlil Marcus. Už se taky trochu uklidnil, když jsem ho přestala ohrožovat. „Výborná. Tajně

s nimi pracovala víc než rok. To ona mi o tobě řekla.‚

Nevěděla jsem, co na to říct. Taky jsem si nebyla jistá, že mu

tu historku o špiónce věřím. „Co přesně ti řekla?‚

Obdařil mě úsměvem hodným filmové hvězdy. Měl tak bílé

zuby, že mě napadlo, jestli nemá fazetky. Neslučovalo se to se vzezřením vyvržence, který žije na útěku, jenže dneska se nic nevyvíjelo tak, jak jsem očekávala. „Pověděla mi o alchymistce, která bránila Morojku a vedla vpád dhampýrů.‚

Vedla? To těžko. Nikdo – především Stantonová – neměl potřebu mě zasvětit do plánu, že se vpád vůbec chystá. To jsem se dozvěděla, až když jsem se ocitla uprostřed střetu. Ale nechtělo se mi uvádět věci na pravou míru. „Ten vpád schválili alchymisté,‚

prohlásila jsem.

„Slyšela jsem tě mluvit,‚ řekla Sabrina. Pohledem těkala

mezi Marcusem a mnou. Na mě se dívala zuřivě, na něj obdivně.

„Bylo to inspirující. Nějakou dobu už jsme tě sledovali. V Palm

Springs jsi strávila spoustu času s Moroji a dhampýry.‚

„Je to moje práce,‚ namítla jsem. Tehdy mi Sabrina nepřipadala,

že by ji můj proslov inspiroval. Většinou se tvářila zklamaně,

že mě nesmí zastřelit.

92

Marcus se vědoucně usmál. „Slyšel jsem, že ty a ti Morojové

působíte skoro jako kamarádi. A teď jsi přišla sem a hledala mě. Jsi určitě odpadlice, v jakou jsme doufali.‚

Ne, tohle se nevyvíjelo podle plánu. Vlastně spíš úplně naopak.

Byla jsem hrdá na to, že jsem dokázala Marcuse vystopovat, ale přitom jsem nevěděla, že mě sleduje. Nelíbilo se mi to. Připadala jsem si zranitelná, i když říkali určité věci, ve které jsem doufala. Potřebovala jsem mít situaci zase pevně v rukou,

a tak jsem se snažila hrát tvrdě a chladně.

„Možná se tu objeví další alchymisté,‚ řekla jsem.

„Už by tu dávno byli,‚ poznamenal Marcus. Bylo mu jasné,

že blufuju. „Neposlali by tě samotnou… Jen jsem zpanikařil,

když jsem tě uviděl. Hned mi nedošlo, kdo jsi, a myslel jsem,

že za tebou sem vtrhnou další.‚ Odmlčel se a najednou působil

až stydlivě. „Omlouvám se, že jsem tě praštil. Jestli ti to spraví

náladu, zranilas mi zápěstí.‚

Sabrina se zatvářila ustaraně. „Ach, Marcusi. Potřebuješ doktora?‚

Zkusil zápěstím pohnout, zašklebil se bolestí, ale zavrtěl hlavou.

„Víš, že to nejde. Nikdy nevíš, kdo nemocnici sleduje. Taková místa se monitorují snadno.‚

„Ty se opravdu skrýváš před alchymisty,‚ vypravila jsem ze sebe užasle.

Hrdě přikývl. „Tys o tom pochybovala? Myslel jsem, že to už víš.‚

„Myslela jsem si to, ale od nich jsem se nic nedozvěděla. Zapírají,

že vůbec existuješ.‚

To mu přišlo zábavné. Vlastně se mi zdálo, že mu všechno

připadá zábavné, což mě trochu rozčilovalo. „Jo. To jsem slyšel

i od ostatních.‚

„Od jakých ostatních?‚

„Od ostatních, jako jsi ty.‚ Upíral na mě modré oči, jako by

dokázal prohlédnout všechna moje tajemství. „Od ostatních alchymistů, kteří se od nich chtějí osvobodit.‚

Vykulila jsem oči. „Oni… existují i další?‚

Marcus se usadil na podlahu, opřel se o zeď a pořád si třel zápěstí.

„Udělejme si pohodlí. Sabrino, odlož tu zbraň. Nemyslím,

že nám Sydney bude dělat problémy.‚

93

Sabrina vypadala, že si tím tak jistá není, ale přesto po chvilce poslechla. Sedla si vedle Marcuse na zem. „Já radši postojím,‚ oznámila jsem jim. Do takové špíny bych si dobrovolně nesedla ani náhodou. Poté, co jsem se po podlaze vyválela s Marcusem, bych se nejradši vykoupala v dezinfekčním mýdle.

Pokrčil rameny. „Jak chceš. Chceš znát odpovědi? Tak mi nejdřív jednu pověz ty. Proč bys mě hledala, kdyby ti to neporučili alchymisté?‚

Takový výslech se mi nezamlouval, ale jaký by mělo smysl sem chodit, kdybych nedokázala vést dialog?

„Pověděl mi o tobě Clarence,‚ odpověděla jsem nakonec.

„Ukázal mi tvoji fotku, takže jsem viděla, jak sis nechal přetetovat lilii. Nevěděla jsem, že je to vůbec možné.‚ Tetování časem nebledlo.

„Clarence Donahue?‚ Marcus se tvářil upřímně potěšeně. „Je

to dobrý chlap. Předpokládám, že se přátelíte, když jsi v Palm

Springs, co?‚

Nadechla jsem se, abych řekla, že nejsme přátelé, ale hned jsem si to rozmyslela. Vždyť co jsme jiného?

„Získat tohle není vůbec snadné,‚ dodal Marcus a poklepal

na svoje modré tetování. „Když to chceš, vyžaduje to hodně

práce.‚

Couvla jsem. „Hele, nikdy jsem neřekla, že to chci. Proč bych

to proboha dělala?‚

„Protože tě to osvobodí,‚ řekl. „Tvoje tetování ti zabraňuje

mluvit o záležitostech vampýrů, viď? Myslíš, že je to všechno, co

dělá? Přemýšlej. Co brání tomu, aby tě ovládalo i jinak?‚

Asi bych se měla vzdát nadějí, že tenhle rozhovor někam povede, protože každé další téma bylo ještě šílenější než to předchozí. „O ničem takovém jsem nikdy neslyšela. Ani jsem nic takového nikdy nepocítila. Kromě toho, že nemůžu mluvit o vampýrech, mám nad sebou kontrolu.‚

Přikývl. „Pravděpodobně. Původní tetování zpravidla obsahuje jen nátlak. Další komponenty přidávají k inkoustu, když

se tetování obnovuje, a to jenom v případech, kdy mají důvod

se o tebe obávat. Lidé tomu ale někdy dokážou vzdorovat a v takových

případech… je pošlou do nápravných center.‚

94

Při jeho slovech mi přeběhl po zádech mráz. Přitiskla jsem si dlaň na tvář a vybavila si schůzku, na niž mě poslali do Palm Springs. „Nedávno mi tetování obnovovali…, ale byla to jen rutinní záležitost.‚ Bylo to normální. Nic takového, jak Marcus naznačoval.

„Možná.‚ Naklonil hlavu na stranu a upřel na mě pronikavý

pohled. „Udělalas předtím něco špatného?‚

Jako třeba, že jsem pomáhala dhampýrské uprchlici? „To záleží na tvojí definici, co je špatné.‚

Oba se rozesmáli. Marcus se smál hlasitým nakažlivým smíchem,

ale situace mi připadala natolik hrozná, že jsem se nezasmála.

„V tom případě mohli posílit tvou loajalitu ke skupině,‚ řekl

stále ještě se smíchem. „Ale nebylo to moc silné, jinak bys to nepřekonala

a nebyla teď tady.‚ Střelil pohledem po Sabrině. „Co myslíš?‚

Sabrina mě studovala kritickým pohledem. Pořád jsem nemohla uvěřit, jakou roli v tomhle všem hraje. „Myslím, že by

byla dobrá posila. A jelikož je pořád ještě s námi, mohla by nám

pomoct s tou… další záležitostí.‚

„Taky myslím,‚ řekl.

Překřížila jsem si paže přes hruď. Nelíbilo se mi, že se o mně

baví, jako bych tam nebyla. „Dobrá posila čeho?‚

„Naší skupiny.‚ Sabrině řekl: „Fakt už ji musíme nějak pojmenovat.‚

Odfrkla a on upřel svou pozornost zase na mě. „Jsme

taková směska. Někteří z nás jsou bývalí Bojovníci nebo dvojití agenti jako Sabrina. Někteří jsou bývalí alchymisté.‚

„A co děláte?‚ Ukázala jsem kolem sebe. „Tady to vážně

nevypadá jako moderně vybavená základna operací utajeného

týmu.‚

„Podívejme na ni. Hezká a zábavná,‚ poznamenal a zatvářil

se potěšeně. „Děláme totéž co ty – nebo spíš to, co bys chtěla dělat. Máme rádi Moroje. Chceme jim pomáhat – za našich

vlastních podmínek. Alchymisté jim teoreticky taky chtějí pomáhat,

ale všichni víme, že z jejich strany je to založeno na strachu

a odporu, a to se ani nezmiňuju o přísné kontrole členů.

Takže pracujeme v utajení, jelikož alchymisté nemají odpadlíky

95

právě v oblibě. A mě nemají v oblibě už tuplem, takže proto se potuluju po takových místech, jako je tohle.‚

„Na Bojovníky taky dohlížíme,‚ dodala Sabrina a zamračila

se. „Nesnáším, když musím být u těch magorů a dělat, že

jsem s nimi na jedné lodi. Tvrdí, že chtějí zničit jen Strigoje, ale ve skutečnosti jdou i po Morojích…‚

Vzpomněla jsem si, jak jsem byla v aréně Bojovníků. Od jednoho

z nich jsem zaslechla záhadnou poznámku o tom, že jednoho

dne zatočí i s Moroji.

„Ale co konkrétního děláte?‚ Mluvit o rebelii a tajných operacích

je jedna věc, ale něco skutečně změnit je věc jiná. Když

jsem navštívila na univerzitě svou sestru Carly, viděla jsem tam spoustu studentských spolků, které chtěly změnit svět. Většina členů ale jen popíjela kávu, hodně řečnila a málo toho dělala. Marcus se Sabrinou si vyměnili pohledy. „Nemůžu ti vysvětlit, co přesně děláme,‚ řekl. „Ne, dokud si nebudu jistý, že jsi

s námi a že chceš zrušit svoje tetování.‚

Zrušit svoje tetování. V jeho slovech bylo cosi zlověstného –

a samozřejmě nevratného. Náhle jsem uvažovala, co tady vlastně

dělám. Kdo jsou tihle lidé doopravdy? Proč si s nimi vůbec zahrávám? Vzápětí mě napadla další děsivá myšlenka: Pochybuju

o nich, protože mě ovládá moje tetování? Dodává mi skeptický

pohled na všechny, kdo zpochybňují alchymisty? Mluví Marcus

pravdu?

„Moc tomu nerozumím,‚ řekla jsem. „Co to znamená ,zrušit‘

tetování? Myslíš přetetovat ho?‚

Marcus se zvedl. „Hezky popořádku. Teď se musíme dostat odtud. I když sis jistě počínala diskrétně, předpokládám, že jsi mě našla za využití alchymistických zdrojů, viď?‚

Zaváhala jsem. I když jsou tihle lidé spravedliví a s Moroji

mají dobré úmysly, určitě jim nebudu vykládat o tom, že provozuju magii. „Tak nějak.‚

„Jsem si jistý, že jsi dobrá, ale nemůžeme riskovat. Tohle místo

už je oslabené.‚ Zamyšleně se rozhlédl po bytě. Nejspíš by mi

měl být vděčný, že jsem mu zavdala důvod odtud odejít. Sabrina také vstala a její výraz ztvrdl. „Půjdu se přesvědčit,

že druhá lokalita už je připravena.‚

96

„Jsi můj anděl, jako ostatně vždycky,‚ oznámil jí.

„Jak jsi věděl, že sem jdu?‚ zeptala jsem se. „Měl jsi čas schovat

se a zavolat jí.‚ A ještě víc mě zajímalo, jak to, že mě viděl,

když jsem použila kouzlo neviditelnosti. Cítila jsem, jak mě naplnila

magie. Kouzlo nefunguje, když někdo ví, že se má po vás

koukat, takže se možná podíval z okna, zrovna když jsem lezla

po požárním schodišti? Bylo by to nejhorší možné načasování.

„Tony mě varoval.‚ Marcus mě obdařil dalším ze svých

oslnivých úsměvů. Nejspíš chtěl, abych se na něj taky usmála.

„Hodný kluk.‚

Tony? Vtom mi to došlo. Ten kluk na parkovišti. Dělal, že mi

chce pomoct, ale ve skutečnosti mě zradil. S Marcusem musel mluvit v době, kdy jsem zdolávala požární schodiště. Možná, že Marcus otevírá jen na nějaké tajné zaklepání. Útěchou mi bylo aspoň to, že jsem kouzlo provedla správně. Nefungovalo proto, že Marcus obdržel předem varování, že po něm jde nějaká holka.

Začal si balit svůj skromný majetek do batohu. „Mimochodem, Kdo chytá v žitě je skvělá knížka.‚ Mrkl na mě. „Třeba jednou povedeme debatu o literatuře.‚

To mě nezajímalo. Jak jsem ho pozorovala, všimla jsem si,

že si pořád mne zápěstí. Připadalo mi neuvěřitelné, že jsem mu opravdu ublížila. Přese všechno, co se stalo, jsem si to vyčítala.

„Měl by sis to nechat ošetřit,‚ poradila jsem mu. Sabrina přikývla na souhlas.

Marcus si povzdechl. „To nemůžu. Aspoň ne běžným způsobem. Alchymisté mají oči všude.‚

Běžným způsobem.

„Mohla bych ti pomoct ne zrovna běžným způsobem,‚ navrhla

jsem.

„Znáš nějakého doktora, který nás neprozradí?‚ zeptala se

Sabrina s nadějí.

„Ne. Ale znám jednoho Moroje, který ovládá éter.‚

Marcus strnul a mě potěšilo, že jsem ho vykolejila. „Fakt? Slyšeli jsme o nich, ale nikdy jsme se s žádným nesetkali. Ta

žena, kterou zajali… Soňa? Je jednou z nich, že jo? Jenže zmizela

dřív, než jsme stačili zjistit něco víc.‚

97

Znervózňovalo mě mluvit o Adrianovi, ale Sabrina o jeho existenci pravděpodobně ví už dávno, když mě sledovali. „Jo,

je jednou z nich. A v Palm Springs je další. Můžu tě k němu vzít

a on tě uzdraví.‚

Marcus se rozzářil nadšením. Sabrina se na něj dívala zděšeně.

„Nemůžeš s ní jen tak odejít.‚ Zaznívala z jejího hlasu žárlivost?

„Proč ne?‚ podivil se. „Věří nám. Musíme jí taky věřit. A navíc umírám touhou setkat se s uživatelem éteru. Naše skrýš není daleko od Palm Springs. Ty se přesvědčíš, že je tam všechno v pořádku, a pak pro mě přijedeš.‚

Sabrině se to ani v nejmenším nezamlouvalo. Možná jsem

ještě tak docela nechápala, jak to v jejich skupině chodí, ale bylo zjevné, že Sabrina považuje Marcuse za vůdce a má vůči němu přehnaně ochranitelské sklony. Měla jsem podezření, že její city jsou jiného druhu než pouze profesionální. Dohadovali se, jestli to pro něj bude bezpečné nebo ne, a já je mlčky poslouchala. Celou

tu dobu jsem přemýšlela o tom, jestli já budu v bezpečí, když

pojedu s neznámým mužem. Clarence mu věří, připomněla jsem

si. A ten je pěkně paranoidní. Když navíc Marcusovi nefunguje

zápěstí, nejspíš bych ho přeprala.

Nakonec přesvědčil Sabrinu, aby ho nechala se mnou odjet.

Ta na mě zavrčela: „Jestli se mu něco stane, půjdu po tobě.‚ Svůj tvrďácký postoj, který předváděla v aréně, tedy zřejmě nehrála. Rozloučili jsme se s ní a zanedlouho jsem byla s Marcusem na cestě do Palm Springs. Snažila jsem se z něj vytáhnout víc informací, ale moc mi toho říct nechtěl. Namísto toho mi neustále

skládal komplimenty a říkal věci, které měly jen krůček k tomu,

aby to přepískl. Ale vzhledem k tomu, že se Sabrinou se bavil podobně, jsem si nemyslela, že mu já konkrétně připadám něčím výjimečná. Nejspíš ho jen baví motat ženám hlavy. Musela jsem uznat, že je moc milý, ale vyžadovalo by mnohem víc, aby

mě získal.

Když jsme zaparkovali před domem, kde bydlí Adrian, slunce

už zapadalo. Uvažovala jsem, jestli jsem neměla Adriana upozornit

na náš příchod předem, ale na to už stejně bylo pozdě.

98

Došli jsme ke dveřím a já jsem třikrát zaklepala. „Je otevřeno,‚ ozvalo se zevnitř. Vešla jsem do bytu a Marcus mě následoval. Adrian zrovna pracoval na abstraktním obraze, který vypadal jako nějaká fantastická křišťálová budova. „Přepadovka,‚ poznamenal. Pohled mu padl na Marcuse a vykulil oči. „No sakra! Tys ho našla.‚

„Díky tobě,‚ řekla jsem.

Adrian se na mě zadíval. Usmál se, ale úsměv mu zmrzl

na rtech. „Co to máš s obličejem?‚

„Aha.‚ Lehce jsem se dotkla nateklé tváře. Pořád jsem to cítila,

ale už to nebolelo tak jako předtím. „Marcus mi jednu vrazil.‚

Ještě nikdy jsem Adriana neviděla dát se takhle rychle do pohybu. Marcus vůbec neměl šanci zareagovat. Nejspíš už byl taky

unavený z naší předchozí rvačky. Adrian přitiskl Marcuse ke zdi

a k mému naprostému ohromení ho praštil. Jednou žertoval, že

si nikdy neušpiní ruce, takže na tohle jsem připravená opravdu

nebyla. Myslela jsem, že kdyby chtěl někoho napadnout, udělal

by to za použití magie éteru. Ale když jsem ho teď pozorovala,

bylo mi jasné, že mu nepřišlo na mysl nic tak promyšleného,

jako je magie. Zareagoval instinktivně. Uviděl hrozbu. Šel ji zneškodnit.

To byla další překvapivá a fascinující součást záhadné

povahy Adriana Ivaškova.

Marcus se rychle vzpamatoval a zareagoval. Odstrčil ho.

Ačkoli byl zraněný, pořád měl sílu. „Co to sakra děláš? Kdo jsi?‚

„Týpek, co ti nakope zadek, protožes jí ublížil,‚ odvětil Adrian.

Pokusil se mu znovu jednu vrazit, ale Marcus uhnul a ještě

přitom zasadil Adrianovi ránu. Ten odletěl, až vrazil do jednoho

ze svých malířských stojanů. Když se Marcus rozmáchl znovu, Adrian se mu vyhnul pohybem, který nás na lekci sebeobrany naučil Wolfe. Kdyby mě celá ta situace tak neděsila, určitě bych mu zatleskala. Některým dívkám připadá sexy, když se kvůli nim kluci perou. Mně ne.

„Přestaňte!‚ vykřikla jsem.

99

„Nikdo tě nebude beztrestně mlátit,‚ prohlásil Adrian.

„Co se stalo mezi námi, nemá s tebou nic společného,‚ opáčil

Marcus.

„Všechno, co se jí týká, se mnou má něco společného.‚

Ti dva kolem sebe kroužili a vyčkávali na další vhodnou příležitost,

aby se na sebe mohli vrhnout. „Adriane,‚ zařvala jsem.

„Byla to nehoda.‚

„Jako nehoda to nevypadá,‚ odpověděl a nespouštěl přitom oči z Marcuse.

„Měl bys ji poslouchat,‚ zavrčel Marcus. Už se nechoval přátelsky,

ale to je asi normální, když na vás někdo zaútočí. „Aspoň

bys uchránil tu svou hezkou tvářičku od pošramocení. Kolik

času trávíš před zrcadlem, abys měl takové vlasy?‚

„Aspoň si je češu,‚ zavrčel Adrian.

Marcus se vyřítil vpřed – ale ne na Adriana. Popadl ze stojanu

obraz a použil ho jako zbraň. Adrian na poslední chvíli

uhnul, ale obraz dopadl o něco hůř. Plátno se roztrhlo, a tak ho

Marcus odhodil a poohlížel se po další zbrani.

Adrian střelil pohledem po zničeném obraze. „Teď jsi mě

vážně vytočil.‚

„Dost!‚ Něco mi napovídalo, že hlas rozumu stejně neuposlechnou.

Tohle vyžadovalo přímou intervenci. Přešla jsem celou

místnost a postavila se mezi ty dva.

„Sydney, uhni,‚ poručil mi Adrian.

„Jo,‚ souhlasil Marcus. „Konečně řekl něco užitečného.‚

„Ne!‚ Zvedla jsem ruce a odstrčila oba kluky od sebe. „Okamžitě

toho nechte!‚ Můj hlas se rozléhal celým bytem, ale odmítala

jsem ustoupit. „Nechte toho,‚ zopakovala jsem.

„Sydney…‚ Z Adrianova hlasu zaznívalo o něco víc nejistoty,

než když mi prve přikázal, abych uhnula.

Dívala jsem se střídavě z jednoho na druhého a zdravě zuřila.

„Adriane, vážně to byla nehoda. Marcusi, tohle je ten kluk, který ti pomůže, tak mu projev trochu úcty.‚

Zdálo se, že tohle je vykolejilo.

„Počkat,‚ prohlásil Adrian. „Řekla jsi, že mu pomůžu?‚

Marcus vypadal úplně stejně ohromeně. „Tenhle idiot je uživatel éteru?‚

100

„Oba dva se chováte jako idioti,‚ vyčinila jsem jim. Až příště

nebudu mít co dělat, přečtu si nějakou knihu o tom, jak testosteron

ovládá chování. Tohle šlo mimo mě. „Adriane, můžeme si

promluvit mezi čtyřma očima? Třeba v ložnici?‚

Adrian souhlasil, ale předtím ještě zpražil Marcuse výhrůžným

pohledem. Řekla jsem Marcusovi, aby počkal v obýváku,

a doufala jsem, že mezitím neodejde nebo nezavolá na pomoc

někoho ozbrojeného. Adrian mě následoval do ložnice a zavřel za námi dveře.

„No teda,‚ řekl. „To, že mě zveš do ložnice, by za normálních okolností bylo nejsvětlejším bodem mého dne.‚

Založila jsem si ruce a usedla na postel. Udělala jsem to proto,

že jsem prostě byla unavená, ale po chvilce jsem si uvědomila,

co dělám. Tady Adrian spí. Dotýkám se deky, kterou se v noci přikrývá. V čem asi spí? Má na sobě vůbec něco?

Vyskočila jsem.

„Vážně to byla nehoda,‚ pověděla jsem mu. „Marcus myslel, že jsem ho přišla unést.‚

Adrian neměl se svou postelí problém, a tak si na ni sedl. Trhl

sebou, jak ho nejspíš zabolelo místo, kam dostal ránu. „Kdyby

přišel někdo jako ty a chtěl mě unést, klidně bych ho nechal.‚

I když ho bolelo břicho, stejně s těmi svými řečmi nepřestal.

„Myslím to vážně. Prostě jednal instinktivně. Jakmile zjistil, kdo jsem, pořád se mi omlouval.‚

To upoutalo Adrianovu pozornost. „On tě znal?‚

Stručně jsem mu vypověděla, co jsem dnes prožila v Santa

Barbaře. Dychtivě mi naslouchal a přikyvoval. Jeho výraz se měnil ze zamilovaného na překvapený.

„Netušila jsem, že když ho sem přivedu, zraníš ho ještě víc,‚

ukončila jsem svou promluvu.

„Bránil jsem tvoji čest.‚ Adrian mě obdařil ďábelsky bezstarostným úsměvem, který mě pokaždé rozčílil i uchvátil zároveň.

„Mužný, co?‚

„Velice,‚ poznamenala jsem suše. Nemám ráda násilí, ale připadalo mi neuvěřitelné, že Adrian udělal něco takového. To bych mu ale samozřejmě nikdy neřekla. „Wolfe by byl na tebe 101

hrdý. Myslíš, že bys mohl držet na uzdě ty svoje ,mužné‘ projevy,

dokud je tady? Prosím.‚

Adrian s úsměvem přikývl. „Pořád dokola opakuju, že pro

tebe udělám cokoli. Jen stále doufám, že to jednou bude něco jako: ,Adriane, pojďme si dát společně horkou koupel‘ nebo:

,Adriane, zajdeme někam na fondue.‘‚

„No, někdy musíme… Řekl jsi fondue?‚ Občas je nemožné sledovat Adrianův tok myšlenek. „Proč bych to proboha měla navrhovat?‚

Pokrčil rameny. „Mám fondue rád.‚

Nevěděla jsem, co na to říct. Celý dnešní den byl ohromně vyčerpávající. „Je mi líto, že tě nežádám o nic tak fantastického, jako je rozteklý sýr. Teď musím zjistit něco o Marcusovi a jeho skupině – a o tom tetování.‚

Adrian pochopil vážnost situace. Vstal a něžně se dotkl lilie

na mojí tváři. „Nevěřím mu. Může tě využít. Ale… nelíbí se mi ani pomyšlení, že tě ovládá tohle.‚

„Tak to jsme dva,‚ uznala jsem.

Ještě chviličku mě lehce hladil po tváři a pak nechal ruku

klesnout. „Možná by stálo za to mu pomoct, abychom z něj vytáhli odpovědi.‚

„Slibuješ, že už se s ním nebudeš rvát? Prosím.‚

„Slibuju,‚ řekl. „Pokud si nezačne.‚

„Taky mi to bude muset slíbit.‚ Nezbývá mi tedy než doufat,

že je jejich „mužná‚ přirozenost znovu nepřemůže. Jak jsem

o tom uvažovala, na mysli mi vytanulo něco, na co už jsem málem

zapomněla. „Jé…, Adriane, chci tě požádat ještě o jednu laskavost.

O velikou.‚

„Fondue?‚ zeptal se s nadějí.

„Ne. Jde o sestru profesorky Terwilligerové…‚

Pověděla jsem mu, co jsem se dozvěděla. Jeho pobavený výraz

se rázem změnil v nevěřícný. „A o tom se zmiňuješ až teď?‚ vykřikl, když jsem skončila. „Že po tobě možná půjde nějaká čarodějnice, co vysává lidem duše?‚

„Vůbec neví, že existuju.‚ Překvapivě jsem se bránila. „A jsem jediná, kdo může pomoct, aspoň profesorka Terwilligerová to tvrdí. Považuje mě za supervyšetřovatelku.‚

102

„Fakt máš v sobě kus Sherlocka Holmese,‚ řekl. Jeho legrácky

mu ovšem dlouho nevydržely. „Ale stejně jsi mi to měla říct hned! Mělas mi zavolat.‚

„Měla jsem plno práce s Marcusem.‚

„V tom případě máš chaos v prioritách. Tohle je přece mnohem důležitější než ta jeho rádoby zbojnická družina. Pokud

musíme sejmout nějakou zlou čarodějnici dřív, než tě dostane,

pak ti samozřejmě pomůžu.‚ Zaváhal. „Ale pod jednou podmínkou.‚

Obezřetně jsem na něj pohlédla. „Pod jakou?‚

„Dovol mi, abych tě taky uzdravil.‚

Odskočila jsem od něj a šokovalo mě to skoro stejně, jako kdyby mi navrhl, že mi taky jednu vrazí. „Ne! Rozhodně ne! Nepotřebuju to. Jsem na tom líp než on.‚

„Chceš se vrátit do Amberwoodu a vypadat takhle? Tohle nezamaskuješ, Sageová. A jestli to uvidí Castile, taky dá Marcusovi

co proto.‚ Adrian si vzdorovitě založil ruce. „Taková je moje cena.‚

Blufoval a já to dobře věděla. Možná to ode mě bylo egoistické,

ale bylo mi jasné, že by mě nenechal pustit se do něčeho nebezpečného

samotnou. Každopádně ale měl pravdu. Pořád jsem

měla na tváři modřinu a nechtělo se mi ve škole vysvětlovat, jak jsem k ní přišla. A skutečně bylo pravděpodobné, že by mě Eddie chtěl pomstít. S Marcusem by se pak těžko spolupracovalo, kdybych ho nechala zmlátit vytrénovaným dhampýrem.

Jenže… Jak bych mohla souhlasit? Magie, kterou provozuju

sama, je něco jiného, protože dělám za svých vlastních podmínek.

A přestože i moje tetování obsahuje vampýří magii, utěšuju

se tím, že je to magie jen „normálních‚ čtyř živlů, které chápeme. Éter je pořád neprobádaný a jeho schopnosti nás neustále

udivují. Jak bych mohla podstoupit takovou ničemnou vampýrskou magii?

Adrianovi bylo jasné, že vnitřně zápasím. Jeho výraz se obměkčil.

„Dělám to v jednom kuse. Je to jednoduché kouzlo. Žádné

překvapení.‚

„Možná,‚ vypravila jsem ze sebe zdráhavě. „Jenže kdykoli pracuješ s éterem, vzrůstá pravděpodobnost, že se zblázníš.‚

103

„Už tak jsem do tebe blázen, Sageová.‚

Tohle aspoň bylo známé území. „Říkal jsi, že už to nebudeš vytahovat.‚

Jen se na mě podíval a nijak to nekomentoval. Nakonec jsem rozhodila rukama. „Fajn,‚ prohlásila jsem statečněji, než jsem se cítila. „Tak to udělej.‚

Adrian nemarnil čas. Přistoupil ke mně a znovu mi položil

ruku na tvář. Dech se mi zadrhával a srdce mi divoce bušilo. Bylo by pro něj tak snadné přivinout si mě k sobě a znovu mě políbit. Po těle se mi rozlil hřejivý pocit a na okamžik jsem si myslela, že je to jen moje normální reakce na jeho blízkost. Vzápětí jsem si uvědomila, že ne. Byla to magie. Díval se mi do očí a na pár vteřin jako by se zastavil čas. Pak odtáhl ruku a odstoupil ode mě.

„Hotovo,‚ řekl. „Byla to taková hrůza?‚

Ne, vůbec to nebylo špatné. Tepavá bolest pominula. Zůstal

po ní jen dotěrný vnitřní hlas, který mi neustále připomínal, že

to, co se právě stalo, bylo špatné. Tentýž hlas se mi pokoušel sdělit, že mě Adrian poskvrnil…, ale tomu jsem těžko mohla uvěřit. Uvolnila jsem zadržovaný dech.

„Děkuju,‚ pověděla jsem mu. „Nemusel jsi to dělat.‚

Obdařil mě nepatrným úsměvem. „Věř mi, že musel.‚

Mezi námi zavládlo trapné mlčení. Odkašlala jsem si. „Tak.

Asi bychom se už měli vrátit k Marcusovi. Třeba budeme mít čas

i zajít na večeři, než dorazí Sabrina. A vy dva to spolu urovnáte.‚

„Pochybuju, že bychom to spolu urovnali, i kdybychom se

procházeli při měsíčku.‚

Jeho slova mi připomněla něco, co jsem mu chtěla dát, až

se vrátí. To ale nebylo důležité. „Tvůj kabát. Po svatbě jsme se neviděli, takže ho pořád mám v autě.‚

Ledabyle mávl rukou. „Nech si ho. Mám jiný.‚

„Co budu dělat s vlňákem?‚ podivila jsem se. „Hlavně tady

v Palm Springs.‚

„Spi s ním,‚ navrhl. „A mysli přitom na mě.‚

Dala jsem si ruce v bok a pokusila se na něj shlížet, což nebylo

jednoduché, když byl o tolik vyšší. Taky se mi vrátil ten

104

zmatený pocit, jaký se mě zmocnil, když jsem seděla na jeho

posteli. „Říkal jsi, že už přestaneš se zamilovanými řečičkami.‚

„Co je na tom zamilovaného?‚ pozastavil se nad tím. „Jen

jsem ti navrhl, jak můžeš využít kabát, když tak hřeje. A že na mě budeš myslet proto, že to bylo ode mě hezké gesto. Takže jsi to opět ty, kdo vkládá zamilovaný podtext do všeho, co řeknu.‚

„To není pravda. Víš, že jsem to tak nemyslela.‚

Zavrtěl hlavou s výrazem výsměšného soucitu. „Povím ti,

Sageová, že mi někdy připadá, že jsem to já, kdo by tě měl mírnit.‚

„Adriane!‚

To už ale vyšel ze dveří a za ním se nesl jeho smích.

105

8

Myslela jsem, že Adrian se mnou ihned začne pátrat po

sestře profesorky Terwilligerové, jenže to nešlo kvůli večerce na Amberwoodu. Navíc jsem se do toho chtěla pustit raději za denního světla. Musela jsem Adrianovi nechat, že uzdravil Marcuse, aniž by došlo na pěstní souboj, což byl bezesporu pokrok. Marcus trochu upustil od původní nevraživosti a pokoušel se Adriana zatáhnout do rozhovoru o tom, co dokáže éter. Adrian mu odpovídal velmi obezřetně, a když pro Marcuse přijela Sabrina, viditelně se mu ulevilo. Marcus se se mnou tajemně rozloučil.

Řekl, že mi brzy napíše a bude mě informovat o „další

fázi‚. Byla jsem příliš unavená, než abych se vyptávala na podrobnosti.

Zamířila jsem na svou kolej, abych se po tom šíleném

dni prospala.

Za svítání mě probudily rány do dveří. Zamžourala jsem

na hodiny a zašklebila se, když mi došlo, že obvykle vstávám až

za hodinu. Zůstala jsem v posteli a doufala, že ať mi buší na dveře kdokoli, brzy toho nechá. Kdyby se dělo něco naléhavého, dotyčný by mi přece zavolal na mobil. Displej ovšem neukazoval žádné zmeškané hovory.

Bušení na dveře bohužel neustávalo. Nakonec jsem s hrůzou

šla otevřít a bála se, co asi najdu za nimi. Stála tam Angeline.

„Konečně,‚ prohlásila a bez pozvání mi vtrhla do pokoje.

„Už jsem myslela, že neotevřeš.‚

„Promiň,‚ řekla jsem a zavřela za ní. „Spala jsem.‚

Došla k mojí posteli a usadila se na ní, jako by byla její. Nevím,

kdy chodí spát, ale vždycky mi připadalo, že má problém

106

ráno vstávat. Dneska ovšem zjevně ne. Měla na sobě školní uniformu

a zářivě zrzavé vlasy stažené do čehosi, co sama jistě považovala

za upravený culík.

„Mám problém,‚ oznámila mi.

Moje obavy se opět vrátily. Zapnula jsem kávovar, který jsem měla vždycky naplněný vodou a kávou. Něco mi napovídalo,

že budu potřebovat šálek. „Co se děje?‚ zeptala jsem se a sedla

si na stůl. Ani jsem se nepokoušela hádat. Angelininy problémy mohly zahrnovat klidně i to, že po někom ze vzteku hodila stůl nebo že na jiného studenta vychrstla kyselinu solnou. Obojí se nedávno stalo.

„Propadám z matiky,‚ řekla.

To byla nepříjemná zpráva, ale nijak překvapivá. V Angelinině

horské komunitě sice děti měly jakés takés vzdělání, ale to

se pochopitelně nevyrovnalo studiu na elitním Amberwoodu.

Měla problém ve spoustě předmětů, ale zatím s odřenýma ušima

prolézala.

„Se španělštinou mám taky problém,‚ dodala. „Ale přičetli mi

k dobru piňatu, kterou jsem vyrobila, takže to prozatím nehoří.‚

O piňatě jsem slyšela. Na španělštině zrovna pořádali den kultury

a Angeline vyrobila piňatu z takové vrstvy papíru, že ji její

spolužáci nedokázali rozbít. Nakonec s ní Angeline začala mlátit

o zeď, a když pak vytáhla zapalovač, učitelka ji musela zarazit.

„Ale když propadnu ve španělštině i matice, vyhodí mě ze

školy.‚

To odvedlo moje myšlenky od hořící piňaty zpět do reality.

„Uf,‚ poznamenala jsem, jelikož jsem nepřišla na lepší způsob, jak vyjádřit svoje pocity. Problém ve škole s vysokými nároky

jsou… vysoké nároky. Problém v jednom předmětu se dá tolerovat,

ale ve dvou už ne. A pokud Angeline vyhodí, oslabí se

Jillina bezpečnost. A to se ani nezmiňuju o tom, že by to dávali

za vinu mně.

„Profesorka Haywardová mi řekla, že potřebuju doučování.

Že se mám buď zlepšit, nebo jí aspoň ukázat, že se snažím.‚

To vypadalo slibně. I kdyby nepomohlo doučování, škola by snad přimhouřila oko, kdyby viděla, že se Angeline opravdu snaží.

107

„Dobře,‚ řekla jsem. „Seženeme ti učitele.‚

Zamračila se. „Proč mě nemůžeš doučovat ty? Jsi chytrá. Matika

ti jde.‚

Proč nemůžu? Nejdřív musím zastavit zlou čarodějnici, aby nevycucávala z nevinných dívek mládí a krásu. Pak musím prolomit tajemství alchymistů a odhalit lži, jimiž mě už od narození krmí.

Namísto toho jsem ale řekla: „Mám moc práce.‚

„Musíš mi pomoct. Bude to pro tebe snadné,‚ zaprotestovala.

„Vážně mám moc práce,‚ trvala jsem na svém. „Proč tě nemůže

doučovat Eddie?‚

Jeho jméno jí vyloudilo na rtech úsměv. „Nabídl mi to, ale má

jen průměrný známky. Potřebuju někoho fakt dobrýho.‚

„Tak ti seženu někoho fakt dobrého. Teď tě prostě sama doučovat nemůžu.‚

Angeline se taková odpověď nelíbila. „Dobře. Fajn. Tak si

s tím pospěš.‚

„Ano, vaše Veličenstvo,‚ zamumlala jsem a sledovala ji, jak

vystřelila z mého pokoje.

Angelininy problémy s učením se aspoň daly řešit snadněji

než nadpřirozené záležitosti, jimiž jsem trávila volný čas. Protože

už jsem byla vzhůru a vypila si kávu, rozhodla jsem se,

že nemá cenu znovu chodit spát. Osprchovala jsem se, oblékla,

a zatímco jsem čekala na snídani, zabrala jsem se do úkolů, které jsem měla navíc. Když v jídelně otevřeli na snídani, sešla jsem po schodech dolů a chvilku postávala u vchodu. Asi po pěti minutách

se objevila moje kamarádka Kristin Sawyerová. Obvykle chodila před vyučováním běhat, takže vždycky byla ve frontě

na snídani mezi prvními.

„Ahoj,‚ pozdravila jsem ji a srovnala s ní krok. „Hezky sis

zaběhala?‚

„Skvěle,‚ přisvědčila. Na tmavé kůži se jí leskl pot. „Teď se běhá mnohem líp, když není takové horko.‚ Zvědavě na mě

pohlédla. „Většinou tě tady nepotkávám takhle brzo. A taky tě

většinou nevídám snídat.‚

„Je to přece nejdůležitější jídlo dne, ne?‚ Vzala jsem si ovesnou kaši a jablko. „Navíc tě chci požádat o laskavost.‚

108

Kristin málem upustila talíř s míchanými vejci. Vykulila hnědé oči. „Ty mě chceš žádat o laskavost?‚

Ačkoli za svoje lidské kamarády nemám zodpovědnost jako

za Moroje a dhampýry, přesto mám tendence se o ně starat. Kristin jsem pomohla už mnohokrát.

„Jo… Moje sestřenka Angeline potřebuje někoho, kdo by ji doučoval matematiku.‚

Kristin se na mě dívala s očekáváním, jako by čekala, jak to

bude pokračovat. Pak konečně pochopila. „Kdo? Já? Ne. Ani náhodou.‚

„Ale no tak. Bude to snadné.‚ Měla jsem co dělat, abych jí

cestou ke stolu stačila. Asi si myslela, že když mi uteče, unikne tím i mému požadavku. „Potřebuje si spravit známky. Ty bys ji mohla doučovat klidně i ve spánku.‚

Kristin se posadila a dlouze vyrovnaně na mě pohlédla. „Sydney,

viděla jsem tvou sestřenku, jak praštila dospělýho chlapa

a po někom hodila reprák. Vážně myslíš, že se pohrnu do toho, abych ji nutila dělat něco, co nechce? Co když jí řeknu něco, co ji naštve? Jak mám vědět, jestli mě nepobodá kružítkem?‚

„To vědět nemůžeš,‚ uznala jsem. „Ale myslím, že to je nepravděpodobné.

Nejspíš. Opravdu si potřebuje opravit známky.

Jinak ji vykopnou.‚

„Je mi líto.‚ Kristin vypadala, že ji to opravdu mrzí. „Víš, že

bych pro tebe udělala skoro všechno…, ale tohle ne. Musíš najít

někoho, kdo se jí nebojí.‚

Cestou na hodinu dějepisu jsem pořád přemýšlela o tom, co

mi řekla. Měla pravdu. Jenže Angeline se nebojí jen Eddie a Jill

a ti jako učitelé nepřipadají v úvahu. Uvažovala jsem, jestli bych

za to někomu neměla nabídnout peníze.

„Slečno Melbourneová.‚

Profesorka Terwilligerová dorazila na svou hodinu. Včerejší

suplentce se jistě ulevilo. Mávla na mě, abych přišla k jejímu

stolu plnému věcí, a podala mi papír. „Tady je ten seznam, o kterém jsme se bavily.‚

Podívala jsem se na to. Seznam obsahoval jména a adresy

šesti dívek. To musejí být ty, o nichž se zmiňovala. Dívky s ma109

gickými schopnostmi, které nejsou členkami žádného covenu

ani nemají učitele. Všechny adresy byly v Los Angeles.

„Doufám, že vám profesorka Santosová obstará další informace potřebné pro váš projekt.‚

„Ano.‚ Profesorka Santosová mi poslala mailem seznam

historických čtvrtí, které znala. Zúžila jsem to na pár pravděpodobných kandidátů. „Začnu na tom, ehm, projektu pracovat

o víkendu.‚

Profesorka Terwilligerová povytáhla obočí. „Proč to odkládáte?

Nikdy jsem nezažila, že byste nějaký úkol odkládala.‚

To mě trochu překvapilo. „No… obvykle to nedělám, madam.

Ale tohle vyžaduje dost času na cestování, a když je normální školní den, tak tolik času nemám.‚

„Aha.‚ Konečně si to uvědomila. „V tom případě to můžete

udělat místo nezávislého studia. Tím získáte čas navíc. A já oznámím paní Weathersové, že se možná vrátíte až po večerce. Zajistím, že to bude v pořádku. Tenhle projekt je mimořádně důležitý.‚

Na to už jsem nemohla nic namítat. „Tak tedy začnu dneska.‚ Cestou zpátky k lavici jsem zaslechla: „Ježíši, Melbourneová.

Zrovna jsem si říkal, že to tvoje nezávislý studium u ní už nemůže být jednodušší…, a teď ti řekne, že tam nemusíš ani chodit?‚ Zastavila jsem se a usmála se na Treye. Byl asistent profesorky Terwilligerové, což obnášelo vyplňování papírů a kopírování.

„Je to moc důležitý úkol,‚ vysvětlila jsem.

„To asi jo. O co jde?‚

„Nudilo by tě to.‚ Pořádně jsem se na něj podívala. Okamžitě

jsem změnila téma. „Co se ti stalo?‚

Měl červené oči a černé rozcuchané vlasy naznačovaly, že se

dnes ráno nesprchoval. Jeho obvykle opálená pleť měla nezdravě

nažloutlý nádech. Chabě se na mě usmál a ztišil hlas. „Loův

brácha nám včera večer přinesl spoustu piva z nějakýho malýho

pivovaru. Asi bylo dobrý.‚

Zaúpěla jsem. „Treyi, myslela jsem, že jsi lepší.‚

Trey mě obdařil nejrozhořčenějším pohledem, na jaký se

ve své kocovině zmohl. „Hele, někteří z nás se občas rádi baví.

110

Taky bys to někdy měla zkusit. Snažil jsem se ti pomoct s Braydenem,

ale tys to pokazila.‚

„Nic jsem nepokazila!‚ Brayden byl barista a pracoval

s Treyem. Dokázal se mnou soupeřit v akademických tématech

a znalostech. Náš krátký vztah byl plný faktů, ale prostý vášně.

„On se rozešel se mnou.‚

„Co tě napadá! Víš, že o pauzách píše básně o tobě a tom, jak

jsi mu zlomila srdce?‚

To mě ohromilo. „Co… Cože?‚ Brayden se se mnou rozešel

proto, že mezi nás neustále vstupovaly moje nejrůznější povinnosti,

které jsem měla vůči své vampýrské rodině. Hodně jsem

ho kvůli tomu zanedbávala a často jsem rušila naše schůzky.

„Mrzí mě, že to nese tak těžce. A taky mě překvapuje, že má tak lyrickou duši.‚

Trey si odfrkl. „Nevím, jestli je to lyrickou duší. Spíš ho zajímá

forma, takže teď pořád studuje knihy o podrobnostech jambického pentametru a rozborech sonetů.‚

„Jasně, to mi k němu sedí víc.‚ Každou chvíli mělo zvonit,

takže jsem se už chtěla vrátit do své lavice, když vtom jsem si

něčeho všimla na té Treyově. „Tys to ještě nedodělal?‚

Jednalo se o náročný úkol z chemie, v němž se pracovalo se složitými problémy kyselin a zásaditých látek. Hodina chemie následovala po dějepisu, takže se mi zdálo nepravděpodobné, že by Trey stihl úkol dokončit. Zatím si papíry pouze podepsal.

„Jo… Chtěl jsem to dodělat včera večer, jenže…‚

„Jasně. To pivo. Zábava.‚ Ani jsem se nesnažila skrýt svoje znechucení. „Je to důležitá součást našeho hodnocení.‚

„Já vím, já vím.‚ S povzdechem se zadíval na papíry. „Do té

doby toho zvládnu co nejvíc. Když udělám aspoň něco, bude to

lepší než vůbec nic.‚

Chvilku jsem si ho prohlížela a pak jsem učinila rozhodnutí,

které se příčilo mým zásadám. Zalovila jsem v batohu a vyndala

z něj svoji dokončenou práci.

„Na,‚ řekla jsem mu.

Listoval stránkami a mračil se u toho. „Co jako?‚

„To je ten úkol. Opiš ho.‚

„Já…‚ Poklesla mu čelist. „Víš, co děláš?‚

111

„Ano.‚

„Asi ne. Dáváš mi svůj úkol.‚

„Ano.‚

„A říkáš, abych si ho opsal.‚

„Ano.‚

„Ale já jsem na tom nic neudělal.‚

„Chceš ho, nebo ne?‚ zeptala jsem se rozčileně. Natáhla jsem

se, že si vezmu papíry zase zpátky, ale on si je přitáhl k sobě.

„To víš, že chci,‚ řekl. „Jen bych rád věděl, co budeš chtít ty

na oplátku. Protože mi to nestojí za to, abych se přestal stýkat

s rodinou a kamarády.‚ Mluvil odlehčeným tónem, ale přesto

jsem z něj zaznamenala hořkost. Bylo to tu. Nezáleží na tom, jak

velcí jsme kamarádi, ale vždycky mezi námi bude stát nepřátelství

Bojovníků a alchymistů. Teď je to možná žert…, ale jednou už nebude.

„Potřebuju laskavost,‚ vysvětlila jsem. „Opravdu jen maličkost.

A nemá to nic společného s ničím… z těch záležitostí.‚

Trey se pochopitelně zatvářil obezřetně. „O co jde?‚

Začalo zvonit, takže jsem mluvila rychle. „Angeline potřebuje někoho, kdo by ji doučoval matiku, jinak propadne. A když propadne, vyhodí ji ze školy. Pro tebe by to vůbec nebylo těžké.

A až se budeš hlásit na univerzitu, v přihlášce to bude působit

dobře.‚

„Tvoje sestřenka je trochu nervově labilní,‚ poznamenal. Ale

neřekl ne, což jsem považovala za dobré znamení.

„Dřív ti připadala sexy,‚ připomněla jsem mu.

„Jo, to bylo dřív…‚ Nedokončil větu, ale stejně jsem věděla,

co chtěl říct. To bylo předtím, než zjistil, že je dhampýrka. Bojovníci

mají ohledně vztahů mezi rasami stejná tabu jako alchymisté.

„Dobře,‚ řekla jsem. „Chápu. Jen si vezmu svůj úkol a jdu.‚

Natáhla jsem ruku, ale on mi moje papíry nedal.

„Počkej, udělám to. Ale jestli mi nějak ublíží, doufám, že si to

budeš pořádně vyčítat. Právě začala basketbalová sezóna, a pokud kvůli tomu nebudu moct hrát, tým to pěkně schytá.‚

Zazubila jsem se na něj. „To by mě zničilo.‚

112

Angeline nijak nadšená nebyla, když jsem jí to při obědě pověděla.

Zrudla vzteky a vypadala, že každou chvíli hodí svým

tácem přes celou jídelnu.

„Čekáš, že budu spolupracovat s tím… lovcem upírů?‚ vyštěkla.

Uvažovala jsem, jestli ho nechtěla nazvat ještě hůř, ale

na poslední chvíli se radši zarazila. „Po tom, co zkusil na Soňu?‚

„Trey není jako všichni od nich,‚ řekla jsem na jeho obranu.

„Odmítal ji zabít a měl problémy kvůli tomu, že mi pomáhal. Ještě bych mohla dodat, že si tím pěkně pokazil život.‚

Eddie se tvářil pobaveně, přestože jsme probírali velice závažné téma. „Taky bys měla dodat, že se zoufale snaží vrátit

ke svému starému životu.‚

Ukázala jsem na Eddieho vidličkou. „Ještě ty mi budeš říkat,

že Trey byl špatnou volbou?‚

„Na doučování?‚ Zavrtěl hlavou. „Ne, je v pohodě. Jen říkám,

že bys jím neměla být tak nadšená. Zdá se mi pravděpodobné,

že jeho skupina pracuje proti nám.‚

„Je to můj kamarád,‚ řekla jsem a doufala, že můj odhodlaný tón tuto diskusi ukončí. Po dalším ujišťování Eddie přesvědčil

Angeline, aby s Treyem spolupracovala, a připomněl jí, že si potřebuje

zlepšit známky. Přesto mi Eddieho slova nešla z hlavy.

Byla jsem přesvědčená, že Trey je můj kamarád, ale teď mě znovu napadlo, jestli se propast mezi námi nerozevře ještě víc.

Když Eddie a Angeline odešli na odpolední vyučování, požádala jsem Jill, aby se ještě chvilku zdržela u stolu. „Co teď dělá

Adrian?‚

„Je na hodině malby,‚ odpověděla okamžitě.

„Pouto je dneska silné, co?‚ zeptala jsem se. Některé dny viděla do jeho mysli a do toho, co prožívá, jasněji než jindy.

Pokrčila rameny. „Ani ne, ale je úterý, jedenáct hodin.‚

„Jasně,‚ řekla jsem a připadala si jako blázen. Znala jsem rozvrhy

všech, protože to bylo nutné pro moji práci. „To mi taky

mohlo dojít. Myslíš, že se se mnou po škole bude moct sejít?‚

„Vyrazíte pronásledovat čarodějnici? Jo, nejspíš půjde hned.‚

Jill věděla totéž co Adrian, takže byla obeznámena s tím,

že hledám Veroniku. Brala jsem Jilliny vědomosti jako součást důvěry vůči Adrianovi, ale stejně mě vždycky trochu šokovalo,

113

když otevřeně diskutovala o zakázaných tématech. Když teď viděla moje ohromení, pousmála se.

„Neboj,‚ ujistila mě. „Zachovávám Adrianova tajemství.

A tvoje.‚ Hořkost zaznívající z jejího hlasu mě vykolejila.

„Ty jsi na mě naštvaná?‚ zeptala jsem se nechápavě. „Snad

se pořád nezlobíš kvůli tomu, co se stalo mezi mnou a Adrianem?

Myslela jsem, že už tě to netrápí.‚ Adrianovo prohlášení,

že mě miluje, sice bylo znepokojující, ale Jill mezitím převzala jeho odevzdaný postoj.

„Adrian se uklidnil,‚ řekla. „Nevidí to nebezpečí, když běháš za jiným klukem.‚

Nechápala jsem. „Za jiným klukem? Snad nemyslíš… Marcuse? Neblázni.‚

„Vážně nemám?‚ podivila se Jill. Pouto někdy fungovalo

zvláštním způsobem. Jill žárlila za Adriana. „Ty jsi člověk, on

je člověk. Oba řešíte rebelii vůči alchymistům. A viděla jsem ho. Je pěkný. Těžko říct, co se může stát.‚

„Vím, co se může stát – nic,‚ řekla jsem. Marcus plete hlavy holkám dokonce i přes psychické pouto. „Vždyť ho sotva znám. Ani nevím, jestli mu můžu věřit. Rozhodně k němu nic necítím. Podívej, chápu, že chceš pomoct Adrianovi, ale nemůžeš se na mě zlobit za to, co se stalo. Víš, proč jsem ho odmítla. Hlavně

po tom, co se stalo s Mikou.‚ Mika byl Eddieho lidský spolubydlící.

Přestože Jill věděla, že vztahy mezi lidmi a vampýry

nemůžou být vážné, pořád ji překvapovalo, jak složitá a těžká

situace to je.

„Jo…‚ Zamračila se a bezpochyby se v ní svářily Adrianovy pocity s tím, o čem věděla, že je to pravda. „Ale s Adrianem

možná… Nevím. Třeba by to bylo jiné. Nebo třeba existoval způsob,

aby to pro něj nebylo tak bolestné.‚

Podívala jsem se jinam, protože jsem se nedokázala setkat

s jejím pohledem. Nelíbilo se mi pomyšlení, že Adrian trpí, ale

co jsem s tím mohla dělat? Co ode mě očekávají? Všichni známe pravidla.

„Je mi líto,‚ řekla jsem, vzala svůj tác a vstala. „O nic z toho

jsem nestála. Adrian svoje city ke mně překoná.‚

114

Vážně chceš, aby je překonal?‚ zeptala se.

„Co? Proč se vůbec ptáš na něco takového?‚

Neodpověděla, jen si míchala na talíři bramborovou kaši.

Jakmile mi došlo, že už se k tomu nevyjádří, zavrtěla jsem hlavou

a zamířila k východu. Cítila jsem, jak mě celou dobu sleduje,

a v mysli se mi ozývala její slova: Vážně chceš, aby je překonal?

Jak Jill řekla, Adrian se nemohl dočkat, až odpoledne vyrazíme. Když jsem se s ním spojila, nabídl se, že mě po vyučování vyzvedne, abychom měli víc času na pátrání. To mi vůbec nevadilo, protože to znamenalo, že pojedeme jeho mustangem. Samozřejmě bych radši řídila já, ale musím se spokojit s tím, co můžu mít.

„Kdy už to auto pojmenuješ?‚ zeptala jsem se Adriana, když

jsme vyrazili na cestu do Los Angeles.

„Je to neživá věc,‚ odvětil. „Jména se dávají osobám a zvířatům.‚ Pohladila jsem palubní desku mustanga. „Neposlouchej ho.‚ Adrianovi jsem řekla: „Lodím se dávají jména odjakživa.‚

„To taky moc nechápu, ale kdyby mi fotr dal prachy na soukromou jachtu, asi bych to pochopil.‚ Střelil po mně krátkým

pobaveným pohledem a pak upřel pozornost zase na silnici.

„Jak může někdo tak chladný a logicky založený jako ty být posedlý něčím tak bezvýznamným?‚

Nevěděla jsem, co z toho mě rozčílilo víc – jestli to, že mě

nazval chladnou, nebo posedlou. „Jen prokazuju úctu krásnému stroji, který si to zaslouží.‚

„Svoje auto jsi pojmenovala po kafi. To je známka úcty?‚

„Té nejvyšší,‚ odpověděla jsem.

Vydal zvuk připomínající něco mezi odfrknutím a smíchem.

„Tak tedy dobrá. Pojmenuj ho ty. Dej mu jméno, jaké chceš. Já už

se s tím nějak vyrovnám.‚

„Vážně?‚ podivila jsem se a trochu mě to překvapilo. Pravda

byla, že jsem Adriana neustále otravovala, aby auto pojmenoval,

116

ale nebyla jsem si jistá, že to chci udělat já. „To je veliké rozhodnutí.‚

„Otázka života a smrti,‚ prohlásil se smrtelně vážným výrazem.

„Měla bys vybírat pečlivě.‚

„Jo, ale takzvaně kreativní jsi tu ty!‚

„Tak to bude pro tebe dobrý cvičení.‚

Zmlkla jsem a pociťovala tíhu rozhodnutí, které přede mnou leželo. Co by mělo to jméno vystihovat? Zářivě žlutou barvu auta? Hladké linie? Silný motor? Ten úkol byl nesmírný.

Adrian mě vytrhl ze zamyšlení, až když jsme se přiblížili

k předměstí Los Angeles. „Do města nejedeme, že ne?‚

„Co?‚ Rozhodovala jsem se mezi Letním větrem a Zlatým

prachem. „Ne. Míříme na sever. Sjeď na další odbočce.‚

Profesorka Santosová mi pověděla o dvou čtvrtích, které jsou

proslulé domy ve viktoriánském stylu. Prověřila jsem je na internetu,

a dokonce jsem zašla tak daleko, že jsem si prohlížela

i satelitní snímky obou oblastí. Nakonec jsem vybrala jednu,

která připomínala moji vizi nejvíc. Modlila jsem se, abych měla

stejné štěstí, jako když jsem hledala Marcusův byt. Univerzum mi jistě dluží pár laskavostí.

Když jsme konečně dojeli na ulici, kterou jsem Adrianovi

udala, takové štěstí jsme bohužel neměli. Nacházeli jsme se

v poklidné obytné čtvrti plné charakteristických domů, ale nic mojí vizi neodpovídalo přesně. Projížděli jsme ulicemi a já se rozhlížela a doufala, že jsem třeba něco přehlédla.

„Uf,‚ povzdechla jsem si a zabořila se do sedadla. Smůla. Univerzum na mě zjevně zapomnělo. „Musíme se podívat

i na tu druhou čtvrť, ale vážně nevypadala, že odpovídá.‚

„Nebude na škodu…‚ Adrian náhle odbočil do postranní uličky, kterou jsme už málem minuli. Auto škrtlo o obrubník

a já nadskočila leknutím.

„Co to děláš? Mysli na pneumatiky!‚

„Podívej.‚ Znovu odbočil, takže jsme se ocitli v ulici souběžné

s tou původní. Většinou v ní stály moderní kalifornské

domy…, ale v jednom bloku viktoriánské. Zalapala jsem po dechu.

„Tady to je!‚

117

Adrian zastavil na opačné straně ulice, než kde stál dům

z mojí vize. Bylo tam všechno, počínaje obrostlou verandou

a konče keři hortenzií. A teď za plného denního světla jsem dokázala přečíst ceduli před domem: PENZIÓN STARÝ SVĚT. Menším písmem tam stálo, že se jedná o historický objekt.

„A jsme tu.‚ Adrian vypadal velice potěšeně, že to našel,

ačkoli riskoval poškození pneumatik. „Možná tady najdeme

Jackiinu sestru.‚

„Podivné místo na provozování nekalých magických aktivit,‚

poznamenala jsem.

„Nevím. Ale vzhledem k tomu, že tady poblíž nestojí žádné

staré hrady, tak proč ne penzión?‚

Zhluboka jsem se nadechla. „Tak tedy dobře. Začneme se vyptávat sousedů. Určitě dokážeš zamlžit mysl lidí, co mě uvidí?‚

„To nic není,‚ řekl. „A když budeš mít paruku, bude to ještě

jednodušší.‚

„Jé, zapomněla jsem.‚ Sehnula jsem se a vylovila paruku

s hnědými vlasy po ramena, kterou mi dala profesorka Terwilligerová.

I s Adrianovou magií jsme chtěli být co nejopatrnější.

Bylo by dobré, kdyby lidi navštívila nezapamatovatelná blondýna, ale když je navštíví nezapamatovatelná bruneta, bude to

ještě lepší. Nasadila jsem si paruku a doufala, že si toho nikdo na ulici nevšiml. Zvedla jsem hlavu. „Vypadá to dobře?‚

Adrian souhlasně přikývl. „Sluší ti. Vypadáš dokonce ještě

chytřejší, což už snad ani není možný.‚

Vystoupili jsme z auta a já uvažovala, jestli chci vypadat chytřejší. Už teď si o mně dost lidí myslí, že jsem nudná. Blond vlasy jsou na mně možná to nejzajímavější. Pak jsem si ale vzpomněla,

jak jsem nedávno zdolala požární schodiště, vloupala se do bytu

a dostala se do pěstního souboje s psancem. Ani není třeba se zmiňovat, že teď zrovna pronásleduju mocnou zlou čarodějnici

a pomáhá mi při tom vampýr, který umí ovládat mysl lidí. Dobře, možná že nakonec přece jen nejsem tak nudná.

Vešli jsme do domu a ocitli se v malé hale se zdobeným pultem

a proutěnými křesly se stolkem. Police zdobili vycpaní králíci oblečení ve velké večerní a na zdech visely olejomalby krá118 lovny Viktorie. Majitelé zjevně brali styl velice doslovně, ačkoli jsem si nebyla jistá, jak do něj zapadají vycpaní králíci.

Za recepčním pultem seděla dívka asi mého věku. Překvapeně

zvedla hlavu od časopisu. Měla krátké, platinově blond vlasy

a brýle s výraznými tmavými obroučkami. Na krku měla tuny přívěsků, což nepříjemně útočilo na moje minimalistické cítění.

Růžové plastikové korálky, zářivě zelená hvězdička, zlatý a diamantový

medailon, psí známka… bylo to omračující. A co bylo

ještě horší, ta holka hlasitě žvýkala žvýkačku.

„Zdravím,‚ řekla. „Přejete si?‚

Měli jsme všechno pečlivě naplánováno, ale Adrian se okamžitě

přestal držet scénáře. Jednou rukou mě objal. „Hledáme ubytování na víkend a náš kamarád říkal, že tady zažijeme opravdovou romantiku.‚ Přivinul si mě k sobě. „Blíží se naše výročí. Už spolu chodíme rok, ale vůbec mi to tak nepřijde.‚

„To ano,‚ řekla jsem, ale musela jsem se ovládat, aby mi nepoklesla

čelist. Přinutila jsem se k něčemu, o čem jsem doufala,

že to vypadá jako šťastný úsměv.

Recepční mezi námi těkala pohledem a její výraz zněžněl.

„To je moc hezké. Gratuluju.‚

„Můžeme si to tady prohlídnout?‚ zeptal se Adrian. „Teda

pokud tu teď máte nějaké volné pokoje.‚

„Jistě,‚ přisvědčila a vstala. Vyplivla žvýkačku do koše a došla

k nám. „Já jsem Alicia. Patří to tady mojí tetě a strejdovi.‚

„Taylor,‚ představila jsem se a potřásla jí rukou.

„Jet,‚ řekl Adrian. Málem jsem zaúpěla. Adrian z jakýchsi nevysvětlitelných důvodů rád používal pseudonym Jet Steele. Když jsme si dnes tuhle scénu zkoušeli, měl si říkat Brian.

Alicia přejížděla pohledem z jednoho na druhého a nepatrně

se usmívala. Pak se její výraz vyhladil. Předpokládala jsem, že

na ni Adrian použil nátlak, kterým trochu pozměnil to, jak nás vnímá. „Pojďte za mnou. Ukážu vám pár prázdných pokojů.‚ Naposled na nás vrhla zmatený pohled a zamířila ke schodišti.

„Není to tady skvělé, miláčku?‚ zeptal se Adrian hlasitě

cestou po rozvrzaných schodech. „Vím, jak máš ráda králíky.

Nemělas jednoho, když jsi byla malá? Jakže se jmenoval? Skokan?‚

119

„Jo,‚ přisvědčila jsem a odolala touze ho praštit. Skokan? Vážně? „Byl to nejlepší králík na světě.‚

„To je milé,‚ poznamenala Alicia. „V tom případě vám nejdřív

ukážu Králičí pokoj.‚

V Králičím pokoji se nacházeli další nádherně oblečení vycpaní králíci, kteří tvořili výzdobu. Přehoz pokrývající ohromnou

postel zdobila vyšívaná srdíčka a další králíci. Na krbové

římse leželo několik knih včetně Dobrodružství králíčka Petra

a Králíku, utíkej! Až dosud jsem si neuvědomovala, jak absurdně

daleko může někdo s tímhle tématem zajít.

„Páni,‚ poznamenal Adrian. Usedl na postel, aby otestoval,

jak je matrace měkká. Souhlasně přikývl. „Tohle je úžasné. Co ty

na to, zlatíčko?‚

„Nemám slov,‚ odpověděla jsem popravdě.

Poklepal na místo vedle sebe. „Chceš si to vyzkoušet?‚ Odpověděla jsem mu jen pohledem a ulevilo se mi, když se zvedl. Adrian a postele – tahle kombinace ve mně vyvolávala spoustu protichůdných pocitů.

Potom nám Alicia ukázala Pokoj ranní slávy, Sametový pokoj

a Londýnský pokoj. Každý z nich byl ještě kýčovitější než předchozí. Při prohlídce jsem měla příležitost všimnout si dalších

označených dveří na chodbě. Následovali jsme Alicii po schodech zase dolů.

„Safírový pokoj a Pokoj prince Alberta vidět nemůžeme?‚

zeptala jsem se.

Alicia zavrtěla hlavou. „Je mi líto. Tyhle jsou obsazené. Ale jestli chcete, dám vám prospekt, kde jsou vyfocené.‚

Adrian mě znovu objal. „Andílku, nebydlela Veronika v Pokoji

prince Alberta? Asi už tu není, nebo ano?‚

„Nevím jistě,‚ řekla jsem. Tohle se aspoň podobalo konverzaci,

kterou jsme si nazkoušeli. Podívala jsem se na Alicii. „To

nám asi nemůžete říct, co? Jestli je tady ještě ubytovaná naše kamarádka Veronika? Je moc hezká a má dlouhé tmavé vlasy.‚

„No jo,‚ prohlásila Alicia a celá se rozzářila. „Samozřejmě,

že se na ni pamatuju. Ale bydlela v Sametovém pokoji. Odjela

včera.‚

120

Odolala jsem touze kopnout do pultu. Byli jsme tak blízko.

Minuli jsme se s ní o jediný den. Ano, univerzum mi rozhodně nepřeje. Další lokalizační kouzlo můžu provést až o příštím úplňku, což bude až za měsíc.

„To je jedno,‚ řekl Adrian s nenuceným úsměvem. „Stejně ji uvidíme o Vánocích. Díky za pomoc.‚

„Chcete si zamluvit pokoj?‚ zeptala se Alicia s nadějí.

„Dáme vám vědět,‚ řekla jsem. Nechtěla jsem si zamluvit pokoj

a pak tvrdit, že je to součást našeho krycího plánu. „Chceme

se podívat ještě na další místa. Neradi bychom naše rozhodnutí

ohledně prvního výročí uspěchali.‚

„Ale,‚ vložil se do toho Adrian a mrkl na ni, „z Králičího

pokoje mám dobrý pocit.‚

Alicia nás vyprovodila ven, a když spatřila mustanga, vykulila oči. „Teda, to je fáro.‚

„Úžasné auto,‚ řekla jsem.

„To je naše děťátko – teda do té doby, než budeme mít opravdové. Nemyslíte, že potřebuje jméno?‚ zeptal se Adrian. „Pořád

se o tom snažím Taylor přesvědčit.‚ Opět jsem měla co dělat,

abych ho nepraštila.

„To rozhodně,‚ řekla Alicia. „Takový vůz… je král mezi auty.‚

„Vidíš?‚ Adrian po mně střelil vítězoslavným pohledem.

„A Alicia je na krále expert. Copak jsi neviděla všechny ty obrazy?‚

„Díky za pomoc,‚ pověděla jsem jí a táhla Adriana pryč.

„Ozveme se.‚

Zamávali jsme Alicii na rozloučenou, nastoupili do auta

a Adrian řídil. Já jsem nepřítomně zírala před sebe. „Stejně jako

v Králičím pokoji, ani teď nemám slov, jakými bych popsala, co se právě stalo. To jako vážně? Naše výročí? Jet?‚

„Vypadám spíš jako Jet než jako Brian,‚ namítl. „Navíc to

byla mnohem lepší historka než ta, jak chceme překvapit naši

,kamarádku‘ Veroniku o jejích narozeninách.‚

„To tedy nevím. Ale získali jsme potřebné informace. Nevypadá

to dobře.‚

Adrian zvážněl. „Určitě? Možná Veronika odjela někam daleko.

Možná jsi ty i ostatní holky mimo nebezpečí.‚

121

„To by bylo dobré…, jenže by to znamenalo, že bude trpět

nějaká jiná holka někde jinde a nebude v našich silách to zarazit.‚

Z kabelky jsem vytáhla seznam dívek ovládajících magii,

kterým mě vybavila profesorka Terwilligerová. „Jedna z těch adres

je v Pasadeně. Můžeme se tam zastavit cestou zpátky a varovat

ji.‚

Dívka, kterou jsme hledali, se jmenovala Wendy Stoneová.

Studovala na Kalifornském technickém institutu, což mi připadalo

u údajné čarodějnice zvláštní. Profesorka Terwilligerová mi

ale řekla, že tyhle dívky se magii nevěnují aktivně. Prostě jen

mají magické schopnosti a vzhledem k tomu, že je nikdo neučí, můžou svým vrozeným schopnostem vzdorovat – jako třeba já. Wendy bydlela nedaleko kampusu, což jsme snadno našli.

Byla to studentská čtvrť, ale po bytě, v němž bydlel Marcus, mi připadala jako luxusní palác. Míjeli jsme spěchající studenty

s batůžky na zádech, kteří se bavili o škole. Bodlo mě u srdce

jako už dlouho ne. Když jsem zdědila plášť alchymistů, znamenalo

to, že nemůžu studovat univerzitu. Byl to můj sen, k němuž

jsem se upínala dlouhou dobu. Moji touhu aspoň trochu ukojilo,

že jsem začala studovat na Amberwoodu. Teď v ruchu akademického prostředí jsem studentům záviděla. Jaké by asi bylo

žít takhle? Věnovat své dny jen nabývání vědomostí a nemyslet

na žádné intriky a nemuset riskovat život? Dokonce i Adrian,

který studoval jen částečně, měl jakousi zkušenost s univerzitou.

„Nebuď smutná,‚ řekl mi, když jsme došli do patra, kde bydlela Wendy. „Třeba jednou budeš moct studovat.‚

S úžasem jsem na něj pohlédla. „Jak víš, že jsem na to myslela?‚

„Protože tě znám,‚ odpověděl a nebyl v tom žádný výsměch.

„Tvoje aura posmutněla, tak mě napadlo, jestli s tím nemá něco společného tohle univerzitní prostředí.‚

Nedokázala jsem se mu podívat do očí, a tak jsem se odvrátila.

„Nelíbí se mi to.‚

„Když někdo ví, co je pro tebe v životě důležitý?‚

Ano, to bylo ono. Ale proč mě to tak naštvalo? Uvědomila

jsem si, že proto, že to byl Adrian. Jak to, že mi nějaký vampýr

122

tak dobře rozumí? Proč ne někdo z mých kamarádů? Z mých

lidských kamarádů?

„Buď si Jet, když chceš,‚ řekla jsem nabroušeně a pokusila

se tím odvést řeč od svých pocitů zpět k našemu úkolu. Nebyli

jsme tu přece na psychoterapeutickém sezení. „Ale už nebudeme vystupovat jako pár.‚

„Určitě?‚ zeptal se. Teď už mluvil odlehčeným tónem jako

Adrian, jakého znám. „Protože mám v zásobě ještě spoustu láskyplných oslovení. Koláčku. Cukříku. Slaďoušku.‚

„Proč je to všechno tak kalorické?‚ podivila jsem se. Nechtěla

jsem ho povzbuzovat, ale ta otázka ze mě vyletěla dřív, než jsem

jí stihla zabránit. „A cukřík mi zase tak romantický nepřipadá.‚ Došli jsme k Wendyiným dveřím. „Chceš, abych ti radši říkal celere?‚ dotázal se. „To nevyvolává dost vřelé pocity.‚

„Chci, abys mi říkal Sydney.‚ Zaklepala jsem na dveře. „Teda

Taylor.‚

Otevřela nám pihovatá dívka s rozježenými zrzavými vlasy.

Obezřetně přimhouřila oči. „Ano?‚

„Hledáme Wendy Stoneovou,‚ řekla jsem.

Zamračila se. „Jste z kanceláře? Říkala jsem jim, že šek už je

na cestě.‚

„Ne.‚ Ztišila jsem hlas a přesvědčila se, že nás nikdo neposlouchá.

„Jmenuju se Taylor. Přišli jsme si s tebou promluvit o, ehm, magii.‚

Její proměna byla náhlá a překvapivá. Z podezíravého a obezřetného

výrazu se náhle stal šokovaný a rozhořčený. „Ne. Ne.

Už jsem vám říkala stokrát, že nechci, abyste mě do toho zatahovali! Nemůžu uvěřit, že jste přišli a snažíte se mě přesvědčit,

abych vstoupila do toho vašeho ujetýho covenu.‚

Pokusila se zabouchnout dveře, ale Adrian mezi ně včas

vrazil nohu a zabránil jí v tom. Velice mužné. „Počkej,‚ vyhrkl.

„O tohle nám nejde. Tvůj život je možná v ohrožení.‚

Wendy se zatvářila nevěřícně. „Takže teď mi vyhrožujete?‚

„Ne, nic takového. Prosím,‚ začala jsem naléhat. „Jen nás pozvi na pět minut dál. Pak odejdeme a už tě víckrát nebudeme obtěžovat.‚

123

Wendy zaváhala a nakonec rezignovaně přikývla. „Fajn. Ale

beru si pepřák.‚

V bytě měla uklizeno, až na papíry a knihy o technice poházené

na zemi. Zjevně jsme ji vyrušili od učení, což mi zase připomnělo, jak ráda bych studovala. Dostála svému slovu, vzala si

pepřový sprej a zastavila se před námi se založenýma rukama.

„Mluvte,‚ poručila.

Ukázala jsem jí fotku Veroniky. „Vidělas někdy tu ženu?‚

„Ne.‚

„Dobře.‚ Nebo ne? Znamenalo to, že Veronika už si Wendy

označila jako svou příští oběť a čeká na vhodnou chvíli? „Je nebezpečná. Nevím, jak přesně to vysvětlit…‚

„Hledá magicky nadaný holky a pak jim vysává duše,‚ dodal

Adrian ochotně.

Wendy se zarazila. „Pardon. Co to říkáte?‚

„Není to zrovna ten případ,‚ řekla jsem. „Ale blíží se to

tomu. Hledá dívky, které mají moc, a tu pak využívá pro sebe.‚

„Ale já nepraktikuju magii,‚ opáčila Wendy. „Jak jsem vám

řekla, nechci s tím mít nic společného. V Anaheimu žije jedna čarodějnice a ta mi pořád vykládá, jaký mám potenciál a že by mě učila. Odmítám a nikdy jsem žádné kouzlo ani nezkusila.

Ta dáma, která vysává duše, nemá nejmenší důvod po mně jít.‚ Profesorka Terwilligerová mě varovala, že některé dívky můžou tvrdit tohle. Vlastně říkala, že takových bude zřejmě většina.

„Na tom nezáleží,‚ prohlásila jsem. „Ji to neodradí.‚

Wendy už vypadala vyděšeně, což jsem jí nemohla zazlívat.

Moje reakce byla podobná. Bylo frustrující vědět, že to, čemu se

snažíte uniknout, po vás přece jen jde.

„Co bych teda měla dělat?‚ zeptala se.

„Vyhni se jí, pokud můžeš. Jestli za tebou přijde, nepouštěj ji

dál. Nebuď s ní o samotě.‚ To byla chabá rada a všichni jsme to

věděli. „Kdybys ji viděla, měla bys o tom povědět té čarodějnici

z Anaheimu. Vím, že asi nechceš, ale kdybych byla na tvém místě,

obrátila bych se na ni s žádostí o pomoc. Třeba by tě mohla naučit pár obranných kouzel. Chápu, že se ti do toho nechce

– věř mi, že tě fakt chápu –, ale tohle ti může zachránit život.

124

Taky…‚ Vytáhla jsem achátový talisman. „Tohle by sis měla vzít

a pořád to nosit.‚

Wendy zírala na talisman, jako by to byl jedovatý had. „Je to

nějaký fígl, jak mě přimět učit se magii? Přišli jste sem s historkou,

že když se nebudu učit magii, někdo mi vysaje duši?‚

Znovu jsem jí musela připsat body k dobru. Uvažovala bych

úplně stejně. „Říkáme pravdu,‚ trvala jsem na svém. „Nemůžeme

ti to nijak dokázat… Vlastně počkej. Dej mi svou mailovou

adresu a pošlu ti článek o holce, které se to stalo.‚

Wendy vypadala, že každou chvíli použije svůj pepřový

sprej. „To bych se asi doslechla, kdyby někdo někomu magií

vysál duši.‚

„Těm, kdo toho o světě magie moc nevědí, to nepřipadalo

na první pohled tak zřejmé. Pošlu ti to a pak se sama rozhodni. To je to nejlepší, co ti můžu nabídnout.‚

Neochotně souhlasila a napsala mi svou mailovou adresu. Adrian došel k ní, aby si od ní vzal papírek. Asi se pohnul příliš rychle, protože Wendy vystříkla pepřový sprej jeho směrem.

„Zpátky!‚ vykřikla. V tutéž chvíli jsem se vrhla před Adriana, vyděšená, že schytal plnou dávku spreje do obličeje. Provedla jsem první kouzlo, které mi přišlo na mysl. Vytvořilo neškodné záblesky barevných světel. Zastiňující kouzlo by bylo užitečnější, jenže zatím jsem ho ještě nenatrénovala. To bych měla napravit pro případ, že by se někdy v budoucnu podobný incident s pepřovým sprejem opakoval.

„Dej si zpátečku,‚ zavrčela jsem.

Jak jsem doufala, jasné záblesky připadaly Wendy děsivé. Utekla do zadní části bytu a svůj sprej už naštěstí nepoužila.

„Vy-vypadněte,‚ vykoktala s očima plnýma strachu.

„Prosím, připrav se na to,‚ řekla jsem. Položila jsem talisman na zem. „A nos to, prosím tě. Pošlu ti mailem ten článek.‚

„Vypadněte,‚ zopakovala a ani se nepohnula.

S Adrianem jsme vyšli z budovy do slunečního světla a já

jsem si hlasitě povzdechla. Byla jsem tak vyděšená, že jsem ani

nevnímala zklamání z prostředí univerzity.

„To moc nevyšlo,‚ poznamenala jsem.

125

Zamyslel se nad tím a po chvilce se usmál. „Nevím, Sageová. Vrhla ses přede mě, abych toho neschytal pepřákem tolik. Řekl bych, že už jsi do mě blázen.‚

„Já… Myslela jsem, že by byla škoda, kdyby se ti poničil tvůj pěkný obličej,‚ vykoktala jsem. Ve skutečnosti jsem na nic tak

konkrétního nemyslela. Věděla jsem jen, že je Adrian v nebezpečí. Ochránit ho byl instinkt.

„Stejně bylo to kouzlo frajeřina.‚

Nepatrně jsem se na něj usmála. „Bylo neškodné, a o to jde.

Wendy to nevěděla. Veronika jde po těch holkách proto, že nemají žádnou magickou ochranu – a proto ji nejspíš nedokážou

zastavit. Nemyslím, že by jí pomohl pepřový sprej, ale snad ji přesvědčí aspoň ten článek. A jéje! Budu si muset udělat falešnou mailovou adresu pro Taylor.‚

„To nemusíš,‚ ujistil mě Adrian. „Už mám Jeta Steela, jestli to chceš poslat od něj.‚

To mě rozesmálo. „Samozřejmě, že už ji máš. Kvůli svému online randění, co?‚

Adrian to nijak nekomentoval, což mě rozčílilo víc, než by

mělo. Myslela jsem to jako vtip…, ale bylo v tom zrnko pravdy?

Pokud je něco pravdy na pomluvách a na tom, co jsem sama vypozorovala, Adrian má zkušenosti se spoustou žen. Se spoustou. Pomyšlení na to, že byl s jinými ženami, mě trápilo víc, než by mělo. Kolik dívek přede mnou líbal takhle intenzivně? S kolika

z nich spal? Kolik jich cítilo jeho ruce na svém těle? Přece

je nemohl všechny milovat. Některé, možná většina z nich, byly jen trofeje, jejichž obličeje hned ráno zapomněl. Ale já pro něj

taky klidně můžu být jen trofejí, prověřením jeho dovedností. Nejspíš byste nenašli větší výzvu než lidskou dívku s výhradami vůči vampýrům.

Ale když jsem vzpomínala na všechno, co jsme si řekli a neřekli, byla jsem si jistá, že to tak není. Nezáleží na tom, jak je jeho pobláznění šílené, miluje mě – nebo si to aspoň myslí. Nejsem žádná trofej. Pravděpodobně by bylo lepší, kdyby to tak bylo.

Bez odezvy to nakonec vzdá a najde útěchu v náručí jiné. Teď je

nejspíš vhodná chvíle, abych mu to navrhla. Jenže jsem mlčela.

126

10

Druhý den ráno jsem před vyučováním zašla za profesorkou Terwilligerovou, abych jí pověděla o svém včerejším dobrodružství. Zatímco jsem mluvila, opírala se o svůj pracovní stůl a usrkávala kapučíno. Jak vyprávění pokračovalo, mračila se

čím dál víc. Když jsem skončila, povzdechla si.

„Tak to je smůla,‚ prohlásila. „Jsem ráda, že jste našla tu

mladou Stoneovou, ale šanci najít Veroniku máme až o příštím

úplňku. Do té doby už může být pozdě.‚

„Určitě neexistuje jiné lokalizační kouzlo?‚ zeptala jsem se.

Zavrtěla hlavou. „Většina z nich by vzbudila její pozornost

a bylo by jí jasné, že ji hledám. Existuje jedno, které by mě maskovalo…, jenže to by nejspíš nedokázalo proniknout štítem, který používá, aby se schovávala.‚

„Přesto ale stojí za pokus, ne?‚ naléhala jsem. Ozvalo se

první zvonění a studenti se začali trousit do třídy. Obdařila mě

úsměvem a narovnala se.

„Slečno Melbourneová, proč jste mi něco podobného nenavrhla nikdy dřív? Máte pravdu. Probereme to odpoledne. Byla

bych ráda, kdybyste se na to podívala.‚

Můj instinktivní strach z magie se znovu vynořil nad povrch,

ale pak ustal. Ačkoli jsem po tom netoužila, pohltilo mě to. Teď

už mi až příliš záleželo na Veroničiných příštích obětech, než

abych se zaobírala svými obvyklými obavami. V očích alchymistů

je používání magie špatné. V mých očích je ale mnohem horší nechat v ohrožení nevinné.

Ten den se nestalo nic výjimečného, a když jsem odpoledne

dorazila k profesorce na nezávislé studium, zastihla jsem ji, jak

127

je sbalená a čeká na mě. „Vyrazíme do terénu,‚ oznámila mi.

„Na tomhle musíme pracovat u mě.‚ Obličejem se jí mihl toužebný výraz. „Škoda, že se cestou nemůžeme stavit pro kávu

u Spencera.‚

Kofein a magie nejdou dohromady, což byl další důvod, proč

jsem se chtěla držet dál od tajemných sil. Už už jsem jí chtěla

říct, že já s magií pracovat nebudu, takže se nemusím omezovat, ale po chvilce jsem si uvědomila, že profesorku Terwilligerovou radši nebudu pokoušet, když má tolik starostí se svou krvežíznivou sestrou.

Když jsme dorazily k profesorčinu domu, kočky nás čekaly

u dveří, což působilo trochu děsivě. Nikdy jsem je neviděla

všechny pohromadě a teď jsem jich napočítala třináct. Předpokládala

jsem, že tohle číslo se neustále mění.

„Nejdřív je musím nakrmit,‚ řekla mi, když se všechny seběhly

k jejím nohám. „Pak se vrhneme do práce.‚

Beze slova jsem přikývla, protože to znělo jako dobrý plán. Kočky totiž vypadaly, že pokud nedostanou okamžitě nažrat, vrhnou se na nás. Moc velkou šanci bychom neměly.

Jakmile dostaly žrádlo, vydala jsem se s profesorkou do její

dílny. Nemohla jsem dělat nic moc jiného než jenom přihlížet.

Magie často vyžaduje, aby osoba, která kouzlo provádí, odvedla

veškerou práci. Pomohla jsem profesorce s odměřováním ingrediencí,

ale to bylo vše. Dřív jsem ji viděla provést pár rychlých

kouzel na efekt, ale nikdy nic velkého. Bylo mi jasné, že tohle

je opravdu mocné kouzlo. Neměla nic, co by ji spojovalo s Veronikou

– ani její vlasy, ani fotku. Kouzlo vyžadovalo, aby mág

pracoval jen s představou hledané osoby. Další věci, jako byliny

a oleje, pomáhaly rozšířit účinek magie, ale z největší části spočívala

všechna práce na profesorce Terwilligerové. Když jsem ji

sledovala, jak se připravuje, vyvolávalo to ve mně spoustu emocí. Jednou z nich byla samozřejmě úzkost, ale spolu s ní i určitá fascinace z toho, že pozoruju někoho tak mocného, jak čaruje.

Když bylo všechno na svém místě, profesorka pronesla zaklínadlo

a já zalapala po dechu, jak celou místnost naplnila ohromná síla. Nikdy dřív jsem nic podobného nezažila a ta intenzita

mě úplně ohromila. Profesorka Terwilligerová zírala na místo

128

asi půl metru před sebou. Po chvíli se ve vzduchu objevil zářící bod. Postupně se zvětšoval, až se změnil v plochý blikající disk, který se vznášel ve vzduchu jako zrcadlo. Couvla jsem, protože jsem se trochu obávala, že se disk bude zvětšovat, dokud nezabere

celou místnost. Nakonec se jeho velikost ustálila. Profesorka

se dívala do zářícího disku a kolem vládlo napjaté ticho.

Asi po minutě se disk začal zase zmenšovat, až zmizel docela.

Profesorka Terwilligerova klesla vyčerpáním a musela se opřít

o okraj stolu, aby neupadla. Lil z ní pot, a tak jsem jí podala pomerančový

džus, který jsme si tam předem připravily.

„Viděla jste něco?‚ zeptala jsem se jí. Já jsem nic neviděla, ale

možná, že jen mág může vidět, co kouzlo odhalí.

Zavrtěla hlavou. „Ne. Kouzlo se nedokázalo dotknout její mysli. Musí mít velice silný štít.‚

„Takže až do příštího úplňku nemůžeme nic dělat.‚ Žaludek

se mi sevřel. Až dosud jsem si neuvědomovala, jak moc jsem doufala, že nám tohle kouzlo pomůže. Většinu života jen řeším problémy, a když mi dojdou možnosti, připadám si ztracená.

„Můžete s Adrianem varovat další dívky,‚ řekla. Do obličeje

už se jí začala vracet barva. „Přinejmenším by to mohlo Veroniku zpomalit.‚

Podívala jsem se na mobil, kolik je hodin. Tohle kouzlo trvalo

déle, než jsem si myslela. „Myslím, že dneska už nestihneme zajet

do Los Angeles a zpátky. Zítra se na to s Adrianem vrhneme

a uvidíme, jestli najdeme všechny holky ze seznamu.‚

Jakmile jsem se ujistila, že profesorka neomdlí vyčerpáním

z kouzla, pomalu jsem se rozloučila. Cestou ke dveřím mě ještě

zastavila.

„Sydney?‚

Ohlédla jsem se a znervózněla. Když mě tolik lidí oslovuje přezdívkami, a pak mě někdo najednou osloví mým skutečným jménem, obvykle to znamená, že jde o něco závažného.

„Ano?‚

„Pořád mluvíme o tom, jak byste měla varovat ostatní, ale nezapomínejte si dávat pozor především na sebe. Studujte tu knihu. Noste talisman.‚

129

Dotkla jsem se granátu schovaného pod halenkou. „Ano, madam. Budu.‚

Když jsem jela zpátky do školy, přišla mi slibovaná esemeska

od Marcuse. Chtěl se se mnou sejít v nedalekém herním centru. Znala jsem to tam a jednou jsem byla na přilehlém minigolfovém hřišti, takže jsem tam trefila. Marcus už na mě čekal uvnitř a Sabrina mávající pistolí tam naštěstí nebyla.

V herních centrech jsem nikdy moc času netrávila a moc jsem

je ani nechápala. Neslučovalo se to s tím, k čemu mě otec vedl. Připadalo mi to tam jako přesycování smyslů a příčilo se mi to.

Ve vzduchu se vznášela vůně lehce připálené pizzy. Rozjařené děti a teenageři přebíhali od jedné hry k druhé. Všude blikala světla a něco pípalo. Trhla jsem sebou a pomyslela si, že můj otec měl pravdu, když trval na tom, abych se takovým místům vyhýbala.

„Tady budeme probírat tajné aktivity?‚ podivila jsem se nevěřícně. Obdařil mě svým úsměvem filmové hvězdy. „Tady nás těžko

může někdo špehovat. Navíc už jsem léta nehrál Skee-Ball. Ta hra je prostě úžasná.‚

„Nikdy jsem to nehrála.‚

„Cože?‚ Pobavilo mě, že jsem ho překvapila, i když šlo

o něco tak triviálního. „Dej mi peníze na žetony a ukážu ti, jak

se to hraje.‚ Být zběhlým vůdcem rebelů zřejmě není moc výdělečná

činnost.

Okamžitě našel automaty na Skee-Ball. Koupila jsem mu

plno žetonů. „Užij si to.‚

Hned si vzal žeton a hodil první míček. Dopadl mimo kruhy

a Marcus se zamračil. „Nemarníš čas,‚ poznamenala jsem. Hodil podruhé a znovu se netrefil. „Je to taktika přežití.

Když strávíš dost času na útěku…, pořád se skrýváš…, pak si užíváš těchhle chvil volnosti. A když tě u toho povzbuzují hezké holky…‚

„Jak víš, že jsme v bezpečí? Jak si můžeš být jistý, že mě alchymisté nesledují?‚ zeptala jsem se. Já jsem si byla jistá, že tomu tak není, ale chtěla jsem si Marcuse vyzkoušet.

„Protože by se ukázali hned první den.‚

130

Měl pravdu. Dala jsem si ruce v bok a snažila se být trpělivá.

„Jak dlouho budeš hrát? Můžeme si promluvit?‚

„Můžeme si promluvit při tom.‚ Dalším míčkem se trefil

do kroužku za deset bodů a radostně zavýskal. „Můžu mluvit

a přitom házet. Ptej se. Odhalím ti tolik šokujících tajemství, kolik

jen znám.‚

„Mě tak lehce nešokuješ.‚ Nechtěla jsem tuhle příležitost promarnit. Rozhlédla jsem se, ale na tomhle hlučném místě nás skutečně nikdo neposlouchal. Sotva jsme se slyšeli navzájem.

„Cos provedl, že tě vyhodili od alchymistů?‚

„Nevyhodili mě. Odešel jsem sám.‚ Jedno kolo hry skončilo

a on vložil do automatu další žeton. „Kvůli jedné Morojce.‚ Strnula jsem a nemohla uvěřit vlastním uším. Marcus Finch začal se svou velkolepou rebelií… kvůli tomu, že se zapletl s Morojkou? Až příliš se to podobalo mojí situaci. Když jsem nic

neříkala, ohlédl se po mně.

„Ale ne, nic takového,‚ řekl, když z mého výrazu odhadl, co

si myslím. „Tuhle hranici bych nikdy nepřekročil.‚

„Samozřejmě, že ne,‚ vyhrkla jsem a doufala, že se mi daří skrýt svou nervozitu. „Kdo by ji taky překročil?‚

Vrátil se zase ke hře. „Kamarádili jsme spolu. Měl jsem přidělení

v Athénách a ona tam žila se svou sestrou.‚

To mě vykolejilo. „Athény… Tys byl v Athénách? Po takovém

přidělení jsem vždycky toužila. Jenže mě místo toho poslali

do Petrohradu. Pořád jsem ale doufala, že se jednou dostanu

do Řecka. Nebo dokonce do Itálie.‚ Plácala jsem páté přes deváté,

ale nezdálo se, že by si toho všiml.

„Co je špatného na Petrohradu? Kromě toho, že je tam až

moc Strigojů.‚

„Špatné je na tom to, že to nejsou Athény nebo Řím. Můj táta zdůraznil, že si nepřeje, aby mě přidělili na některé z těch míst. Myslel si, že by mě to tam moc rozptylovalo.‚

Marcus se znovu odmlčel a dlouze se na mě zadíval. Tvářil

se soucitně, jako by znal celou moji minulost a rodinné drama. Nechtěla jsem, aby mě litoval, a přála jsem si, abych bývala nic neřekla. Odkašlala jsem si.

„Tak mi pověz o té holce z Athén.‚

131

Chytil se toho. „Jak jsem řekl, byla to kamarádka. Byla s ní

legrace. Páni! Válel jsem se smíchy. Pořád jsme spolu někam chodili,

ale dovedeš si představit, že to vyvolalo trochu pobouření.‚

Málem jsem se rozesmála. Trochu? To bylo pochopitelné. Alchymista by se neměl stýkat s Moroji, pokud to není absolutně

nezbytné kvůli práci nebo se to netýká zastavení Strigojů. Moje situace je jedinečná, protože moje mise vyžaduje denně s nimi komunikovat.

„Každopádně,‚ pokračoval, „někdo si toho všiml a obrátila

se na mě nevítaná pozornost. Tou dobou se začaly šířit drby, že alchymisté drží Moroje proti jejich vůli. A že se dokonce někteří alchymisté spolčili s Bojovníky.‚

„Cože? To není možné. S těmi magory bychom nikdy nespolupracovali.‚ Myšlenka na morojské vězně mi taky připadala

neuvěřitelná, ale ta druhá část mě opravdu porazila. Nedokázala jsem o tom ani uvažovat. To už klidně mohl říct, že alchymisté spolupracují s mimozemšťany.

„To jsem si taky myslel.‚ Hodil další míček, a když hodem

získal třicet bodů, zatvářil se velice potěšeně. „Jenže jsem o tom nepřestával slýchat, a tak jsem se začal vyptávat. Pokládal jsem spoustu otázek. A pak se to všechno opravdu pokazilo. Vyptávání ne vždy projde – hlavně, když s tím obtěžuješ.‚

Pomyslela jsem na svoje zkušenosti. „To máš rozhodně pravdu.‚

„Takže jsem odešel. Nebo spíš utekl. Vnímal jsem náznaky.

Přehnal jsem to a bylo mi jasné, že je jen otázkou času, než dostanu

jednosměrnou jízdenku do nápravného centra.‚ Začalo

další kolo a on na mě mávl. „Chceš si to taky zkusit?‚

Jeho vyprávění mě ohromilo natolik, že jsem přistoupila blíž

a vzala si míček. Alchymisté jsou organizovaní, rozumní a jednají

logicky. Vím, že někteří z nich jsou toho názoru, že bychom

měli víc bojovat se Strigoji, ale v žádném případě bychom nespolupracovali

s fanatiky. „Stantonová mi řekla, že Bojovníky pouze tolerujeme. Že na ně jen dohlížíme.‚

„To mi řekli taky.‚ Sledoval mě, jak mířím. „Mimochodem, musíš se naučit počítat se zakřivením. Může ti trvat pár…‚

132

Hodila jsem a zasáhla kruh za padesát bodů. Marcus se několik vteřin nezmohl na slovo a jeho samolibý úsměv zmizel.

„Říkalas, žes to nikdy nehrála!‚ vykřikl.

„Taky že nehrála.‚ Hodila jsem za dalších padesát bodů.

„Tak jak to teda děláš?‚

„Nevím.‚ Znovu padesát bodů. „Jen musíš spočítat, jakou

silou míček hodit vzhledem k jeho váze a vzdálenosti od kruhu. Není to nic těžkého. Vlastně je to dost nudná hra.‚

Marcus nevycházel z údivu. „Jsi nějaká super sportovkyně?‚ Uchechtla jsem se. „Na tohle nemusíš být žádný sportovec.‚

„Ale… ne…‚ Podíval se na kroužky, pak na mě a pak zase

na kroužky. „To není možné. Hraju to už od dětství! U nás

ve městě jsme s tátou každé léto chodili na slavnosti a pokaždé

jsem strávil hraním téhle hry aspoň hodinu.‚

„Možná jsi to měl hrát dvě hodiny.‚ Hodila jsem další míček.

„Teď mi pověz něco víc o Bojovnících a alchymistech. Získal jsi nějaký důkaz?‚

Chvíli mu trvalo, než se zase přeorientoval na náš rozhovor.

„Ne. Zkoušel jsem to. Dokonce jsem s Bojovníky nějaký

čas strávil. Tak jsem potkal Clarence. Moje skupina objevila pár temných tajemství alchymistů a zachránil jsem před Bojovníky

i několik dalších Morojů. Nikdy jsme ale mezi oběma skupinami

neobjevili žádné spojení.‚ Odmlčel se „Až teď.‚

Zvedla jsem další míček. Tahle přízemní aktivita mi pomáhala vstřebávat jeho překvapivá slova. „Co se stalo?‚

„Byla to fakt šťastná náhoda. Spolupracuje s námi jeden kluk,

který nedávno odešel od alchymistů a zrušil svoje tetování,‚ vysvětlil. Mluvil o tom, jako by vůbec o nic nešlo, ale já měla ze

slovního spojení „zrušit tetování‚ hrozné pocity. „Doslechl se

něco, co se shodovalo s tím, co odhalila Sabrina. Teď už jen musíme

získat důkaz.‚

„Jak to chcete provést?‚

„Vlastně to provedeš ty.‚

Řekl to zrovna ve chvíli, kdy jsem hodila. Minula jsem kroužek

a dokonce i celé zařízení. Míček se odrazil od zdi a dopadl

k nohám nějakých překvapených holek. Marcus ho sebral

133

a omluvně se na ně usmál. Okamžitě vyhrkly, že se nic nestalo. Jakmile odešly, naklonila jsem se k Marcusovi.

„Cos to říkal?‚

„Slyšelas správně. Chceš se přidat k naší skupině? Chceš

zrušit svoje tetování?‚ Vypadal samolibě, až mě to rozčilovalo.

„V tom případě je to součástí toho procesu.‚

„Nikdy jsem neřekla, že chci udělat něco takového!‚ sykla jsem. „Chci o nich jen zjistit něco víc.‚

„Vsadím se, že bys ráda věděla, jestli mezi alchymisty skutečně

existuje nějaká frakce spolupracující s Bojovníky.‚

Měl pravdu. To jsem skutečně chtěla vědět.

Chytil mě za ruku. „Sydney, vím, že je toho na tebe moc. Nezazlívám

ti, že pochybuješ. Právě proto tě potřebujeme. Jsi chytrá.

Jsi všímavá. Ptáš se. A stejně jako mě, i tebe otázky přivádějí

do průšvihů – pokud tě tam už nepřivedly. Odejdi teď, dokud můžeš – za svých vlastních podmínek.‚

„Sotva tě znám! Neodtrhnu se od skupiny, která mě vychovala.‚ Vytrhla jsem ruku z jeho sevření. „Chtěla jsem si vás vyslechnout, ale teď už jsi zašel příliš daleko.‚

Otočila jsem se a zamířila ke dveřím. Už jsem nechtěla slyšet

nic víc. Ale jak jsem odcházela, v mysli mi pořád zněla jeho

slova. I když mi odpustili, že jsem pomáhala Rose, v záznamech

mám nejspíš pořád černý puntík. A i když jsem ohledně Marcuse Finche příliš nenaléhala, nevyvolalo to ve Stantonové podezření? Jak dlouho bude trvat, než se všechno provalí?

Otevřela jsem dveře a vyšla do jasného slunečního světla. Rozehnalo temnotu z toho, co jsem právě slyšela. Marcus vyrazil

za mnou a dotkl se mého ramene.

„Sydney, omlouvám se. Nechtěl jsem tě vyděsit.‚ Jeho nabubřelý postoj byl tentam. Teď se tvářil smrtelně vážně. „Mám

z tebe prostě takový pocit…, něco, co se mnou souzní. Myslím,

že jsme na stejné straně a jde nám o totéž. Oba máme blízko

k Morojům. Chceme jim pomáhat, aniž by nám někdo něco

nalhával nebo nás využíval.‚

Obezřetně jsem na něj pohlédla. „Pokračuj.‚

„Prosím tě, vyslechni si nás.‚

„Myslím, že jsem to právě udělala.‚

134

„Vyslechla sis jen mě,‚ upozornil mě. „Chci, aby ses setkala

i s ostatními a seznámila se s jejich příběhy. Poví ti víc o tom,

čím vším si prošli. Poví ti o tomhle.‚ Poklepal na svoje tetování.

„A až uslyšíš víc o tom úkolu…, myslím, že to budeš chtít udělat.‚

„Jasně. Ta ohromná záležitost, která odhalí alchymisticko-bojovnické

spiknutí.‚ Dál se tvářil vážně, což mě rozčilovalo víc,

než kdyby mi najednou řekl, že to celé byl jen vtip. „Takže co? Zavoláš ostatním a strávíme celý den v herně?‚

Zavrtěl hlavou. „To by bylo příliš nebezpečné. Svolám je

na nějaké jiné místo a pak ti řeknu, kam máš přijet. Ale zase to bude narychlo. Nemůžeme riskovat odhalení.‚

„Nemůžu jet na výlet až bůhvíkam,‚ řekla jsem. „Když jedu

do L. A., nikdo se o to moc nezajímá, ale kdybych courala po celém státě, přivolalo by to nevítanou pozornost.‚

„Já vím, já vím. Bude to blízko. Jen se musím postarat, aby to proběhlo bezpečně.‚ Už zase působil vzrušeně a radostně jako obvykle. „Uděláš to? Dáš se k nám?‚

Navzdory všemu jsem byla zvědavá. Ačkoli jsem odmítala

uvěřit, že mezi Bojovníky a alchymisty existuje nějaké spojení, chtěla jsem zjistit, co k té myšlence tuhle skupinu přivedlo. Taky jsem chtěla tu záhadnou skupinu vidět. Jak jim Adrian říkal?

Marcusova zbojnická družina? A pak tu samozřejmě bylo tetování. Marcus trousil neustále tajemné náznaky, ale podrobnosti

mi neprozradil.

„Udělám to,‚ řekla jsem nakonec. „Ale pod jednou podmínkou.‚

„Jakou?‚

„Chci si někoho přivést s sebou,‚ řekla jsem. „Přísahám, že

mu můžete věřit. Musíš pochopit, že poté, co na mě Sabrina mířila zbraní, bych byla trochu nervózní, kdybych měla přijít

do vaší party sama.‚

Marcus se tvářil, že o tom uvažuje, ale najednou se zarazil.

„Nemyslíš doufám Adriana.‚

„Ne, ne. Tenhle kluk je dhampýr. Rozhodně se vás nebude

snažit přesvědčit, abyste se vrátili k alchymistům, zejména když vaše práce spočívá v ochraně Morojů. Řekl jsi, že ze mě máš

135

dobrý pocit? Tak mi věř a ohledně toho kluka si vůbec nemusíš

dělat starosti. Přijde tam se mnou jen proto, abych si připadala

o trochu bezpečněji.‚

„S námi se nemáš čeho obávat,‚ prohlásil Marcus. „Neublížíme ti.‚

„Ráda bych ti věřila. Ale zatím z vás nemám tak dobrý pocit jako ty ze mě.‚

Nejdřív na to nic neřekl a po chvilce se usmál. „To je fér. Přiveď

si kamaráda.‚ Potřásl mi rukou, jako bychom tím zpečetili

nějakou významnou dohodu. „Pak se ti ozvu a dám ti instrukce. Nebudeš toho litovat, Sydney. Slibuju.‚

136

11

Marcus odešel do svého úkrytu, ať už se nacházel kdekoli,

a já jsem jela domů. To, co mi řekl, mi pořád připadalo nemístné. Dokola jsem si opakovala, že nic z toho nemůže být pravda. Tak jsem se s tím snáz vyrovnávala.

Když jsem se vrátila do Amberwoodu, jako obvykle tam

takhle navečer bylo rušno. Studentské aktivity mi po mojí šokující

schůzce připadaly uklidňující. Byly tak vzdálené fanatickým

a tajemným řečem. V minutě, kdy jsem vešla do svého pokoje,

mi telefon zavibroval příchozí zprávou. Psala mi Jill: Až se vrátíš,

přijď za námi. Povzdechla jsem si. Zdá se, že nemůžu mít chvilku

klidu. Nechala jsem si na pokoji kabelku a sešla dolů do druhého

patra. Netušila jsem, co mě tam čeká.

Jill mi otevřela a vypadala, že se jí ulevilo, že mě vidí. „Díky bohu. Máme problém.‚

„My máme pořád nějaký problém,‚ poznamenala jsem. Vešla

jsem dovnitř a uviděla Angeline. Seděla na zemi, zády se opírala

o zeď a tvářila se zoufale. „Co se stalo?‚

Rychle zvedla hlavu. „Nebyla to moje chyba.‚

Žaludek se mi sevřel. „To nikdy není, viď? Opakuju: Co se

stalo?‚

Když mi to Angeline odmítla prozradit, ujala se slova

Jill. „Praštila Treye po hlavě algebrou, až mu způsobila otřes

mozku.‚

Než jsem na to stačila něco říct, Angeline vyskočila. „Doktor

řekl, že to není otřes mozku!‚

„Počkat.‚ Dívala jsem se z jedné na druhou a napůl jsem

doufala, že každou chvíli vybuchnou v záchvatu smíchu, že

137

jsem jim na ten žertík skočila. „Tys ublížila Treyovi tak, že musel

k doktorovi?‚

„Sotva jsem se ho dotkla,‚ trvala na svém.

Usedla jsem na Jillinu postel a odolala touze zachumlat se

pod deku. „Ne. Tohle nesmíš dělat. Znovu už ne. Co řekne ředitelka? Proboha! Kam tě pošleme?‚ Poté, co se Angeline porvala

s motivační skupinou, bylo více než jasné, že další rvačkou si

vyslouží vyloučení.

„Eddie to vzal na sebe,‚ vysvětlila Jill. Obličejem se jí přitom mihl úsměv. „Nebylo u toho moc svědků, takže Eddie řekl, že blbli v knihovně a házeli si knihou. Prohlásil, že jednou hodil silněji a učebnice nedopatřením dopadla Treyovi na hlavu.‚ Angeline přikyvovala. „Takhle nějak to fakt bylo.‚

„To teda nebylo,‚ namítla Jill. „Viděla jsem to. Naštvalo tě,

když ti Trey řekl, že není tak těžký pochopit, že x má pokaždý jinou hodnotu.‚

„Naznačoval, že jsem blbá!‚

Proměnné mi nepřipadaly jako nic těžkého k pochopení, ale vzhledem k Angelinině výbušné povaze mi bylo jasné, že ji to rozhodilo. Už když jsem byla u Udržovatelů, měla jsem z Angeline dojem, že je mezi svými vrstevníky královnou. Tady se snažila udržet krok společensky, i co se učení týkalo, ale zdejší svět se velmi lišil od toho, v němž vyrůstala. To by asi znejistěl každý. Pochybovala jsem, že by o ní Trey někdy řekl, že je blbá, ale chápala jsem, že si jeho kousavé poznámky mohla takhle vyložit.

„Má z toho Eddie průšvih?‚ zeptala jsem se. Za něco takového

by ho patrně nevyloučili, ale nejspíš dostal trest místo Angeline.

„Domácí vězení,‚ odpověděla Jill.

„Vzal to moc statečně,‚ dodala Angeline.

„Tím jsem si jistá,‚ poznamenala jsem a napadlo mě, jestli si některá z nich uvědomuje, jak obdivně se obě tváří. „Podívej, Angeline, učení je pro tebe jistě rozčilující, ale musíš se ovládat, jasný? Trey se ti jenom snaží pomoct.‚

Nahodila skeptický výraz. „Někdy se chová hrozně.‚

138

„Chápu, ale o to, kdo tě bude doučovat, se zrovna nestrhla bitka. Potřebujeme tě tady. Jill tě tady potřebuje. Eddie tě tu potřebuje.‚ Viděla jsem na ní, že ji zápal přešel, když jsem se zmínila o jejích kamarádech a povinnostech. „Prosím tě, snaž se

s Treyem spolupracovat.‚

Chabě přikývla a já vykročila ke dveřím. Jill za mnou vyběhla

na chodbu. „Sydney? Jak bylo s Marcusem?‚

„Fajn,‚ odvětila jsem, protože jsem jí rozhodně nechtěla vykládat

o Marcusových znepokojivých odhaleních. „Dozvěděla

jsem se spoustu informací. A taky jsem se naučila hrát Skee-Ball.‚

Jill se zatvářila skoro až uraženě. „Tys hrála Skee-Ball? Myslela jsem, žes tam šla proto, aby ses dozvěděla něco o tajný historii alchymistů.‚

„Zvládli jsme obojí najednou,‚ odsekla jsem, protože se mi

nelíbil její tón.

Než se zmohla na další komentář, odešla jsem. Sotva jsem se

vrátila do svého pokoje, napsala jsem Eddiemu: Slyšela jsem, co

se stalo. Mrzí mě to. Díky. Odpověděl mi rychle: Aspoň že to nebyl

otřes mozku.

Když jsem se následující den vydala za Adrianem, připravila

jsem se na jeho kousavé poznámky. Jill mu nejspíš řekla o mém

srazu v herním centru, takže jsem čekala řeči typu: „To mě těší,

že jsi tak odhodlaná podtrhnout alchymisty. A dávej si pozor

na míček.‚

Když jsem zastavila před domem, kde Adrian bydlí, už

na mě čekal venku. Jakmile jsem spatřila jeho zachmuřený výraz, srdce se mi zastavilo. Vyskočila jsem z auta tak rychle, že

jsem sotva stačila vytáhnout klíčky ze zapalování.

„Co se stalo?‚ vyhrkla jsem, když jsem k němu doběhla.

Opřel si mi hlavu o rameno, ale byla jsem natolik znepokojená,

že jsem tentokrát náš fyzický kontakt ani nevnímala. „Sydney,

nechci tě děsit. Nedošlo k trvalému poškození.‚ Prohlédla jsem si ho. „Jsi v pořádku? Nejsi zraněný?‚

Na okamžik se zatvářil nechápavě. Pak pochopil. „Aha, ty myslíš, že jde o mě? Ne, já jsem v pořádku. Pojď.‚

139

Vedl mě k zadní straně domu na soukromé parkoviště, které používali místní obyvatelé. Sotva jsem uviděla tu hrůzu, zastavila jsem se a otevřela pusu. Shromáždilo se tam pár lidí a policista si něco zapisoval. Sedm zaparkovaných aut mělo propíchnuté pneumatiky.

Včetně mustanga.

„Ne!‚

Doběhla jsem k němu, přikrčila se a začala zkoumat rozsah

poškození. Připadala jsem si jako ve válce, jako bych klečela

u padlého druha na bitevním poli. Chtělo se mi řvát: „Neumírej mi!‚

Adrian podřepl vedle mě. „Pneumatiky se vymění. Myslím,

že to pokryje pojistka.‚

Pořád jsem byla zděšená. „Kdo to udělal?‚

Pokrčil rameny. „Asi děcka. Včera jedna parta zničila pár aut

u vedlejšího bloku.‚

„A tebe nenapadlo se mi o tom zmínit?‚

„Nevěděl jsem, že přijdou i sem. Navíc mi bylo jasný, že bys všeho nechala a čtyřiadvacet hodin denně bys to tu hlídala.‚

„To není špatný nápad.‚ Podívala jsem se na dům. „Měl by sis o tom promluvit s domácím.‚

Adrian nevypadal, že ho to zasáhlo tak, jak by mělo. „Nevím,

jestli by souhlasil. Tohle není nebezpečná čtvrť.‚

Ukázala jsem na mustanga. „Tak jak se to teda stalo?‚

I když jsme do Los Angeles mohli jet Latém, museli jsme

čekat, až policista všechno sepíše, a pak ještě na odtahovku. Ujistila jsem se, že řidiči odtahovky je naprosto jasné, že nesmí mustanga ani škrábnout, a pak jsem lítostivě sledovala, jak ho odváží. Jakmile zářivě žlutý lak auta zmizel za rohem, obrátila jsem se k Adrianovi.

„Můžeme vyrazit?‚

„Máme dost času?‚

Podívala jsem se na telefon a zaúpěla. Vyřizováním následků vandalismu jsme strávili hodnou chvíli. Jenže se mi nechtělo čekat až do zítřka, když už jsem včerejšek ztratila s Marcusem. Zavolala jsem tedy profesorce Terwilligerové a požádala ji, aby mi na koleji domluvila, že se vrátím až po večerce.

140

„Ano, ano, samozřejmě,‚ prohlásila tónem naznačujícím, že

nechápe, proč jí kvůli tomu vůbec volám. „Hlavně si promluvte

s těmi dívkami.‚

Profesorka Terwilligerová mi dala šest jmen. O Wendy Stoneovou

už jsme se postarali. Tři z dívek bydlely relativně blízko

sebe a to byl náš dnešní cíl. Zbývající dvě žily blíž k pobřeží

a měli jsme v plánu zajet za nimi zítra. Adrian se se mnou cestou

pokoušel konverzovat, ale moje myšlenky stále okupoval mustang.

„Bože, já jsem ale idiot,‚ prohlásila jsem, když už jsme dojeli

skoro k cíli.

„Takovým výrazem bych tě nikdy nepopsal,‚ namítl okamžitě.

„Výřečná. Dobře oblečená. Chytrá. Pořádná. Krásná. Takhle bych tě popsal, ale nikdy jako idiota.‚

Málem jsem se ho zeptala, proč je „krásná‚ až po „pořádná‚,

ale včas jsem si uvědomila, že o to vůbec nejde. „Trápím se kvůli autu, když jsou v sázce životy těch holek. Je to hloupost. Mám pomotané priority.‚

Oči jsem sice upírala na silnici, ale přesto jsem poznala, že

se Adrian usmívá. „Kdybys měla pomotaný priority, jela bys

za odtahovkou. Ale jsi tady, odhodlaná pomoct úplně cizím lidem.

To je ušlechtilý, Sageová.‚

„Nevylučuj se z toho,‚ připomněla jsem mu. „Ty se taky chováš ušlechtile, když podnikáš tyhle cesty se mnou.‚

„No, není to sice totéž jako Skee-Ball, ale musím. Jaký to vůbec bylo? Dozvěděla ses něco?‚

„Spoustu věcí – dost neuvěřitelných. Ale pořád čekám na nějaký důkaz.‚

Nejdřív jsme měli štěstí. První dvě dívky byly doma, ale zareagovaly podobně jako Wendy Stoneová. Tentokrát už jsem byla

natolik prozíravá, že jsem si vzala noviny s článkem s sebou.

Doufala jsem, že to na ně zapůsobí silněji. Nad tím příšerným

obrázkem se přinejmenším zarazily, ale přesto jsme odešli s nejistotou,

jestli mě vzaly vážně a jestli budou achátové talismany nosit.

Smůla se dostavila u posledního jména. Taky se jednalo o studentku

univerzity, což znamenalo, že jsme museli navštívit další

141

kampus. Jmenovala se Lynne Titusová a bydlela v domě studentského spolku. Přiznávám, že když jsem zaklepala na dveře,

očekávala jsem, že uvnitř objevíme holky v růžových šatičkách pořádající polštářovou bitvu. Ale když jsme vešli dovnitř, zjistili jsme, že je to normální spořádaný dům, který se příliš nelišil od toho, v němž bydlela Wendy. Některé dívky chodily sem

a tam, jiné seděly nad učebnicemi a papíry.

„Lynne?‚ zeptala se dívka, která nám otevřela. „Zrovna jste se minuli.‚

Bylo mi jasné, že mě to nemělo překvapit. Ty dívky mají svoje

životy. Nebudou všechny sedět doma a čekat, až si s nimi

promluvíme. Nervózně jsem střelila pohledem k oknu a zaznamenala,

že zapadající slunce už barví nebe do purpurova. „Nevíš, kdy se vrátí?‚

Dívka zavrtěla hlavou. „Netuším. Ani nevím, kam šla.‚

S Adrianem jsme si vyměnili pohledy. „Můžeš se vrátit až

po večerce,‚ připomněl mi.

„Já vím. To ale neznamená, že tady hodlám celý večer čekat

na Lynne.‚ V duchu jsem si to propočítala. „Pár hodin nejspíš

počkat můžeme. Maximálně tři.‚

To Adriana nesmírně potěšilo a já uvažovala, jestli ho na tom

víc těší to, že je v univerzitním kampusu, nebo že může trávit

čas se mnou. „Co tady máte za zábavu?‚ zeptal se naší hostitelky. Rozhlížel se po tiché místnosti, kde se všechny dívky jen

učily. „Asi žádný bujarý večírky, co?‚

Dívka nahodila nesouhlasný výraz. „Jsme seriózní sesterstvo. Pokud vyhledáváš večírky, jeden se koná hned tamhle o kus dál. Holky z řeckého klubu pořádají večírky denně.‚ Adrian na mě s nadějí pohlédl.

„Ale no tak,‚ mírnila jsem ho. „Není tu spíš nějaké hezké

muzeum?‚

„Chceme zůstat poblíž, kdyby se Lynne vrátila,‚ připomněl

mi Adrian. Něco mi napovídalo, že kdyby se nějaký večírek konal

až na druhé straně kampusu, stejně by naléhal, abychom tam

šli. „Když chceš studovat na univerzitě, měla bys vidět všechno,

co ti nabízí. A copak nemáš ráda řecké věci?‚

142

To jsem zrovna neměla na mysli a on to dobře věděl. Neochotně

jsem tedy souhlasila, ale varovala jsem ho, aby nepil.

Měla jsem na hlavě hnědou paruku a předpokládala jsem, že Adrian náš zjev maskuje ještě víc pomocí éteru. Alkohol by jeho schopnosti oslabil a všechno by se mohlo pokazit. A taky jsem ho nechtěla vidět opilého.

Najít dům, kde probíhal večírek, bylo snadné, protože hudba byla slyšet hodně daleko. U dveří nějaký kluk s holkou popíjeli pivo z plastových kelímků. „Tady je to jen pro řecký klub,‚ prohlásila ta holka. Vypadala, že se každou chvíli zřítí ze židle.

„Od koho jste?‚

Mávla jsem rukou směrem k Lynneinu sesterstvu. „Ehm, od nich.‚

„Alpha Yam Ergo,‚ prohlásil Adrian bez váhání. Čekala jsem,

že ti dva u dveří nám řeknou, že to nejsou řecká písmena. Možná nám pomohlo, že Adrian mluvil sebejistě – nebo to, že vypili

příliš piva –, ale jeden z těch dvou na nás mávl, ať jdeme dál.

Připadala jsem si skoro jako v herním centru, jak mě zaplavil příval vjemů. Dům byl plný lidí a hluku a alkohol tekl proudem.

Několik lidí nám nabídlo drink a nějaké holky nás třikrát pozvaly, abychom si s nimi zahráli pivo-pong. Zapomněly, že už se

nás ptaly. Všechno jsem sledovala s úžasem a snažila se nedávat

najevo znechucení.

„Takové mrhání studiem. Tohle zničí všechny moje sny

o univerzitě,‚ zakřičela jsem na Adriana. „Je tu vůbec něco, co

se netýká pití nebo blbostí?‚

Rozhlédl se kolem, a protože byl vyšší, viděl toho víc než já.

Rozzářil se. „To vypadá slibně.‚ Vzal mě za ruku. „Pojď.‚

V překvapivě hezké a prostorné kuchyni jsme objevili několik dívek, které malovaly na trička. Vzhledem k mnoha cákancům barvy a příšerným obrázkům to vypadalo, že si taky dopřávaly alkoholu. Jedna z nich měla kelímek piva postavený hned vedle úplně stejného kelímku s barvou. Jen jsem doufala,

že si je nepoplete.

„Co to vyrábíte?‚ zeptala jsem se jich.

Jedna vzhlédla a usmála se. „Trička na zimní festival. Chcete

nám pomoct?‚

143

Než jsem stačila odmítnout, Adrian už byl na zemi u nich.

„Samozřejmě.‚ Vzal si jedno bílé tričko a štětec s modrou barvou.

„Co na ně malujete?‚ Vzhledem k příšerným obrázkům byla ta otázka oprávněná.

„Naše jména,‚ odpověděla jedna.

„Zimní motivy,‚ řekla druhá.

To Adrianovi stačilo. Začal na tričko malovat sněhové vločky. Klekla jsem si vedle něj, abych měla lepší výhled. Ať už měl

Adrian jakékoli chyby, malíř byl výborný. Smíchal několik dalších barev, takže vznikly propracovanější a stylizovanější vločky.

Po chvíli přestal, aby si zapálil hřebíčkovou cigaretu, a půjčil

si od holek popelník. Tenhle jeho zlozvyk se mi opravdu nelíbil,

ale tady bylo beztak nahuleno. Když skončil s malováním a napsal na tričko jméno spolku, všimla jsem si, že všechny dívky

přestaly malovat a jen na něj zírají.

„To je úžasný,‚ prohlásila jedna s vykulenýma očima. „Dáš mi ho?‚

„Dej ho mně,‚ naléhala druhá.

„Udělám pro každou z vás jedno,‚ ujistil je. Dívaly se na něj způsobem, který mi připomněl jeho bohaté zkušenosti s opačným

pohlavím. Přisunula jsem se k němu blíž, aby se o nic nepokoušely. Podal bílé tričko první holce a hned začal pracovat na dalším, modrém. Jakmile splnil svůj slib a každé dívce namaloval jedno, prohrábl připravený štos a vytáhl z něj černé triko pánské

velikosti. „Musím vzdát hold svému bratrstvu.‚

„Jasně,‚ ušklíbla jsem se. „Alpha Yam Ergo.‚

Adrian vážně přikývl. „Velice starý a prestižní spolek.‚

„Nikdy jsem o něm neslyšela,‚ prohlásila dívka, která se dožadovala

trička jako první.

„Nepřijímají jen tak někoho,‚ objasnil. Bílou barvou napsal

iniciály AYE.

„Neříkali tohle piráti? Když přijímali rozkazy od nadřízených?‚

zeptala se jiná dívka.

„Alpha Yamové odvozují svůj původ od mořeplavby,‚ vysvětlil.

K mému

zděšení začal malovat kostru piráta jedoucího na motorce.

144

„Ale ne,‚ zaúpěla jsem. „Jen ne to tetování.‚

„Je to naše logo,‚ řekl. Jednou jsme s Adrianem pátrali v tetovacím studiu, a aby Adrian odvedl pozornost majitele, předstíral,

že si chce nechat udělat tetování s motivem, který se velmi

podobal tomu, co právě maloval. Tedy aspoň jsem předpokládala,

že to jen předstíral. „Není to frajeřina?‚

„Frajeřina‚ nebylo zrovna slovo, kterým bych to popsala, ale přestože motiv byl trapný, Adrian odvedl dobrou práci. Uvelebila jsem se s koleny pod bradou a zády jsem se opírala o zeď.

Adrian zanedlouho přestal mluvit a plně se ponořil do malování. Pečlivě vyvedl každou kost a samozřejmě neopomněl ani

kostru papouška sedícího na pirátově rameni. Studovala jsem jeho rysy, když maloval, a radost v jeho očích mě fascinovala. Umění bylo jednou z mála věcí, které ho ukotvovaly v realitě a rozháněly chmury. Jako by zářil vnitřním světlem, které dodávalo krásu beztak krásnému obličeji. Byl to další ze vzácných

a nádherných okamžiků, kdy Adrian odhalil vášnivou stránku

své povahy, kterou obvykle maskoval žertíky. Přicházelo to skrz jeho umění. Přišlo to, když mě líbal.

Najednou ke mně vzhlédl. Naše pohledy se setkaly a já měla

dojem, že mi čte myšlenky. Jak často myslel na náš polibek?

A pokud mě opravdu miluje, představuje si i něco víc než jen

líbání? Sní o mně? Na jaké věci asi myslí? Jak mě líbá na krk? Jak

mi sahá na nohu? A je ta noha nahá…?

Bála jsem se, že mě můj pohled zradí, a tak jsem se rychle

podívala jinam. Zoufale jsem se snažila vymyslet, co vtipného

a nesentimentálního říct. „Nezapomeň na nindžovské hvězdy

na házení.‚

„Jasně.‚ Cítila jsem, že se na mě dívá ještě chvíli. Jako bych

na sobě jeho pohled cítila hmatatelně, jako by mě obklopovalo teplo. Nepodívala jsem se na něj, dokud jsem si nebyla jistá, že pozornost věnuje už výlučně tričku. Dodělal hvězdy a vítězoslavně své dílo odložil. „Drsný, co?‚

„Není to špatné,‚ řekla jsem. Ve skutečnosti to na mě udělalo ohromný dojem.

„Chceš taky jedno?‚ Usmál se na mě tak, že se mi zase vrátily

ty hřejivé pocity. Neovládla jsem se a úsměv mu opětovala.

145

„Nemáme čas,‚ vypravila jsem ze sebe. „Musíme jít zpátky

a zjistit, jestli už se Lynne nevrátila.‚

„Namaluju ti ho rychle.‚

„Ale ne s pirátem,‚ upozornila jsem ho. Vytáhl menší purpurové

tričko a začal na něj malovat stříbrnou barvou. „Purpurové?‚

„Je to tvoje barva,‚ trval na svém. Při jeho slovech mnou

projel záchvěv vzrušení. Adrian viděl aury, světlo obklopující všechny lidi, které se váže k jejich osobnosti. Řekl mi, že mám žlutou auru jako většina intelektuálně založených lidí. Ale taky řekl, že v ní vidí záblesky purpurové, které prozrazují vášnivou a spirituální osobnost. Tyhle vlastnosti si obvykle nepřipisuju…,

ale někdy bych je ráda měla.

Okouzleně jsem sledovala, jak maluje veliké stříbrné srdce

s plameny na jedné straně. Vzor připomínal keltský styl. Bylo to nádherné.

„Jak tě to napadlo?‚ podivila jsem se s úžasem. Viděla jsem spoustu jeho obrazů, ale nikdy nic podobného.

Oči upíral na srdce a byl naprosto pohlcen prací. „Prostě se

mi to vynořilo v hlavě. Připomíná mi to tebe. Je to ohnivé a sladké zároveň. Plamen ve tmě osvětluje mou cestu.‚ Jeho hlas…,

jeho slova… Poznala jsem, že z něj promlouvá éter. Mělo by mě

to znervóznit, jenže na tom bylo něco smyslného, co mi vyráželo

dech. Plamen ve tmě.

Vyměnil štětec se stříbrnou barvou za černý. Než jsem ho stačila

zarazit, napsal přes srdce AYE. Pod to ještě menším písmem

napsal: ČESTNÝ ČLEN.

„Co to děláš?‚ vykřikla jsem. Kouzelný okamžik pominul.

„Zničil jsi to!‚

Adrian se na mě podíval rozpustilým pohledem. „Myslel

jsem, že ti bude lichotit, žes byla přijata jako čestná členka.‚

„Jak se tam můžu taky dostat?‚ zeptala se jedna z dívek. Přestože mě to naštvalo, tričko jsem si od Adriana vzala. Opatrně jsem ho zvedla, abych barvy nerozmazala. I přes ta trapná slova bylo srdce nádherné. Celé zářilo a já ho nepřestávala obdivovat. Jak může někdo tak neuctivý vytvořit něco tak

krásného? Když jsem konečně zvedla hlavu, zjistila jsem, že mě

146

Adrian pozoruje. Znovu se mě zmocnil úžas a nedokázala jsem

se ani pohnout.

„Tys nic nenamalovala,‚ řekl tiše.

„To proto, že nejsem kreativní,‚ pověděla jsem mu.

„Každý má v sobě aspoň trošku kreativity,‚ naléhal. Podal

mi stříbrný štětec a přesunul se ke zdi, blíž ke mně. Dotýkali

jsme se nohama a pažemi. Na klín si rozložil svoje tričko AYE.

„Do toho. Přidělej tam něco. Cokoli.‚

Zavrtěla jsem hlavou a podávala mu štětec zpátky. „Neumím kreslit ani malovat. Zkazila bych to.‚

„Sydney.‚ Vtiskl mi štětec zase do ruky. „Je to kostra piráta,

ne Mona Lisa. Ničím nemůžeš snížit hodnotu toho obrazu.‚ Možná že ne, ale dalo mi pěkně zabrat vůbec vymyslet, co by

se k tomu dalo přidat. Umím spoustu věcí, ale něco takového jde mimo moje schopnosti – zejména v porovnání s jeho šikovností.

Ale Adrian mě pobízel už jen tím, jak se tvářil. Po dlouhém přemýšlení jsem tedy namalovala na kostlivcově krku kravatu. Adrian se zamračil.

„To je oprátka?‚

„Je to kravata!‚ vykřikla jsem a snažila se neurazit se.

Rozesmál se. Zjevně ho to potěšilo. „Moje chyba.‚

„Může jít na schůzi,‚ dodala jsem ve snaze obhájit svou práci.

„Teď už vypadá slušně.‚

Adrian vypadal, že se mu to líbí. „Samozřejmě. Je slušný

a nebezpečný.‚ Veselí ho trochu přešlo a teď mě studoval zahloubaným

pohledem. „Jako ty.‚

Tolik jsem se zaobírala uměleckou výzvou, že jsem si až dosud neuvědomila, jak blízko jsme u sebe. Náhle jsem si začala uvědomovat spoustu detailů. Tvar jeho rtů, linii jeho šíje. „Nejsem nebezpečná,‚ vydechla jsem.

Sklonil ke mně tvář. „Pro mě ano.‚

A navzdory rozumu se nějak stalo, že jsme se opět políbili. Zavřela jsem oči a svět kolem mě potemněl. Hluk a kouř…,

všechno náhle zmizelo. Jediné, na čem záleželo, byla chuť jeho

rtů, směs hřebíčku a máty. V tom polibku byla divokost a zoufalství…

a já reagovala stejně hladově jako on. Když si mě přivinul

blíž, nebránila jsem se. Téměř jsem mu seděla na klíně.

147

Ještě nikdy mě nikdo takhle neobjímal. Šokovalo mě, jak nenasytně

moje tělo reaguje. Svíral mě rukama kolem pasu a tiskl mě

k sobě blíž. Pak mi jednu ruku zabořil zezadu do vlasů. Paruka kupodivu zůstala na místě. Odtrhl ode mě rty a začal mě něžně líbat na krku. Zaklonila jsem hlavu a zalapala po dechu. Bylo v tom cosi animálního. Vnitřní hlas alchymistky mě varoval, že přesně takhle pijí vampýři lidem krev, ale vůbec jsem se nebála. Adrian by mi neublížil. Chtěla jsem jen poznávat, jak mě dokáže líbat a…

„Panebože!‚

S Adrianem jsme od sebe okamžitě odskočili, jako by nás

někdo polil ledovou vodou. Naše nohy ale zůstaly propletené. Zděšeně jsem se rozhlédla a napůl jsem očekávala, že spatřím

rozzuřenou Stantonovou. Namísto toho jsem ale uviděla vyděšenou holku, kterou jsem neznala. Ani se nekoukala na nás.

„Neuvěříte, co se stalo!‚ vykřikla. Svá slova adresovala ostatním malířkám. Ukázala kamsi za sebe. „Přes ulici v Kappě našli

jednu holku v bezvědomí. Nedokážou ji probrat. Nevím, co se

stalo, ale vypadá to, že ji někdo napadl. Jsou tam i policajti.‚

S Adrianem jsme na sebe šokovaně zírali. Pak jsme se beze

slova oba zvedli. Držel mě za ruku, protože se mi třásla kolena.

Jsem zesláblá kvůli téhle zprávě, přesvědčovala jsem samu sebe.

Ne proto, že jsem se líbala s vampýrem.

Vzpomínky na nebezpečný a omamný polibek ale zmizely

v momentě, kdy jsme se vrátili do budovy Lynneina spolku. Dům byl plný vystrašených lidí, mezi nimiž se pohybovala ochranka kampusu. Dovolili nám projít otevřenými dveřmi.

„Co se stalo?‚ zeptala jsem se opodál stojící brunety.

„Lynne,‚ vydechla a skousla si ret. „Zrovna ji našli v prázdné

posluchárně.‚

Tón jejího hlasu mě znervóznil. „Je… naživu?‚

Dívka přikývla. „Nevím… Asi jo. Ale říkají, že s ní něco vážně

není v pořádku. Je v bezvědomí a vypadá… staře.‚

Setkala jsem se s Adrianovým pohledem a zaznamenala, že

má ve vlasech trochu stříbrné barvy. Když jsem ho objímala, měla jsem v ruce štětec. „Zatraceně,‚ zamumlal. „Přišli jsme pozdě.‚

148

Nejradši bych křičela zoufalstvím. Měli jsme jen krůček

k tomu, abychom ji varovali. Údajně odešla jen chvilku předtím,

než jsme dorazili. Co kdybychom přijeli dřív? Co kdybychom

ji navštívili dřív než ostatní dvě dívky? Pořadí jsem určila náhodně.

A co bylo horší – co kdybychom ji hledali namísto toho, abychom se bavili malováním s přiopilými dívkami?

Co kdybych dokázala myslet na něco jiného než na Adriana?

Nebo on na mě. Ať už to nazveme jakkoli, moc jsem neodolávala.

Ale čím víc jsme se toho dovídali, tím bylo zřejmější, že by

to nebylo nic platné, ani kdybychom zůstali v Lynneině domě

a pátrali. Nikdo nevěděl, kam odešla. Odcházet ji viděla jen jediná dívka – kudrnatá blondýna, která rozčilovala policii nejasnými odpověďmi.

„Je mi líto,‚ opakovala pořád dokola. „Já… si prostě nevybavuju

tu holku, se kterou odešla.‚

„Vůbec nic?‚ dotázal se policista. „Jak byla vysoká? Kolik jí

asi bylo? Jakou měla barvu vlasů?‚

Dívka se zamračila a tvářila se, že usilovně vzpomíná. Nakonec

poraženecky zavrtěla hlavou. „Je mi líto.‚

„Měla černé vlasy?‚ navrhla jsem.

Dívka se trochu rozzářila. „Možná. Nebo počkejte… Možná

hnědé. Ne. Zrzavé, možná?‚

S Adrianem jsme ustoupili stranou, protože nám bylo jasné,

že tady už nic nezmůžeme. „Ta holka působí hrozně zmateně,‚

poznamenala jsem cestou k autu.

„To ano,‚ přitakal. „Nezdá se ti to povědomé?‚

„Velice,‚ zamumlala jsem. Poznávala jsem v tom magii. Nedalo se to popřít. Veronika tu byla. A my jsme dorazili příliš pozdě, než abychom ji stačili zastavit.

149

12

Když jsem druhý den před vyučováním oznámila tu zprávu profesorce Terwilligerové, připadalo mi, že jsem selhala. Zbledla a s vážným výrazem mě ujistila, že jsem nemohla nic dělat. Ale nevěděla jsem, jestli jí to mám věřit. Pořád jsem

si kladla tytéž vyčítavé otázky jako včera večer. Co by se stalo, kdybych den předtím nestrávila s Marcusem? Co kdybych

se tak dlouho nezdržovala s tím, abych se přesvědčila, že bude dobře postaráno o mustanga? Co kdybych nepodlehla svým citům a na veřejnosti se nelíbala s Adrianem? Zamíchala jsem osobní záležitosti do práce a teď za to nevinné děvče platí životem.

Chtěla jsem se ulít z vyučování a okamžitě se rozjet varovat

ostatní dívky, ale profesorka Terwilligerová mě ujistila, že Veronika nedokáže vysávat život takhle rychle. Řekla mi, že když

vyrazím na cestu odpoledne, bude to bohatě stačit. Neochotně jsem přikývla a vrátila se do lavice. Pokoušela

jsem se číst, než začne vyučování. Nepředpokládala jsem ale,

že se dokážu soustředit. „Slečno Melbourneová?‚ oslovila mě profesorka. Podívala jsem se na ni a zaznamenala, že její smutný výraz už není tak hrozně smutný. Vypadala skoro až pobaveně, což se mi vzhledem k situaci zdálo nepatřičné.

„Ano, madam?‚

„Asi byste si měla něco udělat s krkem.‚

Absolutně jsem nechápala. „S krkem?‚

Zalovila v kabelce a podala mi z ní malé zrcátko. Otevřela

jsem ho a pořád jsem nechápala, o čem to mluví. Pak jsem to uviděla. Po straně na krku jsem měla modřinu.

„Co to proboha je?‚ vykřikla jsem.

150

Profesorka Terwilligerová si odfrkla. „Ačkoli jsem tohle zažívala

už dávno, myslím, že se tomu říká cucflek.‚ Odmlčela se

a povytáhla obočí. „Víte, co to je, že ano?‚

„Samozřejmě, že vím!‚ Odložila jsem zrcátko. „Ale v žádném

případě… Vždyť jsme se sotva…‚

Zvedla ruku, aby mě umlčela. „Nemusíte mi ospravedlňovat svůj soukromý život. Ale v následující čtvrthodině byste měla uvážit, jak se postarat, aby zůstal soukromý.‚

Vyskočila jsem ze židle dřív, než to dopověděla. Když jsem

vyšla z budovy, měla jsem štěstí, protože jsem akorát stihla autobus,

který jezdil po kampusu sem a tam. Vběhla jsem do něj,

a přestože cesta na moji kolej trvala jen pár minut, připadalo mi

to jako věčnost. Celou tu dobu jsem si horečně přemílala v hlavě, co se právě stalo.

Mám cucflek. Dovolila jsem Adrianovi Ivaškovovi, aby mi udělal cucflek.

Jak se to proboha stalo? Kvůli zničující zprávě o Lynne jsem ignorovala dopad svého nevhodného chování, ale teď už jsem se mu vyhýbat nemohla. Navzdory všem svým zásadám jsem se nechala úplně unést líbáním s Adrianem. A nejen líbáním. Hořela jsem při vzpomínce, jak se včera večer naše těla proplétala.

Ne, ne, ne! Nesmím na to myslet. Musím zapomenout na to,

co se stalo. Musím se postarat, aby se to už víckrát neopakovalo.

Co mě to popadlo? Vždyť k němu přece necítím totéž, co

on ke mně. Je Moroj. A i kdyby nebyl, stejně by pro mě byl tím nejnevhodnějším klukem na světě. Potřebuju někoho vážného, někoho, kdo má potenciál najít si dobrou práci. Někoho, jako je Brayden.

Jasně. A jak to dopadlo, Sydney?

To, co se stalo s Adrianem, bylo špatné. Evidentně šlo o nějaký

zvrácený projev chtíče vyvolaný vědomím, že je to zakázané.

To bude ono. Ženy takovým věcem snadno podléhají. Když jsem

si četla knihy o vztazích, narazila jsem na jednu, která se jmenovala

Ničemové a ženy, které je milují. Nebrala jsem to na vědomí,

jelikož Brayden byl pravým opakem ničemy. Teď by ale možná

stálo za to si tu knihu opatřit.

151

Plamen ve tmě. Musím zapomenout, že mě tak Adrian nazval.

Musím.

Než autobus zastavil u mojí koleje, zbývala asi minuta, a tak

jsem Adrianovi rychle napsala: Mám cucflek! Už nikdy mě nesmíš

líbat. Nečekala jsem, že bude takhle brzy ráno už vzhůru, takže

mě jeho odpověď překvapila: Dobře. Už nikdy tě nebudu líbat

na krk.

To bylo pro něj typické. Ne! Nesmíš mě líbat NIKAM. Říkal jsi,

že si budeš udržovat odstup.

Snažím se, odpověděl. Ale ty si neudržuješ odstup ode mě.

Tohle nebylo hodno mojí odpovědi.

Na zastávce u mojí koleje jsem se zeptala řidičky, za jak dlouho

se bude vracet do hlavního kampusu. „Odjíždím hned,‚ odpověděla.

„Prosím,‚ zaškemrala jsem. „Počkejte šedesát vteřin. Zaplatím vám.‚

Zatvářila se uraženě. „Úplatky neberu.‚

Ale když jsem vyběhla z koleje – v roláku –, pořád ještě na mě

čekala. Na hodinu profesorky Terwilligerové jsem dorazila přesně

ve chvíli, kdy se ozvalo zvonění. Obdařila mě chápavým pohledem, ale ohledně změny mého oděvu nic nepoznamenala.

Ve třídě jsem dostala esemesku od Marcuse. Můžeme se sejít

dneska? Ve 4 v San Bernardinu.

Upozorňoval mě, že to bude narychlo. San Bernardino je

vzdáleno hodinu jízdy. Eddiemu už jsem řekla, aby byl připraven na setkání tenhle týden, a on souhlasil. Doufala jsem, že

nemá na dnešní odpoledne žádné plány. Odpověděla jsem, že

dorazíme, a Marcus mi napsal přesnou adresu.

Když skončila hodina, jedna spolužačka z angličtiny se mě

zeptala, jestli si ode může půjčit zápisky z hodiny, protože včera

byla nemocná. Než jsem to s ní vyřídila, Eddie odešel, takže

jsem měla možnost zeptat se ho na San Bernardino až při obědě.

„Jasně,‚ řekl a rázem působil jako strážce.

Jill už o naší cestě věděla, protože jsem o ní řekla Adrianovi. Trochu jsem si vyčítala, že odvádím Eddieho od Jill. No dobře, hodně jsem si to vyčítala. Odvést od ní Eddieho představovalo závažné riziko. Musela jsem si neustále připomínat, že s ní přece

152

nikdy není každou vteřinu. To by zkrátka nebylo možné, a proto

nám sem poslali Angeline. Ale přesto – kdyby alchymisté zjistili,

že používám princeznina hlavního bodyguarda k soukromým záležitostem, měla bych z toho opravdu vážné problémy. Jenže vzhledem k tomu, že se hodlám sejít s partou rebelů, měla bych vážné problémy i bez toho. Obrátila jsem se k Angeline, která se snažila rozluštit zápisky o kvadratických rovnicích.

„Angeline, musíš zůstat s Jill, dokud se nevrátíme,‚ řekla

jsem. „A obě byste radši měly zůstat na koleji, ať jste opravdu

v bezpečí. Nechoďte po kampusu.‚

Jill to přijala, ale Angeline zděšeně vzhlédla. „Mám s Treyem

doučování. Jak jinak myslíš, že neproletím?‚

Na tenhle argument jsem nemohla nic namítnout. „Tak se

učte v hale na koleji. To bude dostatečně bezpečné. Jill si tam

s vámi může dělat úkoly.‚

Angeline nevypadala, že ji tahle alternativa potěšila, ale už neprotestovala. Vrátila se ke svým poznámkám, ale vzápětí se znovu zadívala na mě. „Proč máš na sobě rolák?‚ podivila se.

„Dneska je horko.‚ To byla pravda. Zdejší zimní teploty se vrátily.

Eddie se kupodivu přidal. „Taky jsem si říkal.‚

„No, ehm…‚ Prosím tě, hlavně se nečervenej, poručila jsem si.

„Je mi nějak zima.‚

„To je zvláštní,‚ poznamenala smrtelně vážně Jill, „že se někdo

tak chladný dokáže tak rychle rozpálit.‚

To měla samozřejmě od Adriana. Jill moc dobře věděla, proč mám na sobě rolák. Střelila jsem po ní varovným pohledem. Eddie s Angeline nic netušili. Zvedla jsem se, přestože jsem se jídla sotva dotkla. Nikomu z nich to nejspíš nepřipadalo divné.

„Už musím jít. Uvidíme se pak, Eddie.‚ Odběhla jsem pryč,

než se mě někdo z nich stihl dál vyptávat.

Moc se mi nechtělo brát Eddieho za Marcusem. Eddie se jistě

neobrátí proti Marcusovi nebo mně a neudá mě alchymistům.

Jenže jsem nechtěla, aby si myslel, že alchymisté kují nekalé pikle

proti Morojům. To by mohl svým lidem povědět a vyvolalo by

to nejrůznější diplomatické problémy. Už pouhé náznaky, že by

alchymisté mohli být v kontaktu s Bojovníky, byly nebezpečné.

153

Rozhodla jsem se ale, že Eddieho ochrana stojí za riziko, že třeba vyslechne něco, co by slyšet neměl. Je to můj kamarád a věřím mu. Cestou do San Bernardina jsem ho tedy musela aspoň trochu zasvětit do situace.

„Kdo přesně jsou ti lidé?‚ zeptal se.

„Bývalí alchymisté,‚ odpověděla jsem. „Nelíbí se jim všechny

ty postupy a prostě jen chtějí spolupracovat s Moroji a dhampýry

za svých vlastních podmínek.‚

„To nezní špatně.‚ Z jeho hlasu zaznívala opatrnost. Eddie nebyl žádný hlupák. „Proč jsi chtěla, abych jel s tebou?‚

„Moc toho o nich nevím. Myslím, že mají dobré úmysly, ale

uvidíme.‚ Svá následující slova jsem si pečlivě promýšlela. Musela jsem ho upozornit na situaci. „Mají spoustu konspiračních

teorií. Někteří z nich si dokonce myslí, že alchymisté spolupracují

s Bojovníky.‚

„Co?‚ Divila jsem se, že Eddiemu nespadla čelist až na zem.

„Nemají pro to žádný důkaz,‚ dodala jsem rychle. „Mají

u Bojovníků jednu holku, která je špehuje. Myslí si, že něco

zaslechla…, ale celé mi to zní dost nepravděpodobně. Chtějí,

abych jim pomohla, ale nemyslím, že by tu bylo něco k odhalení.

Vždyť alchymisté pomáhali při útoku na Bojovníky, ne? To,

že přerušili šílený popravčí rituál Bojovníků, zrovna nevypovídá

o dobrých vztazích.‚

„To asi ne,‚ uznal, ale bylo na něm znát, že ho to moc neuklidnilo.

Rozhodla jsem se tedy přesunout na bezpečnější území.

S Marcusem a jeho zbojnickou družinou (pořád se mi vtíral

na mysl tenhle Adrianův název) si nemusíme dělat starosti, dokud

je nevyslechneme.

„Jak to jde jinak?‚ zeptala jsem se. „Co Angeline? Co Jill?

Měla jsem poslední dobou tolik práce, že jsme se spolu moc nebavili.‚

Eddie hned neodpověděl. „S Jill je klid, což je dobré. Chceme,

aby to pro ni bylo co nejnudnější. Mezi Mikou a ní je to taky lepší.

Po jejich rozchodu s ní spousta jeho kamarádů přestala mluvit.

On už to překonal a vypadá to, že spolu dokážou obyčejně kamarádit,

tak se ostatní rozhodli, že s ní budou kamarádit taky.‚

154

„To je úleva.‚

Když jsme přišli do Amberwoodu, Jill měla zpočátku problém zapadnout mezi studenty. Když pak začala chodit s Mikou, otevřely se jí nové možnosti a poznala spoustu lidí. Tehdy jsem se obávala, co se stane, až se s Mikou rozejdou. Všechno

se ještě zhoršilo, když jsem Jill zakázala, aby se jako modelka

nechala fotit pro místní módní návrhářku Liu DiStefano. To by

na ni samozřejmě upozornilo. Jill připadalo, že přišla o všechno,

na čem jí záleželo, takže jsem byla ráda, že se teď zase dala dohromady.

„Jill si oblíbí každý,‚ dodala jsem. „Vsadím se, že většina lidí

je ráda, že spolu zase kamarádí.‚

„Jasně.‚ To bylo všechno, co k tomu řekl, ale v tom jediném

slově přesto bylo mnoho emocí. Podívala jsem se na Eddieho

a uviděla jeho zasněný pohled. Takže tak. Mika už svoje city

k Jil překonal, ale Eddie stále ještě ne. Uvažovala jsem, jestli si to

vůbec uvědomuje. „A co Angeline?‚

Zasněný výraz se změnil v zamračený. „Je to zmatené.‚ Rozesmála jsem se. „To je výstižné.‚

„Jde z extrému do extrému. Když jsme spolu začali chodit, nedokázala se ode mě odtrhnout.‚ Tak docela jsem nechápala, co přesně to obnáší, a ani jsem o tom nechtěla moc uvažovat. „Teď si s ní stěží utrhnu pět minut o samotě. Začala chodit na basket,

ale myslím, že ji ohromilo, že ta hra má tolik pravidel ve srovnání

s tím, co provozují pro zábavu Udržovatelé. A taky se ze

všech sil snaží vylepšit si známky z matiky. To je asi dobře.‚

Nevyznělo to moc jistě, ale mě to nadchlo.

„Pomyšlení, že by ji odtud vyhodili, ji nejspíš opravdu vyděsilo. Přestože ji stojí hodně úsilí, aby sem zapadla, domů se

vrátit nechce.‚ Když byla Rose na útěku, schovala jsem ji s Dimitrijem

u Udržovatelů. Tam jsme poznali Angeline a už tehdy

prosila Rose, aby ji odvedla z toho vesnického světa. „Dej jí čas.

Uklidní se to a její, ehm, nadšení se zase vrátí.‚

Dojeli jsme na udanou adresu v San Bernardinu. Nacházelo

se tam železářství, což mi připadalo jako podivné místo pro tajnou schůzku. Zajela jsem na parkoviště a napsala Marcusovi, že

jsme na místě. Žádná odpověď nepřišla.

155

„To je zvláštní,‚ poznamenala jsem. „Doufám, že si to nerozmyslel.‚ Eddie už přestal řešit problémy s děvčaty a obezřetně sledoval okolí jako pravý strážce. „Vsadím se, že nás sledují. Pokud

jsou tak paranoidní, jak tvrdíš, setkání pravděpodobně nebude probíhat tady. Poslali tě sem a sledují, jestli se řídíš instrukcemi.‚

S úžasem jsem se k němu otočila. „To by mě ani nenapadlo.‚

„Proto jsem tady já,‚ prohlásil s úsměvem.

Samozřejmě to tak bylo. Po deseti minutách mi přišla esemeska od Marcuse s další adresou. Museli jsme projít zkouškou.

Nové místo bylo rušné a hlučné – restaurace pro rodiny s dětmi, kde mezi lidmi procházeli najatí figuranti přestrojení za zvířata. Pokud to bylo vůbec možné, bylo to ještě absurdnější než herní centrum.

„Vybírá ta nejpodivnější místa,‚ řekla jsem.

Eddie měl oči všude. „Je to od něj geniální. Příliš hlučno, než

aby mohl někdo poslouchat. Jeden východ vzadu, druhý vpředu.

Kdyby se objevili alchymisté, nejspíš by před tolika dětmi střet nerozpoutali.‚

„To asi ne.‚

Marcus na nás čekal v hale a mával na nás. „Ahoj, krásko.

Pojďte dál, tamhle máme stůl.‚ Odmlčel se a potřásl rukou Eddiemu.

„Rád tě poznávám. Každý se nám hodí do počtu.‚

Netušila jsem, co od „zbojnické družiny‚ očekávat. Možná

to bude horda drsňáků s těly plnými jizev z boje a páskami

přes oko jako Wolfe. Namísto toho u stolu seděl kluk s holkou

a z jednoho talíře jedli kuřecí nugetky. Na tvářích měli zlaté lilie.

Marcus nám pokynul k židlím. „Sydney, Eddie. Tohle je

Amelia a Wade.‚

Potřásli jsme si rukama. „Sabrina tu není?‚ podivila jsem se.

„Ale je,‚ řekl Marcus záhadným tónem.

Zachytila jsem ten podtext a rozhlédla se. Nebyla jsem jediná, kdo si s sebou přivedl ochranku. Sabrina se skrývala kdesi

v davu, sledovala a čekala. Možná má na sobě zvířecí kostým.

Uvažovala jsem, jestli je ozbrojená.

Amelia k nám posunula talíř. „Nechcete? Ještě nám přinesou

mozzarellu.‚

156

Odmítla jsem. I když jsem byla rozhodnutá víc jíst, smažené

věci jsem nejedla. „Pojďme si promluvit,‚ řekla jsem. „Máte

mi povědět o tetování a o tom záhadném úkolu, který pro mě

máte.‚

Wade se uchechtl. „Jde rovnou k věci.‚

„To je moje holka,‚ prohlásil Marcus. Skoro jsem v tom slyšela

nevyřčené: Právě proto ji potřebujeme pro naši věc. Počkal, až

k nám přišla servírka v kostýmu kočky, přinesla kousky mozzarelly

a my si objednali pití. Tedy aspoň jsem se domnívala, že

je to servírka. V těch kostýmech se pohlaví dalo určit jen těžko.

„Tetovací proces je jednoduchý,‚ začal Marcus, sotva jsme

zase měli soukromí. „Říkal jsem ti, že alchymisté vkládají do tetování

morojský nátlak, viď? Aby omezili komunikaci… a další

věci, pokud je třeba.‚

Pořád jsem nevěděla, jestli mám věřit tomu, že pomocí tetování

ovládají naši mysl, ale nechala jsem ho mluvit dál.

„Když Morojové pomáhají s výrobou inkoustu obsahujícího krev, ti, kteří ovládají magii země, vloží do inkoustu nátlak, který ti brání mluvit o vampýrech. Magie země je v souladu s ostatními třemi fyzickými živly – se vzduchem, vodou a ohněm. Tenhle soulad dodává tetování sílu. Kdyby se ti dostal

do ruky kouzelný inkoust a měla bys Moroje, který by z něj odejmul

zemskou magii, zrušilo by se pouto i mezi ostatními živly

a nátlak obsažený v inkoustu by zanikl. Přidej tenhle ,pokažený‘

inkoust do svého tetování, a soulad živlů se taky zruší. Tím pádem se osvobodíš od všech příkazů, které do tetování vložili alchymisté.‚

Eddie i já jsme vykulili oči.

„To je všechno, co musím udělat?‚ zeptala jsem se nevěřícně.

„Je to lehčí, než si myslíš,‚ řekla Amelia. „Těžké na tom je…

Marcus přidal k tomu procesu ještě jednu část. Není technicky

nezbytná, ale pomáhá.‚

Seděli jsme tam sotva deset minut a mě už začínala bolet

hlava. „Rozhodli jste se improvizovat?‚

Marcus se rozesmál stejně nakažlivým smíchem jako dřív,

jenže ani tentokrát mi tu nic k smíchu nepřipadalo. Přestal se

smát, jako by čekal, že se taky rozesmějeme. Když se tak nestalo,

157

mluvil dál. „To je jeden úhel pohledu. Ale Amelia má pravdu – pomáhá to. Než někomu dovolím, aby to udělal, musí nejdřív splnit úkol. Úkol, který vyžaduje jít přímo proti alchymistům.‚ Eddie už nedokázal dál mlčet. „Něco jako zasvěcovací rituál?‚

„Víc než to,‚ prohlásil Marcus. „Podle mojí teorie platí, že

když uděláš něco takového, něco, co se příčí všemu, jak jsi byla vytrénovaná, nátlak se trochu oslabí. Obvykle jde o něco, co vyžaduje infiltraci a pomůže našemu záměru. Díky oslabení je pak snazší, aby zaúčinkoval další inkoust. Taky je to dobrá zkouška. Deaktivace tetování neznamená, že jsi připravená od nich odejít. Nesmaže to roky jejich způsobu uvažování. Hledám lidi, kteří si myslí, že jsou připraveni se vzbouřit. Někdy se ale stane, že když se mají vrhnout do akce, vycouvají. To je lepší vědět dřív, než něco uděláme s tetováním.‚

Obrátila jsem se na Amelii s Wadem. „A vy jste to oba už

udělali? Prošli jste zkouškou a nechali si deaktivovat tetování?‚

Oba svorně přikývli.

„Teď už to jen musíme zpečetit indigem.‚ Když Wade viděl

můj nechápavý výraz, začal mi to vysvětlovat. „I když se poruší

živly obsažené v tetování, pořád ještě může být opraveno. Mohli

by ti ho opravit násilím a vnutit ti svou vůli. Když se to přetetuje

indigovým inkoustem, je jisté, že už tě nikdy nemůžou ovládat.‚

„Myslela jsem si, že sis nechal udělat tetování jen na ozdobu,‚

řekla jsem Marcusovi.

Nepřítomně si přejel rukou po vzorku z půlměsíců. „Design

je jen na ozdobu. Důležitý je ale inkoust. Je to speciální směs, která se dá sehnat těžko. Musíme pro ni až do Mexika. Za pár

týdnů tam pojedeme s Amelií a Wadem, abychom zpečetili jejich tetování. Můžeš jet s námi.‚

Takový šílený nápad jsem vůbec nebrala na vědomí. „Mám dojem, že tenhle modrý inkoust upozorní ostatní alchymisty, že

se něco děje.‚

„Ale my jsme od alchymistů utekli,‚ řekla Amelia. „Už mezi

ně nepatříme.‚

Eddie znovu nadskočil. „Vždyť jste mluvili o infiltraci. Proč

neprovádíte svoje úkoly v utajení, když zrušíte magii živlů?

158

To vás přece osvobodí. Vaše tetování teď vypadá úplně stejně

jako to Sydneyino. Jestli si myslíte, že se opravdu děje něco podezřelého, tak pracujte zevnitř a s indigovým inkoustem ještě

počkejte.‚

„Příliš riskantní,‚ namítl Marcus. „Mohl by ti ujet jazyk a řekla bys něco, co ti předtím tetování říct nedovolilo. Nebo kdyby

sis nedávala pozor, mohli by tě přistihnout, jak jdeš na setkání

s ostatními. Pak by tě poslali do nápravného centra a tetování

by ti opravili.‚

„Zdá se mi, že by to za ten risk stálo, kdybychom tím mohli získat víc informací,‚ řekla jsem. „Kdybychom si dávali pozor.‚ Marcus zavrtěl hlavou a už vůbec nevypadal lehkomyslně.

„Znám pár takových, co to zkoušeli. Mysleli si, že je nikdo nepodezírá. Ale spletli se. Tuhle chybu už víckrát nebudeme opakovat.‚

Znovu se dotkl svého tetování. „Teď to děláme takhle.

Splnit úkol, zrušit tetování, odejít od alchymistů a zpečetit to.

Pak pracujeme zvenčí. Taky nám to ušetří alchymistickou rutinu

a podřadné úkoly.‚

„Takže jsou i další?‚ zeptala jsem se.

„Samozřejmě.‚ Už zase se tvářil pobaveně. „Snad sis nemyslela, že jsme jen tři, že ne?‚

Popravdě jsem nevěděla. „Takže tohle mi nabízíš. Pohádku

o tetování, když pro vás provedu nějaký zrádný úkol.‚

„Nabízím ti svobodu,‚ opravil mě Marcus. „A schopnost pomáhat

Morojům a dhampýrům takovým způsobem, jaký není

součástí většího spiknutí. Můžeš pracovat za svých vlastních

podmínek.‚

S Eddiem jsme na sebe pohlédli. „Když už mluvíme o spiknutí,‚

začala jsem. „Teď mi nejspíš povíš o údajném spojení alchymistů

s Bojovníky. To chceš, abych dokázala.‚

Ti tři nezachytili můj sarkasmus a okamžitě se nadchli. „Přesně

tak,‚ ujistil mě Marcus. „Řekni jí to, Wade.‚

Wade dojedl kuřecí nugetku politou dresinkem a naklonil se

k nám. „Než jsem se přidal k Marcusovi, pracoval jsem na ústředí

v St. Louis. Jednal jsem tam s návštěvníky, vedl jsem prohlídky…

Nebyla to zrovna zajímavá práce.‚

159

Přikývla jsem. O tomhle jsem aspoň něco věděla. Být alchymistou znamená přijímat nejrůznější role. Někdy likvidujete těla

Strigojů. Jindy vaříte kávu pro úředníky, kteří přijedou na návštěvu.

V popisu práce je všechno.

„Viděl jsem tam spoustu věcí. To si zřejmě dovedeš představit.‚ Zatvářil se ustaraně. „Strašné názory. Přísná pravidla. Návštěvy Morojů. Mám je rád. Těšilo mě, že jim pomáháme, i když všichni kolem mě dělali, jako by nás k pomáhání takovým ,zlým stvůrám‘ nutil krutý úděl. Byl jsem s tím smířený, protože jsem

si myslel, že nám alchymisté říkají pravdu. Pak ale jeden týden

po celé zemi probíhaly neustálé útoky Strigojů. Strážci většinu

z nich zabili a alchymisté v terénu měli plné ruce práce, aby zahladili stopy. I když se to většinou povedlo, pořád jsem si říkal, jak je možné, že musíme likvidovat teprve následky, když máme

tolik zdrojů. Nemyslel jsem si, že bychom měli začít jít po Strigojích, ale připadalo mi, že musí existovat způsob, jak pomáhat

Morojům a strážcům, aby častěji dokázali útokům předcházet.

A tak… jsem se o tom zmínil svému nadřízenému.‚

Marcus a Amelia se tvářili velice vážně. I mě ten příběh zaujal.

„Co se stalo?‚ zeptala jsem se tiše.

Wade bloudil myšlenkami v minulosti. „Dostal jsem vynadáno.

Moji nadřízení mi neustále opakovali, jak je ode mě špatné takhle uvažovat o Morojích, natožpak o nich vůbec mluvit.

Neposlali mě do nápravného centra, ale na dva týdny mě suspendovali.

Každý den jsem musel poslouchat, jak jsem strašný

člověk a že nemám daleko k tomu, abych se dočista zkazil. Nakonec jsem jim uvěřil…, ale pak jsem potkal Marcuse. Díky němu jsem si uvědomil, že takový život už vést nemusím.‚

„Takže jsi odešel,‚ řekla jsem a po tom, co jsem slyšela, jsem

hned měla z Marcuse lepší pocit.

„Ano. Ale nejdřív jsem splnil úkol, kterým mě Marcus pověřil.

Sebral jsem tajný seznam návštěvníků.‚

To mě překvapilo. Alchymisté mají neustále nějaké tajnosti. Většina toho, co děláme, se pilně zaznamenává, ale naši elitní

vůdci nechtějí, abychom o určitých věcech věděli. Opět je to pro

větší dobro. Tajný seznam musel obsahovat podrobnosti o lidech

s povoleným přístupem – což vysoce postavení alchymisté

160

chtěli tajit. Průměrný alchymista by se k takovým materiálům nedostal.

„Jsi mladý,‚ prohlásila jsem. „K něčemu takovému by tě nepustili.‚ Wade si odfrkl. „Samozřejmě, že ne. Proto byl ten úkol tak

obtížný. Marcus nám nedává snadné úkoly. Musel jsem udělat spoustu nebezpečných věcí, kvůli kterým jsem pak ještě rád utekl. Ten seznam nám ukázal spojení s Bojovníky.‚

„Bylo na něm napsáno ,Přísně utajené setkání lovců vampýrů‘?‚

pozastavil se nad tím Eddie. Kvůli jeho uvažování a bojovým

zkušenostem jsem byla ráda, že je tu se mnou.

Wade po tom rýpnutí zčervenal. „Ne. Všechno to bylo zakódované.

Seznam neobsahoval plná jména, jen iniciály. Ke jménům jsem se nedostal. Ale jedna iniciála zněla Z. J.‚

Marcus a jeho zbojnická družina na mě koukali s očekáváním,

jako by mi to mělo něco říkat. Znovu jsem se podívala na Eddieho, ale ten se tvářil stejně nechápavě jako já.

„Čí jsou to iniciály?‚ zeptala jsem se.

„Zebulon James,‚ odpověděl Marcus. Očekávala jsem další

vysvětlení. Když jsem nic neříkala, Marcus se zatvářil nevěřícně.

„Bylas přece u Bojovníků. Nepamatuješ si ho? Mistra Jamesona?‚

Pamatovala jsem si ho. Patřil k vysoce postaveným Bojovníkům.

Byl to hrozivý muž s prošedivělým plnovousem a nosil staromódní zlatou róbu.

„Nevěděla jsem, jak se jmenuje křestním jménem,‚ řekla

jsem. „Ale není to moc velký myšlenkový skok předpokládat, že

Z. J. je zrovna on? Třeba je to nějaký Zachary Johnson.‚

„Nebo Zeke Jones,‚ přidal se Eddie.

Přišla kočka, aby dolila Marcusovi limonádu, a já hned zjistila,

že je to skutečně žena. „Díky, lásko,‚ řekl jí Marcus a usmál

se na ni tak, že málem upustila tác a padla do mdlob. Když

se pak otočil zpátky k nám, ve tváři měl už zase profesionální výraz. „Vložila se do toho Sabrina. Nějakou dobu předtím, než Wade získal ten seznam, zaslechla, jak mistr Jameson mluví se svým kamarádem o chystané cestě do St. Louis, kde musí pátrat po nějaké pohřešované dívce. Čas se shoduje.‚

161

„To by opravdu byla veliká náhoda,‚ řekla jsem. Hned jsem

si vybavila, co vždycky říkala Soňa Karpová o světě Morojů a alchymistů:

Žádné náhody neexistují.

„O jaké pohřešované dívce se bavili?‚ Zeptal se Eddie.

Podívala jsem se mu do očí a okamžitě jsem pochopila, co

tím míní. Pohřešovaná dívka, o niž se zajímají Bojovníci. Existuje

jedna dívka, o kterou se velmi zajímají i Morojové. A alchymisté

se ji snaží udržet v bezpečí. Kvůli ní jsem v Palm Springs.

A vydávám se za její sestru.

Jill.

Nic jsem neřekla, jen jsem se dál dívala na Marcuse.

Pokrčil rameny. „Nevím. Vím jen to, že kdyby ji našli, znamenalo

by to pro Moroje spoustu problémů. Podrobnosti nejsou důležité. Nejdřív musíme dokázat, že jsou ve spojení.‚

Tyhle podrobnosti byly nesmírně důležité pro Eddieho a pro

mě, ale nevěděla jsem, kolik toho Marcus a jeho kamarádi o Jill vědí. Nechtěla jsem jim dávat najevo, že se o to příliš zajímám.

„A tohle chcete, abych udělala?‚ zeptala jsem se, když jsem si

vybavila náš rozhovor v herním centru. „Jak byste si to představovali?

Že zajdu za mistrem Jamesonem a zeptám se ho?‚

„Každý návštěvník, který projde bezpečnostní kontrolou, je

nahrán na video,‚ objasnil Wade. „Dokonce i ti nejutajovanější. Jediné, co musíš udělat, je ukrást tu nahrávku. Uchovávají je

v počítačích.‚

Tihle lidé mají úplně scestnou představu o tom, co znamená

„jediné, co musíš udělat‚.

„Jsem alchymistka přidělená v Palm Springs,‚ připomněla jsem jim. „Nejsem žádný hacker. Dokonce ani nejsem v St. Louis! Jak tam můžu jen tak přijít a něco ukrást?‚

Marcus mě pozoroval s hlavou nakloněnou na stranu. Světlé

vlasy mu spadly do obličeje. „Říkal jsem ti, že z tebe mám dojem,

že jsi vynalézavá. Nedokážeš vymyslet nějaký důvod, proč

zajet do St. Louis?‚

„Ne! Nemám žádné…‚ Hlas mi selhal. V tu chvíli jsem si

vzpomněla na svatbu a na Iana, jak na mě zamilovaně hleděl. Pozval mě, abych ho navštívila v St. Louis. Aby zvýšil svoje šance,

že mě naláká, dokonce se zmínil o místních bohoslužbách.

162

Marcusovi zajiskřily oči. „Už tě něco napadlo, viď? Jsi geniální, přesně, jak jsem si myslel.‚ Amelia se nad těmi komplimenty tvářila shovívavě.

„Bude to na dlouhé lokte,‚ řekla jsem.

„Přesně tak pracujeme,‚ ujistil mě Marcus.

Pořád jsem si nebyla tak docela jistá, že do toho chci jít. „Někoho

tam znám, ale musím získat povolení, že tam můžu zajet.

To nebude snadné.‚ Postupně jsem se na všechny podívala.

„Víte, jak to chodí. Všichni jste byli u alchymistů. Takže víte, že

si nemůžeme vzít dovolenou, kdy si zrovna vzpomeneme.‚

Wade a Amelia se tvářili zahanbeně, ale Marcus se tím zdeptat

nenechal. „Můžeš tomu dát aspoň šanci? I když se k nám

zatím nechceš přidat nebo zrušit svoje tetování, jen o tom přemýšlej.

Vidělas Bojovníky. Vidělas, čeho jsou schopní. Dovedeš

si vůbec představit, co by se stalo, kdyby se dostali ke zdrojům alchymistů?‚

„Všechno je to mnohem složitější,‚ namítla vědkyně ve mně.

„Sydney,‚ oslovil mě Eddie.

Podívala jsem se na něj a v jeho očích jsem zaznamenala

něco, co bych nikdy nečekala – naléhavost. Nestaral se o alchymisty

ani o Marcuse a jeho lidi. Záleželo mu jen na Jill a právě

se doslechl něco, co ho přivedlo na myšlenku, že může být v nebezpečí. To pro něj bylo nepřijatelné. Udělal by všechno, co je

v jeho silách, aby ji ochránil, jenže i on si uvědomoval, že ukrást

informace alchymistům by bylo nad jeho schopnosti. Nad moje

taky, ale to nevěděl. Věřil ve mě a tiše mě prosil o pomoc. Marcus přitlačil. „Nemáš co ztratit – samozřejmě pokud tě

nechytí. Jestli seženeš ten záznam a my na něm nic neobjevíme,

tak budiž. Planý poplach. Ale pokud získáme nezvratný důkaz,

že tam Jameson byl, pak ti jistě nemusím připomínat, jak významný

by to byl objev. Tak jako tak bys měla zrušit svoje tetování

a přidat se k nám. Navíc si nedovedu představit, jak bys

u nich po takovém kousku ještě mohla chtít zůstat.‚ Probodl mě pohledem. „Ale to je na tobě. Jen nám teď pomoz s tímhle.‚ Navzdory zdravému rozumu jsem začala vymýšlet, jak to provést. „Budu potřebovat mnohem víc informací o tom, jak to

tam chodí,‚ zamumlala jsem.

163

„Všechno ti povím,‚ slíbil okamžitě Wade.

Neodpověděla jsem. Byl to šílený nápad šílené party. Dívala jsem se na Macusovo tetování a myslela na to, jak ho ostatní následují – dokonce i Sabrina. Byla v tom oddanost a důvěra, která neměla nic společného s Marcusovým hloupým flirtováním.

Možná, že opravdu něco odhalí.

„Sydney,‚ ozval se znovu Eddie. A tentokrát ještě dodal:

„Prosím.‚

Cítila jsem, jak moje odhodlání slábne. Pohřešovaná dívka,

jejíž nalezení by způsobilo spoustu problémů. Pokud se skutečně

bavili o Jill, jak bych mohla riskovat, že se jí něco stane?

Ale co když mě přistihnou?

Nesmíš se nechat přistihnout, ozval se můj vnitřní hlas.

S povzdechem jsem upřela pohled zase na Wadea. „Dobře,‚

řekla jsem. „Tak mě do toho zasvěť.‚

164

13

Wade mi pověděl všechno, co věděl. Byly to užitečné informace, ale nebyla jsem si jistá, jestli mi budou stačit. Nejdřív se

musím dostat do St. Louis… a to bude záludné. V duchu jsem

se připravila na telefonáty, které budu muset vyřídit. Doufala

jsem, že mám v sobě dostatečné množství alchymistické lstivosti,

abych to zvládla.

Než jsem se do toho úkolu vrhla, zatoužila jsem po normálnosti

a útěše svého pokoje. S Eddiem jsme se vrátili do Amberwoodu

a cestou jsme rozebírali každý detail našeho setkání

s Marcusovými lidmi. Slíbila jsem mu, že ho budu i nadále informovat. Sotva jsem vešla do svého pokoje, zazvonil mi telefon. Volala mi profesorka Terwilligerová. Někdy mi připadalo, že má před mým pokojem nějaký senzor, takže přesně ví, kdy se vrátím.

„Slečno Melbourneová,‚ začala. „Musíme se sejít.‚

Srdce se mi zastavilo. „Nenašli další oběť, že ne? Říkala jste,

že máme čas.‚

„To ano,‚ odpověděla. „Proto budeme lepší, když se sejdeme

dřív. Číst si kouzla je jedna věc, ale potřebujete si je i vyzkoušet.

Nedopustím, aby se k vám Veronika dostala.‚

Její slova ve mně vyvolala směs emocí. Přirozeně se mě opět zmocnily obavy z provozování magie. Rychle jsem je ale potlačila, když jsem si uvědomila, že profesorce Terwilligerové na mně záleží a chce, abych byla v bezpečí. Moje osobní touha neupadnout do kómatu byla taky silnou motivací.

„Kdy se chcete sejít, madam?‚ zeptala jsem se.

„Zítra ráno.‚

165

Došlo mi, že zítra je sobota. Už? Jak to, že týden uplynul tak rychle? Na zítřejší ráno jsem byla domluvená s Adrianem, že spolu zajedeme vyzvednout jeho auto, což snad nebude trvat dlouho. „Můžeme se sejít v poledne? Musím si předtím ještě něco zařídit.‚

„Nejspíš ano,‚ odpověděla profesorka neochotně. „Přijeďte ke mně domů a pak vyrazíme do Lone Rock Park.‚

Už jsem si chtěla lehnout do postele, ale vtom jsem strnula.

„Proč musíme do pouště?‚ Lone Rock Park je odlehlá končina, kam moc turistů nejezdí. Nezapomněla jsem, jak děsivý byl náš poslední výlet do divočiny. Tentokrát aspoň bude světlo.

„Těžko můžeme trénovat na školních pozemcích,‚ řekla.

„To je pravda…‚

„Přineste si svou knihu a ingredience, se kterými jste pracovala.‚

Zavěsily jsme a já rychle napsala Adrianovi: Zítra to musíme

vyřídit rychle. Ve 12 mám sraz s profesorkou T. Jeho odpověď nebyla

tak docela nečekaná: Proč? Adrian přirozeně musel vědět

o všem, co se se mnou děje. Odpověděla jsem mu tedy, že profesorka

Terwilligerová se mnou chce pracovat na magické ochraně. Tentokrát mě ale Adrian překvapil. Můžu se dívat? Chci vědět, jak tě ochrání.

Páni, Adrian požádal o dovolení? Dřív se vždycky pozval

sám. Zaváhala jsem, protože jsem pořád musela myslet na naši žhavou chvilku v univerzitním spolku. Od té doby se o ní nezmínil, ale teď mě jeho zájem dojal. Odepsala jsem mu, že může jít s námi, a jako odpověď jsem obdržela jen smajlíka.

Netušila jsem, co si obléknout na magický trénink, a tak jsem

se následujícího rána rozhodla pro pohodlné oblečení o několika

vrstvách. Když Adrian nastoupil do Laté, prohlédl si mě.

„Ležérní móda, jo? To jsem na tobě viděl naposled, když jsme chodili na trénink k Wolfovi.‚

„Nevím, co má v plánu,‚ řekla jsem a otočila se na ulici do protisměru. „Tohle asi bude nejpohodlnější.‚

„Měla sis vzít svoje AYE tričko.‚

„Nechci si ho ušpinit,‚ prohlásila jsem s úsměvem.

166

To byla částečně pravda. Srdce v plamenech, které mi namaloval, mi připadalo nádherné. Ale kdykoli jsem se na to tričko

podívala, zmocnilo se mě až příliš mnoho vzpomínek. Co jsem

si myslela? Tuhle otázku jsem si položila snad už stokrát a každá odpověď, která mě napadla, mi připadala falešná. Mojí oblíbenou teorií bylo, že jsem se nechala pohltit tím, jak vážně bere Adrian umění a jak z něj vyzařuje vášeň a emoce. Dívky mají

rády umělce skoro stejně jako ničemy, že? Dokonce i teď, když jsem si vzpomněla na jeho výraz, vyvolávalo to ve mně spoustu citů. Hrozně se mi líbilo, že má v sobě něco tak silného.

Ale jak jsem si neustále připomínala, nebyla to žádná omluva pro to, že jsem se po něm plazila a dovolila mu, aby mě líbal

– na krk. Koupila jsem si a stáhla elektronickou knihu o „ničemech‚,

ale rady v ní obsažené byly pro mě k ničemu. Nakonec

jsem se usnesla, že nejlepší a nejzdravější bude dělat, jako by

se to nikdy nestalo. Což ovšem neznamenalo, že jsem na to zapomněla.

Když jsem vedle Adriana seděla v autě, bylo těžké

nemyslet

na to, jaké to bylo, když jsme se k sobě tiskli. Nebo

na to, jak mi proplétal prsty do vlasů. Nebo jak jeho rty…

Sydney! Přestaň. Mysli na něco jiného. Časuj latinská slovesa.

Odříkávej periodickou tabulku prvků.

Nic z toho mi nepomohlo. Adrianovi jsem musela připsat

k dobru, že se o tom večeru už ani nezmínil. Nakonec mě přivedlo

na jiné myšlenky, když jsem mu začala vyprávět o svém

výletu do San Bernardina. Řeči o spiknutích, skupinkách rebelů

a vloupání zabily jakékoli vášnivé pocity, které ve mně přetrvávaly.

Adrianovi se nelíbilo pomyšlení, že alchymisté spolupracují

s Bojovníky, ani to, že mě alchymisté ovládají pomocí

tetování. Taky se mu nelíbilo, že bych se mohla ocitnout v nebezpečí.

Snažila jsem se zlehčit vloupání do centrály v St. Louis, ale Adrian tomu samozřejmě neuvěřil.

Profesorka Terwilligerová mi poslala dvě esemesky, abych

se neopozdila, takže jsem neustále sledovala čas. Musela jsem

se postarat o mustanga, což jsem nemohla brát na lehkou váhu.

V autodílně jsem se dlouho přesvědčovala, že je v perfektním

stavu. Adrian chtěl mít na voze jen nejobyčejnější pneumatiky,

ale já ho přesvědčovala, že stojí za to si připlatit za lepší. Jakmile

167

jsem je zkontrolovala, pogratulovala jsem si k tomu rozhodnutí. Teprve když jsem se ujistila, že auto nemá na sobě ani škrábanec, dovolila jsem Adrianovi zaplatit. Pak jsme každý svým autem odjeli do Vista Azul. Potěšilo mě, že jsme to stihli včas. Přestože jsme se neopozdili, profesorka Terwilligerová už na nás čekala na verandě.

Adriana jsme pověřily úlohou řidiče. „Ježíši,‚ povzdechla

jsem si, když jsme nasedli do auta. „Musíte pak někde být, až

tady skončíme?‚

Profesorka mě obdařila napjatým úsměvem a já si všimla,

že je hrozně bledá. „Ne, ale musíme se řídit plánem. Dnes ráno jsem provedla veliké kouzlo, ale samozřejmě nevydrží věčně. Odpočítávání už začalo.‚

Víc k tomu neřekla, dokud jsme nedojeli do parku. Mlčení

mě znervózňovalo. Měla jsem díky němu příležitost představovat

si nejrůznější příšerné konce. A přestože jsem profesorce věřila,

byla jsem ráda, že mi dnes Adrian dělá gardedámu.

Lone Rock Park nepatřil zrovna mezi rušná místa, ale tu

a tam jsme potkali nějaké výletníky. Profesorka Terwilligerová měla na nohou trekové boty, takže s jistotou vykročila přes kamenitý terén. Hledala vhodné odlehlé místo. Krajinu tvořily porůznu rozmístěné skalní útvary, ale jejich krásu jsem teď nedokázala patřičně ocenit. Většinou jsem uvažovala jen o tom, že

jsme v rozpálené poušti, když slunce stojí na nebi nejvýš. Ačkoli nebylo vrcholné léto, horko bylo veliké.

Ohlédla jsem se po Adrianovi. Taky se na mě díval. Z kapsy

vytáhl opalovací mléko. „Věděl jsem, že se zeptáš. Jsem připraven skoro stejně jako ty.‚

„Skoro,‚ řekla jsem. Už zase předvídal moje myšlenky. Na

okamžik jsem předstírala, že jsme tu jen my dva a že jsme se vydali na příjemný odpolední výšlap. Ve skutečnosti jsme spolu většinu času trávili na naléhavých misích. Bylo by hezké jen tak si vyjít, kdyby na nás nespočívala tíha celého světa. Profesorka

Terwilligerová nás ale brzy vrátila zpět do chmurné reality.

„Tady by to šlo,‚ prohlásila a rozhlédla se kolem. Podařilo

se jí najít jedno z nejodlehlejších míst celého parku. Nepřekva168 pilo by mě, kdyby nám nad hlavami kroužili supi. „Přinesla jste všechno, co jsem po vás chtěla?‚

„Ano, madam.‚ Klekla jsem si na zem a začala lovit v batohu.

Vytáhla jsem z něj knihu kouzel a bylinné tinktury, které jsem namíchala, jak mi řekla.

„Vyrobíte ohnivou kouli,‚ oznámila mi.

Adrian vykulil oči. „Řekla jste ohnivou kouli? To je drsný.‚

„Ty vidíš oheň neustále,‚ připomněla jsem mu. „Od Morojů, kteří ho ovládají.‚

„Jo, ale nikdy jsem neviděl, že by něco takovýho dělal člověk. Nikdy jsem neviděl tebe.‚

Přála jsem si, aby se netvářil tak obdivně, protože to kazilo

vážnost situace. Bylo by mi líp, kdyby dělal, jako že o nic nejde.

Ale tohle kouzlo? Rozhodně o něco šlo.

Jednou jsem prováděla kouzlo, v němž jsem za odrecitování magického zaklínadla hodila pracně vyrobeným amuletem, který pak vzplanul. To kouzlo ale obsahovalo významný fyzický komponent. Tohle vyžadovalo spíš duševní energii a v podstatě šlo o to, že vytvořím oheň z ničeho.

Roznětka, kterou po mně profesorka Terwilligerová chtěla, byl malý sáček plný popela ze spálené tisové kůry. Vzala si

ode mě sáček, prozkoumala jeho obsah a souhlasně zamručela.

„Ano, ano. Moc hezké. Vynikající konzistence. Pálila jste to

správně, po předepsanou dobu.‚ Podala mi sáček zase zpátky.

„Nakonec to ani nebudete potřebovat. Tohle dodává kouzlu sílu. Může být provedeno velmi rychle, stačí trocha přípravy. Ale než

ho zvládnete, musíte si ho natrénovat.‚

Přikyvovala jsem jako správná studentka. To, co zatím říkala,

odpovídalo popisu v knize. Když jsem ke kouzlu přistupovala

jako ke školnímu úkolu, tolik mě neznepokojovalo. Nebylo vůbec děsivé.

Profesorka Terwilligerová se zadívala kamsi za mě. „Adriane?

Měl byste se držet v určité vzdálenosti. V dost velké vzdálenosti.‚ No dobrá, možná přece jen bylo trochu děsivé.

Poslechl a poodešel. Profesorka se o sebe zjevně tolik nebála,

protože zůstala jen kousek ode mě. „Teď použijte popel a natáhněte

ruku,‚ řekla mi.

169

Sáhla jsem do sáčku a mezi ukazováček a palec vzala špetku

popela. Pak jsem promnula popel v celé ruce, dokud jsem ji neměla

šedou. Odložila jsem sáček a natáhla ruku před sebe dlaní vzhůru. Věděla jsem, co má následovat, ale přesto jsem čekala

na profesorčin pokyn.

„Magickou silou vyvolejte z popela plamen. Žádné zaklínadlo, jen síla vaší vůle.‚

Vzedmula se ve mně magie. Vyvolání živlu ze světa mi trochu připomínalo to, co dělají Morojové. Připadalo mi to zvláštní. Moje snaha začala rudým zablikáním, které se vznášelo ve vzduchu nad mou dlaní. Světlo se pomalu zvětšovalo, až dosáhlo

rozměrů tenisáku. Naplnilo mě opojení z magie. Zadržela

jsem dech a sotva jsem dokázala uvěřit, co jsem právě udělala. Rudé plameny se kroutily a tančily, a ačkoli jsem cítila jejich žár, nespálily mě.

Profesorka Terwilligerová zamručela, což působilo jako výraz pobavení i překvapení. „Pozoruhodné. Občas zapomínám,

co ve vás skutečně je. Plameny jsou pouze rudé, ale něco mi říká,

že nebude trvat dlouho a zvládnete vytvořit i modré, a to bez

použití popela. Vyvolat živly ze vzduchu je mnohem jednodušší než se pokoušet změnit jednu látku v jinou.‚

Zírala jsem na ohnivou kouli jako v transu, ale brzy jsem se unavila. Plameny zablikaly, smrskly se a nakonec pohasly.

„Čím dřív to ukončíte, tím líp,‚ pověděla mi. „Abyste plameny

udržela, používáte vlastní energii. Nejlepší je hodit kouli

na protivníka a rychle vytvořit další. Zkuste to znovu a tentokrát hoďte.‚

Vyvolala jsem znovu oheň a pocítila uspokojení, když tentokrát

měly plameny oranžový odstín. Už v dětství jsem se při

jedné ze svých prvních hodin chemie naučila, že čím světlejší

je plamen, tím je žhavější. K vytvoření modrého plamene mám

ještě dlouhou cestu. Hodila jsem koulí.

Nebo jsem se o to spíš pokusila. Plameny jsem přestala ovládat

ve chvíli, kdy jsem hodila. Koule se rozpadla a plameny se udusily. Vznikl kouř, který vzápětí odvál vítr.

„Je to těžké,‚ řekla jsem, ačkoli jsem si uvědomovala, jak

chabá je to výmluva. „Snažím se tu kouli držet a hodit, jako by

170

to byl normální fyzický předmět. Přitom musím pořád ovládat

magii.‚

„Přesně tak.‚ Profesorka Terwilligerová se tvářila nadmíru potěšeně. „A toho se dá dosáhnout pouze tréninkem.‚

Naštěstí jsem to nemusela zkoušet mockrát, než jsem přišla

na to, jak to má fungovat. Když jsem hodila svou první ohnivou

kouli, Adrian mě povzbuzoval. Zasáhla jsem skálu, na kterou

jsem mířila. Střelila jsem po profesorce vítězoslavným pohledem

a čekala, k jakému dalšímu kouzlu se přesuneme. Kupodivu to

na profesorku neudělalo takový dojem, jak jsem očekávala.

„Znovu,‚ řekla.

„Ale už jsem to zvládla,‚ namítla jsem. „Měly bychom zkusit něco dalšího. Četla jsem i druhou část knihy…‚

„O druhou část se zatím nestarejte,‚ napomenula mě. „Připadá vám tohle vyčerpávající? Při náročnějších kouzlech byste omdlela. Znovu, do toho.‚ Ukázala na kamenitou zem.

Chtěla jsem jí říct, že by pro mě bylo nemožné nepřečíst si

i druhou část knihy. Takhle prostě funguju i při vyučování, a to

ve všech předmětech. Něco mi ale napovídalo, že teď na to není vhodná chvíle.

Nutila mě házet ohnivou koulí pořád dokola. Jakmile jsem ji přesvědčila, že to skutečně umím, nechala mě pracovat na zvýšení teploty ohně. Nakonec jsem se zmohla na žluté plameny, ale dál jsem nepokročila. Potom jsem pracovala na vytvoření plamenů bez popela. Sotva jsem dosáhla tohoto milníku, vrátila

jsem se k nácviku házení. Profesorka mi vybírala nejrůznější terče

a já je snadno trefovala.

„Je to jako Skee-Ball,‚ zamumlala jsem. „Jednoduché a nudné.‚

„Ano,‚ souhlasila profesorka Terwilligerová. „Zasáhnout neživé

objekty je snadné. Ale pohybující se terč? Živý terč? To už tak snadné není. Takže se přesuneme k tomuhle nácviku?‚ Ohnivá koule, kterou jsem držela nad svou rukou, zmizela, protože mě profesorčina slova šokovala natolik, že jsem ztratila kontrolu nad magií. „Jak to myslíte?‚ Pokud čeká, že budu mířit na ptáky nebo hlodavce, tak jí dám jednoznačně najevo, že to

171

tedy ne. V žádném případě bych nezapálila něco živého. „Co mám zasáhnout?‚

Profesorka Terwilligerová si posunula brýle po nose a o pár kroků couvla. „Mě.‚

Čekala jsem, kdy přijde vtip nebo aspoň nějaké bližší vysvětlení,

ale nic z toho nenásledovalo. Ohlédla jsem se po Adrianovi.

Doufala jsem, že mi to třeba vysvětlí on, ale vypadal stejně ohromeně

jako já. Otočila jsem se zpátky ke skále, na kterou jsem házela předtím.

„Profesorko Terwilligerová, nemůžete po mně chtít, abych

vás zasáhla.‚

Zvlnila rty do polovičatého úsměvu. „Ujišťuji vás, že můžu. Do toho, neublížíte mi.‚

Chvíli jsem uvažovala, jak zformulovat slova. „Mířím dobře, madam. Můžu vás zasáhnout.‚

Tím jsem si vysloužila salvu smíchu. „Zasáhnout ano. Ublížit

ne. Tak házejte. Čas běží.‚

Nevěděla jsem, kolik času už uplynulo, ale slunce se rozhodně

posunulo na obzoru níž. Znovu jsem se ohlédla po Adrianovi

a mlčky prosila o pomoc v téhle šílené situaci. Odpověděl mi pokrčením rameny.

„Jsi svědek,‚ křikla jsem na něj. „Slyšels ji, jak mi říká, abych to udělala.‚

Přikývl. „Nikdo ti nemůže nic dávat za vinu.‚

Zhluboka jsem se nadechla a vytvořila další ohnivou kouli.

Ale byla jsem tak rozhozená, že plameny byly rudé, takže jsem

nejdřív musela zapracovat na zvýšení teploty. Pak jsem se podívala

na profesorku a v duchu se připravila na hod. Bylo to těžší,

než jsem čekala – a nejen proto, že jsem se bála, abych jí neublížila. Hodit něco proti skále nebo jen tak na zem nevyžaduje žádné přemýšlení. Teď bylo třeba soustředit se trochu jinak. Když jsem před sebou měla živou osobu a viděla jsem její oči, zvedající

se a klesající hruď… Měla pravdu. Bylo to úplně jiné než házet

na neživý předmět. Začala jsem se třást a netušila, jestli to vůbec

zvládnu.

„Marníte čas,‚ varovala mě. „Už zase plýtváte svou energií.

Hoďte.‚

172

Rozkazovačný tón jejího hlasu mě přiměl to udělat. Hodila jsem.

Ohnivá koule mi vylétla z ruky přímo na profesorku – ale ani

se jí nedotkla. Nemohla jsem uvěřit svým očím. Asi třicet centimetrů

před profesorkou zasáhla koule neviditelnou překážku

a roztříštila se o ni. Plameny se brzy změnily v kouř. Otevřela jsem pusu.

„Co to bylo?‚ vykřikla jsem.

„Velice, velice silné štítové kouzlo,‚ odpověděla a zjevně se bavila mou reakcí. Zvedla přívěsek, který měla schovaný pod

tričkem. Nevypadal nijak výjimečně, byl to jen neleštěný karneol

ve stříbrném drátku. „Vyrobit to vyžadovalo veliké úsilí…

a další úsilí, aby si zachoval svou sílu. Výsledkem je neviditelný štít – jak jste viděla. Je odolný vůči většině fyzických i magických útoků.‚

Adrian byl vmžiku u mě. „Počkat! Existuje kouzlo, které vás

učiní nezranitelným vůči všemu, a vy se o tom zmiňujete až teď? Celou tu dobu jste to tajila, a Sydney přitom byla v nebezpečí!

Proč jste ji to prostě nenaučila? Pak by se jí vaše sestra nemohla

ani dotknout.‚ Přestože Adrian nevypadal, že by se ji chystal fyzicky

napadnout jako Marcuse, byl skoro stejně naštvaný. V obličeji zrudl a pohled měl náhle tvrdý. Ruce zatínal v pěsti, ale

možná o tom ani nevěděl. Byl to spíš primární instinkt. Profesorka Terwilligerová zachovala navzdory jeho hněvu klid. „Kdyby to bylo takhle jednoduché, věřte mi, že bych to udělala. Bohužel to ale obnáší spoustu problémů. Jedním z nich

je to, že ačkoli Sydney dělá veliké pokroky, zdaleka ještě není dostatečně silná, aby to kouzlo dokázala provést. Já sama jsem

na to sotva stačila. Další problém spočívá v tom, že kouzlo vydrží

jen chvilku. Proto jsem tak tlačila na čas. Kouzlo vydrží

jen šest hodin a vyžaduje takové úsilí, že ho prostě nemůžete

provádět kdykoli. Už teď mě vyčerpává, a až pomine, bude to

ještě horší. Nebudu schopná provést ho znovu – ani jakékoli jiné

– přinejmenším celý další den. Proto potřebuju, aby byla Sydney připravená neustále.‚

Ani Adrian, ani já jsme na to nic neřekli. Už v autě jsem si

všimla, že je profesorka unavená, ale příliš jsem o tom neuvažo173

vala. Když jsme pak pokračovaly v tréninku, zaznamenala jsem,

že se potí a vypadá ještě vyčerpaněji, ale to jsem připisovala

vedru. Až teď jsem dokázala plně ocenit, co udělala.

„Proč byste vyvíjela takové úsilí?‚ zeptala jsem se.

„Abych vás udržela naživu,‚ vyštěkla. „Tak to nepromarněte.

Máme jen hodinu, než se kouzlo vypotřebuje, a vy se potřebujete naučit mířit na člověka, aniž byste o tom dlouze uvažovala.

Zatím příliš dlouho váháte.‚

Měla pravdu. Ačkoli jsem věděla, že je nezranitelná, měla

jsem problém po ní házet. Nemám ráda násilí. Musela jsem potlačit veškeré svoje obavy a dělat, jako bych hrála Skee-Ball. Namířit, hodit. Namířit, hodit. Nemyslet.

Zanedlouho jsem svoje obavy skutečně překonala a házela

jsem už bez váhání. Profesorka se pohybovala, abych měla lepší

představu, jaké je to se skutečným nepřítelem, ale nepřipadalo

mi, že to k něčemu je. Byla příliš unavená, než aby běhala

a účinně uhýbala. Vlastně mi jí bylo líto. Vypadala, že každou chvíli omdlí. S pocitem provinění jsem se rozmáchla k dalšímu hodu a…

„Ááá!‚

V momentě, kdy jsem hodila ohnivou koulí, vylétl z konečků

prstů profesorky oheň. Hodila jsem špatně a koule se rozpadla,

než se k ní vůbec přiblížila. Oheň, který na mě profesorka vypustila, mě minul asi o třicet centimetrů. S unaveným úsměvem

klesla na kolena a vydechla.

„Konec vyučování,‚ prohlásila.

„Co to bylo?‚ zeptala jsem se. „Já nemám žádný magický štít!‚

Nesdílela moje obavy. „Ani se to k vám nepřiblížilo. Na to

jsem si dala pozor. Jen jsem vám chtěla ukázat, že jakkoli se vám

to zdá ,nudné a snadné‘, všechno se změní, když na vás někdo doopravdy zaútočí. Takže tak. Adriane, budete tak laskav a přinesete mi moji tašku? Mám v ní sušené datle a myslím, že je teď

se Sydney oceníme.‚

Měla pravdu. Nechala jsem se kouzlením tak pohltit, že jsem

si ani neuvědomila, jak jsem vyčerpaná. Profesorka na tom byla

ještě hůř. Ještě nikdy jsem s magií nepracovala takhle intenzivně

174

a tak dlouho, takže jsem se cítila zesláblá a vysátá, jak mi klesla

hladina cukru. Už jsem začínala chápat, proč mě profesorka

neustále varuje, abych se nepouštěla do opravdu náročných pokusů.

Sušené datle jsem prakticky vsákla, a přestože mi cukr

pomohl, potřebovala jsem ho víc. Adrian nám oběma galantně pomohl dojít na parkoviště u vchodu do parku. Každou z nás podpíral jednou paží.

„Škoda, že jsme v takové pustině,‚ posteskla jsem si, když

jsme všichni nasedli do Adrianova auta. „Myslím, že by tě ohromilo, kolik bych toho teď snědla. Nejspíš omdlím, než dojedeme

do civilizace, kde jsou restaurace.‚

„Vlastně máš štěstí,‚ prohlásil Adrian. „Myslím, že jsme cestou sem jeli kolem jednoho podniku. Nebylo to daleko.‚

Já jsem si cestou ničeho nevšimla, ale to nejspíš proto, že jsem

se v myšlenkách zaobírala lekcí profesorky Terwilligerové. Když jsme vyjeli na dálnici, po pěti minutách jsem uviděla, že měl Adrian pravdu. Odbočil a zajel před malou, čerstvě natřenou budovu.

Nevěřícně jsem zírala na ceduli.

„Koláče a kdeco všechno?‚

„Chtělas cukr,‚ připomněl mi Adrian. Od kol mustanga odlétl

štěrk a prach a já sebou trhla, jako by se to přihodilo mně,

a ne autu. „Aspoň že se to nejmenuje Koláče a krmivo nebo tak nějak.‚

„Jo, ale to ,kdeco všechno‘ nepůsobí zrovna povzbudivě.‚

„Aha, já myslel, že se pozastavuješ nad těmi koláči.‚

Přestože jsem od Koláčů a kdečeho všeho neočekávala nic

moc, byl to příjemný a čistý podnik. Na oknech visely puntíkované záclony a v pultu bylo vystaveno plno nejrůznějších druhů

koláčů. „Kdeco všechno‚ bylo zastoupeno třeba mrkvovým dortem

nebo sušenkami. Byli jsme tam jediní hosté mladší šedesáti

let.

Objednali jsme si koláče a sedli si ke stolu do rohu. Objednala jsem si broskvový koláč, Adrian francouzský a profesorka Terwilligerová ořechový. Obě jsme samozřejmě ihned požádaly servírku o kávu, protože jsme si ji předtím musely kvůli magii odepřít. Napila jsem se a hned mi bylo líp.

175

Adrian spořádal svůj koláč rozumně, jako normální člověk.

Ovšem profesorka a já jsme se na jídlo vrhly, jako bychom hladověly celé měsíce. Konverzace nebyla důležitá. Záleželo jen

na koláči. Adrian nás potěšeně sledoval a nerušil nás, dokud jsme všechno nesnědly a málem nevylízaly talíře.

Kývl na mě. „Dáš si ještě?‚

„Dám si ještě kafe.‚ Podívala jsem se na talíř a zaznamenala,

že můj vnitřní hlas, který mi vždycky vyčítal každou kalorii, je

poslední dobou zticha. Vlastně se zdálo, že už mě opustil. Když

mi kdysi Adrian promluvil do duše ohledně mých stravovacích návyků, naštvalo mě to. Jeho slova na mě ale měla mnohem

větší vliv, než jsem čekala. Samozřejmě to s ním osobně nemělo absolutně nic společného. Pozměnit svá dietní omezení se mi zdálo rozumné. „Teď se cítím docela dobře.‚

„Přinesu ti další šálek,‚ nabídl se. Když se vrátil, měl dokonce

i šálek pro profesorku. „Napadlo mě, že si dáte taky.‚

Usmála se na něj. „Děkuju. Jste velice pozorný.‚ Jak upíjela, všimla jsem si, že pořád vypadá hrozně unaveně, přestože

jsme si právě doplnily hladinu cukru. Už se sice nezdálo, že každou

chvíli omdlí, ale rozhodně se nevzpamatovávala tak rychle jako já.

„Určitě jste v pořádku?‚ zeptala jsem se.

„Nebojte, budu.‚ Zamyšleně pila kávu. „Je to už hodně let,

kdy jsem naposledy použila štítové kouzlo. Zapomněla jsem, kolik sil mě to stojí.‚

Znovu mě ohromilo, jaké problémy kvůli mně podstupuje.

Od té doby, co ve mně objevila vlohy k magii, jsem jí neustále odporovala a někdy se dokonce chovala nepřátelsky.

„Díky,‚ řekla jsem jí. „Za všechno… Přála bych si, abych vám to mohla nějak oplatit.‚

Odložila šálek a přidala si do něj další cukr. „Dělám to ráda. Není třeba mi nic oplácet. Ačkoli… až tohle všechno skončí,

byla bych moc ráda, kdybyste se setkala s mým covenem. Nežádám

vás, abyste se k nám přidala,‚ dodala rychle. „Jen abyste

si s námi promluvila. Myslím, že Stelle by vám připadaly velmi

zajímavé.‚

176

„Stelle,‚ zopakovala jsem. Nikdy dřív se o jménu jejich spolku

nezmínila. „Hvězdy.‚

Profesorka Terwilligerová přikývla. „Ano. Původ máme

v Itálii, ale jak jste viděla, magie, kterou provozujeme, vychází

z nejrůznějších kultur.‚

Došla mi slova. Podstoupila kvůli mně tolik problémů… Jistě

nebude nic hrozného promluvit si s ostatními čarodějkami,

že ne? Ale pokud opravdu o nic nejde, proč mě to tolik děsí? Odpověď mě napadla po chvíli. Když si promluvím s ostatními

a uvidím jejich organizaci, moje angažovanost v magii se

posune na další úroveň. Trvalo mi dlouho, než jsem se smířila

s magií, jakou provozuju teď. Překonala jsem spoustu obav,

ale považovala jsem to za jakousi vedlejší aktivitu. Něco jako koníček. Když se setkám s čarodějkami, všechno se tím změní. Budu muset přijmout, že jsem součástí něčeho mnohem většího. Setkání s covenem představuje oficiální událost. A nevím, jestli jsem připravená považovat se za čarodějku.

„Budu o tom uvažovat,‚ řekla jsem nakonec. Ráda bych jí

dala lepší odpověď, jenže moje oobranné instinkty mě přemohly.

„Spokojím se s tím, co můžu dostat,‚ prohlásila s nepatrným

úsměvem. Zavibroval jí telefon a ona se na něj podívala. „Když

už je řeč o Stelle, musím si promluvit s jednou ze sester. Sejdeme se v autě.‚ Dopila kávu a zamířila ven.

Já a Adrian jsme ji následovali o pár minut později. Pořád jsem se trápila kvůli covenu. Chytila jsem Adriana za rukáv

a tiše promluvila.

„Adriane, kdy jsem dospěla do tohohle bodu? Snažím se rozlousknout tajemství alchymistů a v poušti provozuju magii.‚ Loni v létě, když jsem byla s Rose v Rusku, jsem se těžko smiřovala už jen s tím, že s ní spím ve stejné místnosti. Hlavu jsem měla plnou alchymistických varování před zlem vampýrů.

A teď hraju s vampýry jednu ligu a pochybuju o alchymistech.

Ta dívka v Rusku nemá už nic společného s tou z Palm Springs.

V srdci jsem pořád stejná osoba. Musím být…, protože kdybych

nebyla, tak kdo jsem?

Adrian se na mě soucitně usmál. „Myslím, že se to tak vyvinulo.

Tvoje zvědavost. Tvoje touha dělat správné věci. To

177

všechno tě dovedlo až do tohohle bodu. Vím, že tě alchymisté učili uvažovat určitým způsobem, ale to, co děláš teď, není nic špatného.‚

Pročísla jsem si rukou vlasy. „A přitom se nedokážu přinutit,

abych si promluvila s profesorčiným covenem.‚

„Máš svoje meze.‚ Něžně mi uhladil pramínek vlasů. „Na tom není nic špatného.‚

„Marcus mi řekl, že mi v tom brání tetování.‚ Adrian spustil ruku. „Marcus říká spoustu věcí.‚

„Nemyslím, že by mě chtěl podvést. Věří tomu, co dělá. A já

se bojím, že někdo ovládá moji mysl…, ale upřímně, jen těžko

můžu věřit, že mi alchymisté v něčem brání, když teď dělám takové věci.‚ Mávla jsem rukou směrem ven k profesorce Terwilligerové.

„Podle alchymistického dogmatu je magie nepřirozená

a špatná.‚

Adrian už se zase usmíval. „Jestli ti to udělá radost, tak

v parku jsi působila docela přirozeně.‚

„Cože? Když jsem házela ohnivé koule?‚ Zavrtěla jsem hlavou.

„Na tom není nic přirozeného.‚

„Možná si to nemyslíš, ale… Byla jsi úžasná, když jsi házela

ohněm jako nějaká dávná bohyně-bojovnice.‚

Naštvaně jsem se od něj odvrátila. „Přestaň si ze mě dělat

legraci.‚

Chytil mě za paži a otočil mě zase k sobě. „Myslím to naprosto vážně.‚

Polkla jsem a na okamžik se nezmohla na slovo. Uvědomovala

jsem si jen to, jak blízko jsme u sebe a že nás dělí jen pár

centimetrů. Skoro tak blízko jako v budově spolku. „Nejsem žádná

bohyně ani bojovnice,‚ vypravila jsem ze sebe nakonec.

Adrian se ke mně sklonil blíž. „Pokud vím, tak jsi obojí.‚

Znala jsem tenhle jeho pohled. Znala jsem ho, protože jsem

ho u něj už viděla. Čekala jsem, že mě políbí, ale namísto toho

mi přejel prstem po straně krku. „Tady to máš, víš. Odznak cti.‚

Chvilku mi trvalo, než mi došlo, že mluví o tom cucfleku.

Už vybledl, ale ještě se neztratil úplně. Odvrátila jsem se od Adriana.

„To teda ne! Byla to chyba. A tys to přepískl, žes mi to

udělal.‚

178

Povytáhl obočí. „Sageová, pamatuju si každou část toho večera.

Nezdá se mi, že ses bránila. Vždyť sis na mě skoro sedla.‚

„Podrobnosti si nepamatuju,‚ zalhala jsem.

Položil mi prst na rty. „Budu tě radši líbat jen sem. Žádné stopy.‚ Sklonil se ke mně, ale já ucukla.

„Nebudeš! Je to špatné.‚

„Co? Líbat tě, nebo tě líbat v Koláčích a kdečem všem?‚ Rozhlédla jsem se a okamžitě mi došlo, že tady předvádíme představení pro důchodce, ačkoli nás nemohli slyšet. Rychle jsem se vzpamatovala.

„Obojí,‚ odpověděla jsem a tváře mi hořely. „Pokud se pokusíš udělat něco nevhodného – něco, o čem jsi prohlásil, že už to víckrát neuděláš –, tak aspoň vyber lepší místo.‚

Tiše se zasmál a já se utápěla v jeho očích. „Dobře,‚ řekl. „Až

tě příště políbím, slibuju, že to bude na romantičtějším místě.‚

„Co? Ne! O to se ani nepokoušej!‚ Vykročila jsem ke dveřím. Srovnal se mnou krok. „Co se stalo s prohlášením, že mě budeš milovat zpovzdáli? Co se stalo se slibem, že už se o těchhle věcech nebudeš zmiňovat?‚ Držet se ode mě dál mu tedy moc nešlo. A mně šlo ještě hůř být lhostejná.

Zastavil se přede dveřmi a zastoupil mi je. „Řekl jsem, že se

budu držet dál – pokud o mě nestojíš. Jenže mi vysíláš smíšené

signály, Sageová.‚

„Nevysílám,‚ řekla jsem a samotnou mě ohromilo, že jsem to

zvládla vyslovit s normálním výrazem. Sama jsem tomu nevěřila.

„Je od tebe drzé a nafoukané předpokládat, že jsem změnila

názor a spoustu dalších věcí.‚

„Vidíš, přesně tak to je.‚ Znovu vstoupil do mého osobního prostoru. „A myslím, že máš ráda tu ,spoustu dalších věcí‘.‚ Vymanila jsem se z omámení a odstoupila od něj. „Mám ráda lidi.‚

Vybavila jsem si další alchymistickou lekci. Vypadají jako my,

ale nenechte se ošálit. Morojové neprojevují zlé úmysly jako Strigojové,

ale stvůry, které pijí krev a manipulují s přirozeností, nemají

v našem světě místo. Pracujte s nimi pouze do té míry, do jaké musíte.

Nejsme stejní. Udržujte si od nich co největší odstup. Je to pro dobro

vaší duše.

179

Adrian taky nevypadal, že by tomu věřil, ale ustoupil a vyšel

ven. Po chvilce jsem ho následovala. Pomyslela jsem si, že dneska

jsem si zahrávala s ohněm v nejednom smyslu.

180

14

Nadešla neděle a den začal poklidně. Blížila se chvíle,

kdy by mohla Veronika znovu zaútočit. Při pomyšlení na to, co asi provede tentokrát, se mi svíral žaludek. Byli jsme odhodláni

ji zastavit. Pomoci se mi dostalo z nečekaného zdroje, když mi

zazvonil telefon a na displeji se objevilo neznámé číslo.

Normálně bych to nezvedla, ale poslední dobou moc normální

život nevedu. Navíc to číslo začínalo předčíslím Los Angeles.

„Haló?‚

„Ahoj. To je Taylor?‚

Chvilku mi trvalo, než jsem si vzpomněla na svou tajnou identitu. Ale nevybavovala jsem si, že bych dávala svoje číslo nějaké dívce, kterou jsem varovala před Veronikou.

„Ano,‚ odpověděla jsem obezřetně.

„Tady Alicia z penziónu Starý svět.‚

„Ahoj,‚ pozdravila jsem a nechápala, proč mi volá.

Hlas měla stejně veselý a jasný, jako když jsme se s ní setkali.

„Jen jsem se chtěla zeptat, jestli už jste si rozmysleli, kde strávíte

noc o svém výročí.‚

„Aha… jasně, tohle. Pořád ještě se rozhodujeme. Ale, ehm,

nejspíš pojedeme někam blíž k pobřeží. To víte, romantické procházky

po pláži a tak.‚

„Naprosto chápu,‚ řekla, ačkoli zněla zklamaně, že jí neuděláme

kšeft. „Kdybyste si to rozmysleli, určitě se ozvěte. Tenhle

měsíc máme zvláštní akci, takže byste mohli mít Králičí pokoj

za opravdu dobrou cenu. Vzpomínám si, že jste říkala, že vám

to připomíná vašeho králíka, kterého jste měla jako domácího mazlíčka. Jakže se jmenoval?‚

181

„Skokan,‚ odpověděla jsem bezvýrazně.

„Skokan! Jasně. To je roztomilé jméno.‚

„Jo, nádherné.‚ Pokusila jsem se nějak zdvořile formulovat

svůj následující dotaz, ale nakonec jsem ho položila přímo. „Alicio,

kde jste vzala moje číslo?‚

„Aha. Jet mi ho dal.‚

„Opravdu?‚

„Jo.‚ Zjevně už překonala svoje zklamání a zase zněla vesele.

„Když jste u nás byli, vyplnil informační formulář a napsal do něj vaše číslo.‚

Musela jsem se ovládnout, abych nezaúpěla. Typické.

„Ještě že to vím,‚ řekla jsem a uvažovala, komu všemu dal

Adrian moje číslo. „Tak díky za zavolání.‚

„Není zač.‚ Zachichotala se. „Málem bych zapomněla. Vaše

kamarádka se vrátila.‚

Strnula jsem. „Co?‚

„Veronika. Včera se u nás ubytovala.‚

Mou první reakcí bylo nadšení. Druhou panika. „Řekla jste jí,

že jsme se na ni ptali?‚

„Kdepak. Vzpomněla jsem si, že jste ji chtěli překvapit.‚

Ulevilo se mi. „Děkuju. Neradi bychom pokazili překvapení.

Budeme se muset u vás zastavit a navštívit ji – ale neříkejte jí to.‚

„Na mě se můžete spolehnout.‚

Zavěsily jsme a já zůstala zírat na telefon. Veronika se vrátila. Právě ve chvíli, kdy jsme mysleli, že jsme ztratili stopu. Ihned jsem zavolala profesorce Terwilligerové, ale hovor spadl do hlasové

schránky. Nechala jsem jí vzkaz a pak jí ještě napsala o té

naléhavé novince esemesku. Telefon mi zazvonil zrovna ve chvíli,

kdy jsem se chystala zavolat Adrianovi. Doufala jsem, že mi

třeba Alicia zapomněla něco říct, ale volala mi Stantonová. Zhluboka jsem se nadechla a ohlásila se co nejklidnějším hlasem.

„Slečno Sageová,‚ řekla. „Včera jsem obdržela váš vzkaz.‚

„Ano, madam. Díky za zavolání.‚

Včera jsem jí volala předtím, než jsem se sešla s Adrianem.

Trénink s profesorkou Terwilligerovou byl pro mě prioritní, ale na svou dohodu s Marcusem jsem nezapomněla.

„Chci vás požádat, ehm, o laskavost,‚ pokračovala jsem.

182

Stantonovou jen tak něco nepřekvapilo, ale tentokrát byla evidentně zaskočená. „Na to máte samozřejmě právo…, ale vy obvykle o laskavosti nežádáte.‚

„Já vím a cítím se kvůli tomu hrozně. Když odmítnete, pochopím to.‚ Kdyby skutečně odmítla, způsobilo by mi to spoustu

problémů, ale nechtěla jsem dát najevo, jak moc mi na tom záleží. „Uvažovala jsem, jak tady mám trávit Vánoce – s Moroji. Chápu, že je to součástí mojí mise, madam, jenže… lhala bych, kdybych řekla, že mi to nevadí. Takže mě napadlo, jestli byste mi nedovolila jet na velkou sváteční bohoslužbu. Cítila bych se pak… Nevím. Víc zapojená. Dokonce očištěná. Jsem tady pořád

s nimi a cítím to na sobě jako poskvrnu, chápete? Někdy mám

dojem, že nemůžu ani dýchat. Asi to zní směšně.‚

Utnula jsem svoje plácání. Když mi Marcus navrhl, že bych měla využít svých známostí v St. Louis, okamžitě mě napadl Ian. Pak jsem si ale uvědomila, že to nestačí. Alchymisté, kteří jsou někam přidělení, nemůžou jen tak žádat o volno, aby mohli navštívit kamarády. Ale něco jiného je chtít volno kvůli něčemu

spirituálnímu a skupinově orientovanému, jako je třeba alchymistická vánoční bohoslužba. Spousta alchymistů má dovoleno

tam jet. Váže je společná víra a jednota skupiny. Ian mi o tom

na svatbě pověděl proto, že doufal, že mě naláká, abych ho navštívila.

Nemohl vědět, že se mu jeho lstivost nevyplatí.

„Vůbec to nezní směšně,‚ ujistila mě Stantonová. To vypadalo slibně. Uvolnila jsem ruku sevřenou v pěst.

„Myslela jsem, jestli bych třeba nemohla odjet před zimními

prázdninami,‚ dodala jsem. „Jill může zůstat ve škole, takže by

to nebylo příliš riskantní. A Eddie s Angeline jsou pořád s ní. Mohla bych si zaletět do St. Louis jen na víkend.‚

„Do St. Louis?‚ bylo mi jasné, že se mračí. „Máme bohoslužby

i ve Phoenixu. Tam byste to měla mnohem blíž.‚

„Já vím, madam. Jde o to…‚ Doufala jsem, že opravdová nervozita

mi pomůže, abych mluvila přesvědčivě. „Já… Doufala jsem, že bych mohla znovu vidět Iana.‚

„Aha. Chápu.‚ Nastala dlouhá pauza. „To mi připadá ještě

víc překvapivé než to, že se chcete zúčastnit bohoslužby.

183

Na svatbě se mi nezdálo, že by vás pan Jansen okouzlil jako vy

jeho.‚

Takže jsem měla pravdu, když jsem si myslela, že Stantonové

neuniklo, jak je do mě zblázněný. Dokonce si všimla i toho, že

mu jeho city neoplácím. Byla velice všímavá, registrovala i nepatrné

detaily. To mi připomnělo Marcusovo varování, že alchymisté věnují pozornost všemu, co děláme. Začínala jsem chápat

jeho obavy i to, proč svoje rekruty od alchymistů tak rychle odřízl. Přilákala už jsem na sebe pozornost? Staví se tyhle maličkosti – dokonce i to, že jsem teď požádala o volno – proti mně?

Doufala jsem, že díky nervozitě působím jako neklidná zamilovaná holka, se kterou bude Stantonová soucítit a jen nad

ní zakroutí hlavou. Letadlem to není do St. Louis zase o tolik

dál a výsledek by byl tentýž. „Bylo to pracovní setkání, madam.

Nechtěla jsem se rozptylovat.‚

„Samozřejmě.‚ Odmlčela se jen na několik vteřin, ale mně to připadalo jako hodina. „No, nevidím důvod, proč byste nemohla odcestovat. Odvádíte vynikající práci a z osobního hlediska naprosto chápu, že chcete zase vidět známé tváře. Strávila jste s Moroji víc času než ostatní alchymisté za celý život a nezaváhala jste, ani když na vás Ivaškov na svatbě naléhal.‚

Nezaváhala jsem, ani když na mě naléhal v budově spolku. Nebo jsem naléhala já na něj?

„Děkuju vám, madam.‚

Dala mi povolení odjet příští víkend a svolila, že cestovní

výdaje můžu hradit ze zdrojů alchymistů. Když jsme hovor

ukončily, uvažovala jsem, jestli bych neměla zavolat Ianovi, ale nakonec jsem se rozhodla pro neosobnější způsob. Napsala jsem

mu e-mail, v němž jsem mu sdělila, že budu ve městě a že doufám,

že se sejdeme. Po chvíli přemýšlení jsem napsala esemesku

Marcusovi: Zařízeno.

Nastala doba oběda a Eddie mi napsal, jestli se s ním a Jill

sejdu v jídelně u mojí koleje. Ve smluvený čas jsem tam přišla,

ale u stolu jsem objevila jen zachmuřeného Eddieho. Říkala jsem

si, kde je asi Angeline a proč se o ní nezmínil ve zprávě, kterou

mi poslal. To jsem ale nechtěla vytahovat, a tak jsem se zeptala

na tu, o níž se zmiňoval.

184

„Kde je Jill?‚

Kývl hlavou směrem k opačnému konci jídelny. Sledovala

jsem směr jeho pohledu a uviděla ji, jak stojí u stolu, směje se

a povídá si se spolužáky. V rukou držela tác a vypadala, že ji

zastavili cestou z fronty na jídlo. U stolu seděl Mika s dalšími

kluky. Byla jsem ráda, že to vypadá, že spolu už zase kamarádí.

„To je hezké,‚ poznamenala jsem a obrátila se zase ke svému jídlu. „Jsem ráda, že je s každým zadobře.‚

Eddie na mě ohromeně zíral. „Copak nevidíš, co se děje?‚

Zrovna jsem chtěla kousnout do jablka, ale zarazila jsem se.

Takové otázky nesnáším. Znamenají, že mi unikají nějaké společenské náznaky, a ty nejsou zrovna moje silná stránka. Znovu

jsem se podívala na Jill a pokusila se odhadnout situaci.

„Snaží se ji Mika získat zpátky?‚

„Samozřejmě, že ne,‚ odvětil Eddie, jako by mi to mělo být

jasné. „Teď chodí s Claire Ciprianovou.‚

„Promiň. Nesleduju milostné životy všech. Musím si to

přidat na seznam úkolů hned po rozkrytí spiknutí alchymistů

a zjištění, jestli jdou Bojovníci po Jill.‚

Eddie upíral oči na Jill a přikyvoval. Nabyla jsem z toho dojmu,

že mě vůbec neposlouchal. „Travis a Juan ji chtějí pozvat

na rande.‚

„No a? Už snad ví, jak se má zachovat ohledně randění s lidmi.‚

Aspoň jsem v to doufala. „Odmítne je.‚

„Stejně by ji neměli otravovat,‚ zavrčel.

Jill nevypadala, že by měla dojem, že ji otravují. Vlastně jsem

byla ráda, že se usmívá a celá září. Spokojenost jí slušela a zdůrazňovala její královské postavení. Ať už se s nimi bavila o čemkoli, zjevně si to užívala. Ve svém společenském vzdělávání jsem

se naučila jednu věc – že flirtovat s někým není totéž jako s ním chodit. Moje kamarádka Julia je odbornice na rozeznávání rozdílů. Pokud je Jill šťastná, pak s tím rozhodně nemám problém.

Vypadalo to, že jediný, koho otravují Jillini nápadníci, je Eddie.

Teoreticky ho omlouvalo, že ji chce ochraňovat, jenže se mi

to zdálo spíš osobní. Rozhodla jsem se tedy odvést řeč k jeho

milostnému životu, o který by se měl zajímat především.

„Kde je Angeline?‚

185

Jill si to namířila k nám. Eddiemu se viditelně ulevilo a otočil

se zase ke mně. „Právě o tom jsme s tebou chtěli mluvit.‚

Kdykoli se mnou někdo chtěl mluvit, znamenalo to, že se

děje něco divného. Naléhavé záležitosti nevyžadovaly žádný

zdlouhavý úvod. Prostě je na mě okamžitě vychrlili. Takhle promyšlená

věc byla divoká karta.

„Co se děje?‚ zeptala jsem se, sotva si k nám Jill přisedla.

„S Angeline.‚

Jill a Eddie si vyměnili vědoucí pohledy. „Myslíme, že Angeline

něco chystá,‚ řekla Jill. Po chvilce to upřesnila. „Něco špatného.‚ Znova už ne. Obrátila jsem se na Eddieho. „Pořád je rezervovaná?‚

„Jo. Včera s námi byla na obědě.‚ Zamračil se. „Ale chovala

se divně. Nedokázala nám vysvětlit, co ji poslední dobou tolik zaměstnává.‚

Jill to potvrdila. „Angeline se většinou dostává do problémů

spontánně a nečekaně. Ale teď mi tvrdíte, že si promýšlí nějaké

tajnosti. To není její styl. V nejhorším si pořizuje nevhodné oblečení.‚ Eddie vypadal, že se usměje, ale úsměv ze sebe nevyloudil.

„To je pravda.‚

Jill to ale nepřesvědčilo. „Musíš si s ní promluvit. Zjisti, co

se děje.‚

„A vy si s ní promluvit nemůžete?‚ zeptala jsem se a dívala

se střídavě z jednoho na druhého. „Žijete s ní.‚

„Zkoušeli jsme to,‚ ohradila se Jill. „Čím víc jsme si s ní povídali,

tím byla naštvanější.‚

„To chápu,‚ vyštěkla jsem. „Heleďte, mrzí mě, že se s ní děje

něco divného, a věřte mi, že nechci, aby měla průšvih. Ale nemůžu

ji neustále vodit za ručičku. Vyřešila jsem její problém

s matikou. Mám v popisu práce zajistit, aby se udržela na škole

a neprozradila naše utajení. Všechno ostatní je navíc a já na to

teď nemám čas. A pokud o tom nechce mluvit s vámi, tak proč

si myslíte, že se o tom bude bavit se mnou?‚

Podala jsem jim to příkřejším tónem, než jsem původně

zamýšlela. Opravdu mi na nich všech záleží. A nechci v partě

186

žádné problémy. Přesto mě pokaždé rozčílilo, když za mnou

přišli s podobným dramatem, jako bych byla jejich matka. A přitom oba patří k nejchytřejším a nejschopnějším osobám, jaké

znám. Nepotřebují mě a Angeline není žádný zločinecký génius. Přijít na to, co má za lubem, zase nemůže být tak těžké.

Ani jeden z nich na to neměl odpověď. „Ty prostě dokážeš proniknout lidem pod kůži,‚ řekla nakonec Jill. „Jsi komunikativní.‚ Takový kompliment příliš často neslýchám. „Nedělám nic výjimečného. Jen jsem vytrvalá. Pokoušejte se o to dál a třeba to rozlousknete.‚ Když jsem viděla, jak se Jill nadechuje k protestu, ještě jsem dodala: „Prosím vás, nechtějte to po mně hned teď.

Víte, že toho mám spoustu.‚

Významně jsem na ně pohlédla. O Marcusovi věděli oba a Jill

věděla i o sestře profesorky Terwilligerové. Po chvíli si to uvědomili

a oba se zatvářili zahanbeně.

Eddie do Jill něžně šťouchl. „Má pravdu. Na Angeline bychom

měli pracovat sami.‚

„Dobře,‚ řekla Jill. Moje úleva ovšem netrvala dlouho. „Budeme

to zkoušet dál. A když neuspějeme, vloží se do toho Sydney.‚

Zaúpěla jsem.

Když jsem se s nimi pak rozloučila, vybavila jsem si, jak mi

Marcus v San Bernardinu řekl, že alchymisté se nechávají pověřit podřadnou prací. Ujišťovala jsem se, že Eddie s Jill to vyřeší

sami a já se do toho nebudu muset míchat. Samozřejmě za předpokladu,

že Angeline neplánuje nějakou katastrofu.

Moje obavy se naštěstí rozptýlily, když jsem nastoupila do

autobusu, který jel do hlavního kampusu. O víkendech pendloval

mezi všemi budovami jen jeden autobus a já ho dohnala

u chlapecké koleje. Uvnitř seděl Trey a se šťastným výrazem koukal z okna. Sotva si mě všiml, přestal se usmívat.

„Ahoj,‚ pozdravila jsem a sedla si vedle něj. Vypadal nervózně.

„Jdeš se učit?‚

„Vlastně mám sraz s Angeline.‚

Zdálo se, že před ní dneska není úniku, ale pokud se bude

učit matematiku, je nepravděpodobné, že by u toho plánovala

187

převrat nebo založení požáru. Treyův ustaraný výraz mě ale zaujal.

„Snad tě zase nezmlátila?‚ Žádné viditelné zranění jsem na něm neviděla, ale u ní jeden nikdy neví.

„Co? Ne, ne. Poslední dobou ne.‚ Zaváhal, než znovu promluvil.

„Melbourneová, jak dlouho budeš potřebovat, abych to dělal?‚

„Nevím.‚ Zaměřila jsem se na to, abych nějak vyřešila současnou situaci, a o budoucnosti jsem příliš neuvažovala. Jedno

po druhém. „Před prázdninami ji vyzkoušejí. Pokud proleze,

pak jsi nejspíš volný. Tedy pokud nechceš v doučování pokračovat

i po prázdninách – jestli tě ještě nevyčerpala.‚

To ho překvapilo víc, než jsem čekala. „Fajn. To je dobré vědět.‚ Když vystoupil a zamířil ke knihovně, vypadal zoufale. Uvažovala jsem, jestli to za to vůbec stojí. Mám Treye ráda. Nenapadlo by mě, že tak radikálně změním jeho život, když jsem mu

vnutila Angeline. Takhle asi na lidí působí.

Ještě pár vteřin jsem ho sledovala, jak odchází, a pak jsem

zamířila k přírodovědecké budově. Profesorka Whittakerová

byla amatérská botanička a ráda vždy zásobovala profesorku

Terwilligerovou nejrůznějšími bylinami a rostlinami. Myslela, že

je profesorka Terwilligerová používá k výrobě potpourri a vonných svíček. Často se vyptávala na výsledek. Když jsem dneska

vešla do její třídy, zrovna známkovala písemky.

„Dobrý den, Sydney,‚ pozdravila mě a skoro se na mě ani

nepodívala. „Máte to tamhle na polici.‚

„Děkuju, madam.‚

Došla jsem k polici a překvapilo mě, že jsem tam objevila

celou sbírku. Profesorka Terwilligerová chtěla nejrůznější lístky,

stonky a odřezky. Tolik jsem toho pro ni ještě nikdy nevyzvedávala.

„Tentokrát má jistě velikou objednávku,‚ poznamenala profesorka

Whittakerová, jako by mi četla myšlenky. „Skutečně přidává do potpourri česnek?‚

„Aha. Ne, ten je na vaření. To víte, nějaké sváteční jídlo.‚

188

Přikývla a vrátila se ke své práci. Ve věcech alchymistů (a čarodějek) hodně pomáhá, že podivné chování lidé málokdy připisují nadpřirozeným záležitostem.

Zvažovala jsem, jestli bych neměla zajít do knihovny za

Treyem a Angeline, abych zhodnotila její chování sama, ale nakonec

jsem se rozhodla, že se do toho radši nebudu míchat. Eddie

s Jill si s tím poradí. Jelikož jsem neměla co dělat, odvážila

jsem se doufat, že bych dneska mohla zůstat zalezlá na pokoji

a číst si. Ale když jsem se vrátila ke své koleji, ohromilo mě,

že venku na lavičce sedí Marcus a hraje na akustickou kytaru. Kolem něj postávaly čtyři dívky a s úžasem poslouchaly. Došla jsem k nim a založila si ruce.

„To myslíš vážně?‚ zeptala jsem se.

Marcus vzhlédl a usmál se na mě. Jedna z dívek se hned

naježila.

„Ahoj, Sydney.‚

Upřely se na mě čtyři páry očí, z nichž vyzařovala jednak nevěřícnost,

jednak žárlivost. „Ahoj,‚ pozdravila jsem. „Tebe bych tady nečekala.‚

„Nikdy se nechovám předvídatelně.‚ Pohodil vlasy a začal

balit kytaru do pouzdra. „Promiňte, holky. Musím si teď promluvit

se Sydney.‚

Vysloužila jsem si další pohledy, které mě štvaly. Je skutečně

tak neuvěřitelné, že se mnou chce mluvit hezký kluk? Jeho obdivovatelky se neochotně rozešly a já se s Marcusem vydala

na procházku.

„Neměl by ses skrývat?‚ zeptala jsem se. „A ne žebrat s kytarou.‚

„Nechtěl jsem od nich peníze. Navíc dneska jsem tu inkognito.‚

Poklepal si na tvář a já si všimla, že tetování je sotva

viditelné.

„Použil jsi make-up?‚ zeptala jsem se.

„Neodsuzuj mě,‚ ohradil se. „Aspoň se tak můžu volněji pohybovat.

Sabrina mi pomohla vybrat vhodný odstín.‚

Zastavili jsme se mezi stromy, které poskytovaly relativní

soukromí. „Tak proč jsi přišel? Proč jsi mi nejdřív nezavolal nebo

nenapsal?‚

189

„Protože jsem ti něco přinesl.‚ Sáhl do kapsy u košile a podal

mi složený kus papíru, který vypadal, že procestoval kus světa,

než se ke mně dostal. Když jsem ho rozložila a narovnala, spatřila jsem několik pečlivě vyvedených plánků. Zvedla jsem zrak

k Marcusovi.

„Wadeovy plány budovy?‚

„Jak slíbil.‚ Čišela z něj spokojenost se sebou samým. Vzápětí

ji vystřídal respekt vůči mně. „Vážně jsi přišla na způsob, jak

se dostat do St. Louis?‚

„Povolili mi to,‚ řekla jsem. „Samozřejmě krom toho, že se

jim vloupám do jejich počítačů. Ale mám pár nápadů, jak to vyřešit.‚

Rozesmál se. „Samozřejmě. Ani se neobtěžuju vyptáváním.

Každá dívka má svá tajemství. Možná se se mnou jednou podělíš

o ta svoje.‚ Tón jeho hlasu naznačoval, že nemluví o pracovních tajemstvích. „Až tohle všechno skončí.‚

„A skončí to vůbec někdy?‚ zeptala jsem se. Mínila jsem to

jako vtip, ale vyznělo to melancholičtěji, než jsem zamýšlela. Dlouze na mě pohlédl. „Doopravdy asi ne. Ale nechat si zpečetit tetování v Mexiku bude zábava. Doufám, že s námi pojedeš.

Při odstraňování zákeřné magie se můžeme podívat i po plážích

a popíjet margarity. Máš plavky?‚

„Ne. A nepiju.‚

„Tak můžeme zajít na kafe. To vím, že piješ.‚

„Mám plno práce,‚ odpověděla jsem a pomyslela na všechno, co mě tíží. „A taky jsem se ještě nerozhodla, jestli vůbec podstoupím první fázi zrušení tetování.‚

„Měla bys, Sydney.‚ Už zase byl v pracovním rozpoložení.

Poklepal mi na tvář. „Když už nic jiného, udělej aspoň tohle. Nedovol jim, aby nad tebou měli ještě větší kontrolu, než už

mají. Já vím, že si myslíš, že to trochu přeháníme, ale tuhle věc

myslím opravdu vážně.‚

„Ahoj, Sydney.‚

Ohlédla jsem se a uviděla svou kamarádku Julii Cavendishovou, jak nese ohromný štos knih. Po pár vteřinách se na ni podíval

i Marcus. Vykulila oči, zakopla a upustila všechno, co nesla.

Zčervenala.

190

„Proboha, já jsem ale kopyto.‚

Sehnula jsem se, abych jí pomohla, ale Marcus byl vmžiku

u ní s úsměvem filmové hvězdy. „To se stává i těm nejlepším. Já jsem Dave.‚

„J-Julia,‚ vykoktala. Za celou dobu, co jsem ji znala, jsem ji

nikdy neviděla před nějakým klukem znervóznět. Obvykle si je dávala k snídani.

„Tady.‚ Podal jí všechny knihy pečlivě srovnané.

„Děkuju. Mockrát děkuju. Tos nemusel. Byla to moje chyba.

Obvykle nejsem takhle nešikovná. A vy dva máte zjevně na práci něco jiného.‚ Taky jsem nikdy neslyšela Julii takhle blábolit.

Marcus ji poplácal po zádech a ona vypadala, že asi omdlí.

„Vždycky rád pomůžu krásce v nesnázích.‚ Kývl na mě. „Už musím jít, Sydney. Zase se ozvu.‚

Přikývla jsem. Jakmile odešel, Julia znovu upustila knihy

a vrhla se na mě. „Sydney, musíš mi říct, kdo to byl.‚

„Už ti to řekl. Dave.‚

„Jasně, ale kdo je to?‚ Svírala mi paži a vypadala, že je odhodlána

ze mě odpověď klidně i vytřást.

„Prostě jeden kluk, kterého znám.‚ Zamyslela jsem se nad tím víc. „Asi kamarád.‚

Zadržela dech. „Vy dva nejste…‚

„Cože? Ne! Jak tě to napadlo?‚

„Je prostě slaďoučkej,‚ prohlásila, jako by to stačilo k tomu,

aby z nás byli dokonalí partneři. „Nemáš chuť z něj strhat oblečení?‚

„Ani náhodou.‚

„Fakt ne?‚ Měřila si mě pohledem, jako by čekala, kdy odhalí,

že žertuju. „Ani trochu?‚

„Ne.‚

Odstoupila a začala sbírat svoje knihy. „Ježíši, Syd. Někdy

nevím, co si mám o tobě myslet. Teda jsem ráda, že je volný – je

volný, že jo? –, ale být tebou, šílela bych po něm.‚

Vzpomněla jsem si na Jillina slova o tom, že Marcus je člověk

a rebelský alchymista. Možná bych o něm nebo o jiném bývalém alchymistovi měla začít uvažovat jako o možnosti pro milostný

vztah. Kdybych měla v životě někoho, kdo není zakázaný vam191

pýr, všechno by bylo mnohem jednodušší. Snažila jsem se ze sebe vydolovat stejnou reakci, jakou na Marcuse obvykle dívky mají, ale nepodařilo se mi to. Ať jsem se snažila sebevíc, prostě mě nepřitahoval. Nejspíš má na můj vkus moc blonďaté vlasy.

A málo zelené oči.

„Je mi líto,‚ pověděla jsem Julii. „Prostě to tak necítím.‚

„Když to říkáš. Ale stejně myslím, že jsi blázen. Tohle je přesně

ten typ, za kterým holky jdou i do pekla a zase zpátky.‚

Cestou ke koleji přestala s romantickými řečmi a můj žaludek

se sevřel. „To je možná větší pravda, než si myslíš.‚

Rozzářila se. „Vidíš? Věděla jsem, že nedokážeš odolat.‚

192

15

Když jsme se s J ulií vrátily na kolej, profesorka Terwilligerová

už na mě čekala v hale. „Myslím to vážně: Máte nějaké

zařízení, kterým mě sledujete?‚ zeptala jsem se jí. Julii stačil jediný pohled na profesorčin vážný výraz a urychleně se vzdálila.

„Jen vynikající načasování,‚ odvětila profesorka Terwilligerová.

„Vyrozuměla jsem, že pro mě máte novinky.‚

„Kupodivu ano.‚

Odvedla mě ven na další tajnou schůzku, abychom měly větší soukromí. Poslední dobou už vůbec nepřipomínala roztržitou hippie profesorku, kterou jsem tady v Amberwoodu potkala na začátku. „Povězte mi, co je nového,‚ vybídla mě.

Řekla jsem jí o telefonátu s Alicií a profesorčin zděšený výraz

mě vůbec nepotěšil. Tak trochu jsem doufala, že mi odhalí nějaký geniální plán, který tajně spřádá.

„Tak tedy dobrá,‚ prohlásila, jakmile jsem skončila. „Předpokládám,

že tam budu muset zajet.‚

„Já tam budu muset zajet,‚ opravila jsem ji.

Obdařila mě nepatrným úsměvem. „Udělala jste už víc než

dost. Teď je načase, abych vystoupila ze stínu a s Veronikou se vypořádala.‚

„Ale poslala jste mě na to místo už dřív.‚

„Když jsme si nebyli jistí, kde přesně je a co tam dělá. Tentokrát máme očité svědky, kteří potvrzují, že tam je právě teď.

Tuhle příležitost nemůžu promarnit.‚ Podívala se na hodiny

u dveří a povzdechla si. „Rozjela bych se tam klidně dnes večer,

ale ještě jsem nepodnikla nezbytná opatření. Začnu na nich

193

pracovat hned a na cestu vyrazím zítra večer. Doufám, že se s ní zase neminu.‚

„Ne.‚ Vzdor v mém hlase mě samotnou překvapil. Neodporuju

učitelům ani žádným jiným autoritám – tedy aspoň ne moc

často. No dobře, nikdy. „Předtím nám unikla. Nechte nás ji najít. Nechcete přece odhalit svoje karty – pro případ, že by se něco pokazilo. Budete připravená zítra večer? Tak nás nechte jet tam během dne, pokud mě tedy někdo uvolní ze školy…‚

Její napětí trochu opadlo a zasmála se. „To bych nejspíš mohla. Ale nelíbí se mi, že vás neustále posílám do nebezpečných situací.‚

„To už jsme snad probraly dávno.‚

Na to nemohla nic namítnout. Domluvila jsem se s Adrianem,

že mě následující den vyzvedne. Nejdřív jsem ovšem

vynadala „Jetovi‚, že rozdává „Taylořino‚ číslo. Ráno jsem se přesvědčila, že profesorka Terwillligerová svému slovu dostála. Omluvila mě z vyučování kvůli „výzkumné cestě‚. Jelikož jsem hvězdná studentka, žádný z mých profesorů neměl problém s tím, že zameškám jeho hodinu. Věděli, že učivo doženu. Nejspíš bych nemusela chodit do školy po zbytek semestru vůbec.

Cestou jsem pověděla Adrianovi, jak jsem si zařídila výlet

do St. Louis, abych tam splnila Marcusův děsivý úkol. Adrian

se mračil čím dál víc, ale nic k tomu neřekl. Věděla jsem, jak se

to v něm sváří. Marcuse neměl rád. Nelíbilo se mu, že mluvím

o potenciálně nebezpečné misi. Ale na druhou stranu mi věřil,

že se rozhoduju podle sebe. Neměl v povaze mi odporovat nebo

mi říkat, co mám dělat – i když po tom možná v hloubi duše

tajně toužil. Nabídl mi pouze slova podpory.

„Buď opatrná, Sageová. Proboha, buď opatrná. Už jsem tě

viděl vyřešit kdejakou šílenost, ale tohle je extrém dokonce

i na tebe. Pravděpodobně jsi jediná, kdo to může zvládnout, ale stejně… Nepřestávej být ostražitá, ani na chviličku.‚

Když jsem mu pověděla, jak chci využít Iana, abych získala

přístup do ústředí, Adrianův ustaraný výraz se změnil v nevěřícný.

„Počkej. Musím se ujistit, že to dobře chápu. Chystáš se někoho svést, aby ti pomohl se špionáží?‚

194

Svést? Iana? Uf! „Nedělej unáhlené závěry,‚ upozornila jsem ho. „Jen se snažím využít jeho city ke mně, abych získala, co chci.‚

„Páni. To je drsný, Sageová. Hodně drsný.‚

„No tak.‚ Jeho nařčení mě trochu popudilo. „Nebudu mu slibovat,

že si ho vezmu ani nic podobného, jen abych ho pak odkopla. Napsal mi, jestli nezajdeme na večeři, když budu ve městě. Pobavíme se a já se ho pokusím přesvědčit, aby mě provedl po ústředí. Toť vše.‚

„A to přesvědčování nezahrnuje svádění?‚

Nasupeně jsem na něj pohlédla a doufala, že mu můj pohled neunikl. „Adriane. Opravdu ti připadám jako někdo, kdo dělá takové věci?‚

„No…‚ Zarazil se a měla jsem dojem, že spolkl nějakou kousavou

poznámku. „Ne, asi ne. A rozhodně ne s klukem jako on.

Máš šaty?‚

A už to tu bylo zase. Adrianovo skákání od tématu k tématu.

„Na večeři a na bohoslužbu? Mám jich spoustu.‚

„Obávám se, že to odpovídá na mou otázku.‚ Vypadal, že

svádí ohromnou vnitřní bitvu. Nakonec řekl: „Dám ti radu.‚

„Jen to ne.‚

Přejel mě pohledem. „Kdo z nás ví víc o mužských slabinách

– ty, nebo já?‚

„Pokračuj.‚ Odmítala jsem mu odpovědět přímo.

„Pořiď si nový šaty. Takový, který hodně odhalují. Krátký.

Bez ramínek. A možná i push-upku.‚ Měl dokonce tu drzost, že rychle pohledem zhodnotil moji hruď. „No, to možná ne. Ale určitě si vezmi boty na podpatcích.‚

„Adriane,‚ vykřikla jsem. „Víš, jak se oblékají alchymisté.

Vážně myslíš, že bych si oblékla něco takového na sváteční mši?‚

Zatvářil se nejistě. „Mohlo by to zabrat. Když změníš styl

nebo tak něco. Ale říkám ti, že přimět ho k něčemu takovýmu

může být těžký. Proto bude nejlepší ho rozptýlit, aby moc nepoužíval mozek a nemyslel na následky.‚

„Nemáš moc důvěry v mužské plémě.‚

„Hele, říkám ti pravdu. Já sám jsem se nechal rozptýlit už

spoustou sexy šatů.‚

195

Vzhledem k tomu, že Adrian se nechá rozptylovat mnoha

věcmi, nebyla jsem si jistá, jestli je to pádný argument. Fondue. Trička. Koťátka. „A když to udělám, co potom? Ukážu mu kus

kůže a bude mi patřit svět?‚

„Pomůže to.‚ Ohromilo mě, že to myslí smrtelně vážně.

„A celou dobu se musíš chovat sebejistě, jako by se rozumělo

samo sebou, že ti vyhoví. Až ho požádáš, o co chceš, nezapomeň zdůraznit, že mu budeš ,moc vděčná‘. Ale nerozváděj to. Jeho představivost za tebe odvede půlku práce.‚

Zavrtěla jsem hlavou a byla ráda, že už jsme dojeli skoro až

do cíle. Netušila jsem, kolik toho ještě snesu. „Tohle je ta nejtrapnější rada, jakou jsem kdy slyšela. Taky je trochu sexistická, ale nemůžu se rozhodnout, jestli uráží víc muže, nebo ženy.‚

„Podívej, Sageová. O chemii, počítačovým hackerství nebo

fotosyntóze toho moc nevím, ale s tímhle mám spoustu zkušeností.‚ Myslím, že tím mínil fotosyntézu, ale neopravila jsem ho.

„Využij moje znalosti. Nepromarni je.‚

Tvářil se tak vážně, že jsem mu musela říct, že o tom budu uvažovat, ačkoli jsem si nedovedla představit, že bych si oblékla

něco takového, o čem mluvil. Moje odpověď ho zřejmě uspokojila

a už k tomu nic neřekl.

Když jsme dojeli k penziónu, nasadila jsem si hnědou paruku, abychom se zase mohli stát Jetem a Taylor. Vykročili jsme

ke dveřím a já se připravila na nejhorší.

„Kdo ví, do čeho jdeme?‚ zamumlala jsem. Když jsem mluvila

s profesorkou Terwilligerovou, byla jsem velmi statečná, ale

teď mi začínalo docházet, že nejspíš narazím na zlou čarodějnici.

Ještě jsem se nenaučila vycítit magii z ostatních, takže mě možná zaskočí, pokud dokáže svoje schopnosti skrývat. Zbývá mi jen důvěřovat, že mě zamaskuje Adrianova magie éteru a talisman od profesorky Terwilligerové. Pokud tam Veronika bude, budeme

jí připadat jako úplně normální pár. Aspoň jsem v to doufala.

Když jsme vešli do penziónu, Alicia si opět četla časopis.

Stejně jako minule měla brýle a na krku spoustu přívěsků. Jakmile nás uviděla, celá se rozzářila. „Vrátili jste se.‚

Adrian mě okamžitě jednou paží objal. „Když jsme se doslechli,

že je Veronika znovu ve městě, hned jsme se rozhodli, že

ji navštívíme. Viď, cukříčku?‚

196

„Přesně tak,‚ přitakala jsem. Dneska jsem doufala ve zdravější

oslovení.

„Aha.‚ Aliciin rozzářený úsměv trochu pobledl. „Zrovna odešla.‚

„To si děláte legraci,‚ poznamenala jsem. Jak to, že máme

takovou smůlu? „Takže se odhlásila?‚

„Ne, pořád bydlí v Sametovém pokoji. Nejspíš si šla jen něco

vyřídit. Ale…‚ Zatvářila se ostýchavě. „Možná jsem vám to překvapení

pokazila.‚

„Co?‚ zeptala jsem se opatrně. Cítila jsem, jak mě Adrian pevně svírá, ale nebylo v tom nic romantického.

„Nemohla jsem si pomoct. Řekla jsem jí, že brzy může očekávat nečekanou návštěvu. Dobrou návštěvu,‚ dodala. „Nechtěla

jsem, aby se zdržela venku moc dlouho.‚

„To je od vás milé,‚ prohlásil Adrian. Jeho úsměv působil

stejně napjatě jako můj. Alicia ve snaze „pomoct‚ nám možná všechno pokazila.

Co teď budeme dělat? Před okamžitým rozhodnutím mě zachránila

žena středních let, která právě vešla.

„Dobrý den,‚ pozdravila Alicii. „Chci se zeptat, jak to tady

máte s pořádáním svateb. Moje neteř se totiž bude vdávat.‚

„Samozřejmě,‚ řekla Alicia a dívala se střídavě z jednoho

na druhého. Vypadala nervózně, jak se snažila vyjít všem vstříc najednou. Rychle jsem se do toho vložila.

„Když už jsme tady, můžeme se znovu podívat na Králičí pokoj? Pořád o něm mluvíme.‚

Alicia se zamračila. „Myslela jsem, že výročí hodláte strávit na pobřeží, ne?‚

„To jsme chtěli,‚ podpořil mě Adrian. „Jenže tuhle Taylor začala mluvit o Ocáskovi, takže nás napadlo, že to ještě zvážíme.‚

Musela jsem mu nechat, že pohotově zareagoval, když se chytil historky, kterou jsem si tehdy na místě vymyslela. Samozřejmě byste ale čekali, že si bude pamatovat jméno králíka, kterého si sám vymyslel.

„O Skokanovi,‚ opravila jsem ho.

„Je Králičí pokoj prázdný?‚ zeptal se. „Můžeme tam jenom nakouknout, než to vyřídíte tady s paní?‚

197

Alicia zaváhala jen na okamžik a vzápětí nám podala klíč.

„Jistě. Pokud budete mít nějaké otázky, nestyďte se zeptat.‚

Vzala jsem si klíč a spolu s Adrianem se vydala do schodů.

Za námi jsem slyšela tu ženu, jak se vyptává, jestli by bylo možné

postavit na zahradě stan a kolik může být v penziónu vařičů,

aby to odpovídalo požárním normám. Jakmile jsme došli do patra, kde nás už nikdo nemohl slyšet, Adrian promluvil. „Nech mě hádat. Chceš prozkoumat Sametový pokoj.‚

Odměnila jsem ho úsměvem, potěšená, že odhalil můj plán.

„Jo. Dost dobrý nápad, co? Doufejme, že Alicia bude chvilku

zaneprázdněná.‚

„Můžu na ni použít nátlak,‚ připomněl mi.

„Už tak hodně pracuješ s éterem.‚

Našla jsem Sametový pokoj a strčila klíč do zámku. Doufala

jsem, že nám Alicia dala hlavní klíč od všech dveří, a ne

jen od Králičího pokoje. Když nás tu prováděla minule, všechno

odemykala jen jedním klíčem. Cvaknutí mi napovědělo, že

máme štěstí a nebude nutné používat chemikálie na tavení kovů. Sametový pokoj jsme viděli při naší minulé návštěvě a vypadal víceméně stejně. Nábytek pokrytý sametem, sametový přehoz na posteli a dokonce i sametové tapety. Tentokrát ale nebyl

pokoj uklizený a neobsazený jako minule. Všechno prozrazovalo,

že v pokoji nedávno někdo byl. Postel nebyla ustlaná a vůně šampónu linoucí se z koupelny naznačovala, že se tu před chvílí někdo sprchoval.

„Alicia se možná spletla, když řekla, že se ještě neodhlásila,‚

řekl Adrian. Otevíral zásuvku po zásuvce a nic v nich nenašel.

Ve skříni objevil v rohu boty na podpatcích a na ramínku pásek.

To tam klidně mohla zapomenout, pokud si balila narychlo.

„Někdo odtud odešel ve spěchu.‚

Moje naděje pohasla. Když Alicia Veronice pověděla o našem

„překvapení‚, nejspíš ji vyděsila natolik, že Veronika utekla. Nenašli jsme žádnou známku toho, že by se Veronika měla

vrátit. Jak řekl Adrian, vypadalo to, že odešla narychlo a nechala

po sobě jen věci, které se snadno někde zapomenou – žiletku

ve sprše, parfém na poličce v koupelně a na nočním stolku štos

jídelních lístků.

198

Usedla jsem na postel a začala se jimi probírat. Nepředpokládala

jsem, že mi něco prozradí. Pocházely z čínských, indických

a mexických restaurací. Vyčetla jsem z toho jen to, že Veronika

má velmi různorodé chutě. Prolistovala jsem všechny jídelní lístky

a hodila je na zem.

„Odešla,‚ prohlásila jsem. Před pravdou už jsem se nemohla

dál schovávat. „Ta kráva Alicia jí to vyžvanila a teď jsme ji znovu

ztratili.‚

Adrian si sedl vedle mě a tvářil se stejně zoufale jako já. „Najdeme

ji. Zpomalili jsme ji tím, že jsme před ní schovali ostatní.

Třeba tím získáme čas až do dalšího úplňku, kdy ji můžeš znovu najít.‚

„To doufám,‚ řekla jsem, ačkoli jsem nebyla tak optimistická. Odhrnul mi z obličeje prameny vlasů z paruky a zvedl mi

hlavu. „Všechno bude v pořádku. Neví o tobě.‚

Měl pravdu, ale byla to chabá útěcha. Opřela jsem si mu hlavu

o rameno a přála si všechno napravit. To je přece moje práce, ne? „Jenže to znamená, že místo mě může trpět někdo jiný. To nechci. Musím ji zastavit jednou provždy.‚

„Ty jsi tak statečná.‚ Obdařil mě nepatrným úsměvem. Konečky prstů mi přejel po tváři níž, něžně mě pohladil po krku

a sklouzl k rameni. Kdekoli se mě dotkl, naskočila mi husí kůže.

Proč se mnou dělá takové věci? Marcus – před kterým padá

do mdlob každá – na mě nemá žádný účinek. Ale od Adriana

mi stačí jediný dotek a zašeptané slůvko. „Castile se před tebou může jít zahrabat,‚ dodal.

„Nech toho,‚ varovala jsem ho.

„Čeho? Že tě srovnávám s Castilem?‚

„O tom nemluvím a ty to dobře víš.‚ Jeho ruce byly nebezpečné

a stejně tak to, že jsem s ním byla v posteli. Zděsila jsem

se, že mě třeba znovu políbí, a tak jsem rychle vyskočila. Ten náhlý pohyb ho překvapil. Prsty mu zůstaly zamotané do mých vlasů a dvou přívěsků, které jsem nosila na krku. Strhl mi oba řetízky a málem i hnědou paruku. Granátový přívěsek jsem na poslední chvíli zachytila, ale křížek spadl úplně. Díkybohu,

že jsem chytila to důležitější. „Už žádné líbání,‚ upozornila jsem

ho. Zapnula jsem si řetízek s granátem a narovnala paruku.

199

„Myslíš už žádné líbání, pokud se neodehraje na romantickém místě,‚ připomněl mi. „Tvrdíš snad, že tohle místo je málo romantické?‚ Rozhlédl se po sametovém zařízení pokoje. Potom zvedl ze země můj křížek a zamyšleně si ho prohlížel. „Jednou jsi mi ho dala.‚

„A tys mi ho vrátil.‚

„Byl jsem naštvaný.‚

„A teď?‚

Pokrčil rameny. „Teď jsem jen odhodlaný.‚

„Adriane,‚ povzdechla jsem si. „Proč to pořád děláš? Doteky…, líbání… Víš dobře, že to nechci.‚

„Nechováš se tak.‚

„Přestaň to říkat. Uráží mě to. Příště klidně prohlásíš, že si

o to říkám.‚ Proč je tak nesnesitelný? No dobře, tam v budově

spolku jsem mu nedala dostatečně jasně najevo, že o něj nestojím. Ani v Koláčích a kdečem všem. Tentokrát jsem to ale zvládla

líp. „Odtáhla jsem se. Musím reagovat ještě přímočařeji?‚

„Není to v tom, co děláš,‚ namítl. Stále svíral v ruce křížek.

„Je to v tvojí auře.‚

Zaúpěla jsem. „Ne, s tímhle nezačínej. Nechci nic slyšet o aurách.‚

„Ale já to myslím vážně.‚ Natáhl se na postel a zůstal ležet na boku. Poklepal na místo vedle sebe. „Lehni si.‚

„Adriane…‚

„Nepolíbím tě,‚ řekl. „Slibuju.‚

„Myslíš, že jsem hloupá? Na tohle ti neskočím.‚

Dlouze a vyrovnaně na mě pohlédl. „Fakt myslíš, že tě znásilním?‚

„Ne,‚ vyhrkla jsem rychle. „Samozřejmě, že ne.‚

„Tak to pro mě udělej.‚

Obezřetně jsem si k němu lehla na bok a dělilo nás jen několik centimetrů. V očích měl okouzlený, zasněný pohled. Ovládl

ho éter. „Víš, co vidím teď? Obvyklou auru. Zlatá a žlutá se nemění,

je zdravá a silná, tu a tam se objevují purpurové hroty. Ale

když udělám tohle…‚

Položil mi ruku na bok a já se celá napjala. Vklouzl mi rukou

pod tričko a zastavil se na mých holých zádech. Místa, kterých

200

se dotkl, mě pálila. A místa, kterých se nedotkl, toužila po tom žáru.

„Vidíš?‚ ujistil se. Teď už byl jako posedlý éterem a zároveň

i mnou. „No, asi to nevidíš. Ale když se tě dotknu, tvoje aura…

jako by vzplála. Barvy se prohloubí a září mnohem intenzivněji. Purpurové přibývá. Proč? Proč, Sydney?‚ Přivinul si mě blíž

k sobě. „Proč takhle reaguješ, když pro tebe nic neznamenám?‚

Z jeho hlasu zaznívalo zoufalství, které se zdálo oprávněné.

Bylo pro mě těžké vůbec promluvit. „Je to instinkt. Ty jsi Moroj.

Já jsem alchymistka. Samozřejmě, že nějak reaguju. Myslíš, že bych mohla být lhostejná?‚

„Většina alchymistů reaguje znechucením, odporem a svěcenou

vodou.‚

To byl vynikající postřeh. „No… Mezi Moroji jsem trochu

uvolněnější než většina alchymistů. Tohle je nejspíš čistě fyzická reakce ovlivněná hormony a roky evoluce. Moje tělo jinak

reagovat neumí. Jsem vnímavá vůči touze stejně jako kdokoli

jiný.‚ Pravděpodobně o tom existuje kniha nebo aspoň článek

v Cosmopolitanu.

Na rtech mu hrál úsměv. Naladil se na mě. „Ne, nejsi. Teda

ano, ale ne bezdůvodně. Vím, že si to moc dobře uvědomuješ. Nejsi ten typ, co by byl ,vnímavý vůči touze‘, aniž by to provázely city.‚ Znovu přesunul ruku na můj bok a přejel mi s ní po stehně. Zachvěla jsem se. Přiblížil ke mně obličej a já spatřila

v jeho očích ohromnou touhu. „Vidíš? Je to tu zase. Můj plamen ve tmě.‚

„Nelíbej mě,‚ zašeptala jsem. Byla to jediná sebeobrana,

na kterou jsem se zmohla. Kdyby mě políbil, byla bych ztracená. Zavřela jsem oči. „Říkal jsi, že už to neuděláš.‚

„Neudělám.‚ Jeho rty byly tak blízko. „Pokud to nebudeš sama chtít.‚

Otevřela jsem oči, odhodlaná říct mu ne. Chtěla jsem mu říct,

že nezáleží na tom, co údajně prozrazuje moje aura, že tohle

dělat nesmíme… Za mojí touhou nebyly žádné city, a tak jsem

se pokusila upnout ke svým argumentům. Už jsem si na Moroje tak zvykla, že zřejmě neustále zapomínám, co je Adrian zač.

201

Je to základní instinkt. Prostě fyzicky reaguju na jeho ruce, rty, na jeho tělo…

Chytil mě za paži a překulil mě. Znovu jsem zavřela oči a objala ho kolem krku. Ucítila jsem dotek jeho rtů. Nebyl to přímo

polibek, jen přejel rty po mých a…

Dveře se otevřely a já sebou trhla. Dovnitř vešla Alicia, zalapala

po dechu a přitiskla si ruku na pusu, aby nevyjekla překvapením.

„O-omlouvám se,‚ vykoktala. „Nevěděla jsem…‚

S Adrianem jsme od sebe odskočili a posadili se. Srdce mi

bušilo, jako by se chtělo probít z hrudi ven, a uvědomovala jsem

si, že jsem celá červená. Spěšně jsem si uhladila paruku a ulevilo

se mi, že zůstala na místě. Adrian se zmohl na slovo dřív než já.

„Pardon… Nechali jsme se trochu unést. Prohlíželi jsme si

i jiné pokoje a rozhodli jsme se je, ehm, vyzkoušet.‚ Přes jeho

pošetilé vysvětlení měl ve tváři samolibý výraz, jaký byste očekávali

u kluka, který právě zabodoval. Bylo to součástí představení, nebo si skutečně myslel, že něčeho dosáhl?

Alicia vypadala nervózně. „Chápu. Ale tenhle pokoj je obsazený. Je…‚ Rozhlédla se a zamračila se. „Je Veroniky. Vypadá

to, že odešla.‚

Konečně jsem se zmohla na slovo. „Mysleli jsme, že je prázdný.

Nic tu není.‚

Alicia se naštěstí tvářila, že zapomněla na kompromitující situaci,

v níž nás nachytala. „To je zvláštní. Neodhlásila se. Zaplatila

předem v hotovosti, ale stejně… Je to divné.‚

Urychleně jsme se s Alicií rozloučili a slíbili jí, že se ozveme.

Když jsme nasedli do auta, ani jeden z nás toho moc nenamluvil. Bloudila jsem v myšlenkách, které se točily kolem zklamání

z toho, jak to dopadlo s Veronikou, a zmatků z Adriana. To druhé jsem si ale odmítala připouštět, a tak jsem se uchýlila ke své obvyklé taktice. Čím dřív na tu chvilku zapomeneme, tím líp.

Byla jsem si jistá, že sobě to namlouvat dokážu. Ale jakási rýpavá

část mojí povahy – skoro stejně rýpavá jako Adrian – mi napovídala, abych si příště v knihovně půjčila knihu o odmítání.

„Další slepá ulička,‚ prohlásila jsem, když jsme vyjeli. Napsala

jsem esemesku profesorce Terwilligerové: V. je pryč. Není

202

nutné něco podnikat. Po pár minutách mi odpověděla: Budeme

to zkoušet dál. Z displeje jsem cítila její zklamání. Nebyla jediná.

Adrian cestou zpátky působil melancholicky. Odpovídal

na všechno, co jsem mu říkala, ale zjevně byl myšlenkami jinde. Když mě pak večer vysadil v Amberwoodu, naštěstí tam panoval klid. Žádná krizová situace ani nebezpečí. Připadalo mi, že jsem už celé věky neměla čas jen sama pro sebe. Uvelebila

jsem se na posteli a utěšovala se normálními činnostmi, jako jsou

domácí úkoly a četba. Usnula jsem s obličejem v učebnici matematiky. Měla jsem nesmyslné sny, jaké mívá každý. Náš kocour

v nich uměl mluvit a dokonce řídil Adrianova mustanga. Ptal

se mě, jestli chci jet na výlet do Birminghamu, ale řekla jsem

mu, že mám moc domácích úkolů, ale jestli chce, můžeme zajet

do Farga.

Zrovna když jsme se dohadovali, kdo zaplatí benzín, sen se

najednou rozplynul v temnotu. Zmocnil se mě pocit chladu následovaný strachem, který se vyrovnal tomu, jaký jsem měla,

když Adrian ve svém bytě čelil Strigojkám. Uslyšela jsem zlý

a zvrácený ženský smích, který působil jako jedovatý dým.

Z temnoty vyšel hlas, který se mi rozléhal myslí.

Dobře tě ukrývá, ale takhle to nemůže zůstat navždycky. Sílu,

kterou v sobě máš, nemůžeš schovávat věčně. Zachytila jsem tvou

stopu. Najdu si tě.

Náhle se ke mně ze tmy natáhly ruce a sevřely se mi kolem

krku. Nemohla jsem se nadechnout. Vykřikla jsem a probudila se

ve své posteli, obklopená knihami. Světlo jsem nechala svítit, takže zaplašilo něco z hrůzy toho snu. Ale jenom něco. Byla jsem celá zpocená, až se mi tričko lepilo k tělu. Dotkla jsem se svého krku, ale všechno bylo v pořádku. Granát visel na svém místě a křížek

ne.

Nemusíš se bát snu, pomyslela jsem si. Nic to neznamená.

A při tom všem, co se děje, je s podivem, že nemívám noční

můry častěji. Jenže když jsem si na ten sen vzpomněla, moc jistá jsem si nebyla. Bylo v něm cosi děsivého a skutečného. Hrůza,

která se dotýkala mojí duše.

203

Druhý den ráno jsem pověděla profesorce Terwilligerové

o našem včerejším výletu. Sešly jsme se v kavárně Spencer’s

a Adrian výjimečně vstal brzo, aby se k nám připojil. „Za chvíli musím jít na studijní setkání,‚ objasnil. Už měl lepší náladu

a nijak se nezmiňoval o včerejší… trapné události.

Přestože jsme toho profesorce neměli mnoho co říct, naslouchala

nám se svraštělým čelem. Opravdová panika ji zachvátila,

když jsem se zmínila o svém snu. Profesorka Terwilligerová vytřeštila

oči a sevřela hrnek s kávou tak pevně, až jsem se bála,

aby ho nerozbila.

„Našla vás,‚ zamumlala. „Ať už to prozradila ta Alicia, nebo

se to dozvěděla z jiného zdroje, Veronika vás našla. Neměla jsem

vás tam posílat. Myslela jsem, že uniknete jejímu radaru, když

ostatní dívky mají talismany, ale spletla jsem se. Byla jsem sobecká

a naivní. Od začátku by bylo lepší, kdyby si myslela, že

po ní jdu jen já sama. Jste si jistý, že jste zamaskoval Sydneyin vzhled?‚ To bylo určeno Adrianovi.

„Stoprocentně,‚ odpověděl. „Každý, s kým jsme mluvili,

všechny ty holky a dokonce i Alicia…, nikdo z nich si nevybaví, jak Sydney vypadá.‚

„Možná vás sledovala,‚ napadlo mě. „A viděla nás spolu. Tady nechodím v přestrojení.‚

„Možná,‚ uznala profesorka. „Ale taky víme, že byla aktivní

v Los Angeles. Nejspíš strávila spoustu času sledováním svých obětí, takže neměla čas přijet sem a špehovat mě. Je sice hodně mocná, ale teleportovat se neumí.‚ Výraz jí ztvrdl odhodláním.

„Teď nemůžeme dělat nic než se snažit mírnit škody. Nezdá se,

205

že by věděla, kde přesně se nacházíte nebo že máte něco společného

se mnou. Vyrobím vám další talisman a zvýším sílu toho,

který už nosíte, ale když si k vám našla cestu, možná to nebude fungovat. A do té doby si nelámejte hlavu, jak se jí dostat na kobylku. Musíte se zaměřit na obranu – zejména na kouzla neviditelnosti.

Vaší nejlepší ochranou před Veronikou bude, když vás

nenajde, pokud se vypraví do Palm Springs.‚

Přes profesorčina varování jsem dál četla pokročilá bojová kouzla. Ale vzhledem k tomu, jak se vyvíjela situace, mi bylo

jasné, že naučit se něco z obranných kouzel bude mnohem důležitější.

Přesto jsem se nemohla zbavit obav, že mě Veronika objevila

proto, že sledovala profesorku Terwilligerovou. Tím pádem

jsem se bála i o bezpečí své učitelky. „Pořád opakujete, že po vás nejde…, ale opravdu jste si tím jistá?‚

„Pokud může, vyhýbá se mi,‚ prohlásila sebejistě profesorka Terwilligerová. „Mám sice moc, ale ne krásu a mládí, které potřebuje. Navíc i na ni by bylo příliš, kdyby zaútočila na svou sestru.

To je jediný pozůstatek lidské slušnosti, který jí ještě zbyl.‚

„Byla by toho názoru, i kdybyste se jí postavila?‚ dotázal se

Adrian.

Profesorka Terwilligerová zavrtěla hlavou. „Ne. Pak by mohla udělat cokoli. Ráda bych se s vámi sešla dnes večer, abychom procvičily další obranné taktiky.‚

Obezřetně jsem na ni pohlédla. „Jste na to připravená? Bez

urážky, madam, ale už teď vypadáte hrozně vyčerpaně.‚

„Budu v pořádku. Kolem desáté se sejdeme zase v parku. Zařídím, aby vás Weathersová pustila. Musíme vás udržet v bezpečí.‚

Chvíli hleděla do prázdna a pak zaostřila zase na mě.

„Vzhledem k tomu, jak se to vyvíjí…, by nebylo špatné, kdybyste používala i nějaké elementárnější způsoby obrany.‚

„Elementárnější?‚ zeptala jsem se nechápavě.

„Myslí něco jako pistoli nebo nůž,‚ objasnil Adrian, který

z profesorčiných slov vyčetl víc než já.

Profesorka Terwilligerová přikývla. „Pokud se někdy střetnete

s Veronikou, pravděpodobně dojde na magii, na boj pomocí magie…, ale jeden nikdy neví. Když budete mít v záloze i něco jiného, může to být neocenitelné.‚

206

Tenhle nápad se mi nezamlouval. „Neumím bojovat s nožem.

A pistole nemám ráda.‚

„A pomyšlení, že budeš v kómatu a předčasně zestárneš, se

ti líbí?‚ zeptal se Adrian.

Střelila jsem po něm nasupeným pohledem. Překvapilo mě,

že s profesorčiným nápadem souhlasí. „Samozřejmě, že ne. Ale

kde vůbec můžeme takhle narychlo sehnat zbraň?‚

Z jeho výrazu jsem usoudila, že tohle si uvědomil až teď. Vzápětí už zase působil nadšeně. „Myslím, že vím.‚

„Jsem si jistá, že vy dva to vyřešíte,‚ prohlásila profesorka

Terwilligerová. Myšlenkami už byla evidentně někde jinde. Podívala

se na hodinky. „Už je skoro čas na vyučování.‚

Všichni jsme se zvedli, připraveni vydat se každý svou cestou, ale Adriana jsem ještě zadržela. Nedovedla jsem si představit, kde hodlá shánět pistoli. Nijak to nerozváděl, jen mi řekl, že se sejdeme po škole. Než odešel, vzpomněla jsem si, že jsem se

ho chtěla zeptat ještě na něco.

„Adriane, máš můj křížek?‚

„Tvůj… Sakra!‚ Jak jsem se mu dívala do očí, jako bych viděla, jak si v duchu přehrává včerejší události – včetně toho, jak

jsme se váleli v posteli. „Upustil jsem ho, když… No, předtím,

než jsme odešli. Tys ho nesebrala?‚

Zavrtěla jsem hlavou a on posmutněl.

„Sakra, to mě mrzí, Sageová.‚

„To nic,‚ odpověděla jsem automaticky.

„Žádný to nic, je to moje chyba. Vím, co pro tebe znamená.‚

Opravdu pro mě znamenal hodně, ale sobě jsem to vyčítala

skoro stejně jako jemu. Měla jsem si na křížek vzpomenout, než jsme odešli, jenže jsem měla jiné starosti. „Je to jen přívěsek,‚

řekla jsem mu.

To ho ovšem neutěšilo. Když jsme se rozloučili, vypadal tak sklíčeně, že jsem doufala, že nezapomene na naše odpolední setkání a plánované shánění pistole. Ale byla to zbytečná obava.

Když skončilo vyučování, čekal na mě před kolejí ve svém mustangu.

Vypadal, že už je v lepší náladě, a o přívěsku se nezmínil.

Když mi vyložil svůj plán, jak získat pistoli, šokovalo mě to.

Po chvíli přemýšlení jsem ale uznala, že na tom možná něco

207

bude. A tak jsme se ani ne za hodinu ocitli za městem a mířili jsme k opuštěně vypadajícímu domu. Dojeli jsme k Wolfově škole sebeobrany.

„Nikdy by mě nenapadlo, že se sem ještě vrátíme,‚ poznamenala

jsem.

Wolfův dům neměl okna, a když jsme kráčeli ke dveřím, neviděli jsme nikde ani auto. „Třeba nebude doma,‚ zamumlala

jsem. „Asi jsme mu měli nejdřív zavolat.‚

„Nepřipadá mi, že by Wolfe často opouštěl domov,‚ řekl

Adrian. Zaklepal na dveře a téměř okamžitě se ozvalo zběsilé štěkání a pobíhání. Ušklíbla jsem se. Wolfe z neznámých důvodů držel svou smečku čivav v domě. Jednou nám řekl, že by na povel dokázaly zabít člověka.

Počkali jsme pár minut, ale štěkot byl tím jediným, co naznačovalo,

že je v domě něco živého. Adrian znovu zaklepal (čímž rozčílil psy ještě víc) a pak pokrčil rameny. „Asi máš…‚ Dveře se náhle otevřely – jen na škvírku – a zpoza řetězu na nás vykouklo jedno šedé oko. „Aha,‚ ozval se postarší hlas.

„To jste vy dva.‚

Dveře se zase zavřely a uslyšela jsem, jak se uvnitř odcvakává

řetízek. Po chvilce Wolfe vyšel ven a dával si pozor, aby

přitom nevypustil žádného z pejsků. Přes levé oko měl pásku,

což bylo jedině dobře, protože druhým okem jako by mě probodával.

„Měli jste zavolat,‚ prohlásil. „Málem jsem na vás pustil psy.‚

Měl na sobě svoje oblíbené bermudy a tričko s obrázkem orla jedoucího na ohromném náklaďáku. Orel měl v pařátech jedné nohy americkou vlajku a v druhé samurajský meč. Podivná volba zbraně na tak vlasteneckém tričku, ale my už jsme dávno věděli, že je lepší se na jeho garderóbu nevyptávat. Poučilo nás, když vyhodil z kurzu jednu paní, která se ho odvážila zeptat, jestli vlastní jen jedny kraťasy, nebo několikery stejné.

„Co potřebujete, děcka?‚ zeptal se. „Další kurzy začnou až po Novým roce.‚

S Adrianem jsme si vyměnili pohledy. „Potřebujeme…, ehm,

pistoli,‚ odpověděla jsem. „Teda jen na půjčení.‚

208

Wolfe se poškrábal ve vousech. „Nepůjčuju je studentům, kteří neprošli mým kurzem střelby. Bezpečnost především.‚

Každopádně mi znělo slibně, že vůbec pistole půjčuje. O jeho charakteru dost prozrazovalo i to, že se vůbec nezeptal, na co ji potřebujeme.

„Já jsem absolvovala trénink,‚ řekla jsem. To byla pravda. Je

povinný pro všechny alchymisty. Šlo mi to skvěle, ale jak jsem

řekla Adrianovi, pistole nemám ráda. Nůž má aspoň i jiné využití.

Ale pistole? Ta je určena jen k poranění nebo zabíjení.

Wolfe povytáhl obočí nad svým zdravým okem. Zjevně mi nevěřil. „Můžeš to dokázat?‚

„Máte tady střelnici?‚ opáčila jsem chladně.

Zatvářil se skoro až uraženě. „Samozřejmě, že mám.‚

Zavedl nás do budovy za garáží, kde jsme dřív trénovali.

V téhle budově jsem nikdy předtím nebyla. Stejně jako v jeho

domě, ani tady nebyla žádná okna. Na dveřích viselo tolik zámků,

že by to odpovídalo i bezpečnostním opatřením alchymistů.

Zavedl nás dovnitř a já zalapala po dechu. Ve střelnici jednu stěnu pokrývaly nejrůznější typy pistolí. Wolfe je přejel pohledem.

„Špunty do uší mám v domě. Hned budu zpátky.‚

S vykulenýma očima jsem zírala na stěnu. „Tohle všechno

určitě nemá legálně.‚

Adrian odpověděl nečekaně. „Všimla sis jeho pásky přes

oko?‚

Odtrhla jsem zrak od zbrojního arzenálu. „No ano. Hned, když jsme ho uviděli poprvé.‚

„Ne, ne. Přísahal bych, že minule měl pásku přes to druhé.‚

„To určitě ne,‚ vyhrkla jsem.

„Víš to jistě?‚

Uvědomila jsem si, že ne. Slova a čísla si zapamatuju snadno. Ale detaily, jako je oblečení nebo vlasy – nebo pásky přes

oko –, mi někdy unikají. „To ale nedává žádný smysl,‚ řekla

jsem nakonec. „Proč by to dělal?‚

„Je to Malachi Wolfe,‚ prohlásil Adrian. „Proč by ne?‚

Na to jsem nemohla nic namítnout.

Wolfe se vrátil s ochranou na uši. Prozkoumal svou stěnu

a vybral malou ruční pistoli. Potom odemkl skříňku s náboji. Aspoň že tu nenechával nabité zbraně.

209

„Udělám to sama,‚ zarazila jsem ho. Vzala jsem si od něj pistoli

a bez potíží ji nabila. Souhlasně zamručel. Ukázal na opačný konec střelnice na papírovou postavu s terči na těle.

„Tak se ukaž,‚ pobídl mě. „Nelámej si hlavu se zasažením…‚

Vystřílela jsem náboje do těch nejobtížnějších terčů. Podala

jsem mu zbraň. Podal mi ji zase zpátky. Viděla jsem, jak na mě

Adrian zpoza jeho ramene zírá s vykulenýma očima.

„Nech si ji,‚ řekl Wolfe. „Prošlas. Musíš si koupit vlastní munici, ale až podepíšeme dohodu o půjčení, můžeš s ní odejít.‚ Ukázalo se, že „dohoda o půjčení‚ je kus papíru, na který na jednu stranu napsal typ pistole a na druhou moje údaje.

„Vážně?‚ podivila jsem se. „To je všechno, co musím udělat? Samozřejmě jsem ráda, ale…‚ Nevěděla jsem, co dalšího říct. Wolfe moje protesty odmávl. „Jsi hodná holka. Když říkáš, že potřebuješ bouchačku, tak ti věřím. Někdo ti dělá problémy?‚ Schovala jsem pistoli do svojí kabely. „Tak nějak.‚

Wolfe se podíval na Adriana. „A co ty? Taky potřebuješ bouchačku?‚

„Já ne,‚ odpověděl Adrian. „Navíc jsem neabsolvoval trénink.

Bezpečnost především.‚

Wolfe znovu otevřel skříňku s náboji a vytáhl z ní dlouhou dřevěnou trubičku a pytlík, který vypadal, že skrývá malé šipky.

„Chceš si půjčit moji foukačku? S tím se nemusíš učit pracovat. Pochopitelně se nikdy nevyrovnáš amazonským indiánům, kterým jsem ji ukradl, ale může ti to pomoct.‚

„Díky, ale myslím, že si poradím sám,‚ řekl Adrian po chvíli. Znělo to skoro, jako by o tom přemýšlel.

Já užasla nad tím, co Wolfe řekl, a nemohla jsem uvěřit vlastním

uším. „Byl jste v Amazonii?‚

Tentokrát Wolfe povytáhl obočí nad okem s páskou. „Ty mi

snad nevěříš?‚

„Ne, ne, jistě že věřím,‚ vyhrkla jsem. „Jen že jste se o tom

nikdy dřív nezmínil.‚

Wolfe se zadíval kamsi za nás. „Léta se snažím zapomenout

na to, co jsem tam prožil, ale některým věcem se zkrátka nedá

uniknout.‚

210

Zavládlo dlouhé a nepříjemné mlčení. Nakonec jsem si odkašlala.

„Děkujeme, pane. Už bychom měli vyrazit. Doufám, že

tu pistoli nebudu potřebovat moc dlouho.‚

„Nech si ji, jak dlouho bude třeba,‚ řekl. „Pokud ji budu chtít

vrátit, najdu si tě.‚

Po téhle znepokojivé poznámce jsme s Adrianem odešli.

Přestože

jsem chápala, proč profesorka Terwilligerová chce,

abych měla „staromódní‚ obranu, necítila jsem se se zbraní dobře. Budu ji muset schovávat v autě, kdyby se náhodou vedení

školy rozhodlo, že je potřeba prohledat můj pokoj. Už tak dost

riskuju, když tam mám schovanou alchymistickou a magickou soupravu, ale z toho, že mám zbraň, bych se určitě nevykroutila. Adrian mě odvezl do Amberwoodu. Začala jsem otvírat dveře, ale hned jsem se zarazila a podívala se na něj. „Díky,‚ řekla

jsem. „Za všechno. Za to, že jsi se mnou jel do penziónu. Za to, že tě napadlo zajet za Wolfem.‚

„Stálo to za to, když teď vím, že Wolfe vlastní foukačku.‚ Zasmála jsem se. „Spíš by mě překvapilo, kdyby ji nevlastnil. Tak příště.‚

Adrian přikývl. „Dřív, než si myslíš.‚

„Co to má znamenat?‚ podivila jsem se se vzrůstajícím podezřením.

Vyhnul se otázce a sáhl pod sedadlo. „Volal jsem Alicii,‚ řekl

a vytáhl malou krabičku. „Tvůj křížek nenašla. Pokojské už pokoj

uklidily, ale slíbila, že se podívá, jestli se řetízek nezamotal

do povlečení. A taky jsem se zeptal na Veroniku. Nevrátila se.‚

To byly deprimující zprávy, ale dojalo mě, že tam vůbec zavolal.

„Díky, žes to zkusil.‚

Otevřel krabičku a vytáhl z ní přívěsek ve tvaru dřevěného křížku. „Koupil jsem ti aspoň náhradu. Vím, že to tvůj křížek

nahradit nemůže, ale chtěl jsem ti dát aspoň něco. A nezačínej

s tím, že ode mě nemůžeš přijmout drahý dárky,‚ řekl, protože mu bylo jasné, že už se nadechuju k protestu. „Koupil jsem ho

u stánku na ulici za pět dolarů. A jsem si jistý, že ten řetízek je

z mosazi.‚

Polkla jsem protesty a přívěsek si od něj vzala. Křížek skoro nic nevážil. Když jsem si ho prohlédla pozorněji, všimla jsem

211

si, že jeho povrch zdobí vzorek z maličkých stříbrných kvítků.

„Takhle jsi ho nekoupil. Tos tam domaloval.‚

„No… Vím, že máš ráda jednoduchý věci, ale chtěl jsem ti ho trochu přizdobit.‚

Přejela prstem po křížku. „Proč zrovna svlačec?‚

„Protože nejsem fanda lilií.‚

Tomu jsem se musela usmát.

Když jsem se vrátila na kolej, položila jsem přívěsek na skříňku. Naposledy jsem na něj s obdivem pohlédla a pak jsem začala přemýšlet, jak nejlépe strávit zbytek dne. Naše cesta k Wolfovi zase tak dlouho netrvala, takže jsem stíhala večeři i úkoly. Tentokrát jsem večeřela s Kristin a Julií, což byla příjemná změna.

Nemusela jsem řešit dramata svých kamarádů. Julia samozřejmě

většinu času vzdychala po „Daveovi‚. Než jsme dojedly, ona

i Kristin chtěly vědět, kdy ho sem zase přivedu.

Jak večer pokročil, začala jsem se připravovat na setkání

s profesorkou Terwilligerovou. Netušila jsem, jaký druh magie

budeme dnes večer venku nacvičovat, ale chtěla jsem být připravená

na všechno. Sbalila jsem si tedy nejrůznější věci ze své

soupravy a dokonce jsem byla natolik prozíravá, že jsem si s sebou

vzala i müsli tyčinku, abych si po magickém cvičení dodala

energii. Všechno jsem si sbalila, sešla ze schodů, a když už jsem skoro vyšla ven, zavolala na mě paní Weathersová.

„Sydney?‚

Zastavila jsem se a ohlédla. „Ano, madam?‚

„Kampak jdete? Za chvíli bude večerka.‚

Zamračila jsem se a došla k jejímu pultu. „Pracuju na jednom projektu pro profesorku Terwilligerovou.‚

Paní Weathersová se zatvářila ustaraně. „Ano, vím, že toho

pro ni děláte hodně…, ale dneska mi nedala svolení pustit vás

po večerce.‚ Její výraz se změnil v omluvný. „Jsem si jistá, že mluvíte pravdu, ale to víte, pravidla jsou pravidla.‚

„Samozřejmě,‚ řekla jsem. „Ale povídala, že vám dá vědět.

Určitě jste nedostala žádný vzkaz? Nenapsala vám? Nezavolala?‚

Zavrtěla hlavou. „Nic. Je mi líto.‚

212

„Chápu,‚ zamumlala jsem, přestože jsem to moc nechápala. Profesorka Terwilligerová je sice hodně roztržitá, ale na takové věci obvykle nezapomíná. Paní Weathersová mě ujistila, že mě pustí, pokud jí to profesorka potvrdí telefonicky, takže jsem se vrátila do svého pokoje a zkusila jí zavolat. Hovor spadl rovnou do hlasové schránky a moje následná esemeska zůstala bez odezvy. Nestalo se jí něco? Nedošlo snad na magický souboj, kterého jsem se tolik obávala?

Následující hodinu jsem přecházela po pokoji a užírala se obavami. Veronika. Marcus. St. Louis. Profesorka Terwilligerová. Ten sen. Pořád dokola jsem si představovala to nejhorší.

Když už jsem myslela, že se zblázním, profesorka Terwilligerová

mi konečně zavolala.

„Proč jste nepřišla?‚ zeptala se, sotva jsem se ohlásila. Ulevilo

se mi. Odjela do parku. To vysvětlovalo, proč se mi neozvala dřív. Nebyl tam totiž signál.

„Chtěla jsem! Paní Weathersová mě nepustila. Zapomněla jste jí říct, že mám svolení.‚

„To jsem určitě nezapomněla…‚ Její prohlášení vyznělo nejistě.

„Aha. Myslela jsem, že jsem jí volala…‚

„To je v pořádku,‚ řekla jsem. „Máte toho hodně.‚

„To není v pořádku.‚ Mluvila naštvaně, ale nezlobila se

na mě, jen na sebe. „Příště musím být pečlivější.‚

„Můžete paní Weathersové zavolat teď,‚ navrhla jsem.

„Už je pozdě. Vrátila jsem se domů. Zkusíme to jindy.‚

„Omlouvám se,‚ řekla jsem. „Zkoušela jsem odejít.‚ Profesorka Terwilligerová si povzdechla. „Já vím. Není to

vaše chyba, to já. Všechno to na mě doléhá a jsem z toho nějaká zpomalená. Uvrhla jsem vás do nebezpečí a Veronika kvůli mně zachytila vaši stopu. Nemůžu dovolit, aby to zašlo ještě dál.‚ Vybavila jsem si všechny ty dívky v bezvědomí a zamrazilo mě – z možnosti, že se k nim připojím. Při pátrání jsem si zachovávala odstup, ale po posledním snu jsem si plně uvědomila nebezpečí, jaké mi hrozí. Nemohla jsem vytěsnit z paměti obrázek

té holky z novin. S telefonem u ucha jsem přecházela po pokoji

sem a tam. Zastavila jsem se před zrcadlem a pokusila se představit

si samu sebe v kómatu a předčasně zestárlou. Pevně jsem

213

zavřela oči a odvrátila se. To se mi nesmí stát. Nesmí. Abych zůstala v bezpečí, potřebuju profesorku Terwilligerovou. Možná

dělám veliké pokroky, ale rozhodně nemám na konfrontaci s někým tak mocným, jako je profesorčina sestra.

„Odpočiňte si, madam,‚ řekla jsem jí nakonec. „Z vašeho hlasu mám dojem, že to potřebujete.‚

„Pokusím se. A vy buďte opatrná, slečno Melbourneová.‚

„Budu.‚

Být opatrná zvládnu. Jen jsem doufala, že to bude stačit.

Když jsme hovor ukončily, nechtělo se mi jít spát. Bála jsem

se – a nejen toho, že se bude opakovat můj hrůzný sen. Profesorka

Terwilligerová mi totiž vysvětlila, že existuje kouzlo, při

němž je možné vyhledat osobu ve spánku. Bála jsem se, že by Veronika mohla zjistit, kde přesně se nacházím. Problém byl ovšem v tom, že jsem toho minulou noc moc nenaspala, takže jsem teď byla příšerně vyčerpaná. Nezabíralo kafe ani čtení, a než jsem si to uvědomila, usnula jsem.

Nevím, kolik času uplynulo, než se mi začal zdát sen. V jednu chvíli jsem spala bezesným spánkem a v následující chvíli

jsem stála v sále, kde se konala oslava svatby Soni a Michaila.

Vypadalo to tam úplně stejně – všude plno květin, na stolech bílé ubrusy a křišťálové sklenice… Jediný rozdíl spočíval v tom,

že místnost byla prázdná a tichá. Luxus a nádhera působily strašidelně,

když tu nebyl nikdo, kdo by je obdivoval. Jako bych

stála v městě duchů. Podívala jsem se na sebe a zjistila, že mám stejné šaty jako toho večera.

„Mohl jsem ti je udělat červený. Ta ti sluší víc. Teda ne že by

na tobě modrá vypadala špatně.‚

Adrian došel ke mně a měl na sobě tentýž modrý oblek. Uvědomila

jsem si, co se děje. Byl to sen vyvolaný éterem. Schopnost uživatelů éteru vstupovat lidem do snů patřila k neuvěřitelným výhodám tohoto živlu. Ne – ne vstupovat. Uživatel éteru obvykle vytvořil celý sen a určil každý detail.

„Už dlouho jsi mě nezatáhl do snu,‚ poznamenala jsem.

„A podívej, jaký pokrok jsi učinila. Naposled jsi ječela a kopala

kolem sebe.‚ Nabídl mi ruku. „Chceš si zatančit?‚

214

„Nehraje tu hudba,‚ namítla jsem, ačkoli jsem neměla

v úmyslu tančit. Adrian měl pravdu, když mi připomněl, jak

jsem reagovala posledně. Ne že bych přímo ječela a kopala kolem sebe, ale byla jsem vyděšená. Tehdy jsem se hrozně bála

vampýrů a magie, a když jsem se ocitla ve světě vytvořeném vampýří magií, vykolejilo mě to a vyděsilo. Ale teď? Teď už mi

to připadalo tak důvěrně známé, že mojí největší starostí byly šaty. Ukázala jsem na ně.

„Nemůžeš mi obléknout něco jiného?‚

„Převleč se, do čeho chceš,‚ řekl. „Třeba si představ to, co

máš na sobě ve skutečnosti.‚

Udělala jsem to a po chvilce už jsem tam stála v džínech

a světle modrém pleteném tílku. Evidentně ho to zklamalo.

„V tomhle spíš?‚

„Ne.‚ Zasmála jsem se. „Vůbec jsem nechtěla jít spát, ale nepovedlo se. Proč jsi mě sem přivedl?‚

Došel ke stolu, zvedl z něj křišťálový pohár a souhlasně přikývl, jako by byl nějaký odborník na výrobu skla. „Právě proto.

Vím, že tě ten tvůj sen trápil. Takže mě napadlo, že když tě vezmu sem, nemůže tě do snu zatáhnout Veronika.‚

To by mě nenapadlo. Vampýří magie je rozhodně lepší než

ta její. Rozhlédla jsem se kolem novým pohledem a ocenila jsem

to. Sál se pro mě stal jakousi svatyní, kam za mnou nemohla. Alespoň jsem v to doufala. Nevíme, jak by fungovala její magie proti Adrianově. Klidně by teď třeba mohla vejít dveřmi a v ruce mít Soninu kytici.

„Děkuju,‚ řekla jsem. Sedla jsem si ke stolu. „To je od tebe milé.‚ Byla to další z neuvěřitelných chvil, kdy Adrian přesně odhadl moje myšlenky – nebo v tomto případě moje obavy.

„No, taky je to ode mě sobecký. Chtěl jsem tě vidět v těch

šatech.‚ Zamyslel se. „Vlastně jsem tě chtěl vidět v těch šatech,

cos měla o Halloweenu, ale říkal jsem si, že to bych hodně pokoušel štěstí.‚

Vzpomněla jsem si na ně. Lia DiStefano mi je ušila jako kostým.

Střih volně vycházel ze starořímských rób, ale šaty byly

průsvitné, rudé a zlaté. Když jsem je měla na sobě, Adrian mi

řekl, že jsem to nejkrásnější stvoření, které kdy kráčelo po tom215

hle světě. To se stalo předtím, než mi vyjevil svoje city, ale už

tehdy mě jeho slova dostala. Pomyslela jsem na to, co všechno

pro mě dělá, a rozhodla se, že si zaslouží menší kompenzaci. Znovu jsem se soustředila na svoje oblečení a modré šaty se mi vmžiku vrátily.

„Lepší?‚ zeptala jsem se.

Rozzářil se natolik, že jsem se neubránila úsměvu. „Ano.‚

Doufala jsem, že moje následující otázka nevyzní dvojsmyslně, ale přesto jsem se zeptala: „Tak co budeme dělat?‚

„Určitě si nechceš zatančit? Hudbu můžu zařídit.‚ Moje

mlčení bylo dostatečnou odpovědí. „Fajn, fajn. Můžeme si zahrát

nějakou hru. Monopoly? Život? Lodní bitvu? Twister? Ale

rozhodně s tebou nebudu hrát scrabble.‚

Začali jsme lodní bitvou – vyhrála jsem – a pak jsme přešli

na monopoly. Chvíli trvalo, než jsme hru vůbec rozestavěli, protože

Adrian uměl vytvořit jen věci, které si dovedl představit.

Nepamatoval si všechny karty a ulice, takže jsme se snažili rozpomenout.

Ani jeden z nás si nevzpomněl na jméno žluté ulice,

a tak jsme ji pojmenovali Jetova cesta.

Adrian se ukázal jako překvapivě dobrý soupeř a já se pohroužila

do hraní. Střídavě jsme vyhrávali a prohrávali. Vždycky

ve chvíli, kdy se zdálo, že jeden ovládl už všechno, druhý

zvrátil výsledek ve svůj prospěch. Nepochybovala jsem, že vyhraju

– dokud jsem neprohrála. Ohromeně jsem zírala na herní desku.

„Už jsi někdy dřív prohrála?‚ zeptal se.

„Ano, samozřejmě… Jen jsem si nemyslela…‚

„… že tě dokážu porazit?‚

„Ne, jen že… se mi to nestává moc často.‚ Podívala jsem se

na něj a potřásla hlavou. „Gratuluju.‚

Opřel se na židli a rozesmál se. „Myslím, že tohle moje vítězství,

vylepšilo tvůj názor na mě víc než cokoli jinýho.‚

„Vždycky jsem o tobě měla vysoké mínění.‚ Protáhla jsem

se a překvapilo mě, že vnímám svoje namožené svaly. Zvláštní,

že tyhle sny v sobě mají i realistickou složku. „Jak dlouho tady budeme?‚

216

„Nevím. Ještě není ráno.‚ Vypadal, že je mu to jedno. „Tak co

si chceš zahrát teď?‚

„Neměli bychom hrát nic,‚ prohlásila jsem a zvedla se. „Jsme tady už celé hodiny. Já spím, ale ty ne. Nemůžeš být vzhůru celou noc.‚

„Já jsem vampýr, Sageová. Noční stvůra, pamatuješ?‚

„Jo, ale funguješ podle režimu lidí,‚ připomněla jsem mu.

Nevypadal, že by si s tím dělal starosti. „Zítra mám jen jednu

hodinu. To zvládnu.‚

„A co éter?‚ Začala jsem nervózně přecházet sem a tam.

„Hodně jsi ho používal. To pro tebe není dobré.‚

„Zvládnu to.‚ Bylo v tom nevyřčené kvůli tobě.

Vrátila jsem se ke stolu a zastavila se před Adrianovou židlí.

„Musíš být opatrný. Tohle a pronásledování Veroniky…‚ Náhle

jsem se cítila hrozně. Příliš jsem neuvažovala, když jsem ho požádala, aby mi s tou záležitostí pomohl. Zapomněla jsem na rizika.

„Až ji zastavíme, musíš přestat používat éter.‚

„Bez obav,‚ zazubil se. „Až se tý mrchy zbavíme, budu oslavovat tak dlouho, že budu v lihu několik dní.‚

„Uf! To zrovna není nejzdravější způsob. Pomyslel jsi někdy

na antidepresiva?‚ Věděla jsem, že některým uživatelům éteru pomáhají blokovat magii.

Jeho úsměv se vytratil. „Takových věcí bych se ani nedotkl.

Lissa je brala a nesnášela to. Málem zešílela z toho, že se nechala od éteru odříznout.‚

Založila jsem si ruce a opřela se o stůl. „Jo, ale když ho budeš používat, zešílíš taky.‚

„Dneska žádný poučování, Sageová. Kazí to moje oslnivé vítězství

v monopolech.‚

Na tak závažné téma mluvil příliš lehkomyslně, ale znala

jsem ho natolik dobře, že jsem věděla, jak to myslí. „Fajn. Tak to

takhle ukončeme. Pošli mě zpátky a běž spát.‚

„Určitě budeš v pořádku?‚ Měl o mě velké obavy. Nemyslela jsem, že by se o mě někdy někdo takhle strachoval. Nanejvýš profesorka Terwilligerová.

„Dneska už to nejspíš zkoušet nebude.‚ To jsem ve skutečnosti nevěděla, ale nechtěla jsem, aby se Adrian přepínal.

217

Myšlenka, že by se ke mně Veronika dostala, mě děsila…, ale ještě víc mě děsilo, že by Adrian ohrozil sám sebe. Už tak kvůli mně tolik riskoval. Udělala bych to pro něj taky. „Ale mrkni na mě zítra v noci.‚

Adrianův obličej se rozzářil, jako bych ho právě pozvala

na rande. „Dohodnuto.‚

A s tím se slavnostní sál rozplynul. Vrátila jsem se k poklidným snům, a sotva uslyšela, jak mi Adrian říká: „Sladké sny,

Sageová.‚

218

17

Přestože se naše magické plány zmařily, profesorka Terwilligerová mě požádala, abych se za ní zastavila ráno před vyučováním,

že probereme strategii. Měla jsem čas akorát na snídani.

V jídelně jsem u jednoho stolu objevila Jill, Eddieho a Angeline.

Připadalo mi, že jsme se už dlouho nesešli za normálních okolností, takže jsem byla vděčná aspoň za tuhle chvilku. Bylo to

jako oddech od bouře, která poslední dobou zmítala mým životem.

Jill se smála něčemu, co Eddiemu legrační nepřipadalo. „Mně

se o tom nezmínil,‚ řekl.

„Samozřejmě, že ne,‚ zasmála se Jill. „Stydí se.‚

Přisedla jsem si k nim se svým tácem. „Kdo se stydí?‚ Předpokládala

jsem, že se baví o Adrianovi, ale nedovedla jsem si

představit, že by se za něco styděl.

„Mika,‚ objasnila Jill. „Přemluvila jsem ho, aby nám zase dělal

modela pro klub šití. A on k tomu přemluvil i Juana a Travise.‚

„Jak jsi to dokázala?‚ zeptala jsem se. Jill se přes klub šití

dostala k Lie. Když spolu Jill a Mika chodili, přesvědčila ho, aby předváděl příšerně ušité oblečení. Udělal to jen kvůli Jill a nemyslela jsem, že by ho to bavilo.

Jill se ke mně naklonila a oči jí zajiskřily nadšením. „Claire ho

přesvědčila! Bylo to úchvatný. Ale jak k tomu přemluvil Juana

a Travise, to netuším. Možná mu dlužili laskavost.‚

„Nebo možná mají postranní úmysly,‚ řekl Eddie. Tón jeho

hlasu mě překvapil, ale hned jsem si vybavila jeho lekci o posledním vývoji mezilidských vztahů na škole. Jak to bylo? Claire

219

je Mikova nová přítelkyně. Juan a Travis jsou jeho kamarádi

a líbí se jim Jill. Eddiemu se nelíbí, že se jim líbí. Chápu. Eddie

si zjevně svoje názory nenechal pro sebe, protože Jill obrátila oči

v sloup.

„Přestaneš už z toho dělat vědu?‚ zeptala se ho. Dál se usmívala, ale mluvila trošku roztrpčeně. „Jsou to fajn kluci. A já neudělám žádnou blbost. Nemusíš mě poučovat o lidech a Morojích.

Chápu to.‚

Její zelené oči spočinuly na mně a úsměv jí zamrzl na rtech.

Dlouho si mě prohlížela a já uvažovala, o čem asi přemýšlí. Pořád doufá v nějakou milostnou záležitost mezi mnou a Adrianem? Uvažuje, proč se s Adrianem neustále ocitám v intimních situacích? To bych taky ráda věděla. Nakonec ode mě odtrhla zrak a dobrá nálada se jí zase vrátila.

„Jenom se o tebe starám,‚ prohlásil Eddie tvrdohlavě.

„Ty máš na starosti vrahy. S těmihle kluky si poradím sama. Nejsem dítě a navíc tohle jsou ti nejmužnější modelové, jaké jsme kdy měli. Je to super. Kdybychom jich měli ještě víc, náš klub by se mohl vrhnout na projekt oděvů pro muže.‚

Eddie se na tohle téma tvářil až příliš vážně. „Třeba by se

nabídl i Eddie,‚ navrhla jsem. „Vsadím se, že strážcovské držení

těla by se na molu vyjímalo.‚

Zčervenal tak, že jsem i já musela uznat, že je to roztomilé.

Pokud Jill rozčílily jeho přehnaně ochranitelské sklony, už to

na sobě nedávala znát. Z jejího výrazu byste soudili, že Eddieho zčervenání je tou nejúžasnější věcí, jakou kdy viděla. Zřejmě ji ohromila představa, že by si vykračoval po přehlídkovém molu. Angeline až dosud mlčela. Podívala jsem se na ni a čekala, že utrousí nějakou vtipnou poznámku o tom, že povzbuzujeme

jejího přítele, aby se stal modelem. Kupodivu ale našemu rozhovoru

vůbec nevěnovala pozornost. Před sebou měla otevřenou učebnici geometrie a zběsile rýsovala kružnice. Byl to pohled

pro bohy, ale vzpomněla jsem si na Kristininu poznámku o tom,

že by Angeline byla schopná někoho probodnout kružítkem,

a tak jsem ohledně rýsování radši nic neřekla.

„Co ty si o tom myslíš, Angeline?‚ zeptala jsem se. „Myslíš, že by byl Eddie dobrý model?‚

220

„Hmm?‚ Ani nezvedla hlavu. „No jasně. Měl by sis vyzkoušet

něco, co ušila Jill.‚

Teď pro změnu zčervenala Jill. Eddie rudl stále víc.

Zrovna ve chvíli, kdy jsem si pomyslela, že naše snídaně už

nemůže být neskutečnější, objevil se Trey. Lehce kopl do Angelininy

židle. „McCormicková,‚ oslovil ji a kývl hlavou směrem

k jejímu výkresu. „Je načase mrknout se na tvoje křivky.‚

Okamžitě zvedla hlavu a neutrousila žádnou kousavou poznámku,

jen se na něj široce usmála. „Pracovala jsem na nich celý ráno,‚ řekla. „Myslím, že jsou dobrý.‚

„Odtud vypadají dobře,‚ prohlásil Trey.

Ve skutečnosti to byly ty nejhorší kružnice, jaké jsem kdy viděla, ale Trey ji zřejmě chtěl povzbudit. Ohromilo mě, jak vážně Angeline přistupuje k opravě známek z matematiky. Připadalo mi, že doučování dává přednost přede vším ostatním, dokonce

i před svým soukromým životem. Posbírala si věci a spolu

s Treyem se vydala do knihovny. Eddie vypadal zklamaně, ale

nemohl protestovat, protože jinak by musel přiznat pravdu

o Angeline a o sobě. Trey věděl, že doopravdy nejsme příbuzní, ale vztah Eddieho s Angeline jsme přesto tajili.

Uvědomila jsem si, že je nejvyšší čas zajít za profesorkou Terwilligerovou.

Rychle jsem dojedla banán a rozloučila se s Eddiem

a Jill. Těžko říct, jestli budou pokračovat v hovoru o mužských

modelech nebo o Jillině milostném životě.

Na setkání s profesorkou Terwilligerovou jsem přišla přesně

včas, ale její pracovna byla zamčená a uvnitř tma. Předpokládala

jsem, že v téhle krizové situaci se mohla o pár minut opozdit,

a tak jsem se usadila na chodbě na podlaze a otevřela si učebnici literatury.

Čtení mě pohltilo natolik, že jsem si neuvědomila, kolik času

už uplynulo. Až když se ozvalo první zvonění a chodby zaplnili

studenti, došlo mi, jak je pozdě. Vzhlédla jsem ve chvíli, kdy

suplující učitelka vytáhla klíče a pokoušela se odemknout profesorčinu pracovnu. Zvedla jsem se.

„Profesorka Terwilligerová tu dneska není?‚ zeptala jsem se.

„Je v pořádku?‚

221

„Neřekli mi důvod její absence,‚ odpověděla příkře. „Jen mě požádali, abych přišla. Doufám, že mi tentokrát napsala, jakou látku máme probírat.‚

Měla jsem dojem, že dneska si opět budeme dělat „domácí úkoly‚. Vydala jsem se za suplentkou do třídy a žaludek se mi svíral obavami.

Následující hodina byla utrpením. Sotva jsem suplentku vnímala,

když nám řekla, ať si děláme domácí úkoly. Namísto toho

jsem neustále koukala na telefon a doufala, že mi od profesorky

Terwilligerové přijde zpráva. Takové štěstí jsem ale neměla.

Vyučování ubíhalo hodinu za hodinou, ale já jsem byla myšlenkami jinde, takže jsem se na nic pořádně nesoustředila. Dokonce

jsem šokovala samu sebe, když jsem si při psaní testu

málem spletla Jindřicha IV. s Jindřichem VI. Naštěstí jsem se vzpamatovala dřív, než jsem tu trapnou chybu napsala na papír.

Když jsem se odpoledne vrátila k pracovně profesorky Terwilligerové na nezávislé studium, čekala jsem, že mi suplentka

opět sdělí, že můžu jít domů. Jenže v pracovně seděla profesorka

Terwilligerová a probírala se papíry.

„Vrátila jste se!‚ vykřikla jsem. „Bála jsem se, že se vám něco

stalo.‚

„Mně ne,‚ řekla. V obličeji byla bledá. „Ale někdo jiný takové

štěstí neměl.‚

„Proboha, to snad ne.‚ Sedla jsem si na židli a dolehly na mě všechny moje obavy. „Myslela jsem, že jsme všechny ty dívky ochránili.‚

Profesorka seděla proti mně. „Nebyla to jedna z nich. Včera

v noci Veronika zaútočila na jednu členku mého covenu. Na

Alanu.‚

Chvilku mi trvalo, než jsem tu informaci zpracovala. „Váš coven… Myslíte trénovanou čarodějku?‚

„Ano.‚

„Někoho jako vy?‚

Její výraz mi odpověděl dřív než slova. „Ano.‚

Přemýšlela jsem o tom. „Ale říkala jste, že jde jen po mladých holkách.‚

222

„Obvykle ano. Tak se zmocní mládí, krásy i síly.‚ Profesorka

nevypadala, že se obává, že by ji někdo v dohledné době připravil

o mládí. Podepsala se na ní únava a stres a vypadala teď

starší, než ve skutečnosti byla. „Mágové, kteří používají tohle

kouzlo, se obvykle zajímají jen o moc, ne o omlazení. Ale to nikdy nebyl Veroničin styl. Je marnivá. Vždycky chtěla povrchní

výhody – a to se ani nezmiňuju o tom, že získat mladší oběť je jednodušší. Sejmout moji sestru z covenu je mnohem těžší, takže mě to překvapilo.‚

„Znamená to, že cílem se můžete stát i vy,‚ poznamenala

jsem. „Celou dobu jste říkala, že jste v bezpečí, ale teď je najednou

všechno jinak.‚

Profesorka Terwilligerová zavrtěla hlavou a v očích jí zablesklo ocelové odhodlání. „Ne. Možná to udělala proto, aby mě vykolejila, abych si myslela, že za těmi kouzly třeba stojí někdo jiný. Nebo možná chce, abych si myslela, že nemá zájem o vás.

Ať už k tomu má jakýkoli důvod, na mě se nezaměří.‚ Obdivovala jsem profesorku, že má o své sestře tak vysoké

mínění, nicméně jsem nesdílela její přesvědčení, že sesterská láska

je silnější než touha po mládí a moci. „Bez urážky, madam,

ale není možné, že se pletete a přece jen po vás půjde? Říkala

jste, že jde jen po mladých nezkušených dívkách, ale tohle zjevně

není ten případ. Dělá věci, které nečekáte.‚

Profesorka Terwilligerová odmítala ustoupit. „Veronika může

dělat spoustu hrozných věcí, ale nepostavila by se mi, pokud

by to nebylo nezbytně nutné.‚ Podala mi novou knihu kouzel

a malý zavazovací sáček. „To, že se zaměřila na starší čarodějku, neznamená, že jste mimo nebezpečí. Označila jsem vám několik stránek, které chci, abyste si prostudovala. Je tam jedno kouzlo, které může být mimořádně užitečné. Sehnala jsem vám potřebné ingredience a zbytek byste měla zvládnout sama – hlavně to proveďte na nějakém odlehlém místě. Mezitím vám vyrobím

další talisman. Je toho poslední dobou hodně, takže jsem to zatím nestihla.‚

Svářila se ve mně směsice emocí. Opět mě ohromilo, kolik

toho pro mě profesorka dělá. Přesto jsem se nemohla zbavit stra223

chu o ni. „Pro všechny případy byste si měla vyrobit talisman

i pro sebe.‚

Bezvýrazně se na mě usmála. „Pořád naléháte? No, jakmile zabezpečím vás, uvidím, jestli se pustím i do výroby druhého. Může to nějakou dobu trvat. To, co mám na mysli pro vás, je dost složité.‚

Po tom jsem se cítila ještě hůř. Profesorka teď vypadá hrozně

vyčerpaně a ještě víc ji vyčerpává, co všechno pro mě dělá. Ale

ať už jsem namítala cokoli, neposlouchala mě. Odešla jsem rozrušená

a zmatená. Potřebovala jsem to s někým probrat. Moje

možnosti ovšem byly dost omezené. Napsala jsem tedy Adrianovi:

V. v noci napadla opravdovou čarodějku. Profesorka T. se odmítá chránit a bojí se jen o mě. Jako obvykle mi přišla odpověď

rychle: Chceš si o tom promluvit?

Chci? Nejsem zrovna typ, který by seděl a rozebíral svoje

myšlenky, ale teď jsem zrovna potřebovala společnost. Uvědomovala

jsem si, že bych s Adrianem neměla trávit tolik času,

když k němu chovám už tak dost rozporuplné city. Jenže byl

jediný, s kým se mi chtělo mluvit. Teď pro ni musím udělat jedno

kouzlo. Nechceš mě vyzvednout a jet se mnou?

Odpovědí mi byl smajlík.

Řekla mi, že mám kouzlo provést na nějakém odlehlém místě,

a tak jsem se znovu rozhodla pro Lone Rock Park. Když jsme

tam s Adrianem dorazili, odpolední vedro už ustávalo. Nemohla jsem uvěřit, že za pár týdnů budou Vánoce. Měla jsem na sobě několik vrstev oblečení, stejně jako minule. Když jsme s Adrianem zdolávali kamenitý terén, svlékla jsem si amberwoodskou mikinu s kapucí. On si sundal kabát a já nevěřila vlastním očím,

když jsem uviděla, co má pod ním.

„Vážně?‚ podivila jsem se. „Tvoje AYE tričko?‚

Obdařil mě úsměvem. „Je to super tričko. Uvidím, jestli se

mi podaří založit další spolek v kampusu na Carltonu.‚ Adrian studoval na Carltonské univerzitě. Byla to malá škola a žádné spolky v ní nebyly.

„Další spolek?‚ ušklíbla jsem se. „Myslíš vůbec první spolek?‚

„Někde začít musím, Sageová.‚

224

Došli jsme na místo, kde jsme minule trénovali s profesorkou

Terwilligerovou. Snažila jsem se ignorovat spálená místa na

zemi. Adrian se rozhodl, že si uspořádáme pouštní piknik, takže

s sebou vzal košík, deku a termosku s limonádou. „Cestou zpátky

se můžeme stavit v Koláčích a kdečem všem, protože vím,

jak se ti tam líbí,‚ objasnil smrtelně vážně a nalil mi do kelímku

limonádu. „Doufám, že si tím doplníš energii po čarování.‚

„Kéž by to všechno už skončilo,‚ poznamenala jsem a přejela dlaní po knize od profesorky Terwilligerové. Byla to stará ručně psaná kniha nazvaná Vyvolávání a zaklínání, vázaná v kůži.

„Nesnáším žít v nejistotě a obavách, že za každým rohem číhá

Veronika. Už tak mám dost komplikovaný život – i bez toho, aby po mně šly čarodějnice.‚

Adrian s vážným výrazem rozprostřel deku a lehl si s hlavou podepřenou o loket. „Pokud po tobě vůbec jde.‚

Sedla jsem si, překřížila nohy a dávala jsem si dobrý pozor,

aby mezi námi bylo víc místa než v Sametovém pokoji. „Profesorka

Terwilligerová mě neposlouchá. Jenom se o mě bojí.‚

„Nech ji,‚ navrhl. „Naprosto chápu, proč se o ni bojíš. To já

taky. Ale musíme přijmout, že ví, o čem mluví. Do těchhle věcí

je zapletená mnohem delší dobu než my.‚

Tomu jsem se musela usmát. „Odkdy jsi zapletený do magie?‚

„Od tý doby, co jsem se o tebe začal starat a chovám se mužně

a statečně.‚

„Zvláštní, ale takhle si to nepamatuju.‚ Snažila jsem se nerozesmát.

„Když si vzpomeneš, jak jsem tě všude vozila, jak

jsem tě dostala na univerzitu…, vypadá to, že se spíš starám já

o tebe.‚

Naklonil se ke mně. „Asi se o sebe staráme vzájemně.‚

Dívali jsme se jeden druhému do očí a usmívali se, ale nebylo

v tom nic smyslného. Žádné fígle ani mazané kroky z Adrianovy

strany, aby mě dostal. A žádné obavy z mojí strany. Jsme

prostě dva lidi, kterým na sobě záleží. To mi připomnělo, co nás vlastně původně stmelilo – před těmi milostnými komplikacemi. Máme toho hodně společného. Rozumíme si, a jak Adrian 225

řekl, vzájemně se o sebe staráme. Takový vztah jsem ještě s nikým neměla a překvapovalo mě, jak moc si ho cením.

„Tak to bych se nejspíš měla pustit do práce.‚ Podívala jsem

se na knihu. „Ani jsem se nemrkla, co po mně vlastně chce. Nevypadá

to na obranná kouzla.‚

„Možná už jsi pokročila od ohnivých koulí k vrhání blesků,‚ napadlo Adriana. „Vsadím se, že to bude podobný jako vrhat nindžovský hvězdy. Až na to, že tím nikoho nezapálíš.‚

Když jsem nalistovala stránku, kterou mi profesorka označila, nahlas jsem přečetla název: „Vyvolání Callistany.‚

„Co je to Callistana?‚ zeptal se Adrian.

Zadívala jsem se na to slovo, abych se přesvědčila, že jsem zdobené písmo rozluštila správně. „Nevím. Připomíná to řecký výraz pro ,krásný‘, ale není to přesné. Podtitul kouzla zní ,pro ochranu a pokročilou výstrahu‘.‚

„Možná je to podobný štít, jako měla Jackie,‚ řekl Adrian.

„Jednodušší kouzlo.‚

„Možná,‚ připustila jsem. Trocha nezranitelnosti by mi nevadila. Otevřela jsem sáček od profesorky Terwilligerové. Objevila

jsem v něm mízu dračí krev, lahvičku gardeniového oleje, větvičky jalovce s bobulemi a kouřový křišťál, v němž se leskly

zlaté žilky. Přestože mi profesorka opatřila ingredience, kouzlo vyžadovalo, abych vše přesně odměřila, což dávalo smysl. Jako obvykle to byl úkol mága, který měl následně posílit kouzlo.

Adrian se posadil a četl mi přes rameno.

„Nepíše se tam, co se stane, když kouzlo provedeš,‚ všiml si.

„Jo… Z toho moc velkou radost nemám.‚ Zřejmě se předpokládá,

že mág ví, co dělá. Pokud se má vytvořit ochranný štít,

pak se zřejmě zmaterializuje kolem mě, stejně jako v případě profesorky Terwilligerové. „Nemá smysl marnit čas. Brzy to zjistíme.‚ Adrian se zasmál a sledoval mě, když jsem se vydala opodál.

„Jsem jediný, koho udivuje, že hodláš provozovat magii naslepo?‚

„Ne,‚ ujistila jsem ho. „Nejsi jediný.‚

226

Musela jsem otrhat bobule jalovce a srovnat je do kruhu.

Pokaždé, když jsem jednu položila na zem, řekla jsem: „Oheň

a dým.‚ Když jsem skončila, kápla jsem na každou bobuli olej

a řekla: „Dech a život.‚ Uprostřed kruhu jsem zapálila trošku

mízy, na kterou jsem položila kouřový křišťál. Potom jsem odstoupila

a znovu si přečetla postup, abych si zapamatovala každé slovo a gesto. Jakmile jsem se ujistila, že vše umím, podala jsem knihu Adrianovi a s nadějí se na něj podívala.

„Popřej mi štěstí,‚ požádala jsem.

„Sama jsi strůjcem svého štěstí,‚ odvětil.

Potlačila jsem chuť obrátit oči v sloup a přistoupila jsem

ke kruhu. Odrecitovala jsem složité řecké zaklínadlo, při němž jsem podle instrukcí musela postupně ukázat do všech čtyř světových stran. Překvapilo mě, jak rychle se ve mně vzedmula magie a naplnila mě svou požehnanou mocí. Pronesla jsem poslední slova a při tom ukázala na kruh z bobulí jalovce. Cítila jsem, jak se magie ze mě přelévá do krystalu. Pak jsem čekala, až se něco stane. Nic se nestalo.

Podívala jsem se na Adriana a doufala, že si třeba všiml něčeho,

čeho já ne. Pokrčil rameny. „Možná jsi to udělala špatně.‚

„Fungovalo to,‚ namítla jsem. „Cítila jsem magii.‚

„Možná to jenom nevidíš. Ale řeknu ti, že když čaruješ, vypadáš

nádherně. Jsi tak ladná a…‚ Vykulil oči. „Sydney? Z toho kamene se kouří.‚

Podívala jsem se na kruh. „To jenom doutná míza a…‚

Zarazila jsem se. Měl pravdu. Kouř vycházel přímo z krystalu. Fascinovaně jsem to sledovala. Po chvíli se křišťál začal

pomalu tavit. Jenže namísto aby se roztekl do kaluže, tekutina

na sebe začala brát jiný tvar, který se zanedlouho ustálil do nečekané podoby křišťálového draka.

Byl maličký, že by se vešel do dlaně, a leskl se stejně jako tmavohnědý křišťál. Připomínal spíš hadovitého čínského draka než okřídleného z evropské mytologie. Byl na něm patrný každý detail – nozdry, hříva i šupiny. Byl ohromující.

A navíc se hýbal.

227

Vyjekla jsem a couvla, až jsem vrazila do Adriana. Jednou

paží mě ochranitelsky objal, přestože byl sám hrozně vyděšený. Drak otevřel křišťálová víčka a zadíval se na nás zlatýma očima. Trochu to zavrzalo, načež drak vykročil směrem k nám, až mu malé drápy škrábaly o kameny.

„Co to sakra je?‚ vyjekl Adrian.

„Vážně myslíš, že to vím?‚

„Tys to vyrobila! Udělej něco.‚

Už jsem se ho chtěla zeptat, co se stalo s jeho odhodláním, že

se o mě postará, ale včas jsem si uvědomila, že má pravdu. To

já jsem tu věc vyvolala. Ať jsme se přesunuli kamkoli, drak nás pořád následoval a vydával skřípavé zvuky, jako když někdo zarývá nehty do tabule. Popadla jsem telefon a vytočila číslo profesorky Terwilligerové, jenže tady v poušti nebyl signál. Skočila jsem tedy k dece, vzala z ní knihu kouzel a rychle se zase

vrátila k Adrianovi. Přelétla jsem pohledem rejstřík a hledala

v něm slovo callistana. Našla jsem tam hned dva odkazy: Vyvolání

Callistany a Propuštění Callistany. Očekávali byste, že tyhle

kapitoly budou v knize následovat po sobě, ale dělila je spousta

stran. Nalistovala jsem tu druhou a přečetla stručné instrukce

k věci: Jakmile svého callistanu nakrmíte a poskytnete mu odpočinek, můžete ho vyvolávat a propouštět podle libosti po dobu jednoho roku a jednoho dne. Následovalo krátké zaříkadlo.

Podívala jsem se na Adriana. „Píšou tam, že ho máme nakrmit.‚

„A zmlkne pak?‚ zeptal se. Už mě zase objímal.

„To vážně nevím.‚

„Třeba mu utečeme.‚

Ozvaly se moje instinkty, které mi svět nadpřirozena velí tajit.

„Nemůžeme ho tady nechat, aby ho našel nějaký turista! Musíme

mu dát najíst.‚ Ne že bych tušila, čím takové zvíře nakrmit. Na jídelníčku naštěstí snad nebudou lidé ani vampýři.

Adrian se zatvářil odhodlaně. Statečně zvedl piknikový košík, draka do něj nabral a zavřel za ním víko. Kňourání se ztlumilo, ale nepřestalo.

„Páni,‚ uznala jsem. „Mužné a statečné.‚

228

Adrian zděšeně zíral na košík. „Jenom doufám, že neplive oheň. Aspoň jsme ho chytili. Co teď?‚

„Teď ho nakrmíme.‚ Rozhodla jsem se. „Vezmeme ho do Koláčů

a kdečeho všeho.‚

Netušila jsem, jestli draci žerou koláče, ale ten podnik byl

naším nejbližším zdrojem potravy. Navíc jsem si byla jistá, že tam už budu mít signál. Takže Adrian řídil a já vedle něj držela

na klíně hlučný košík. Adrian šel koupit jídlo, zatímco já jsem

zůstala v autě a pokoušela se dovolat profesorce. Hovor okamžitě

spadl do hlasové schránky a já se neobtěžovala s úvodními

formalitami. Copak nikdy nezvedá telefon?

„Hned mi zavolejte,‚ procedila jsem skrz zuby. Už jsem vydávala

skřípavé zvuky skoro jako ten drak.

Adrian se vrátil asi po deseti minutách se dvěma taškami.

S úžasem jsem ho sledovala, jak nastupuje do auta. „Vykoupil

jsi celý obchod?‚

„Nevěděl jsem, jaký druh mu bude chutnat,‚ objasnil. V taškách

jsme měli šest řezů různých koláčů. Každý byl pečlivě

označen nálepkou.

„To já taky nevím,‚ připustila jsem.

Adrian vytáhl koláč s kokosovým krémem. „Kdybych byl

drak, tohle by mi určitě chutnalo.‚

Na to jsem nemohla nic namítnout, protože jeho argument

postrádal logiku. Otevřel krabičku s koláčem a s očekáváním na mě pohlédl. Zhluboka jsem se nadechla, otevřela košík

a modlila se, aby drak nevylezl ven a nevyškrábal mi oči. Adrian

rychle položil koláč do košíku. Nervózně jsme se sklonili

a sledovali, co se bude dít.

Drak nejdřív vypadal, že opravdu vyleze a vrhne se na nás.

Pak si všiml koláče. Malé křišťálové stvoření začenichalo, několikrát koláč obešlo a nakonec začalo ukusovat. Nejlepší na tom

bylo, že skřípání přestalo. S úžasem jsme sledovali, jak drak sežral

asi třetinu kokosového koláče. Potom se bez varování překulil

na záda a začal chrápat. S Adrianem jsme tam chvíli ohromeně

seděli a nakonec jsme se odvážili na sebe podívat.

„Ohledně příchuti jsi asi měl pravdu,‚ řekla jsem.

229

„Myslíš, že ho teď můžeš propustit?‚ zeptal se. „Je dost nakrmený

a odpočatý?‚

Vzala jsem knihu kouzel, abych si znovu přečetla instrukce.

„Je načase to zjistit.‚

Odrecitovala jsem zaklínadlo. Z draka se začalo kouřit. Zablikal

a za chvilku už jsme koukali na nehybný kus kouřového křišťálu. Adrian opět projevil svou statečnost a kámen vzal

do ruky. Prohlížel si ho a držel ho při tom co nejdál od těla. Zvonění mého mobilu nás oba polekalo a Adrian hodil kámen zpátky do košíku. Podívala jsem se na displej a uviděla jméno profesorky Terwilligerové.

„Přiměla jste mě vyvolat draka!‚ vykřikla jsem.

„To jistě ne,‚ odpověděla. „Callistanové jsou jistým druhem

démonů.‚

Strnula jsem. „Démon.‚

„Je to nízko postavený a neškodný démon,‚ objasnila. Dlouho

jsem nic neříkala. „Sydney? Jste tam?‚

„Přiměla jste mě vyvolat démona,‚ prohlásila jsem strnule.

„Víte, jaký mám názor na zlo a nadpřirozeno. Celou dobu se mě snažíte přesvědčit, že magie, kterou provozujeme, slouží vyššímu dobru v boji se zlem, a přitom jste mě přiměla vyvolat pekelnou stvůru.‚

„Pekelnou stvůru?‚ Odfrkla si. „To těžko. O démonech nic

nevíte. Řekla jsem vám, že je neškodný. Callistanové můžou být velice užiteční. Varují vás, když je poblíž černá magie. A pokud

vás někdo napadne, brání vás – i když ne že by dokázali způsobit nějakou velkou škodu.‚

Tomu jsem nevěřila. „Když jsou tak užiteční, tak proč taky

jednoho nemáte?‚

„Já už jsem na takové úrovni, že vycítím černou magii sama.

A navíc callistanové jsou s prominutím jako osina v zadku. Když mají hlad, vydávají hrozně rozčilující zvuky. Mým potřebám víc vyhovují kočky.‚

„Jasně,‚ řekla jsem. „Těch rozčilujících zvuků jsem si už

všimla. Dala jsem mu koláč a zase ho proměnila v kámen.‚

„No vidíte.‚ Tentokrát promluvila šťastnějším tónem, než

u ní bylo poslední dobou obvyklé. „Podívejte, jaký pokrok už

230

jste udělala. Ať už z těch současných zmatků vzejde cokoli, jsem přesvědčená, že jsem udělala správně, když jsem se rozhodla

vést vás po cestě magie.‚

Měla jsem toho tolik, že jsem její kompliment patřičně neocenila.

„Tak co mám dělat teď?‚

„Za rok a den ten drak sám od sebe zmizí. Do té doby ho

můžete zavolat, kdykoli ho budete potřebovat. Můžete ho zkusit

vycvičit. A samozřejmě ho musíte krmit. Ať už s ním budete

dělat cokoli, bude k vám loajální. Naváže pouto s první osobou, kterou uvidí, a bude s vámi chtít trávit čas… Sydney? Jste tam?‚ Znovu jsem zmlkla. „S první osobou, kterou uvidí?‚ zmohla jsem se nakonec na otázku. „Ne s mágem?‚

„No, obvykle je to tatáž osoba.‚

Podívala jsem se na Adriana. Jedl ostružinový koláč a poslouchal, co říkám do telefonu. „Co se stane, když prvně otevře

oči a uvidí dva lidi? Při vyvolávání byl se mnou Adrian.‚

Tentokrát se odmlčela ona. „Hmm, nejspíš jsem vám měla něco říct, než jste kouzlo provedla.‚

To by opravdu nebylo k zahození. „Předtím jste mi měla říct spoustu věcí! Co to znamená, když nás ten drak – nebo démon, nebo co to je – viděl oba? Navázal pouto s námi oběma?‚

„Koukejte na to takhle,‚ prohlásila profesorka Terwilligerová

po chvíli přemýšlení. „Callistana vás oba považuje za své rodiče.‚

231

18

Rozhodně jsem nečekala, že se z dnešního výletu vrátím

s miniaturním drakem (odmítala jsem ho nazývat démonem),

o kterého se musím starat. A ukázalo se, že Adrian nepatří zrovna

k nejoddanějším „otcům‚.

„Teď si ho nech ty,‚ řekl mi, když mě odvezl do Amberwoodu.

„Já ho budu mít o víkendech.‚

„Vždyť nemáš nic na práci. A víkend bude už za pár dní,‚

zaprotestovala jsem. „Navíc ani nevíš, jestli je to kluk.‚

„Jemu asi nevadí, když o něm mluvím v mužském rodě,

a opravdu nemíním zjišťovat, jestli je to holka, nebo kluk.‚ Adrian

dal křišťál zpátky do košíku, zavřel víko a podal mi ho.

„Přece ho nemusíš vyvolávat.‚

Vzala jsem si košík a otevřela dveře od auta. „Já vím. Ale

vyčítala bych si, kdybych ho nechala v podobě kamene.‚ Profesorka

Terwilligerová mi řekla, že je pro něj zdravější, když ho

občas vypustím.

„Vidíš? Už máš mateřský instinkty. Máš to v sobě od přírody,

Sageová.‚ Adrian se zazubil a podal mi tašku s koláči.

Pár si jich vzal s sebou. „Podívej se na sebe. Ani si nepotřebuješ nechat zrušit tetování. Napadlo by tě před měsícem, že budeš dělat mámu dráčeti?‚

„Nevím.‚ Ale měl pravdu. Nejspíš bych před ním s křikem

utíkala. Nebo bych se ho pokusila vymítat. „Teď si ho nechám, ale pak se musíme prostřídat. Profesorka Terwilligerová řekla,

že potřebuje trávit čas s námi oběma. Hmm.‚

„Co hmm?‚

232

Zavrtěla jsem hlavou. „Jen uvažuju, co dál. Co s ním budu

dělat, pokud pojedu do Mexika?‚

Adrian na mě nechápavě pohlédl. „Co je s Mexikem?‚

Došlo mi, že jsem se mu o tom nezmínila. Adrian věděl jen

o úkolu od Marcuse a zrušení tetování, ale ne o zpečetění. Nenechávala

jsem si to pro sebe, jelikož to bylo tajemství, ale teď mi bylo nepříjemné o tom Adrianovi říct.

„Aha. Marcus řekl, že až provedu tu rebelii, zrušíme živly

a osvodíme mě od toho, aby mě alchymisté ovládali přes tetování. Ale aby se kouzlo opravdu zpečetilo a zajistilo se, že mi

tetování už nikdo neopraví, potřebuju ho přetetovat – jako to má on. Říká tomu zpečetění. Je k tomu potřeba speciální sloučenina, která se dá těžko sehnat. Nechává si ji vyrobit v Mexiku a teď

tam chce vzít na tetování svoji družinu.‚

„Chápu.‚ Adrianův úsměv zmizel. „Takže pojedeš s nimi?‚

Pokrčila jsem rameny. „Nevím. Marcus chce, abych jela.‚

„Jasně.‚

Ignorovala jsem jeho tón. „Uvažovala jsem o tom…, ale je to

veliký krok. A nejde jen o tetování. Kdybych to udělala, už by

nebylo cesty zpět. Vykašlala bych se na alchymisty.‚

„A na nás,‚ dodal. „Pokud tedy nepomáháš Jill proto, že ti

to přikázali.‚

„Víš, že kvůli tomu už to nedělám.‚ Jeho tón se mi už zase nelíbil. „Víš, že mi na ní záleží. A… a na vás ostatních taky.‚ Jeho výraz ztvrdl. „A přitom utečeš s klukem, kterýho sotva znáš.‚

„Tak to není! Neutíkáme spolu. Já se vrátím! A jedeme tam

z určitého důvodu.‚

„Kvůli plážím a margaritám?‚

Na okamžik jsem se nezmohla na slovo. Blížilo se to tomu,

o čem Marcus žertoval. Tohle si všichni spojují s Mexikem?

„Chápu, jak to je,‚ vyštěkla jsem. „Souhlasil jsi, že bych měla

zrušit tetování a myslet sama za sebe –, ale jenom, když se ti to hodí, viď? Stejně jako ta tvoje ,láska zpovzdáli‘ funguje jenom tehdy, když nemáš příležitost se mě dotknout. Nebo mě políbit. A…‚

233

Adrian se jen málokdy rozčílil a nepoznala jsem, jestli je naštvaný

právě teď. Rozhodně ale vypadal rozhořčeně. „Vážně to

tak strašně moc popíráš, Sydney? Opravdu tomu věříš, když tvrdíš, že ke mně nic necítíš? Po tom všem, co se mezi námi stalo?‚

„Mezi námi se nic nestalo,‚ odsekla jsem automaticky. „Fyzická přitažlivost není totéž jako láska. Zrovna ty bys to měl

vědět.‚

„Au,‚ řekl. Jeho výraz se nezměnil, ale v jeho očích jsem viděla

bolest. Zranila jsem ho. „Tohle tě trápí? Moje minulost? Že jsem expert v oblasti, o které ty sama nic nevíš?‚

„Jsem si jistá, že bys mě v té oblasti rád vzdělával. Mohl by sis přidat další jméno na seznam.‚

Na okamžik se nezmohl na slovo a potom zvedl prst.

„Za prvé, nemám žádný seznam.‚ Další prst. „Za druhé, kdybych

ho měl, přidal by si na něj nějakou, co by mě tolik nerozčilovala.‚

Vztyčil třetí prst a naklonil se ke mně blíž. „A za třetí,

vím, že ty víš, že pro mě nejsi jen jméno na seznamu, tak se

tak nechovej. My dva jsme toho společně zažili spoustu. Jsme

si blízcí, rozumíme si. Nešílel jsem z éteru, když jsem ti řekl, že

jsi můj plamen ve tmě. Jeden kolem druhého rozháníme stíny.

Nezáleží na tom, odkud pocházíme. To, co máme, je mnohem

větší. Miluju tě a vím, že pod tou svojí logikou, racionálním uvažováním

a předsudky mě taky miluješ. Když utečeš do Mexika

a uprchneš před svými problémy, nic se nezmění. Budeš jen vyděšená

a zmatená.‚

„Tak se cítím už teď,‚ řekla jsem tiše.

Adrian se opřel na sedadle a vypadal unaveně. „To je zatím to nejvýstižnější, cos řekla.‚

Popadla jsem košík a otevřela dveře od auta. Bez dalšího

slova jsem naštvaně zamířila ke koleji. Ani jsem se neohlédla, aby Adrian neviděl slzy, které mi nevysvětlitelně vhrkly do očí.

Jenže jsem nevěděla, která část našeho rozhovoru mě rozrušila

nejvíc.

Než jsem došla na kolej, slzy se mi přestaly kutálet z očí, ale

přesto jsem se potřebovala ještě uklidnit. Jakmile se moje pocity trochu ustálily, nemohla jsem si z hlavy vyhnat jeho slova:

234

Jsi můj plamen ve tmě. Jeden kolem druhého rozháníme stíny. Co to

vlastně znamená?

Naštěstí mě přivedlo na jiné myšlenky pašování draka na pokoj. Šla jsem s košíkem v ruce a doufala, že démoničtí draci nejsou považováni za zbraň. Nikdo mě nezastavil a já uvažovala, kam ho zavřu, až ho zase vyvolám. Košík se mi nezdál zrovna bezpečný a nechtěla jsem ho nechat pobíhat volně po pokoji. Přede dveřmi jsem narazila na Jill. Čekala na mě a zelené oči jí zářily nadšením.

„Chci ho vidět,‚ vyhrkla. Pouto fungovalo nejsilněji při vypjatých emocích. Pokud jsem mohla usuzovat z Adrianova výrazu,

když nás drak honil, zakoušel emoce velice silné. Uvažovala

jsem, jestli Jill byla svědkem i naší hádky, nebo jestli k ní

poutem nedolehla. Možná, že si na neustálé napětí mezi mnou

a Adrianem už zvykla.

„Ještě ho nemůžu pustit,‚ řekla jsem a pozvala ji do svého

pokoje. „Potřebuju něco, kde bude bydlet. Třeba klec na ptáky.

Snad ji stihnu koupit zítra.‚

Jill se zamyšleně zamračila a vzápětí se rozzářila. „Mám nápad.‚

Podívala se na můj budík. „Doufám, že není moc pozdě.‚

Bez dalšího vysvětlení odešla a slíbila, že se brzy vrátí. Pořád

jsem byla zesláblá z dnešního kouzlení a vzhledem k dramatickým událostem jsem ještě ani neměla čas doplnit si energii.

Sedla jsem si ke stolu s knihou kouzel a kokosovým koláčem.

Nejdřív jsem z něj ale odkrojila část, kterou okousal drak. Nevěděla jsem, jestli callistanové můžou přenášet zárodky nemocí

na lidi, ale nechtěla jsem pokoušet osud.

Jill se vrátila asi po hodině s hranatým akváriem, v jakém se chovají rybičky.

„Kdes to sehnala?‚ zeptala jsem se a sundala ze stolu lampičku.

„Od profesorky biologie. Před pár týdny nám umřelo morče

a ona z toho byla tak smutná, že si nechce pořídit další.‚

„Neptala se, na co to potřebuješ?‚ Prozkoumala jsem akvárium

a zjistila, že je bez poskvrnky. Po nešťastném skonu morčete ho zjevně někdo vyčistil. „Nesmíme tady mít zvířata.‚

235

„Řekla jsem jí, že stavím diorámu. Dál už se nevyptávala.‚

Jill nedočkavě postavila akvárium na stůl. „Až seženeš něco jinýho, můžu jí ho zase vrátit.‚

Položila jsem křišťál dovnitř, zavřela víko nádrže a přesvědčila

se, že bezpečně zacvaklo. Po dalším Jillině naléhání jsem

pronesla slova na vyvolání. Objevila se trocha kouře a křišťál se opět proměnil v draka. Naštěstí už nevydával ty příšerné skřípavé zvuky, takže jsem si pomyslela, že je stále ještě sytý. Začal chodit kolem dokola a zkoumat svůj nový domov. Pokusil se vylézt po stěně, ale drápky mu na skle klouzaly.

„To je úleva,‚ poznamenala jsem.

Jill nevycházela z úžasu. „Myslím, že se tu bude nudit. Měla bys mu opatřit hračky.‚

„Hračky pro démona? Copak nestačí, že mu dávám koláč?‚

„Chce tebe,‚ řekla.

Podívala jsem se do akvárka a zjistila, že na mě callistana

obdivně zírá. Dokonce při tom vrtěl ocáskem.

„Ne,‚ vypravila jsem ze sebe strnule. „Tohle není film od

Disneyho, kde si pořídím roztomilé zvířátko. Nepůjdeš ven.‚

Ukrojila jsem kousek borůvkového koláče a dala mu ho, kdyby

o půlnoci dostal chuť na svačinku. V žádném případě jsem nechtěla riskovat, že mě v noci vzbudí. Po chvilce uvažování jsem mu tam dala ještě antistresový balónek a šátek.

„Jídlo, hračka a pelíšek,‚ oznámila jsem Jill. „Spokojená?‚ Callistana zjevně spokojený byl. Pohrál si s míčkem, načež se schoulil do pelíšku, ktrerý jsem mu udělala z šátku. Kromě toho, že na mě neustále zíral, vypadal víceméně spokojeně.

„Jéé,‚ řekla Jill. „Podívej, jak je roztomilý. Jak ho pojmenuješ?‚

Jako bych si potřebovala lámat hlavu ještě s něčím dalším.

„Ať ho pojmenuje jeho ,otec‘. Já vymýšlím jméno pro mustanga.‚ Jill se nad ním ještě chvíli rozplývala a pak odešla. Chystala

jsem se do postele a jedním očkem jsem při tom pořád sledovala draka. Nedělal nic nevhodného, takže se mi podařilo usnout, ale spala jsem neklidně. Představovala jsem si, že vyleze z akvária a lehne si ke mně do postele. A pak jsem se taky samozřejmě

bála, že si mě najde Veronika.

236

Ve spánku mě Adrian zatáhl do snu vyvolaného éterem.

Po naší hádce jsem nečekala, že ho dnes v noci uvidím. Z toho pomyšlení mi bylo smutno. Kolem nás se zmaterializoval slavnostní sál, ale obraz kolísal a barvy vybledávaly a vzápětí se zase stávaly sytějšími.

„Myslela jsem, že dneska nepřijdeš,‚ řekla jsem.

Tentokrát jsme na sobě neměli slavnostní oblečení. Adrian

měl na sobě to samé, co předtím – džíny a AYE tričko, až na to,

že teď obojí vypadalo zmačkanější. Uvědomila jsem si, že tohle

má na sobě i ve skutečnosti.

„Myslíš, že bych tě nechal napospas Veronice?‚

„Ne,‚ uznala jsem. „Co je s tím sálem?‚

Zatvářil se trochu zahanbeně. „Dneska v noci to neovládám

tak, jak bych měl.‚

V první chvíli mi to nedošlo. „Jsi opilý.‚

„Pil jsem,‚ opravil mě a opřel se o stůl. „Kdybych byl opilý,

nebyl bych tady vůbec. Na čtyři bílý Rusy to docela ujde.‚

„Bílý co?‚ Chtěla jsem si sednout, ale bála jsem se, že se pode mnou židle dematerializuje.

„To je koktejl,‚ vysvětlil. „To bys neřekla, že budu pít něco

s takovým jménem, když vezmu v úvahu svoje zkušenosti

s Rusy. Ale kupodivu je to lahoda. Koktejly, ne opravdoví Rusové.

Dává se do nich kahlua. To je drink, na který jsi možná čekala celý svůj život.‚

„Kahlua nechutná jako kafe,‚ namítla jsem. „Takže s tím zase nezačínej.‚ Umírala jsem zvědavostí, proč dneska pil. Někdy to dělal proto, aby otupil éter, ale tentokrát se zdálo, že si chce přístup k magii uchovat. V polovině případů samozřejmě k pití žádný důvod nepotřeboval. Uvažovala jsem, jestli důvodem není naše hádka. Nevěděla jsem, jestli si to mám vyčítat, nebo

se naštvat.

„Taky jsem se ti chtěl omluvit,‚ řekl. Sedl si, takže zřejmě

nesdílel moje obavy ohledně židlí.

Z neznámých důvodů mě vyděsilo, že vezme zpátky to, jak

mi řekl, že jsem jeho plamen ve tmě. Namísto toho mi ale řekl:

„Jestli chceš jet do Mexika a dokončit ten proces, pochopím

to. Neměl jsem tě kvůli tomu kritizovat ani naznačovat, že ti

237

do toho mám co mluvit. Jedna z nejlepších věcí na tobě je, že se nakonec vždycky rozhodneš chytře. O sobě to tvrdit nemůžu. Ať

už se rozhodneš pro cokoli, podpořím tě.‚

Zamrkala jsem, abych rozehnala zrádné slzy. „Děkuju. Moc

to pro mě znamená… A abych pravdu řekla, zatím ještě nevím,

jak se rozhodnu. Vím, že se Marcus obává, že se dostanu do maléru

a alchymisté mě budou ovládat. Ale kdybych u alchymistů zůstala, měla bych větší moc, a navíc… tě nechci opustit. Teda vás.‚

Usmál se a úsměv mu prosvětlil celý obličej. Jako plamen ve

tmě. „Tak to rádi slyšíme. A taky moc rád pohlídám naše roztomilé

děťátko, až pojedeš do St. Louis.‚

Opětovala jsem mu úsměv. „Ve skutečné podobě, nebo jako

kámen?‚

„Ještě jsem se nerozhodl. Jak se má?‚

„Je zavřený v akvárku. Kdyby utekl a vlezl ke mně do postele,

nejspíš by mě to probudilo, takže zřejmě pořád ještě spí.‚

Aspoň jsem v to doufala.

„Jsem si jistý, že vlézt k tobě do postele by bylo…‚ Adrian

se zarazil a svou řeč nedopověděl. Namísto toho ukázal na stůl, kde se objevila hrací deska Monopolů. „Zahrajeme si?‚

Došla jsem ke stolu a zadívala se na desku. Zjevně utrpěla

Adrianovým pitím, protože polovina ulic zůstala prázdná. Ty,

které měly jména, se jmenovaly jako „Castilova cesta‚ a „Avenue Nezletilé‚. „Je to trochu nekompletní,‚ poznamenala jsem diplomaticky.

Adrian nevypadal, že by ho to trápilo. „V tom případě máš

větší šanci.‚

Sedla jsem si na židli a pustila se do hry. Usmála jsem se

na Adriana, začala počítat peníze a byla jsem šťastná, že je mezi námi zase všechno (relativně) v pořádku.

238

19

Pořád jsem prohrávala.

Přísahala bych, že Adrian využívá svoje schopnosti k tomu,

aby ovlivnil, co padne na kostce. Nebo měl možná s Monopoly větší zkušenosti, na které jsem nestačila –, anebo měl opravdu veliké štěstí. Ale přesto jsem se při hře dobře bavila a prohrávat s Adrianem bylo mnohem lepší, než kdyby mě ve spánku pronásledovala

Veronika. Adrian mě ve spánku navštěvoval několik následujících dní, a ačkoli jsem si nepřipadala v naprostém bezpečí před Veronikou, aspoň už jsem na to tolik nemyslela.

Tu čest jsem měla až na víkendovém výletu do St. Louis, který nadešel rychleji, než jsem čekala.

Jakmile jsem se ocitla v letadle, naplno mě zasáhla realita

toho, co se chystám udělat. Byl to bod, odkud už nebude návratu.

V bezpečí Palm Springs jsem o nadcházející akci uvažovala chladně a rozumně. St. Louis mi připadalo daleko. Ale teď mě můj úkol děsil a připadal mi šílený. A nebezpečný. Každá jeho část mě může dostat do vážných problémů. Lhát Stantonové.

Vloupat se k nejtajnějším serverům. Dokonce i tahání informací

z Iana může mít následky.

Opravdu, kdo si myslím, že jsem, když si natolik věřím, že

z něj dokážu vytáhnout tajemství? Nejsem jako Rose nebo Julia.

Kvůli nim muži šílí. Ale já? Jsem společensky neohrabaná,

a co se týče vztahů, jsem naprostá začátečnice. Ianovi se možná líbím, jenže to neznamená, že nad ním mám nějakou zvláštní

moc. Pokud část mého plánu s Ianem selže, pak samozřejmě

nebudu moct splnit ani to ostatní.

239

Každá část plánu mě ohromovala strachem. Dívala jsem se

z okýnka v letadle a sledovala, jak se blíží St. Louis. Moje děsivé pocity vzrůstaly. Dlaně se mi potily natolik, že jsem v nich už ani neudržela knihu. Jídlo jsem odmítla kvůli svému neklidnému

žaludku, a ne proto, že bych měla strach z kalorií.

Neustále jsem zvažovala, jestli se mám ubytovat v hotelu,

nebo zůstat přímo na ústředí, kde poskytovali ubytování alchymistům, jako jsem já. Nakonec jsem se rozhodla pro hotel. Čím

méně času strávím na očích svých nadřízených, tím lépe.

Taky to znamenalo, že moje oblečení nevzbudí nežádoucí

pozornost. Nezařídila jsem se přímo podle Adrianovy rady, ale

šaty, které jsem si na tenhle výlet koupila, byly trochu pikantnější než moje obvyklá pracovní garderóba. No dobře, o dost pikantnější. Mezi jednoduchými oděvy neutrálních barev, jaké alchymisté obvykle nosí, by působily nemístně. Ale když jsme se s Ianem sešli na večeři v hotelové hale, věděla jsem, že jsem

vybrala dobře.

„Páni,‚ prohlásil s vykulenýma očima. „Vypadáš nádherně.‚

Jeho alchymistický vkus tedy zřejmě moje šaty neurazily.

Byly to obepnuté minišaty s otevřenými zády, které mi sahaly

do půlky stehen. Výstřih do véčka mi odhaloval dekolt způsobem,

o jakém jsem netušila, že je to vůbec možné. Dojem zdrženlivosti

sice navozovaly dlouhé rukávy, ale zase ho kazila kombinace látek – béžová spodnička a přes ni černá a hnědá krajka.

Dělalo to dojem, že pod průsvitnou krajkou nemám vůbec nic. Prodavačka mě ujišťovala, že mi šaty dokonale padnou (poprvé

v životě jsem požádala o větší číslo) a že potřebuju boty na nejméně

deseticentimetrových podpatcích, aby vše vyniklo tak, jak

má. S pomocí mnoha sponek jsem si dokonce zvládla vytvořit

drdol, což s mým vrstveným střihem vlasů nebylo vůbec jednoduché.

Když jsem kráčela halou, připadala jsem si hrozně nápadná, ale nikdo na mě neupíral šokovaný pohled. Dostalo se mi jen několika obdivných. Hotel byl nóbl, takže jsem v něm vypadala jako jedna z mnoha dam ve večerních šatech. Nic skandálního ani neobvyklého. To zvládneš, Sydney. Obléknout si vyzývavé šaty není tak těžké jako se vloupat k serverům, že?

240

Že?

Usmála jsem se na Iana a spěšně ho objala, což mi připadalo

divné jednak proto, že to byl Ian, a pak taky proto, že jsem si

v těch šatech připadala jako nahá. Hrát femme fatale je mnohem těžší, než jsem předpokládala.

„Ráda tě zase vidím,‚ řekla jsem. „Vím, že jsi musel mít problém

sem přijít takhle narychlo.‚

Ian rázně zavrtěl hlavou. „N-ne. Ani v nejmenším.‚

Spokojená, že už se podíval, jsem vklouzla do krátkého černého

kabátu a ukázala k východu. „Vyrazíme?‚

Předběhl mě, aby mi otevřel dveře. Sněhové vločky se mi

snášely na vlasy a na kabát. Dech se srážel v páru a okamžitě

jsem si vzpomněla na sebe a Adriana na pláni. Tehdy jsem ještě netušila, že mě pátrání po Marcusovi přivede k tomu, že pro něj budu plnit úkoly v upnutých šatech.

Ian měl auto zaparkované před hotelem. Měl Toyotu Corollu, která vypadala nudně a navíc byla bílá. Na zpětném zrcátku

visel parfémovaný stromeček, ale nebyla to obvyklá borovicová vůně. Malá samolepka prozrazovala, že je to „nová vůně

do auta‚. Páchlo to po umělé hmotě. Nasadila jsem obdivný výraz. Marcus bude mým dlužníkem.

„Zarezervoval jsem nám stůl ve vynikající restauraci, kde podávají mořské plody,‚ pověděl mi. „Je to blízko ústředí, takže

pak můžeme rovnou na mši.‚

„To zní skvěle,‚ řekla jsem. Nikdy jsem nejedla mořské plody ve vnitrozemském státě.

Restaurace se jmenovala Čerstvá ulita, což můj názor na ni nevylepšilo. Přesto jsem musela uznat, že se uvnitř aspoň pokusili navodit romantickou atmosféru. Většinu světla obstarávaly svíčky a pianista v rohu hrál melodické skladby. U stolů seděli dobře oblečení lidé, smáli se a bavili při popíjení vína a koktejlů. Hosteska nás zavedla ke stolu v rohu. Byl na něm vínový ubrus ozdobený poházenými zelenými orchidejemi. Nikdy dřív jsem je zblízka neviděla a teď jsem obdivovala jejich exotičnost a smyslnost. Kdybych tu tak byla s někým jiným než s Ianem…

Se sundáním kabátu jsem váhala. Připadala jsem si odhalená, ale musela jsem si připomenout důsledky vyplývající z toho, že

241

alchymisté spolupracují s Bojovníky. Jakmile jsem si svlékla kabát, dostalo se mi uspokojení v podobě nadšeného Iana. Vzpomněla jsem si na Adrianovu radu, že bych měla působit sebejistě, a tak jsem nasadila samolibý úsměv a doufala, že vypadám,

jako bych prokazovala Ianovi laskavost, že smí být v mojí společnosti. Udivilo mě, že to zabralo. Dovolila jsem si podlehnout

nebezpečné myšlence – možná to není jenom těmi šaty. Možná je to mnou.

Otevřela jsem jídelní lístek a hledala hovězí nebo drůbeží maso. „Co doporučuješ?‚

„Dělají tady vynikající mahi mahi,‚ řekl. „A taky mečouna.‚

Přišel číšník a já si objednala salát Caesar. Doufala jsem, že ho

nezkazí ančovičkami.

Při čekání na jídlo jsme se pustili do konverzace. Ian začal.

„Předpokládám, že mi pořád nemůžeš prozradit nic bližšího

o tom, kde teď pracuješ, co?‚

„Obávám se, že ne. Víš, jak to chodí.‚ Namazala jsem si

na rohlík asi polovinu lžíce másla. Nechtěla jsem to s jídlem přehánět,

ale usnesla jsem se, že si můžu dopřát trochu víc, když

jsem si objednala jen salát. „Můžu ti říct, že jsem v terénu, ale nic bližšího prozradit nesmím.‚

Ian odtrhl zrak od mého výstřihu a zadíval se do plamene svíčky. „Chybí mi to. Práce v terénu.‚

„Dřív jsi v terénu pracoval, viď? Co se stalo?‚ Moc jsem

o tom nepřemýšlela, ale když Ian doprovázel Stantonovou a mě

na morojském královském dvoře, odvolali ho z jeho místa, aby

mohl odjet. Měl přidělení někde na jihu, na Floridě nebo v Georgii.

„Stalo se to, že nás zajali ti Morojové.‚ Zvedl zrak zase

ke mně a překvapila mě divokost v jeho očích. „Moc dobře jsem

se s tím nevyrovnal.‚

„To asi nikdo z nás.‚

Zavrtěl hlavou. „Ne, ne. Vážně jsem se s tím nevyrovnal. Vyděsilo mě to. Poslali mě pak na výcvik zvládnutí hněvu.‚

Málem jsem upustila rohlík. Tohle jsem v žádném případě

nečekala. Kdyby se mě někdo zeptal na deset lidí, o kterých si

242

myslím, že by potřebovali zvládnout hněv, Ian by se mezi ně

nedostal. Přední místo by zaujímal můj otec.

„Jak-jak dlouho jsi tam byl?‚ vykoktala jsem.

„Dva týdny a pak mě pustili.‚

Musela jsem uznat, že jsem netušila, jak velký hněv v sobě

měl, že se kvůli němu dostal až na tenhle výcvik. Ale připadalo

mi zajímavé, že po pouhých dvou týdnech byl schopen se zase

vrátit do práce. Keith si se svými plány vydělávat peníze prodejem morojské krve vysloužil přinejmenším dva měsíce v nápravném centru. Možná i víc, ale poslední dobou jsem o něm neměla žádné zprávy.

„Jenže v terénu mě pracovat nenechají,‚ dodal Ian. „Usnesli

se, že bych nějaký čas neměl pracovat s Moroji. Takže teď trčím

tady.‚

„V archivech.‚

„Ano.‚

„To nezní špatně,‚ řekla jsem mu. Tak docela jsem nelhala.

„Spousta knih.‚

„Jen si nic nenalhávej, Sydney.‚ Začal trhat rohlík na kousky.

„Jako knihovníka mě přeceňují.‚

Možná, ale to mě nezajímalo. Zajímalo mě jen to, že mi Wade

řekl, že archivy se nacházejí v zabezpečeném poschodí nad dozorčí místností, kde se přechovávají bezpečnostní záznamy. Nakreslil mi mapku všech pater a ujistil se, že jsem si zapamatovala všechno včetně vchodů a východů.

„Stejně bych je ráda viděla,‚ řekla jsem. „Myslím, že historie

v nich obsažená je úchvatná.‚ Opět to nebyla tak docela lež. Naklonila jsem se dopředu, opřela si lokty o stůl a znovu pocítila spokojenost, když mu pohled padl na můj výstřih. Není to těžké! Vlastně nevím, proč jsem nevyužívala „ženských půvabů‚

už dřív. Jenže dřív jsem vůbec nevěděla, že nějaké půvaby

mám, to až teď. „Nemůžeš mi to tam ukázat? Hlavně se zajímám

o archivy. Připadáš mi jako někdo, kdo má přístup… na mnoho míst.‚

Ian se zakuckal rohlíkem. Po chvíli kašlání se mi podíval do očí, pak do výstřihu (už zase) a znovu do očí. „To bych, ehm, rád, ale nejsou otevřené pro veřejnost – tím myslím ani pro 243

alchymistickou veřejnost. Vstup je povolen jen vědcům se speciálním povolením. Ale můžeme si prohlédnout přístupné části

budovy.‚

„Aha, chápu.‚ Podívala jsem se do talíře, našpulila rty, ale

nic dalšího jsem neřekla. Když nám číšník přinesl jídlo, doufala

jsem, že moje mlčení přiměje Iana, aby si to rozmyslel a uvědomil

si, o co přichází.

Nakonec už to nevydržel. Odkašlal si – možná proto, že mu

v krku uvízl rohlík. „No, možná bych mohl… Jenže problém je

v tom, jak tě dostat do zabezpečeného poschodí. Jakmile projdeš

kontrolou, není těžké, abych tě zavedl do archivů – zvlášť když jsem zrovna v práci.‚

„Ty nemůžeš nic udělat s hlavní kontrolou?‚ zeptala jsem se

tónem naznačujícícm, že pravý muž by to dokázal.

„Ne. Teda… možná. Pracuje tam jeden můj kamarád. Nevím,

jestli zítra bude mít službu, ale přesto by mi mohl pomoct. Dluží mi peníze, tak bych toho mohl využít. Doufám.‚

„Ach, Iane.‚ Obdařila jsem ho úsměvem, o němž jsem doufala,

že by mohl soupeřit s Marcusovým. „To je úžasné.‚ Vzpomněla jsem si, co mi řekl Adrian. „Byla bych ti tak strašně vděčná, kdybys to dokázal.‚

Moje reakce Iana evidentně potěšila. Uvažovala jsem, jestli

měl Adrian pravdu v tom, jak si muž vyloží, že mu budu „tak strašně vděčná‚. „Zavolám mu večer po bohoslužbě,‚ řekl Ian. Tvářil se odhodlaně. „Doufám, že to stihneme, než zítra zase odletíš.‚

Odměnila jsem ho tím, že jsem mu po zbytek večeře visela

očima na rtech, jako bych nikdy neslyšela nic tak fascinujícího.

Celou dobu mi divoce bušilo srdce z toho, že se blížím ke splnění

Marcusova úkolu a že možná dokážu spojení mezi bandou

fanatiků mávajících pistolemi a organizací, které sloužím po celý život.

Salát mě moc nezasytil, a tak jsem souhlasila, že se podívám

do menu, jaké tu podávají dezerty. Ian navrhl, že si nějaký dáme napůl, ale to mi připadalo až příliš intimní a navíc nehygienické.

A tak jsem snědla citrónový dort úplně sama, spokojená, protože

plánovaná dvě a půl kila jsem ještě nenabrala. Když mi Adrian

244

řekl, že bych vypadala zdravěji, kdybych trochu přibrala, dodal,

že bych měla i větší číslo podprsenky. Nedovedla jsem si představit, jak by to vypadalo v těchhle šatech.

Alchymistická centrála v St. Louis se nacházela v ohromné průmyslové budově, která se pro veřejnost tvářila jako pěstírna rostlin. Morojský královský dvůr a jejich školy zase lidé považovali za univerzity. Ironií bylo, že „stvůry noci‚ žily v krásných

zahradách, zatímco „služebníci světla‚ jako my se skrývali

v ošklivých

budovách bez oken.

Uvnitř ovšem bylo všechno čisté, jasné a dobře organizované. Sotva jsme dorazili, recepční za pultem si nás zapsala a spolu

s mnoha dalšími lidmi nás nasměrovala na bohoslužbu. Všude byly vidět zlaté lilie. Pro mnoho přítomných to byla zábavná rodinná událost. Spolu s rodiči alchymisty přijela i spousta dětí. Měla jsem z toho divný pocit, když jsem sledovala děti, které se narodily do naší profese. Uvažovala jsem, jak jim asi bude

za deset let. Budou rádi, že se stanou alchymisty? Nebo se začnou vyptávat?

Ústředí mělo tři nadzemní podlaží a pět podzemních. Lidé

z ulice sem obvykle nezabloudili, ale alchymisté se přesto snažili mít v hlavním podlaží jen neškodné kanceláře. Postupovali jsme chodbou směrem k posluchárně a minuli jsme mzdovou účtárnu, cestovní oddělení a místnost pro údržbáře. Všechny místnosti

měly prosklená okna do chodby, jimiž dávali alchymisté najevo, že nemají co skrývat.

Zabezpečené podzemní prostory ovšem tak otevřené nebyly. Jednou jsem tady byla na semináři, který se konal v posluchárně, kam jsme teď mířili na mši. Přestože byl dnes sváteční večer, posluchárna kostel moc nepřipomínala. Kdosi projevil snahu vyzdobit stěny umělými věnci s červenými stuhami

a na pódium postavil květináče. V sále byl moderní audiovizuální systém včetně ohromného plátna, na němž se promítalo

v nadživotní velikosti všechno, co se dělo na pódiu. Sedadla stála

tak, že i ti, kdo seděli úplně vzadu, měli dobrý výhled, takže

jsem předpokládala, že plátno má jen dělat dojem.

S Ianem jsme si našli dvě místa asi uprostřed posluchárny.

„Nesundáš si kabát?‚ zeptal se s nadějí.

245

V žádném případě jsem nechtěla ukazovat svoje odvážné

šaty všem šedivým alchymistům a bílým límečkům. Navíc, když

si ho nechám, aspoň se Ian bude mít na co těšit. Adrian by byl

na mě hrdý, jak manipuluju opačným pohlavím…, a taky mě napadalo, jak by asi on sám vzdoroval těmhle šatům. Se svými nově nabytými schopnostmi jsem začínala být spokojená.

„Je mi zima,‚ řekla jsem a přitáhla si kabát těsněji k tělu. Bylo

to směšné, protože tam hřála světla osvětlující pódium a celý sál

byl plný lidí, takže v něm panovalo dusno. Ale předpokládala

jsem, že když je venku zima, tahle výmluva mi projde.

Na někoho, kdo je tak chladný, se umíš rozehřát pěkně rychle.

„Sydney? Jsi to ty?‚

Strnula jsem. Ne z šoku, že mě někdo oslovil jménem, ale

z toho hlasu. Poznala bych ho kdekoli. Pomalu jsem se otočila

od Iana a podívala se na svého otce. Stál v uličce a měl na sobě těžký vlněný oblek. V tmavě blond prošedivělých vlasech se mu třpytily sněhové vločky.

„Ahoj, tati,‚ vyhrkla jsem. Pak jsem si všimla, kdo stojí vedle

něj. „Zoe?‚

Musela jsem se ovládat, abych nevyskočila a neobjala ji. Svou

mladší sestru jsem neviděla od noci, kdy mě vytáhli z postele

a poslali do Palm Springs. Byla přesvědčená, že jsem jí tu misi ukradla, ať jsem protestovala sebevíc. Kvůli téhle misi jsme se vzájemně odcizily.

Teď jsem se na ni dívala v jiném prostředí. Už z ní nečišela

nenávist jako posledně, což jsem považovala za dobré znamení. Bohužel se ale netvářila ani vřele a přátelsky. Působila opatrně. Pečlivě, skoro až obezřetně si mě prohlížela. Všimla jsem si, že ještě nemá na tváři zlatou lilii.

„Udivuje mě, že tě tady vidím,‚ prohlásil můj otec.

Když jsme se viděli naposled, loučil se se mnou slovy „neudělej

mi ostudu‚, takže mě jeho nízká očekávání nepřekvapila.

„Jsou svátky,‚ řekla jsem. Přinutit se k úsměvu teď bylo mnohem těžší než s Ianem. „Je důležité být tady se skupinou. Znáš

Iana Jansena?‚

Ian s vytřeštěnýma očima okamžitě vyskočil a potřásl mému otci pravicí. Zjevně nečekal, že tak brzy dojde na seznámení

s rodiči. „Velice rád vás poznávám, pane.‚

246

Otec vážně přikývl a pohledem těkal z jednoho na druhého.

Nad překvapením, že mě tu vidí, zjevně převládl úžas nad tím,

že tady mám rande. Střelila jsem pohledem po Ianovi a snažila

se uhodnout, jak ho asi můj otec hodnotí. Upravený, respektovaný,

alchymista. Fakt, že mě Ian nudí, není podstatný. Pochybovala jsem, že můj otec někdy uvažoval o tom, jakého si asi najdu přítele, a nejspíš nečekal, že budu mít takový úlovek.

„Chcete si k nám přisednout, pane?‚ zeptal se Ian. Musela jsem mu nechat, že překonal počáteční šok a počínal si jako vhodný nápadník. „Bylo by mi ctí.‚

Nejdřív jsem to považovala jen za zdvořilostní řeči. Pak jsem

si ale uvědomila, že setkání s mým otcem skutečně pro někoho může být ctí. Jared Sage sice není žádná rocková hvězda, ale mezi alchymisty má hvězdnou pověst. Otci se lichotky zjevně zamlouvaly, a tak souhlasil. Sedl si vedle Iana.

„Sedni si vedle sestry,‚ poručil Zoe a kývl mým směrem.

Zoe poslechla a zůstala zírat před sebe. Taky byla nervózní.

Když jsem ji teď viděla, zabolelo mě, jak moc mi chyběla. Po otci jsme obě zdědily hnědé oči, ale ona měla po matce hnědé vlasy, které jsem jí trochu záviděla. Taky vypadala vyrovnanější, než když jsem ji viděla posledně. Měla na sobě hezké tmavohnědé

kašmírové šaty a dokonalý účes. Něco na jejím vzhledu mi

ovšem nesedělo a nemohla jsem přijít na to, co to je. Brzy mi to došlo. Vypadala starší. Vypadala jako mladá dáma, jako moje spolužačka. Asi by ode mě bylo hloupé, kdyby mě to rozesmutnilo. Bylo jí patnáct, ale já jsem v hloubi duše toužila po tom, aby zůstala věčně dítětem.

„Zoe,‚ zašeptala jsem, ale ne proto, že bych se obávala, že

mě muži budou poslouchat. Můj otec právě vyslýchal Iana. „Už

hrozně dlouho s tebou chci mluvit.‚

Přikývla. „Já vím. Máma mi to říká, kdykoli zavoláš.‚ Ale

nenásledovala žádná omluva za to, že se vyhýbá mým telefonátům.

„Mrzí mě, jak jsme se rozloučily. Nikdy jsem ti nechtěla ublížit

ani tě o něco připravit. Brala jsem to, jako že ti prokazuju

laskavost a chráním tě před tím, aby ses do těch záležitostí zapletla.‚

247

Semkla rty a v očích jí blesklo cosi tvrdého. „Nevadí mi být

do toho zapletená. Chci do toho být zapletená. A bude to skvělý!

V patnácti pracovat v terénu. Snad mě čeká hvězdná kariéra.

Táta na mě bude hrdý.‚

Následující slova jsem volila velice pečlivě, abych ji neurazila.

„Jasně, ale kdybys počkala ještě rok a táta by tě učil dál, byla

bys taky, ehm, hvězdná. Má spoustu zkušeností – a ty jich potřebuješ

získat co nejvíc, to mi věř. I kdybys musela čekat na přidělení

do šestnácti, stejně bys měla před ostatními náskok.‚

Dělalo se mi zle z každého slova, které jsem vyslovila, ale

Zoe vypadala, že mi to věří. Netrápilo mě, že se chce stát alchymistkou,

ale ničilo mě, že to dělá jen proto, aby udělala dojem

na otce. „To asi jo. A učím se toho hodně. Ráda bych získala zkušenost

z terénu – i kdybych neměla vlastní přidělení. S tátou je to jen samá teorie. Nikdy jsem neviděla žádného Moroje.‚

„To táta určitě může napravit.‚ Nerada jsem ji v tom povzbuzovala,

ale těšilo mě, že se mnou vůbec mluví.

Světla pomalu zhasla, což ukončilo náš rozhovor. Sál naplnila varhanní hudba a všude kolem nás se linula vůně kadidla.

Kadidlo a pryskyřice se běžně užívají v magii a teď mě překvapilo,

že si je spojuju s knihami kouzel. Pečlivě jsem přepisovala:

Kadidlo se používá k léčbě popálenin. Taky se používá k božským

a očistným kouzlům –

Urychleně jsem utnula tok svých myšlenek. I když jsem si to

nechávala pro sebe, přemýšlet o magii uprostřed alchymistické

bohoslužby byla svatokrádež. Nervózně jsem se zavrtěla a uvažovala,

co by si všichni ti lidé pomysleli, kdyby se o mně dozvěděli pravdu – že provozuju magii a líbám se s vampýrem…

Kněžím-alchymistům se říká hierofantové. Dávají požehnání,

a když je třeba, nabízejí morální rady. Běžně nosí obleky, ale při slavnostních událostech, jako je tato, mívá hierofant róbu, která mi až nepříjemně připomínala ty, jaké nosí Bojovníci. Byla to

další připomínka naší společné minulosti – a možná i budoucnosti.

Marcus měl pravdu. Tuhle záhadu budu muset rozluštit,

bez ohledu na to, na jaké straně stojím ohledně zrušení tetování. Po celý život jsem se zúčastňovala podobných bohoslužeb,

takže jsem latinská slova kněze znala zpaměti. Prozpěvovala

jsem spolu s ostatními přítomnými a poslouchala, jak hierofant

248

zdůrazňuje naše cíle. Jeho hlas se nesl z reproduktorů. Přestože

víra alchymistů volně vychází z křesťanství, zmínky o Bohu,

Ježíšovi a Vánocích se v ní vyskytují jen zřídka. Kázání se zaměřuje hlavně na to, jak bychom měli pomáhat chránit lidstvo před pokušením stát se Strigoji, kteří nabízejí nesvatou nesmrtelnost. Aspoň že tohle varování nebylo přehnané.

Slyšela jsem a dokonce i viděla na vlastní oči, co se stane,

když se lidé rozhodnou sloužit Strigojům. Strigojové svým služebníkům za odměnu nabízejí, že je také promění ve Strigoje.

Lidé, kteří jim pomáhají, šíří jejich zlo a sami se stávají stvůrami, aniž by potřebovali být proměněni. Utajování existence těchto temných vampýrů je pro dobro lidí, kteří se nedokážou sami ochránit. Zvláštní pozornost jsem věnovala hierofantovu proslovu, když se zmínil o Morojích v tom smyslu, že bojují proti Strigojům. Nemluvil o nich nijak vřele a přátelsky, ale aspoň nevolal po zničení Morojů a dhampýrů.

S valnou většinou kázání jsem souhlasila, ale už to ve mně

nevzněcovalo oheň tak jako dřív. A když hierofant začal mluvit

o povinnostech, poslušnosti a „přirozenosti‚, připadala jsem si jako z jiného světa. Skoro jsem si až přála, aby se kázání víc zaměřovalo na Boha, jako při každé normální mši. Vzhledem ke všemu, co se mi v životě děje, by mi nevadilo ani spojení

s vyšší mocí. Chvílemi jsem při naslouchání hierofantovi uvažovala,

jestli jeho kázání nevymyslela parta lidí ze středověku,

která se k tomu sesedla. Bez jakéhokoli božského mandátu. Když bohoslužba skončila, připadala jsem si jako zrádkyně.

Adrian měl možná pravdu, když žertoval o tom, že vůbec nepotřebuju

Marcuse, abych zrušila svoje tetování a svazky s alchymisty.

Dívala jsem se na svoje společníky i na ostatní alchymisty

v sále a bylo mi jasné, že jsem sama. Všichni vypadali, že je kázání hluboce dojalo a že jsou oddaní naší věci.

Až děsivě mi to připomnělo Bojovníky s jejich fanatickou

oddaností. Ne, ne, alchymistům lze dávat za vinu kdeco, ale nikdy

by se nechovali pomateně. Jenže vtom jsem si uvědomila, že je

to mnohem složitější. Alchymisté nejsou takoví, že by nejdřív

stříleli a až potom se ptali, nebo že by nutili své členy vzájemně

spolu bojovat. Jsme civilizovaní a uvažujeme logicky, ale máme

249

tendenci poslušně dělat to, co je nám řečeno. Tahle podobnost může být nebezpečná.

Zoe a můj otec vyšli ven se mnou a Ianem. „Není to úžasný?‚

zeptala se. „Když jsem to slyšela…, byla jsem tak šťastná, že

se táta rozhodl vychovat v rodině další alchymistku. Je potřeba

rozšiřovat naše řady.‚

Byla to jeho skutečná motivace? Anebo to udělal proto, že mi

přestal věřit poté, co jsem udělala s Rose?

Rozčilovalo mě, že se Zoe můžu vést rozhovor jen o alchymistech,

ale pořád to bylo lepší než mlčení několika posledních

měsíců. Ráda bych si s ní povídala tak jako dřív. Chtěla bych to vrátit. I když už se chovala trochu vřeleji, naše staré přátelství vzalo za své.

„Kéž bychom měly víc času,‚ pověděla jsem jí, když jsme se všichni loučili na parkovišti. „Chtěla bych s tebou probrat tolik věcí.‚

Usmála se a její úsměv byl upřímný, což mě povzbudilo.

Možná, že se naše odcizení ještě dá napravit. „To já taky. Mrzí

mě…, jak to dopadlo. Doufám, že se brzy sejdeme a budeme mít

na sebe víc času. Já… Bylo mi po tobě smutno.‚

To mě naprosto dostalo, stejně jako její objetí. „Brzy se sejdeme, slibuju.‚

Ian – na kterého teď můj otec pohlížel jako na svého příštího

zetě – mě odvezl zpátky do hotelu a celou cestu mluvil o tom,

jak bylo skvělé potkat Jareda Sage. Já se pořád nemohla vzpamatovat

ze Zoeina objetí.

Ian slíbil, že se mi ráno ozve a dá mi vědět, jak to vypadá

s prohlídkou archivů. Potom tak podivně zavřel oči a naklonil

se ke mně. Chvilku mi trvalo, než mi došlo, že očekává polibek

na dobrou noc. Vážně? Takhle to tedy pochopil? Líbal se někdy

s nějakou ženou? Dokonce i Brayden projevoval větší vášeň. Ale nikdo se samozřejmě nemohl vyrovnat Adrianovi.

Když jsem nic neudělala, nakonec oči zase otevřel. Objala

jsem ho – v kabátu – a řekla mu, že jsem ráda, že se seznámil

s mým tátou. Zdálo se, že se s tím spokojil.

Jakmile jsem tu noc usnula, Adrian mě přišel zkontrolovat.

Pochopitelně ho zajímaly podrobnosti o tom, jak zapůsobily

250

moje šaty. Taky ze mě mámil detaily, jak jsem Iana přelstila,

a vypadal, že se tím ohromně baví. Po většinu času jsem ale nedokázala přestat mluvit o Zoe. Adrian zanedlouho vzdal

pokusy zavést hovor na jiné téma a jenom poslouchal, co jsem

o překot chrlila.

„Mluvila se mnou, Adriane!‚ Přecházela jsem sem a tam

po slavnostním sále a nadšeně plácala. „A nezlobila se. Nakonec byla ráda, že mě vidí. Víš, jaké to je? Já vím, že nemáš žádného sourozence, ale dovedeš si představit, žese po dlouhém odloučení

sejdete a on je rád, že tě vidí?‚

„Nevím, jaký to je,‚ poznamenal tiše. „Ale dovedu si to představit.‚ Když jsem s ním mluvila, příliš mě pohlcovala radost, ale

později jsem uvažovala, jestli to nevztáhl na svou uvězněnou matku.

„Rád tě vidím takhle šťastnou,‚ dodal. „Ne že bys byla poslední

dobou bůhvíjak zoufalá, ale máš spoustu starostí.‚

Neubránila jsem se smíchu. „Tvrdíš, že zlé čarodějnice a špionáž jsou stresující?‚

„Ne.‚ Došel ke mně. „To je pro nás denní chleba. Ale teď už si půjdu lehnout. Dneska v noci vypadáš, že si poradíš i beze mě.‚ Od mého snu s Veronikou mě navštěvoval každou noc. Většina snů teď byla krátká, ale stejně jsem věděla, že ho to stojí hodně úsilí a práce s éterem. „Děkuju. Mám dojem, že ti nemůžu

dostatečně poděkovat.‚

„Nemusíš mi děkovat vůbec, Sageová. Hodně štěstí zítra.‚

Jistě. Zítra půjdu z vysoce zabezpečeného ústředí ukrást tajné dokumenty.

„Díky,‚ řekla jsem znovu. Nálada mi trochu poklesla, ale ne

moc. „Ať se stane cokoli, připadá mi, že tahle mise je úspěšná už

teď, protože jsem se smířila se Zoe.‚

„To proto, že tě ještě nepřistihli.‚ Vzal mi obličej do dlaní

a sklonil se ke mně blíž. „A doufám, že tě nechytí. Nechci tě

ve snech navštěvovat ve vězení… nebo kam vlastně posílají zlobivé

alchymisty.‚

„Aspoň bys mi dělal dobrou společnost, ne?‚

Smutně potřásl hlavou a pak celý sen zmizel.

251

20

Druhý den brzy ráno mě probudil telefonát od I ana. Nejdřív mě napadlo, že se se mnou možná chce proplížit do budovy,

dokud většina alchymistů ještě spí, ale ukázalo se, že by

předtím rád zašel na snídani. Vzhledem k tomu, že mi zajistil

přístup do ústředí, jsem dost dobře nemohla odmítnout. Původně

chtěl zajít do ústředí hned ráno, ale přemluvila jsem ho, abychom

to udělali před polednem. Znamenalo to sice, že se tím

prodlouží snídaně, ale za tu oběť to stojí. Oblékla jsem si volné khaki kalhoty a plátěnou halenku. Špionáž nešpionáž, večerní šaty a snídanové bufety nejdou moc dohromady. Jako ústupek jsem si nechala rozepnuté horní dva knoflíčky halenky. Pro nadřízené

by to i takhle bylo prakticky skandální, ale Ian vypadal,

že je tím nadšený.

Neděle na ústředí byla mnohem klidnější než včerejší večer. Přestože alchymisté si od svých povinností neodpočinou prakticky nikdy, ve většině centrály se pracovalo ve všední dny v běžných hodinách. Na hlavní recepci jsem neměla problém se vstupem, ale jak jsem předpokládala, dostat se do zabezpečené sekce bylo trochu obtížnější. Muž, který tam právě sloužil, nebyl ten Ianův kamarád, který mu dluží peníze. Na toho jsme

museli čekat, dokud se nevynořil ze zázemí, a i pak ho musel

Ian dlouho přemlouvat, aby mě pustil dál. Myslím, že jim oběma

bylo jasné, že se na mě Ian snaží udělat dojem, takže ten

první chlápek mi nakonec dovolil jít dál, protože to považoval

za neškodnou návštěvu. Koneckonců jsem byla jejich kolegyně alchymistka a chtěla jsem se jen podívat do knihovny. Co by se mohlo stát?

252

Prohledali mi kabelku a nechali mě projít detektorem kovů.

Měla jsem v zásobě dvě kouzla, která dokážu provést bez jakýchkoli

věcí, takže jsem aspoň nemusela vysvětlovat, proč mám

u sebe krystaly nebo bylinky. Ošemetná ovšem byla fleška, kterou

jsem si schovala do podprsenky. Kdybych ji měla normálně

v kabelce, asi by se nevyptávali, ale nechtěla jsem riskovat sebemenší

podezření. Teď mi ale došlo, že pokud se jim fleška zobrazí na skenu, užiju si hodně pernou chvilku s vysvětlováním.

Napjala jsem se, stoupla si pod skener a připravila se na to, že

buď budu utíkat, nebo se pokusím o nějaký Wolfeův chvat. Naštěstí

to byla příliš malá věc, takže ji nenašli a jen na mě mávli,

ať jdu dál. Jednu překážku jsem překonala, ale moje napětí to rozhodně nezmírnilo.

„Vyměnils tu protislužbu nakonec za peníze, co ti dluží?‚

zeptala jsem se, když jsme s Ianem sestupovali k archivům.

„Jo.‚ Ušklíbl se. „Snažil jsem se to uhrát na polovinu částky, ale on mi řekl, buď všechno, nebo nic.‚

„Tak kolik tě tenhle výlet stál?‚

„Padesát dolarů. Ale stojí to za to,‚ dodal rychle.

Večeře stála zhruba totéž. Pro Iana to bude nákladný víkend, zvlášť když odměnu sklidím pouze já. Cítila jsem se kvůli tomu

provinile a neustále jsem si připomínala, že to dělám pro důležitou

věc. Mohla bych mu nabídnout, že mu všechno splatím, jenže něco mi napovídalo, že bych tím zničila všechno, čeho jsem dosáhla díky svým „ženským svodům‚.

Archivy byly opatřeny elektronickými zámky, které Ian otevřel

svou kartou. Jakmile jsme vešli dovnitř, málem jsem zapomněla,

že jít sem byla jen záminka pro mnohem větší plán.

Všude kolem byly knihy a zase knihy, svitky a dokumenty psané

na pergamenu. Staré a vzácné dokumenty se přechovávaly pod zapečetěným sklem. Na stěně visely instrukce, jak získat

jejich digitální kopie z počítače. U stolů pracovala dvojice mladých

alchymistek asi našeho věku, které přepisovaly staré knihy

do notebooků. Jedna z nich vypadala, že ji práce velice baví,

zatímco druhá se tvářila znuděně. Uvítala rozptýlení, když jsme

se přiblížili.

253

Zřejmě jsem se tvářila naprosto užasle, protože Ian mě sledoval

s hrdostí. „Super, co?‚ Teď mu jeho práce knihovníka jistě

připadala mnohem víc vzrušující. „Pojď za mnou.‚

Nemusel mi to říkat dvakrát. Začali jsme prohlídkou archivů, které se táhly mnohem dál, než jsem si myslela. Alchymisté si

velice cení vědomostí, což je zřejmé z jejich sbírky, která obsahuje stovky let staré spisy. Postávala jsem u regálů a nejraději bych si přečetla úplně všechno. Knihy byly napsány v různých jazycích

a zahrnovaly nejrůznější témata vztahující se k naší práci

– chemii, historii, mytologii, nadpřirozeno… Točila se mi z toho hlava.

„Jak to řadíte?‚ zeptala jsem se. „Jak tady můžeš něco najít?‚

Ian ukázal na malé cedulky na regálech, kterých jsem si předtím

nevšimla. Stály na nich kódy složené z písmen a číslic, které

mi nedávaly žádný smysl. „Tohle je katalogizace. A tady je orientační

tabule.‚

Vedl mě k dotykovému monitoru zabudovanému ve zdi. Dotkla

jsem se ho a hned se objevilo menu: AUTOR, DOBA, TÉMA, JAZYK. Dotkla jsem se slova „téma‚ a rozbalila se

spousta konkrétnějších témat. Nakonec jsem si uvědomila, že

v sekci nadpřirozena hledám knihy o magii. Počítač mi nabídl seznam titulů a u každého z nich se objevil kód, pod nímž se dá kniha najít v systému.

Překvapilo mě, že se v archivech nachází mnoho knih o magii.

Hořela jsem zvědavostí. Mají alchymisté záznamy o čarodějnicích?

Nebo jsou to jen samé spekulace? Nejspíš to budou jen

morální pojednání o tom, jak je špatné, když lidi zajímají takové

věci.

„Můžu se podívat po nějakých knihách?‚ zeptala jsem se.

„Samozřejmě je mi jasné, ža tady nemůžu sedět a celé odpoledne

si číst, ale je tu tolik historie… Ráda bych byla její součástí. Byla bych ti tak vděčná.‚

Opravdu jsem nemyslela, že to zabere dvakrát, ale zabralo.

„Dobře.‚ Ukázal směrem k malé kanceláři vzadu. „Stejně ještě musím udělat pár věcí. Sejdeme se tady za hodinu?‚ Poděkovala jsem mu a vrátila se k dotykovému monitoru.

Umírala jsem touhou prohlédnout si knihy o magii, ale musela

254

jsem si připomenout, proč jsem vlastně tady. Dokud budu

v archivech,

můžu pátrat po věcech, které pomůžou našemu

záměru. Listovala jsem menu, dokud jsem nenarazila na sekci nedávné historie alchymistů. Doufala jsem, že objevím zmínku

o lovcích vampýrů obecně nebo konkrétně o Bojovnících. Měla jsem smůlu. Nejlepší, co jsem mohla udělat, bylo dojít podle

kódů ke spoustě regálům, kde se nacházejí dokumenty o formování

naší organizace. Většina z nich vypadala nezáživně a byla napsaná zastaralým slohem. Ty opravdu staré nebyly dokonce ani anglicky.

Pár jsem jich prolistovala a brzy mi bylo jasné, že takový úkol

by vyžadoval víc než hodinu. V novějších knihách se zmínky

o Bojovnících nevyskytovaly, což mě nepřekvapilo, protože to

byla tajná informace. Pokud mám najít odkazy na lovce vampýrů,

budou nejspíš ve starších svazcích. V těch ovšem není obsah

ani rejstřík a v žádném případě nemůžu přečíst úplně všechno.

Připomněla jsem si, co je mým skutečným úkolem, a tak jsem asi

po deseti minutách knihy odložila a vydala se najít Iana. Vrátila se mi moje nervozita a začala jsem se potit.

„Kde si tady můžu odskočit?‚

Modlila jsem se, aby tu toalety nebyly. Jedny jsem viděla

na chodbě, když jsme přicházeli do tohohle podlaží. Část mého

plánu závisela na tom, že se dostanu z archivů.

„Běž chodbou a pak po schodech,‚ řekl. Byl zabraný do práce,

takže jsem doufala, že nebude příliš sledovat čas. „Až se vrátíš, zaklepej na dveře. Řeknu písařkám, aby tě pustily.‚ Celý den se mi žaludek svíral úzkostí, ale snažila jsem se to nevnímat. Teď už se mi to ale nedařilo. Nadešel čas provést nemyslitelné.

Zabezpečovací systém alchymistů si na nenápadnost nehraje. Na obou koncích chodby visely kamery. Byly umístěné proti

sobě, takže ji pokrývaly celou. Toalety se nacházely na jednom

konci, skoro přesně pod kamerou. Vešla jsem na dámy a ujistila se, že uvnitř není nikdo ani žádná kamera. Aspoň že alchymisté poskytují lidem nějaké soukromí.

Provést kouzlo neviditelnosti bylo snadné. Dostat se z toalet

už o něco obtížnější. Vzhledem k umístění kamery jsem před255 pokládala, že díky úhlu neposkytne dobrý záběr na dotyčného, který vychází. Dveře se navíc otevíraly dovnitř, takže jsem z nich vyklouzla a doufala, že to kamera ani nezaznamenala.

Zato dveře na schodiště představovaly opravdový problém. Nacházely

se přímo v záběru. Profesorka Terwilligerová mi řekla,

že kouzlo mě zneviditelní i na videozáznamu, takže nešlo o to,

že by bylo vidět přímo mě. Bála jsem se ale, že kamera nahraje,

jak se dveře otevírají samy od sebe.

Věděla jsem, že ochranka sleduje záznamy živě, jenže kamer

bylo v budově tolik, že těžko někdo může sledovat všechny

a každou vteřinu. Pokud tahle nezaznamená nějaký náhlý pohyb,

ochranka si nejspíš ničeho nevšimne. A pokud se na tomhle

patře neodehraje nic výjimečného, nikdo nebude mít důvod přehrávat

si v budoucnu záznamy. Zato na poschodí s dozorčí místností… No, pokud všechno půjde podle plánu, tak tam bude

tahle ospalá neděle opravdu vzrušující.

Proklouzla jsem na schodiště a zase z něho. Dveře jsem otevírala jen na tak malou škvírku, abych se jí protáhla. Řídicí středisko dozorčí služby bylo zabezpečené lépe než archivy.

Na těžkých industriálních dveřích byly zámky jak na karty, tak

na kódy. Nedělala jsem si iluze, že něco z toho prolomím. Vstoupit

do kanceláře ochranky bude vyžadovat směs logiky a štěstí, stejně jako ostatní součásti mého plánu. Jediná věc, se kterou

můžete u alchymistů počítat, je spolehlivost. Věděla jsem, podle jakých rozvrhů pracují. Pauzy na oběd jsou v obvyklých časech

– v jedenáct, ve dvanáct a v jednu. Proto jsem žádala Iana, aby

mě sem vzal před polednem. V tuhle dobu jsem si byla jistá,

že zaměstnanci budou chodit dovnitř a zase ven. Do dvanácti zbývalo pět minut, a tak jsem se modlila, aby brzy někdo odešel

na oběd.

Ukázalo se, že naopak někdo jde dovnitř. Ten muž kráčel

chodbou a hvízdal si. Když se zastavil u dveří, dolehla ke mně

vůně hamburgerů, která prozrazovala, pro jaký oběd se rozhodl. Projel svou kartu čtečkou, vyťukal kód a já zadržela dech.

Zámek cvakl a muž otevřel dveře. Proběhla jsem dovnitř těsně

za ním, takže dveře nezůstaly otevřené déle, než bylo nezbytné. Bohužel se zastavil dřív, než jsem čekala, takže jsem o něj zavadila. Okamžitě jsem odskočila. Překvapeně se rozhlížel kolem.

256

Prosím, jen ať tě nenapadne, že je tu někdo neviditelný. Bylo by

hrozné, kdyby mě objevili teď, když už jsem se dostala takhle

daleko. Magické triky naštěstí nejsou tím prvním, co alchymisty obvykle napadá. Po chvíli ten muž pokrčil rameny a začal se zdravit s kolegy.

Wade mi místnost popsal dokonale. Jednu stěnu pokrývaly monitory zobrazující přenosy z kamer, které přeskakovaly mezi jednotlivými úhly záběrů. Pár strážných je sledovalo, zatímco ostatní pracovali u počítačů. Od Wadea jsem věděla, ve kterém počítači najdu potřebné soubory. Přiblížila jsem se k němu a dávala si pozor, abych se někoho náhodou omylem nedotkla.

U počítače seděla nějaká žena.

„Asi si zajdu do thajské restaurace,‚ pověděla svému kolegovi.

„Jen dokončím tuhle zprávu.‚

Ne! Chystala se odejít na oběd. Tohle se nesmí stát, pokud má můj plán vyjít. Jestli odejde, zahesluje počítač. Potřebuju, aby ho nechala přístupný. To znamenalo, že musím jednat okamžitě. Ani tahle místnost nebyla bez kamer. Dokonce i na dohlížející někdo dohlíží. Naštěstí tu byla jen jedna. Stoupla jsem si za počítač, u kterého nikdo neseděl a který byl obrácený monitorem

ke kameře. Táhly se z něho kabely a hučel v něm větrák.

Položila jsem ruku na panel a rychle ohodnotila situaci. Zadní

část počítače kamera nezabírala, což by ovšem k ničemu nebylo,

kdyby tam viděl někdo z přítomných. Ale všichni vypadali zaneprázdněně. Nastal čas jednat.

Vytvořila jsem zápalnou kouli, jen malou. Nechala jsem si ji

v dlani a tu jsem přisunula blíž k panelu. Přestože koule byla

malá, vytvořila jsem ji tak žhavou, jak jen to šlo. Nebyla docela modrá, ale neměla k tomu daleko. Žár zapůsobil rychle a během několika vteřin se kabely i panel začaly tavit. Ucítila jsem pach spáleného plastu a do vzduchu se vyvalil dým. To stačilo. Nechala jsem ohnivou kouli zase zmizet a na poslední chvíli se

mi podařilo od počítače utéct. Teď už si škvařícího se přístroje všimli všichni. Spustil se poprask. Někteří překvapeně vyjekli, jiní pokřikovali, že je třeba hasicí přístroj. Všichni se zvedli ze židlí, aby se podívali. Zvedla se i žena, která seděla u počítače, který jsem potřebovala.

257

Nebylo času nazbyt. Okamžitě jsem usedla na její židli a rukama

v rukavicích zapojila flešku. Vzápětí jsem popadla myš

a začala se proklikávat adresáři. S tímhle mi Wade moc pomoct nedokázal. Doufali jsme, že se mi podaří najít potřebné soubory intuitivně. Celou dobu jsem si uvědomovala, jak ubíhá čas – a že by si někdo mohl všimnout, že se myš pohybuje sama od sebe.

I když alchymisté uhasili požár, pořád obcházeli kouřící počítač

a snažili se přijít na to, co se stalo. Přehřátí není nic neobvyklého,

ale že by tak rychle vznikl požár, to rozhodně neobvyklé je.

Navíc se v těchhle počítačích skrývaly velice citlivé informace. Připadalo mi, že je tam snad milión adresářů. Prozkoumala

jsem několik pravděpodobných kandidátů, ale pokaždé jsem skončila ve slepé uličce. Kdykoli se mi to stalo, v duchu jsem si nadávala za tu ztrátu času. Alchymisté nezůstanou u vyhořelého počítače věčně! Po dalším stresujícím hledání jsem konečně našla adresář se starými videozáznamy. Obsahoval složky spojené s každou kamerou v budově – včetně jedné, nazvané

HLAVNÍ KONTROLA. Otevřela jsem ji a objevila soubory pojmenované podle kalendářního data. Wade mi řekl, že záznamy

časem probírají a ty staré přesouvají do archivů, ale den, který jsem potřebovala, byl pořád ještě tam. Kamery nahrávají jeden obraz za vteřinu. Když se to vynásobí čtyřiadvaceti hodinami, vytvoří to hodně velký soubor, ale rozhodně ne tak velký, jaký by vznikl nepřetržitým nahráváním. Měl by se na moji flešku

vejít, a tak jsem začala nahrávat.

Šlo to sice rychle, ale nahrávala jsem ohromné množství dat. Monitor mi napověděl, že do konce zbývá deset vteřin. Deset vteřin! Do té doby se může vrátit žena, která u počítače pracuje. Podívala jsem se po alchymistech. Stále se pokoušeli rozluštit tu záhadu. Vědci jako my totiž považují podobné technologické selhání za fascinující. Samozřejmě nikoho z nich nenapadlo připisovat to něčemu nadpřirozenému. Každý měl svou teorii. Začali roztavený počítač rozebírat. Nahrávání mého souboru se dokončilo a já vyskočila ze židle právě v momentě, kdy se vracela

ta žena. Byla jsem připravená na další „setkání s duchem‚

ve dveřích, zatímco se budou zabývat počítačem, jenže požární

alarm sem z chodby přilákal další lidi. Vcházeli a zase vycházeli

258

tak často, že jsem bez problémů mohla podržet dveře o chviličku déle a proklouznout jimi.

Zpátky do archivů jsem skoro běžela. Když jsem doběhla

zase na toalety, musela jsem se tam chvilku uklidnit. Zrušila

jsem kouzlo neviditelnosti a čekala, až se mi zpomalí dech. Flešku

jsem si schovala zpět do podprsenky a rukavice do kabelky.

Zkontrolovala jsem se v zrcadle a usnesla se, že vypadám dostatečně

nevinně na to, abych se mohla vrátit.

Jedna písařka mě pustila dovnitř. Byla to ta, která vypadala,

že ji přepisování hrozně baví, a teď se tvářila, že ji okrádám

o drahocenný čas, který by tomu mohla věnovat. Ian byl stále zabrán do práce a mně se při tom pohledu ulevilo. Byla jsem pryč mnohem déle, než je obvyklá doba na návštěvu toalet.

Měla jsem obavu, aby se o mě nezačal strachovat. Vyvíjelo by

se to hodně špatně, kdyby za mnou býval poslal tu holku – jednak

proto, že by mě na toaletách nenašla, a taky proto, že by ji vyrušení od práce opravdu dost naštvalo. Došla jsem do sekce literatury o historii, náhodně vytáhla jednu knihu, usadila se s ní na podlahu a dělala, že čtu. Byla jsem příliš rozrušená, než abych vnímala slova. Uklidňovala jsem samu sebe, že alchymisté nemají sebemenší důvod podezírat mě ze založení požáru.

Nemají důvod se domnívat, že jsem jim ukradla data. Nemají

důvod mě s něčím z toho spojovat.

Když uplynula smluvená hodina, Ian za mnou přišel a já zahrála zklamání, že už musím jít. Ve skutečnosti jsem si přála

zmizet z budovy co nejrychleji. Ian mě odvezl na letiště a celou cestu bez ustání mlel o tom, jak se uvidíme příště. Usmívala

jsem se a ve vhodných chvílích přikyvovala, ale taky jsem mu připomínala, že naše práce má přednost a že moje mise vyžaduje spoustu času. Zklamalo ho to, ale nemohl to popírat. Vyšší dobro má u alchymistů vždycky přednost. Nejlepší bylo, že se

tentokrát nepokusil o jeden ze svých příšerných polibků. Zato

ovšem navrhl, že bychom si někdy mohli popovídat na videochatu.

Řekla jsem mu, ať mi napíše mail, a v duchu si přísahala,

že od něj žádný nikdy ani neotevřu.

Uklidnila jsem se, až když se letadlo odlepilo od země a přestalo

hrozit, že se objeví alchymisté, kteří by si pro mě přišli.

259

Mou nejparanoidnější myšlenkou bylo, že na mě budou čekat

v Palm Springs, ale teď mám aspoň pár hodin klid. Předpokládala jsem, že doručím flešku Marcusovi a nechám

to tak. Jenže teď se do hry vložila moje zvědavost. Musela jsem

rozkrýt tu záhadu. Byl Z. J., který navštívil alchymisty, opravdu

mistr Jameson?

Jakmile jsem měla v ruce čerstvou kávu, otevřela jsem soubor na svém notebooku a začala si ho prohlížet.

I když se nahrával jen jeden rámeček za vteřinu, záznam

trval snad nekonečně dlouho. Většina záběrů zachycovala prázdné

kontrolní stanoviště a nejzajímavější na tom bylo, když se

střídali členové ostrahy nebo chodili na přestávky. Kolem procházela spousta alchymistů dovnitř i ven, ale vzhledem k délce

záznamu se zdálo, že jich zas tak moc není. Jednou se tam dokonce

mihl i Ian, kterému začínala směna.

Když letadlo začalo klesat, neprokousala jsem se ještě ani polovinou souboru. Rezignovaně jsem si pomyslela, že až se vrátím

na kolej, strávím večer sledováním zbytku. Tam si k tomu

aspoň udělám pořádnou kávu a ta mi to pomůže vydržet. Pokoušela

mě myšlenka, že zítra prostě předám soubor Marcusovi,

ať si ho přehraje sám…, jenže můj vnitřní hlas na mě naléhal, abych se na něj podívala. Nezpůsobila to jen moje zvědavost.

Nemyslela jsem sice, že by si Marcus vymýšlel, ale když se přesvědčím na vlastní oči…

Vtom se objevil na monitoru.

Nebyl oblečený v honosné róbě, ale bezpochyby to byl mistr

Jameson se svým staromódním plnovousem. Měl na sobě normální oblek a usmíval se něčemu, co mu vykládal muž vedle

něj. Ten měl na tváři lilii, ale neznala jsem ho.

Mistr Jameson. S alchymisty.

Marcus a jeho družina měli se svou konspirační teorií pravdu. Podezíravá část mého já by ráda věřila, že je to podvod, že

to na mě třeba narafičili. Ale ne. Sama jsem ty záběry vytáhla ze

serveru alchymistů. Bylo možné, že Marcus má uvnitř víc spolupracovníků, ale tohle sehnat nebylo snadné ani pro mě, dokonce

ani s pomocí magie. Navíc proč by Marcus podstupoval takové problémy jen proto, abych mu uvěřila? Pokud to je nějaký zvrá260 cený způsob, jak mě přimět, abych se k nim přidala, existuje milión schůdnějších cest a důkazů, které by se daly zfalšovat mnohem jednodušeji.

Instinkt mi napovídal, že je to pravda. Nezapomněla jsem

na to, jak jsou si rituály Bojovníků a alchymistů podobné, ani

na to, jak se k nám Bojovníci chtěli přidat. Možná, že zatím nejsou Bojovníci a alchymisté nejlepšími přáteli, ale mistra Jamesona přinejmenším někdo poctil setkáním. Otázkou bylo, co se na tom setkání odehrálo. Poslal ten alchymista ze záznamu

Jamesona pryč? Jsou spolu v kontaktu dosud?

Bez ohledu na výsledek je to nepopiratelný důkaz, že alchymisté jsou s Bojovníky ve spojení. Stantonová mi sdělila, že nás nezajímají a neposloucháme jejich řeči.

Opět mi lhala.

261

21

V hloubi duše jsem si přála, aby to byl omyl. Přehrála jsem

si tu část záznamu ještě třikrát a hlavou se mi při tom honily šílené

teorie. Možná má mistr Jameson dvojče, které není fanatik,

co nenávidí vampýry. Ne. Video nelže. Lžou jen alchymisté.

Tohle jsem nemohla ignorovat. Neměla jsem stání. Musela

jsem to vyřešit okamžitě, pokud ne dřív.

Sotva letadlo dosedlo, napsala jsem Marcusovi esemesku: Sejdeme

se dnes večer. Žádné hry. Žádné kličkování. DNES VEČER.

Žádná odpověď mi nepřišla, ani když jsem dorazila zpátky

na kolej. Co dělá? Znovu si čte Kdo chytá v žitě? Kdybych věděla,

kde je, hned bych za ním napochodovala. Jenže jsem nemohla

dělat nic než čekat. Zavolala jsem tedy profesorce Terwilligerové

– jednak abych přišla na jiné myšlenky, a taky proto, abych

získala volnost.

„Nic nového,‚ pověděla mi, jakmile zvedla telefon. „Pořád

jen sledujeme a čekáme. Ale váš extra talisman bude už brzy

hotový.‚

„Proto nevolám,‚ řekla jsem. „Potřebuju, abyste mi dneska

večer zařídila, že se budu moct vrátit na kolej později.‚ Připadala jsem si hrozně, že ji využívám k něčemu, co s ní vůbec nesouvisí, jenže jsem neměla jinou možnost.

„Copak? Poctíte mě nečekanou návštěvou?‚

„Ehm, ne. Potřebuju si vyřídit něco jiného.‚

Zjevně to považovala za zábavné. „Takže teď mě využíváte ke svým osobním záležitostem?‚

„A nemyslíte, že si to zasloužím?‚ opáčila jsem.

262

Rozesmála se. Už dlouho jsem ji neslyšela hlasitě se smát.

S mým požadavkem souhlasila a slíbila, že hned zavolá na moji

kolej. Sotva jsme zavěsily, zavibroval mi telefon a přišla mi očekávaná zpráva od Marcuse. Obsahovala jen adresu. To místo se

nacházelo půl hodiny cesty od kampusu. Předpokládala jsem,

že už čeká, a tak jsem popadla svou kabelu a hned vyrazila. Vzhledem k tomu, kde se dřív odehrály moje schůzky s Marcusem,

by mě nepřekvapilo, kdyby mě tentokrát vzal do obchoďáku nebo karaoke baru. Namísto toho jsem přijela do hudebního obchodu, kde se prodávají vinylové desky. Na dveřích visela velká cedule s nápisem ZAVŘENO, což zdůrazňovala setmělá

okna a prázdné parkoviště. Vylezla jsem z auta a znovu zkontrolovala adresu, jestli mě snad navigace nezavedla někam

jinam. Můj dřívější zápal teď ustoupil nervozitě. Není to neopatrné?

Už na první Wolfeově lekci jsme se učili, že se máme

vyhýbat potenciálně nebezpečným situacím. A teď jsem tady, jako návnada.

Pak jsem zaslechla, jak někdo ze stínu zašeptal moje jméno. Otočila jsem se tím směrem a spatřila Sabrinu, která se snad zhmotnila z temnoty. Jako obvykle měla u sebe zbraň. Kdybych jí ukázala tu svoji, možná bychom k sobě hned měly blíž.

„Obejdi to zadem,‚ řekla mi. „Zaklepej na dveře.‚ Bez dalšího

slova se vrátila do tmy.

U zadní části budovy to působilo jako typické místo, kde dochází k přepadávání. Uvažovala jsem, jestli by mi Sabrina

přiběhla na pomoc, kdyby bylo třeba. Zaklepala jsem na dveře

a tak napůl jsem očekávala, že ode mě někdo bude chtít heslo, jako třeba „rezavý leguán‚. Namísto toho mi otevřel Marcus

s úsměvem ve tváři. Asi doufal, že si mě tím získá. Dneska mě

to nechávalo v klidu.

„Ahoj, krásko. Pojď dál.‚

Prošla jsem kolem něj a zjistila, že se nacházíme ve skladu

obchodu. Bylo tam plno stolů, regálů a krabic přetékajících deskami

a kazetami. U zdi stáli Wade a Amelia, oba se založenýma

rukama.

Marcus za mnou zavřel dveře a zamkl. „Jsem rád, že jsi zpátky

a že jsi celá. Z tvojí zprávy – a teď i výrazu – soudím, žes něco

objevila.‚

263

Všechen hněv, který jsem v sobě od svého objevu dusila,

teď propukl naplno. Vytáhla jsem z kabely notebook a musela jsem se krotit, abych s ním netřískla o stůl. „Ano! Nemůžu tomu uvěřit. Měli jste pravdu. Vaše šílená, za vlasy přitažená teorie je pravdivá. Alchymisté lhali! Nebo spíš někteří z nich. Nevím. Polovina z nich neví, co dělá ta druhá polovina.‚

Očekávala jsem od Marcuse nějakou samolibou poznámku

ve stylu „já ti to říkal‚, ale v jeho pohledném obličeji se zračil smutek. Připomínal mi fotku, na které jsem ho viděla poprvé

u Clarence. „Zatraceně,‚ ulevil si tiše. „Tak trochu jsem doufal,

že se vrátíš s nějakým nudným videem. Amelie, běž vystřídat

Sabrinu. Chci, aby to viděla.‚

Amelia vypadala zklamaně, že ji poslal pryč, ale jeho rozkaz

splnila bez váhání. Než přišla Sabrina, nastavila jsem nahrávku

na požadovaný čas. Všichni se shlukli kolem mě. „Připraveni?‚

zeptala jsem se. Přikývli a já na nich viděla, jak se v nich sváří

spousta emocí. Bylo to tu – konspirační teorie, ke které potřebovali

už jen důkaz. Důsledky jsou ohromující a ti tři si velice

dobře uvědomovali, jak nebezpečné může být to, co uvidí.

Spustila jsem video. Záznam trval jen pár vteřin, ale když se

na monitoru objevila vousatá postava, otřáslo to námi. Uslyšela

jsem, jak Sabrina ostře vdechla.

„To je on. Mistr Jameson.‚ Těkala pohledem mezi námi všemi.

„Je to opravdu u alchymistů? Skutečně tam je?‚

„Ano,‚ potvrdil Wade. „A ten, co se s ním baví, je Dale Hawthorne,

jeden z ředitelů.‚

Na něco jsem si vzpomněla. „To jméno znám. Je to kolega

Stantonové, že jo?‚

„Jo.‚

„Je možné, že by o takové návštěvě nevěděla?‚ zeptala jsem se. „Při svém postavení?‚

Odpověděl mi Marcus. „Snad. Ačkoli pozvat ho tajně až tam

a dokonce do zabezpečeného podlaží, to by bylo sakra odvážný.

I kdyby nevěděla o jejich setkání ona, jiní o něm jistě věděli.

Kdyby šlo o úplně utajenou akci, Hawthorne by se s Jamesonem setkal mimo ústředí. Podle seznamu hostů to ovšem vypadá, že

to nebyla veřejně známá informace.‚

264

Takže je možné, že mi Stantonová nelhala – přinejmenším

o tom, zda alchymisté jsou v kontaktu s Bojovníky. Určitě ale

lhala v tom, že alchymisté nic nevědí o Marcusovi. Ten mi totiž

řekl, že když mezi nimi působil, znal se s většinou vysoce postavených.

I kdyby nevěděla o mistru Jamesonovi, nic to nemění

na tom, že jiní alchymisté – ti důležití – mají nebezpečné známosti.

Jejich postupy se mi ne vždycky zamlouvaly, ale zoufale

jsem chtěla věřit, že konají ve světě dobro. Možná ano. Možná

ne. Teď už jsem nevěděla.

Když jsem odtrhla zrak od zastaveného záběru mistra Jamesona,

zjistila jsem, že mě Marcus pozoruje. „Jsi připravená?‚ zeptal

se mě.

„Připravená na co?‚

Došel k vedlejšímu stolu a vzal z něj malý kufřík. Otevřel

ho a vytáhl z něj lahvičku se stříbrnou tekutinou a injekční stříkačku.

„Co je to? Aha.‚ Došlo mi to. „To je krev, která zruší tetování.‚ Přikývl. „Když se z toho vytáhnou všechny živly, dojde k reakci, díky níž se kapalina změní ve stříbro. Potrvá to pár let, ale nakonec zlato pod tvojí kůží vybledne a taky bude stříbrné.‚ Všichni na mě pohlíželi s očekáváním. O krok jsem couvla.

„Nevím, jestli jsem na to připravená.‚

„Proč čekat?‚ zeptal se Marcus a ukázal na notebook. „Vidělas

to. Víš, čeho jsou schopni. Můžeš si dál něco nalhávat?

Nechceš jít životem s otevřenýma očima?‚

„No… ano, ale nevím, jestli jsem připravená nechat si píchnout do těla nějakou podivnou látku.‚

Marcus naplnil stříkačku stříbrnou tekutinou. „Jestli z toho

budeš mít lepší pocit, můžu ti to předvést na svém tetování. Mně to neublíží a ty uvidíš, že to nemá žádné ošklivé vedlejší účinky.‚

„Nevíš jistě, že mi to nic neudělá,‚ zaprotestovala jsem. Jeho

argument byl logický, ale já se pořád bála tenhle krok udělat.

Třásly se mi ruce. „Třeba to nebude k ničemu. Třeba na mě nepoužili žádný nátlak, abych byla loajální ke skupině.‚

265

„Ale to taky nemůžeš vědět jistě,‚ opáčil. „A do původního

tetování vždycky přidávají trochu loajality. Teda ne tolik, aby se

z tebe stal otrok nebo robot, ale stejně. Nebylo by ti líp, kdybys

věděla, že je to všechno pryč?‚

Nedokázala jsem spustit oči z jehly. „Budu se cítit jinak?‚

„Ne. Jen pak můžeš klidně přijít k někomu na ulici a začít mu vykládat o vampýrech.‚ Netušila jsem, jestli si dělá legraci, nebo ne. „Pak by tě ovšem odvezli rovnou na psychiatrii.‚

Jsem na to připravená? Opravdu udělám následující krok

a stanu se součástí Marcusovy družiny? Prošla jsem jeho zkouškou

– a ukázalo se, že měl pravdu. Tahle skupina zjevně není

neužitečná. Dohlíží na alchymisty i na Bojovníky. Taky se zdá, že mají na srdci zájmy Morojů.

Morojů – a konkrétně Jill. Nezapomněla jsem na Sabrininu poznámku, že se Bojovníci zajímají o nějakou pohřešovanou dívku. O koho jiného by mohlo jít než o Jill? A může ten Hawthorne zjistit, kde se Jill skrývá? Předal tu informaci mistru

Jamesonovi? A ohrozilo by to i ostatní, jako třeba Adriana?

To byly otázky, na něž jsem neznala odpověď, ale ty odpovědi budu muset zjistit.

„Dobře,‚ řekla jsem. „Udělej to.‚

Marcus nemarnil čas. Možná se bál, že si to rozmyslím, což

byla opodstatněná obava. Sedla jsem si na židli a naklonila hlavu

na stranu, aby měl co nejlepší přístup k mojí tváři. Wade

mi jemně přidržel hlavu. „To jen, abys neucukla,‚ pověděl mi omluvně.

Než Marcus začal, zeptala jsem se: „Kde ses to naučil?‚

Ve tváři měl vážný výraz z nadcházejícího úkolu, ale moje

otázka ho přiměla k úsměvu. „Technicky vzato tě netetuju, pokud

se obáváš tohohle,‚ řekl. Ve skutečnosti jsem se obávala

mnoha věcí. „Tohle je jen malá injekce, něco jako přetetování.‚

„A co samotný ten proces? Jak jsi zjistil, jak to dělat?‚ Na to

jsem se nejspíš měla zeptat dřív, než jsem si sedla na židli. Ale

nečekala jsem, že to udělám tak brzy – ani tak náhle.

„Vymyslel to jeden můj morojský kamarád. Nabídl jsem se,

že mu udělám pokusného králíka, a ono to fungovalo.‚ Už zase

působil profesionálně a zvedl jehlu. „Připravená?‚

266

Zhluboka jsem se nadechla a připadalo mi, že stojím nad propastí.

Nastal čas skočit.

„Do toho.‚

Bolelo to stejně jako přetetování, když mě několikrát bodl

pod kůži. Bylo to nepříjemné, ale nijak extrémně bolestivé. Ve skutečnosti to netrvalo dlouho, ale připadalo mi, že to trvá věčnost. Celou dobu jsem se sama sebe ptala: Co to děláš? Co to děláš? Marcus nakonec odstoupil a podíval se na mě zářícíma očima. Sabrina i Wade se taky usmívali.

„Tak, a je to,‚ prohlásil Marcus. „Vítej v našich řadách, Sydney.‚

Vytáhla jsem z kabelky zrcátko, abych si prohlédla tetování.

Kůži jsem měla zarudlou od jehly, ale pokud to bude pokračovat stejně jako u přetetování, podráždění se brzy zklidní. Lilie

jinak vypadala pořád stejně.

Ani uvnitř jsem nepociťovala žádnou změnu. Nechtěla jsem vtrhnout na ústředí alchymistů a dožadovat se spravedlnosti,

nic podobného. Nejlepší způsob, jak zjistit, jestli to opravdu funguje,

by nejspíš skutečně byl povědět někomu zvenčí o vampýrech, ale ani tu potřebu jsem neměla.

„To je všechno?‚ zeptala jsem se.

„To je všechno,‚ přitakal Marcus. „Jakmile to zpečetíme, už se nebudeš muset obávat…‚

„Nenechám si to zpečetit.‚

Všechny úsměvy zmizely.

Marcus se tvářil nechápavě, jako by se přeslechl. „To musíš. Příští víkend jedeme do Mexika. Až to uděláš, alchymisté už tě nebudou moct znovu získat.‚

„Nenechám si to zpečetit,‚ zopakovala jsem. „A nepojedu

do Mexika.‚ Ukázala jsem na svůj notebook. „Podívejte, co jsem dokázala získat! Když zůstanu tady, můžu toho zjistit ještě víc.

Můžu přijít na to, co dalšího dělají alchymisté a Bojovníci společně.‚

Můžu zjistit, jestli Jill skutečně hrozí nebezpečí. „Kdybych

se nechala trvale označit a stala se vyvržencem, připravilo by mě

to o spoustu možností. Potom už by nebylo cesty zpět.‚

267

Marcus působil za všech okolností klidně, ale tohle ho naprosto

vykolejilo. Vložil se do toho Wade. „Už teď není cesty

zpět. Necháváš za sebou stopu z drobečků. Podívej, co jsi udělala. Vyptávala ses na Marcuse. I kdyby ses nijak extra nekamarádila s Moroji, alchymisté vědí, že s nimi trávíš spoustu času.

A jednoho dne možná někdo zjistí, žes byla na místě, odkud jim někdo ukradl data.‚

„Nikdo neví, že jim někdo ukradl data,‚ vyhrkla jsem.

„V to jenom doufáš,‚ namítl Wade. „Všechny tyhle maličkosti stačí k tomu, aby alchymisté pojali podezření. Když toho

uděláš ještě víc, jenom to zhoršíš. Nakonec si tě všimnou a bude konec.‚

Marcus se vzpamatoval ze svého ohromení. „Přesně tak. Podívej,

jestli chceš zůstat, kde jsi, dokud nepojedeme do Mexika,

tak fajn. Smiř se s tím, nebo co chceš udělat. Potom ale budeš

muset uprchnout. Budeme dál pracovat zvenčí.‚

„Dělejte si, co chcete.‚ Začala jsem si balit notebook. „Já budu

pracovat zevnitř.‚

Marcus mě chytil za paži. „Špatně dopadneš, Sydney!‚ vypravil

ze sebe strnule. „Chytí tě.‚

Vytrhla jsem se mu. „Budu opatrná.‚

„Každý dělá chyby,‚ prohlásila Sabrina. Promluvila vůbec poprvé za celou tu dobu.

„Risknu to.‚ Přehodila jsem si kabelu přes rameno. „Pokud

mě ovšem nezastavíte násilím.‚

Na to nikdo z nich nic neřekl. „Tak tedy jdu. Alchymistů se

nebojím. Díky za všechno, co jste udělali. Opravdu si toho cením.‚

„Děkuju,‚ řekl nakonec Marcus. Kývl hlavou na Wadea, který vypadal, že se chystá protestovat. „Za to, žes získala data. Abych pravdu řekl, nemyslím, že se z toho vykroutíš. Myslel jsem, že se vrátíš s prázdnýma rukama, ale stejně bych ti tetování

zrušil. Za snahu. Ty jsi mi ale jen potvrdila, co jsem si

o tobě myslel už dřív – jsi pozoruhodná. U nás bys našla uplatnění.‚

„No, číslo na mě máš.‚

268

„A ty na mě,‚ odvětil. „Kdyby sis to rozmyslela, budeme tady ještě týden.‚

Otevřela jsem dveře. „Nerozmyslím. Neuteču.‚

Když jsem nastupovala do auta, Amelia na mě křikla slova

rozloučení, aniž by tušila, že jsem se právě vzepřela jejímu milovanému vůdci. Cestou do Amberwoodu mě překvapilo, jak

svobodně se cítím – a nemělo to nic společného s tetováním. Způsobilo to vědomí, že jsem se vzepřela všem – alchymistům, Bojovníkům, Marcusově družině. Nikomu se nezodpovídám, ať už jde o cokoli. Rozhoduju se jen sama za sebe. S tím jsem neměla

mnoho zkušeností.

A chystala jsem se udělat něco šíleného. Marcusovi a jeho

partě jsem o tom neřekla, protože jsem se bála, že by mi v tom zabránili. Když jsem se vrátila do Amberwoodu, vydala jsem

se rovnou do svého pokoje a zavolala jsem Stantonové. Telefon

zvedla hned po prvním zazvonění, což jsem považovala za znamení

shůry, že jednám správně.

„Slečno Sageová, jak nečekané. Užila jste si bohoslužbu?‚

„Ano,‚ odpověděla jsem. „Bylo to velice povznášející. Proto

ale nevolám. Máme problém. Bojovníci světla hledají Jill.‚ Nechtěla jsem promarnit ani minutu.

„Proč by to proboha dělali?‚ Zněla skutečně překvapeně, ale

pokud jsem něčemu celým srdcem věřila, byl to fakt, že alchymisté

jsou výjimeční lháři.

„Protože vědí, že když se zjistí, kde Jill je, ve světě Morojů

vypukne chaos. Pořád se sice v první řadě zaměřují na Strigoje, ale nevadilo by jim, kdyby se něco zlého přihodilo i Morojům.‚

„Chápu.‚ Uvažovala jsem, jestli se odmlčela proto, že si dává dohromady myšlenky, nebo jen na efekt. „A jak přesně jste se to dozvěděla?‚

„Od toho známého, který dřív patřil k Bojovníkům. Pořád

spolu kamarádíme. Už dlouho o nich pochyboval. A teď se mi

zmínil, že je zaslechl mluvit o tom, že když najdou jakousi pohřešovanou

dívku, mohlo by to vyvolat řadu nejrůznějších problémů.‚ Možná nebylo dobré zatáhnout Treye do téhle lži, ale

pochybovala jsem, že by si s ním Stantonová v nejbližší době

chtěla promluvit.

269

„A vy předpokládáte, že jde o slečnu Dragomirovou?‚

„No tak,‚ vykřikla jsem. „O koho jiného by mohlo jít? Znáte nějakou jinou takovou Morojku? Samozřejmě, že jde o ni!‚

„Uklidněte se, slečno Sageová.‚ Její hlas zněl nevýrazně a nebyl

nijak znepokojený. „Není třeba chovat se teatrálně.‚

„Je třeba spustit akci! Pokud jsou jí na stopě, měli bychom

okamžitě odejít z Palm Springs.‚

„To nepřipadá v úvahu,‚ prohlásila naškrobeně. „Abychom

ji dostali do téhle lokality, museli jsme hodně plánovat.‚

Tomuhle argumentu jsem nevěřila ani na vteřinu. Polovina

naší práce spočívá v likvidování škod a adaptování se na rychle

se měnící situace. „Jo? A plánovali jste taky to, že ji ti psychopatičtí lovci vampýrů najdou?‚

Stantonová moje rýpnutí ignorovala. „Máte vůbec nějaký důkaz,

že o ní mají Bojovníci nějaké konkrétní informace? Pověděl

vám váš kamarád podrobnosti?‚

„Ne,‚ přiznala jsem. „Ale přesto musíme něco podniknout.‚

„Není žádné ,my‘.‚ Tón jejího hlasu přešel z nevýrazného

v ledový. „Vy nerozhodujete o tom, co budeme dělat.‚

Málem jsem začala protestovat, ale včas jsem se zarazila.

Zmocnila se mě hrůza. Co jsem to právě udělala? Původně jsem měla v úmyslu buď od Stantonové získat povolení k legitimní

akci, anebo zjistit, jestli se náhodou neprořekne a nepotvrdí

spojení mezi alchymisty a Bojovníky. Myslela jsem, že zmínka

o Treyovi mi pomůže, protože pravý důvod, proč se o Jill bojím, jsem jí pochopitelně říct nemohla. Nějak se ale stalo, že jsem

od zdvořilé žádosti přešla k naléhání. Prakticky jsem jí rozkazovala

a křičela jsem přitom. Takhle se Sydney nechová. Takhle se

žádný alchymista nechová. Co to povídal Wade? Necháváš za sebou

stopu z drobečků.

Způsobilo to moje zrušené tetování?

Tohle nebyl drobeček. Tohle byl celý bochník. Neměla jsem daleko k neuposlechnutí rozkazu. Na mysli mi okamžitě vytanul seznam všeho podezřelého, co jsem udělala, jak se o tom zmínil Marcus. Připisuje už Stantonová do toho seznamu další

věc?

270

Musím to napravit, ale jak? Jak proboha tohle můžu vzít

zpátky? Zběsile jsem přemýšlela a chvilku mi trvalo, než jsem

se uklidnila a začala zase uvažovat logicky. Mise. Zaměř se na misi. To Stantonová pochopí.

„Omlouvám se, madam,‚ vypravila jsem ze sebe nakonec.

Buď klidná. Buď uctivá. „Já jen… Jen se obávám o tuhle misi. Na

bohoslužbě jsem potkala svého otce.‚ Tenhle fakt si může ověřit.

„Měla jste vidět, jaké to bylo tu noc, kdy jsem odešla z domu.

Mezi námi to bylo špatné. Já… já musím dokázat, aby na mě byl pyšný. Pokud se to tady pokazí, nikdy mi neodpustí.‚ Neodpověděla, a tak jsem se modlila, aby to znamenalo, že mi bedlivě naslouchá… a že mi věří.

„Chci tady odvést dobrou práci. Chci splnit naše cíle a udržet

Jill v utajení. Ale už došlo k tolika komplikacím, které nikdo

nepředvídal – nejdřív Keith a pak Bojovníci. Nemám dojem, že

je zcela v bezpečí, i když jsou s ní Eddie a Angeline. Užírá mě

to a…‚ Nejsem žádná herečka, která se dokáže rozbrečet na povel, ale dělala jsem, co jsem mohla, abych mluvila zlomeným

hlasem. „A ani já se tu necítím zcela v bezpečí. Když jsem vás žádala, abych mohla odjet na bohoslužbu, říkala jsem vám, jak

je hrozné být pořád s Moroji. Jsou všude a dhampýři taky. Jím

s nimi. Chodím s nimi na vyučování. To, že jsem teď strávila víkend

s alchymisty, pro mě bylo jako balzám na duši. Rozhodně

se nesnažím nijak vyhýbat svým povinnostem, madam. Chápu,

že musíme hodně obětovat. A už je mi s nimi trochu líp, ale

někdy je ten stres nesnesitelný. Když jsem se teď doslechla o té záležitosti s Bojovníky, prostě jsem se složila. Dokázala jsem myslet jen na to, že bych mohla selhat. Omlouvám se, madam. Neměla jsem s vámi takhle mluvit. Přestala jsem se ovládat a to je nepřijatelné.‚

Radši už jsem zmlkla a napjatě čekala, jak na můj výlev zareaguje.

Snad jsem jím zaplašila jakékoli podezření, že bych

mohla odpadnout. Samozřejmě si teď o mně může myslet, že

jsem slabá a nervově labilní a že by mě měla z téhle mise okamžitě

odvolat. Pokud k tomu dojde…, tak se možná vydám

s Marcusem do Mexika.

271

Její charakteristická odmlka byla tentokrát obzvláště bolestná.

„Chápu,‚ řekla. „Všechno to zvážím. Věřte mi, že tahle mise

má mimořádnou důležitost. Když jsem zpochybnila vaše informace, nebylo to proto, že by naše odhodlání sláblo. Vyslechla

jsem vaše obavy a nyní rozhodnu, jak se nejlépe s danou situací

vypořádat.‚

Tohle nebylo přesně to, co jsem chtěla slyšet, ale snad svému slovu dostojí. Opravdu jsem tomu chtěla věřit. „Děkuju vám, madam.‚

„Ještě něco dalšího, slečno Sageová?‚

„Ne, madam. A… a omlouvám se, madam.‚

„Vaše omluva je přijata.‚

Cvak.

Při hovoru jsem popocházela po místnosti, ale teď jsem se zastavila

a zůstala zírat na telefon. Instinkt mi napovídal, že jsem

nejspíš opravdu Stantonovou vyprovokovala k akci. Otázkou

ovšem bylo, jestli pro mě ta akce bude prospěšná, nebo katastrofální.

Po tom všem jsem nemohla usnout a tentokrát to pro změnu nemělo nic společného s Veronikou. Příliš mě znervózňovalo,

co bude s Marcusem a co udělá Stantonová. Pokusila jsem se znovu si navodit ten pocit volnosti, aby mi dodala sil. Teď se

z něj stala pouhá jiskřička blikající v nejistotě, ale pořád to bylo

lepší než nic.

Usnula jsem někdy kolem třetí. Mlhavě jsem tušila, že uplynulo několik hodin, než jsem se ocitla v Adrianově snu ve slavnostním sále. „Konečně,‚ prohlásil. „Už jsem to málem vzdal.

Myslel jsem, že budeš vzhůru celou noc.‚ V těchhle snech už nenosil oblek, ale džíny. Dnes v noci je měl na sobě taky a k nim jednoduché černé tričko.

„To já taky.‚ Nervózně jsem si mačkala ruce a přecházela sem

a tam. Dokonce i ve snu jsem byla nervózní. „Dneska večer se

toho stalo tolik.‚

Sen mi připadal skutečný a pevný, takže Adrian musel být střízlivý. „Copak ses právě nevrátila? Kolik se toho mohlo stát?‚

272

Když jsem mu všechno vypověděla, užasle zakroutil hlavou.

„Teda, Sageová. S tebou je to buď všechno, nebo nic. Nepromarníš ani chvilku.‚

Zastavila jsem se před ním a opřela se o stůl. „Já vím, já vím.

Myslíš, že jsem udělala velikou chybu? Bože, možná měl Marcus pravdu a tetování skutečně obsahovalo nátlak, který mě nutil

být loajální. Byla jsem volná sotva hodinu, a už jsem seřvala svou nadřízenou.‚

„Vypadá to, žes za sebou zametla stopy,‚ poznamenal a na

čele se mu objevila malá vráska. „Ale zklamalo by mě, kdyby tě poslali někam, kde to není tolik stresující. To se mi zdá jako ten nejhorší možný scénář.‚

Zasmála jsem se, ale byl to spíš hysterický smích. „Co se to se

mnou stalo? Dělala jsem šílené věci už předtím, než mi dneska

večer Marcus zrušil tetování. Scházím se s rebely, pronásleduju

zlou čarodějnici, dokonce jsem si koupila ty šaty! Řvaní na Stantonovou

je jen další věcí na seznamu mých šíleností. Přesně, jak

jsem řekla v Koláčích a kdečem všem – už nevím, kdo jsem.‚ Adrian se usmál, přistoupil ke mně a chytil mě za ruce. „Tak především, na šílenství jsem tady expert já a říkám ti, že tohle ještě nic není. A kdo jsi? Jsi krásná, statečná, hrozně chytrá bojovnice závislá na kofeinu, úplně stejná jako v den, kdy jsem

tě poprvé potkal.‚ Konečně posunul „krásnou‚ na první místo

přídavných jmen. Ne že bych se o to starala.

„Řečičky,‚ ušklíbla jsem se. „Když jsme se poprvé potkali,

nevěděl jsi o mně vůbec nic.‚

„Věděl jsem, že jsi krásná,‚ namítl. „V to ostatní jsem jen doufal.‚

Kdykoli skládal komplimenty mému vzhledu, svítily mu

oči, jako by viděl víc než jen fyzickou podobu. Bylo to matoucí

a omamné…, ale nevadilo mi to. A nebylo to to jediné, co mě

náhle ohromilo. Jak se mu podařilo dostat se těsně ke mně, aniž bych si toho všimla? Jako by měl nějaké mimořádné schopnosti. Jeho ruce mě hřály a naše prsty se propletly. Pořád ve mně přetrvávaly pozůstatky mojí předchozí radosti a fyzický kontakt s Adrianem je ještě zesílil. Jeho zelené oči byly nádherné jako

vždycky a já uvažovala, jestli na něj moje oči mají taky takový

273

účinek. Mám je hnědé a trochu jantarové. Jednou o nich prohlásil,

že jsou jako ze zlata.

Uvědomila jsem si, že on je jediný, kdo mi nikdy neříká, co

bych měla dělat. Samozřejmě po mně chce spoustu věcí a částečně

mě k nim přemlouvá. Ale nejsou to požadavky jako od Marcuse nebo alchymistů. Dokonce i Jill a Angeline uvádějí svoje požadavky slovy „Musíš…‚

„Když už ses zmínila o těch šatech… Pořád ještě jsem tě

v nich neviděl.‚

Tiše jsem se zasmála. „To bys nerozdýchal.‚

Povytáhl obočí. „To má být výzva, Sageová? Já toho rozdýchám

hodně.‚

„Ne, pokud můžu soudit z tvojí minulosti. Kdykoli jsem

měla na sobě něco mírně atraktivního, byl jsi ztracený.‚

„To není tak docela pravda,‚ namítl. „Jsem ztracený, ať máš

na sobě cokoli. A ty červené šaty nebyly ,mírně atraktivní‘. Byly jako kus nebe, co se snesl na zem. Rudý hedvábný kus nebe.‚

Měla jsem obrátit oči v sloup. Měla jsem mu říct, že tady nejsem

pro jeho osobní potěchu. Ale dneska jsem se cítila zvláštně

a v jeho pohledu bylo něco, co ve mně vyvolávalo zvědavost, jak

zareaguje. Zrušené tetování nemělo na vztah mezi námi vliv, ale

díky všemu, co jsem tenhle víkend udělala, jsem se cítila mnohem statečnější. Poprvé jsem to s ním chtěla risknout navzdory

všem svým logickým argumentům. Navíc když se podívá, přece na tom nebude nic nebezpečného.

Ovlivnila jsem sen tak, jak mě naučil. Po chvilce jsem na sobě

místo džínů a halenky měla krajkové minišaty. Dokonce jsem

si vytvořila i boty na podpatcích, takže jsem hned byla o něco

vyšší. Sice jsem nebyla stejně vysoká jako on, ale naše obličeje se

k sobě přiblížily.

Vykulil oči. Pořád mě držel za ruce, ale o kousek odstoupil,

aby si mě mohl lépe prohlédnout. Klouzal mi pohledem po těle tak, že jsem to cítila skoro až fyzicky. Prakticky jsem cítila každé místo, kterého se dotkl. Když se mi znovu podíval do očí, těžce dýchal a já si uvědomovala, že mezi námi není příliš mnoho oblečení. Možná, že nakonec přece jen bylo nebezpečné nechat ho, aby se podíval.

274

„Kus nebe?‚ přinutila jsem se zeptat.

Pomalu zavrtěl hlavou. „Ne. Jiného místa. Toho, kde shořím

za to, co si myslím.‚

Znovu se ke mně přiblížil. Pustil mi ruce a objal mě kolem

pasu. Zjistila jsem, že Adrian není jediný, kdo těžce dýchá. Přivinul

si mě těsně k sobě. Vzduch kolem nás žhnul a praskal elektřinou. Napětí bylo takové, že jsem čekala, kdy to mezi námi

exploduje. Balancovala jsem na hraně další propasti, což na podpatcích

nebylo vůbec snadné.

Ovinula jsem mu paže kolem krku a tentokrát jsem to byla já,

kdo si ho přitáhl blíž. „Zatraceně,‚ zamumlal.

„Co?‚ zeptala jsem se a stále se mu dívala do očí. Pohladil mě po bocích. „Nesmím tě políbit.‚

„To je v pořádku.‚

„Cože?‚

„To je v pořádku, když políbím já tebe.‚

Adriana Ivaškova jen tak něco nepřekvapilo, ale když jsem si

k sobě přitáhla jeho hlavu, opravdu jsem ho překvapila. Políbila

jsem ho a on z toho byl tak ohromený, že mu chvilku trvalo,

než zareagoval. Ta chvilka ovšem trvala asi vteřinu. Pak se mu vrátila jeho obvyklá jistota. Zatlačil mě dozadu a nadzvedl, až

jsem se ocitla na stole. Ubrus se shrnul a pár sklenic se převrhlo.

Slyšela jsem, jak se o zem roztříštilo něco porcelánového.

Moje obvyklá logika a rozum mě docela opustily. Neexistovalo

nic než naše těla a žár. Nechtěla jsem si lhát – aspoň ne

dnes v noci. Chtěla jsem ho. Prohnula jsem se v zádech a plně si uvědomovala, jak jsem v té pozici zranitelná a že ho tím vlastně povzbuzuju. Položil mě na stůl a přitiskl se ke mně. Přesunul rty od mých úst ke krku. Stáhl mi šaty i ramínko podprsenky

a odhalil mi rameno, aby měl další místo k dobývání. Sklenička

se skutálela ze stolu a rozbila se. Za okamžik ji následovala další.

Adrian mě přestal líbat a já otevřela oči. Tvářil se rozčileně.

„Stůl,‚ prohlásil. „Zatracený stůl.‚

Po chvilce stůl zmizel. Ocitla jsem se v Adrianově bytě,

v jeho posteli a byla jsem ráda, že už pod sebou nemám příbory.

Když se prostředí změnilo úplně, znovu našel moje rty. Naléhavost,

s jakou jsem reagovala, překvapila i mě samotnou. Nikdy

275

mě nenapadlo, že jsem schopná něco prožívat tak pudově a úplně

vypustit rozum, který obvykle řídil moje jednání. Zarývala

jsem Adrianovi nehty do zad a on mi přejel rty po bradě a dolů

na krk. Pokračoval níž, dokud se nedostal až na okraj výstřihu

do véčka. Zalapala jsem po dechu a on mi pokryl celý výstřih polibky, aby mě poškádlil.

„Neboj,‚ zašeptal. „Ty šaty na tobě zůstanou.‚

„Co? Je to snad tvoje rozhodnutí?‚

„Ano,‚ řekl. „Nepřijdeš o panenství ve snu. Pokud to vůbec jde. Nechci tu filozofickou stránku řešit. A navíc není důvod

spěchat. Občas stojí za to užít si cestu o trochu dýl, než se člověk

dostane do cíle.‚

Metafory. To je cena za to, když si něco začnete s umělcem. Málem jsem to řekla nahlas. Pak jeho ruka zabloudila na moje

holé stehno a já byla znovu ztracená. Šaty na mně možná zůstanou,

ale nevadilo mu užívat si jejich výhod. Vklouzl mi pod ně

rukou a pohladil mě po boku. Pálilo mě každé místo, kterého se

dotkl. Vnímala jsem jen jeho pohyby. Ale hladil mě příliš pomalu,

a tak jsem ho chytila za ruku, aby pokračoval.

Adrian se zasmál, uchopil mě za zápěstí a přišpendlil mi paži

k posteli. „Nikdy by mě nenapadlo, že to budu já, kdo tě bude

mírnit.‚

Otevřela jsem oči a zadívala se do těch jeho. „Učím se

rychle.‚

Všechna ta živočišná spalující touha se mi jistě musela zračit

v očích, protože Adrian zadržel dech a úsměv ho přešel. Pustil

mi zápěstí, vzal mi obličej do dlaní a sklonil se ke mně. „Proboha, Sydney. Ty jsi…‚ Vášeň v jeho očích se změnila v překvapení.

Náhle zvedl hlavu.

„Co se děje?‚ zeptala jsem se a uvažovala, jestli to má být nějaký podivný zákrut té „cesty‚.

Zašklebil se a začal se mi rozplývat před očima. „Probouzíš se.‚

276

22

Otevřela jsem oči v šoku, že jsem byla tak náhle vytržena

ze sna. Malátně jsem zamžourala do světla. Lampa, kterou jsem nechala v noci rozsvícenou, stále svítila, ale mnohem víc místnost osvětlovalo slunce pronikající oknem. Displej mého telefonu ovšem ukazoval, že je stále ještě hodně brzo. Někdo klepal

na dveře a já si uvědomila, že právě to mě probudilo. Prohrábla jsem si rozcuchané vlasy a vypotácela se z postele.

„Pokud teď potřebuje někoho na doučování zeměpisu, vážně odjedu do Mexika,‚ zamumlala jsem si pro sebe. Ale když jsem otevřela, za dveřmi nestála Angeline. Byla tam Jill.

„Právě se stalo něco hroznýho,‚ vyhrkla a vběhla dovnitř.

„Mně ne.‚

Pokud si všimla mého roztrpčení, nedala to najevo. Když

jsem si ji prohlédla pozorněji, uvědomila jsem si, že nejspíš (zatím)

netuší, co se stalo mezi Adrianem a mnou. Pokud vím, sny vyvolané éterem se poutem nepřenášejí, pakliže do nich není stínem políbená osoba přímo vtažena.

S povzdechem jsem usedla na postel a zatoužila po spánku.

Žár a vzrušení ze sna už vyprchalo a teď jsem se cítila unavená.

„Co se děje?‚

„Angeline a Trey.‚

Zaúpěla jsem. „Proboha! Co mu udělala tentokrát?‚

Jill si sedla na židli u mého pracovního stolu a zatvářila se odhodlaně. Ať už se chystala říct cokoli, nic dobrého to rozhodně nebude. „Včera večer se ho pokusila propašovat na naši kolej.‚

277

„Co?‚ Asi opravdu potřebuju víc spánku, protože můj mozek měl problém to pochopit. „Takhle moc se snad neupnula

k tomu, že si zlepší známku z matiky…, nebo jo?‚

Jill na mě hořce pohlédla. „Sydney, oni se neučili matiku.‚

„Tak proč teda… Ale ne. Ne.‚ Padla jsem naznak do postele

a zůstala zírat na strop. „Ne. To snad není pravda.‚

„To jsem si taky říkala,‚ pověděla mi. „Ale není to nic platný.‚

Překulila jsem se na bok, abych na ni viděla. „Fajn. Takže

za předpokladu, že je to pravda, jak dlouho to trvá?‚

„Nevím.‚ Jill vypadala stejně unaveně jako já – a mnohem rozčileněji než já. „Znáš ji. Pokusila jsem se z ní něco vytáhnout, ale ona jen opakovala, že to není její vina a že se to prostě stalo.‚

„A co na to Trey?‚ zeptala jsem se.

„Neměla jsem možnost si s ním promluvit. Vyhodili ho hned,

jak je přistihli.‚ Usmála se, ale moc humoru v tom nebylo. „Světlou

stránkou je, že z toho má větší průšvih než Angeline, takže se nemusíme bát, že ji vyloučí.‚

Ale ne. „Máme se bát, že vyloučí jeho?‚

„To si nemyslím. Slyšela jsem, že když takhle přistihli jiný lidi, dostali za to jen domácí vězení.‚

Byla jsem vděčná i za tu malou útěchu. Angeline měla domácí vězení často, takže aspoň budou mít něco společného. „V tom případě se s tím asi nedá nic moc dělat. I když citově to pro všechny asi bude katastrofa.‚

„No…‚ Jill se nervózně zavrtěla. „O to právě jde. Nejdřív to někdo musí říct Eddiemu…‚

Rychle jsem vyskočila z postele. „To teda neudělám.‚

„Samozřejmě, že ne. To by po tobě ani nikdo nechtěl.‚ Tím

jsem si tak jistá nebyla, ale nechala jsem ji pokračovat. „Poví mu

to Angeline. Tak to bude správný.‚

„Ano…‚ Nepřestávala jsem být obezřetná.

„Ale potom si někdo bude muset s Eddiem promluvit,‚ vysvětlila.

„Bude to pro něj těžký, víš? Neměl by být sám. Potřebuje

kamaráda nebo kamarádku.‚

„Copak ty nejsi jeho kamarádka?‚ podivila jsem se.

278

Zčervenala. „No jo, jistě. Ale nevím, jestli by to bylo správný

vzhledem k tomu…, co k němu cítím. Lepší by byl někdo rozumný

a objektivní. Navíc ani nevím, jestli bych to uměla.‚

„Nejspíš líp než já.‚

„Ty jsi v takových záležitostech mnohem lepší, než si myslíš. Všechno dokážeš vyjasnit a…‚

Jill náhle strnula. Vytřeštila oči a na okamžik to vypadalo,

jako by viděla něco, co já ne. Po chvilce jsem si uvědomila, že

skutečně něco takového vidí. Prožívala jeden z těch okamžiků,

kdy se ocitla v Adrianově mysli. Pak zamrkala a pomalu se duchem vrátila zase do mého pokoje. Zadívala se na mě a zbledla.

V ten moment jsem věděla, že ona ví.

Rose říkala, že poutem je možné vnímat nedávné vzpomínky druhé osoby, i když jste v danou chvíli nebyli na pouto naladěni.

Jill se na mě dívala tak, že mi bylo jasné, že viděla všechno. Úplně všechno, co jsem v noci prožila s Adrianem. Těžko říct, kterou z nás to vyděsilo víc. V duchu jsem si přehrála všechno, co jsem v noci řekla a udělala, každou kompromitující pozici. Jill

mě prostě viděla v situacích, v jakých mě nikdo jiný neviděl – samozřejmě kromě Adriana. A co vlastně cítila? Jaké bylo líbat mě? Hladit mě po těle?

Na tuhle situaci jsem v žádném případě nebyla připravená.

K Jill dolehly moje občasné dřívější důvěrnosti s Adrianem,

ale to jsme vždycky odmávly – teda hlavně já. Včera v noci se

ovšem všechno posunulo na úplně jinou úroveň, což Jill i mě

ohromilo a ani jedna z nás se nezmohla na slovo. Připadala jsem

si ponížená, že mě viděla tak slabou a odhalenou. Ochranitelská

část mojí mysli se zase strachovala, jestli vůbec kdy v životě viděla něco podobného.

Obě jsme na sebe zíraly a utápěly se každá ve svých myšlenkách. Jill se vzpamatovala jako první. Zrudla ještě víc, než

když jsem se zmínila o Eddiem, a prakticky vyskočila ze židle.

Nedokázala se mi podívat do očí, jen rychle vyběhla ke dveřím.

„Už musím jít, Sydney. Promiň, že jsem tě otravovala takhle

brzo. Nejspíš to mohlo počkat. Angeline bude mluvit s Eddiem dneska ráno, takže až ho pak potkáš, bude fajn, když si s ním promluvíš.‚ Zhluboka se nadechla a otevřela dveře. Pořád 279

nedokázala navázat oční kontakt. „Musím jít. Zatím ahoj. A ještě

jednou se omlouvám.‚

„Jill…‚

Zavřela dveře a já jsem klesla zpátky na postel, protože nohy

už by mě neudržely. Veškeré zbytky žáru a touhy, které ve mně přetrvávaly, už docela pominuly při pohledu na Jillin výraz. Až dosud jsem naplno nechápala, co obnáší začít si s někým, kdo má pouto. Slyšela všechno, co mi Adrian řekl. Prožívala každou jeho emoci. Kdykoli mě políbil, cítila to…

Udělalo se mi z toho zle. Jak se s tím Rose a Lissa dokázaly vyrovnat? Vybavila jsem si, že Rose jednou říkala, že se naučila blokovat spoustu Lissiných zážitků – ale trvalo jí pár let, než objevila, jak na to. Adrian s Jill mají pouto teprve pár měsíců.

Šok z toho, co Jill viděla, zastínil všechno smyslné a vzrušující,

co jsem v noci zažila. Připadala jsem si jako ve výkladní skříni

a navíc laciná a hříšná, hlavně proto, že jsem jsem to tentokrát iniciovala já. Zvedl se mi žaludek a nedokázala jsem zastavit lavinu myšlenek, které následovaly.

V noci jsem se přestala ovládat a nechala se unést touhou.

Nic z toho jsem neměla udělat – a nejen proto, že Adrian je Moroj

(i když to je taky problém). V životě se řídím rozumem a logikou,

a obojí jsem vyhodila z okna. V nich spočívá moje síla,

a já ji prostě zahodila. Zeslábla jsem. Opájela jsem se volností

a riskováním. Nechala jsem se omámit Adrianem a tím, jak řekl,

že jsem krásná a statečná a neuvěřitelně chytrá. Tála jsem pod jeho pohledem, když jsem na sobě měla ty nesmyslné absurdní šaty. Vědomí, že mě chce, mi zatemnilo myšlenky a vyvolalo ve mně touhu po něm…

Nic z toho nebylo v pořádku.

S velikým úsilím jsem vstala z postele a vybrala si oblečení

na dnešek. Jako zombie jsem se odpotácela do sprchy a zůstala jsem tam tak dlouho, že jsem prošvihla snídani. Bylo mi to

jedno. Stejně bych nebyla schopná nic pozřít, když se ve mně

svářilo tolik emocí. Na chodbách jsem s nikým nemluvila, a až

když jsem si sedla do lavice na hodinu profesorky Terwilligerové, došlo mi, že na světě jsou i jiní lidé, co mají problémy.

Konkrétně Eddie a Trey.

280

Byla jsem si jistá, že nejsou tak traumatizovaní jako já a Jill. Přesto na nich bylo znát, že neprožili právě příjemné ráno. Ani jeden z nich nemluvil a na nikoho se nedíval. Myslím, že jsem dnes poprvé viděla Eddieho neupraveného. Ale než jsem měla možnost něco říct, zazvonilo. Celou hodinu jsem oba kluky zaujatě pozorovala. Nevypadali, že by se chystali porvat, což jsem považovala za dobré znamení. Litovala jsem oba – hlavně Eddieho, kterému se stala největší křivda. Uvažovala jsem, jestli mě

jejich problémy odvedou od úvah nad těmi mými. Jen trochu. Když hodina skončila, chtěla jsem si promluvit s Eddiem, ale profesorka Terwilligerová mě zdržela. Podala mi velkou žlutou obálku, která vypadala, že skrývá knihu. Kouzla, která se mám učit, nebrala konce. „Něco z těch věcí, které jsme probíraly,‚ pověděla

mi. „Pusťte se do toho hned, jak budete mít možnost.‚

„Ano, madam.‚ Dala jsem si obálku do batohu a rozhlédla se po Eddiem. Už byl pryč.

Druhou hodinu jsem měla společnou s Treyem a jako obvykle jsem si sedla vedle něj. Dlouze na mě pohlédl, načež se odvrátil.

„Takže,‚ řekla jsem.

Zavrtěl hlavou. „Nezačínej s tím.‚

„S ničím nezačínám.‚

Chvilku mlčel, a když se pak ke mně obrátil, v očích měl

divoký výraz. „Přísahám, že jsem o tom nevěděl. Že chodí s Eddiem.

Nikdy se o tom nezmínila a ani jeden z nich se o tom

tady přirozeně nešířil. Nikdy bych mu to neudělal. Musíš tomu

věřit.‚

Věřila jsem. Ať už měl Trey jakékoli chyby, měl dobré srdce

a byl upřímný. Pokud se někomu má dávat za vinu špatné chování,

pak je to jedině Angeline.

„Vlastně mě víc překvapuje, že ses vůbec zapletl s někým,

jako je ona.‚ Nemusela jsem rozvádět, že „někdo, jako je ona‚

znamená dhampýrka.

Trey nechal hlavu klesnout na lavici. „Já vím, já vím. Všechno

se to seběhlo tak rychle. Jeden den po mně házela knihy, a druhý

den už jsme randili za knihovnou.‚

„Uf. To je trochu víc informací, než potřebuju.‚ Zvedla jsem hlavu a zjistila, že náš učitel chemie se stále připravuje, takže

281

máme s Treyem ještě chvilku na rozhovor. „Co teď budeš dělat?‚

„Co myslíš? Musím to ukončit. Neměl jsem to nechat zajít

tak daleko.‚

Před třemi měsíci by Sydney řekla, že to samozřejmě musí ukončit. Ale současná Sydney se zeptala: „Máš ji rád?‚

„Ano, já…‚ Odmlčel se a ztišil hlas. „Myslím, že ji miluju. Je to blbost? Teprve po pár týdnech?‚

„Ne – teda já nevím. Já takovým věcem moc nerozumím.‚

A tím jsem mínila, že tomu opravdu vůbec nerozumím. „Ale když to cítíš takhle…, možná… možná bys to neměl zahodit.‚ Trey vykulil oči a jeho pochmurnou náladu vystřídal údiv.

„To myslíš vážně? Jak to můžeš říct? Zrovna ty! Víš, jak to chodí.

Ty přece podléháš stejným pravidlům jako my.‚

Nemohla jsem uvěřit, co říkám. „Jejich lidi ale ne. A zdá se, že jsou spokojení.‚

Na okamžik mi připadalo, že mu v očích bleskla naděje. Pak

ale znovu zavrtěl hlavou. „Nemůžu, Sydney. Ty víš, že nemůžu.

Skončilo by to katastrofálně. To, že se naše rasy nemíchají, má

svůj důvod. A kdyby na to přišla moje rodina… Bože! To si nedovedu

ani představit. To už bych se v žádném případě nemohl

vrátit.‚

„A opravdu se chceš vrátit?‚

Na to mi neodpověděl. Namísto toho jen řekl: „Nemůže to

fungovat. Skončilo to.‚ Nikdy jsem ho neviděla takhle nešťastného. Začala hodina, což ukončilo náš rozhovor.

Eddie na oběd do jídelny nepřišel. Jill seděla s Angeline

v rohu u stolu a vypadalo to, že jí dává pořádné kázání. Jill

možná bylo nepříjemné utěšovat Eddieho, ale mluvit za něj rozhodně

problém neměla. Nechtěla jsem poslouchat Angelininy

výmluvy ani se dívat Jill do očí, a tak jsem si vzala sendvič a šla

si ho sníst ven. Neměla jsem dost času, abych zašla do Eddieho

jídelny, a tak jsem mu napsala esemesku.

Nechceš pak zajít na kafe?

Nelituj mě, odpověděl. Nevěděla jsem, jestli vůbec odpoví,

takže mě i tahle odpověď potěšila.

282

Jen si chci promluvit. Prosím.

Jeho další odpověď nepřišla tak rychle jako předešlá, takže

jsem si představovala jeho vnitřní boj. Dobře, ale až po večeři.

Mám studijní skupinu. Po chvíli ještě dodal. U Spencera ne. Trey

pracoval u Spencera.

Teď, když se Angelinino drama už řešilo, mohla jsem se vrátit

ke svému zašmodrchanému milostnému životu. Pořád jsem

v duchu viděla, jak se Jill tvářila. Nemohla jsem si odpustit, že

jsem se přestala ovládat. A teď mi ještě ke všemu hlavou zněla

Treyova slova. Skončilo by to katastrofálně. To, že se naše rasy nemíchají,

má svůj důvod.

Jako bych Adriana přivolala svými myšlenkami, hned mi

od něj přišla zpráva. Chceš si dneska vzít draka?

Na callistanu jsem úplně zapomněla. Během mého výletu

do St. Louis zůstal u Adriana a teď jsem byla na řadě já. Jelikož

ho Adrian nedokázal proměnit zpátky v křišťál, zůstal celý víkend ve své skutečné podobě.

Jasně, odepsala jsem mu.

Když jsem pak jela k němu domů, svíral se mi žaludek. Měla

jsem celý den na to, abych zvážila svoje možnosti, a nakonec

jsem dospěla k extrémnímu rozhodnutí.

Otevřel mi celý rozzářený, ale jeho nadšení pohaslo, jakmile

spatřil můj výraz. Zatvářil se stejně smutně jako já. „Ale ne. Už

je to tady,‚ řekl.

Vešla jsem dovnitř. „Co už je tady?‚

„Ta část, kdy mi začneš vykládat, že minulá noc byla chyba

a že to nesmíme už nikdy udělat.‚

Podívala jsem se jinam. Přesně to jsem mu chtěla říct. „Adriane,

ty víš, že to nemůže fungovat.‚

„Protože Morojové a lidi spolu nesmějí chodit? Protože ke

mně necítíš totéž, co já k tobě?‚

„Ne,‚ řekla jsem. „Teda ne tak docela. Adriane…, Jill to všechno viděla.‚

Vypadal, že nechápe, ale pak mu to došlo. „Co to – aha.

Sakra!‚

„Přesně tak.‚

283

„Už na to nikdy ani nepomyslím.‚ Sedl si na pohovku a zadíval

se do prázdna. Do pokoje vcupital callistana a vylezl na opěradlo

pohovky. „Vím, že se to stává. Dokonce jsme o tom spolu mluvili, když šlo o jiný holky. Chápe to.‚

„Chápe to?‚ vykřikla jsem. „Je jí patnáct! Nemůžeš ji vystavovat

něčemu takovému.‚

„Tys možná byla v patnácti nevinná, ale Jill není. Ví, jak to

na světě chodí.‚

Nemohla jsem uvěřit vlastním uším. „Já ale nejsem jedna

z tvých holek! Vídám ji každý den. Víš, jak je těžké se jí teď podívat do očí? Víš, jaké to je, když vím, že mě viděla dělat takové věci? A proboha, co kdyby toho bylo víc?‚

„Co přesně tím míníš?‚ dotázal se. „Když ti teď konečně svitlo,

chceš to ukončit kvůli ní?‚

„To, že jsem se s tebou líbala, bych rozhodně nepopsala, že mi svitlo.‚

Dlouze na mě pohlédl. „Šlo o mnohem víc než jen o líbání,

slečno, co se rychle učí.‚

Snažila jsem se nedat najevo, jak se stydím. „A právě proto je

konec. Nedovolím, aby se na to Jill musela znovu koukat.‚

„Takže přiznáváš, že by se to mohlo stát znovu?‚

„Teoreticky ano. Ale tu možnost nám už nedám.‚

„Budeš se vyhýbat tomu, abychom se spolu ocitli o samotě?‚

„Budu se ti vyhýbat celkově.‚ Zhluboka jsem se nadechla.

„Odjedu s Marcusem do Mexika.‚

„Cože?‚ Adrian vyskočil a napochodoval ke mně. Okamžitě

jsem couvla. „Co se stalo s tím, že budeš pracovat v utajení?‚

„To by šlo jen v případě, že bych dokázala v utajení zůstat!

Myslíš si, že bych to zvládla, kdybych se tajně scházela s tebou?‚

„Vždyť už teď se mnou trávíš dobře polovinu volnýho času!‚

Nepoznala jsem, jestli je naštvaný nebo ne, ale rozhodně byl rozrušený.

„Nikdo si toho nevšimne. Budeme opatrní.‚

„Stačí jen jedno uklouznutí,‚ řekla jsem. „A nevím, jestli si

ještě můžu věřit. Nemůžu riskovat, že alchymisté zjistí, že spolu něco máme. Nemůžu riskovat, že by Jill viděla, co spolu děláme. Poslali by jinou alchymistku, která by se o ni starala. Pokud ovšem Stantonová učiní opatření proti Bojovníkům.‚

284

„Jill ví, že se kvůli poutu nemůžu vzdát normálního života.‚

„To bys ale měl,‚ vyštěkla jsem.

Teď už zuřil. „O tom ty víš všechno, protože jsi odbornice v sebeodpírání. A teď odjedeš ze země, aby sis toho odepřela ještě víc.‚

„Ano, přesně tak.‚ Došla jsem ke callistanovi a pronesla zaklínadlo, které ho vrátilo do neživé podoby. Strčila jsem si křišťál

do kabelky a za vynaložení veškeré své vůle jsem upřela na Adriana

co nejchladnější pohled. Asi se mi mimořádně povedl, protože

Adrian se zatvářil, jako bych mu vrazila facku. Když jsem

viděla jeho bolest, trhalo mi to srdce na kusy. Nechtěla jsem mu

ublížit. Nechtěla jsem ho opustit! Ale jakou mám jinou možnost?

V sázce je toho tolik.

„Je po všem. Už jsem se rozhodla, Adriane,‚ prohlásila jsem.

„Odjíždím tenhle víkend, tak mi to prosím neztěžuj ještě víc.

Budu ráda, když zůstaneme kamarádi.‚ Mluvila jsem, jako bych

ukončovala obchodní debatu.

Vykročila jsem ke dveřím, ale Adrian vyběhl za mnou. Nedokázala jsem se dívat na utrpení v jeho očích. Stálo mě veškeré

odhodlání odvrátit zrak. „Sydney, nedělej to. Víš, že je to špatný.

V hloubi duše víš, že je.‚

Neodpověděla jsem. Nedokázala jsem odpovědět. Odešla jsem a přinutila se neohlédnout. Hrozně jsem se bála, že mě moje odhodlání opustí – a právě proto musím odejít z Palm Springs. S ním už nejsem v bezpečí. Nikdo by nade mnou neměl mít takovou moc.

Po tomhle rozhovoru jsem se chtěla jen zavřít ve svém pokoji

a brečet. Celý týden. Jenže já nemůžu mít chvilku klidu. Můj

život se týká především ostatních a svoje pocity a sny musím vždycky odsouvat stranou. Když jsem se večer setkala s Eddiem,

rozhodně jsem nebyla v rozpoložení udílet mu rady ohledně milostného

života. Naštěstí ho tak pohlcovaly jeho vlastní emoce,

že si těch mých ani nevšiml.

„Neměl jsem si s Angeline nic začínat,‚ oznámil mi. Seděli

jsme v kavárně nazvané Nic nového pod sluncem, která se nacházela

na druhém konci města. Eddie si objednal horkou čokoládu

a asi hodinu ji míchal.

285

„Nemohl jsi to vědět,‚ řekla jsem. Bylo těžké udržovat konverzaci, když jsem pořád měla před očima Adrianův zmučený

výraz. „U ní je těžké něco předpokládat. Je nepředvídatelná.‚

„Právě proto jsem si s ní neměl začínat.‚ Konečně odložil

lžičku. „Vztahy jsou už tak dost nebezpečné, natožpak s někým, jako je ona. A nemám čas na takové rozptylování! Jsem tady

kvůli Jill, ne kvůli sobě. Nikdy jsem se do toho neměl zamotat.‚

„Na tom, že chceš s někým chodit, není vůbec nic špatného,‚

řekla jsem diplomaticky. Pokud vám ovšem dotyčná osoba nepřevrátí

život vzhůru nohama a vy se nepřestanete ovládat.

„Možná až půjdu do důchodu, tak na to budu mít čas.‚ Nevěděla

jsem, jestli to myslí vážně, nebo ne. „Ale ne teď. Teď je

moje priorita Jill.‚

Neměla jsem právo hrát si na dohazovačku, ale zkusit jsem

to musela. „Napadlo tě někdy, že bys mohl chodit s Jill? Vím,

žes ji měl rád.‚ A byla jsem si naprosto jistá, že ji má rád pořád.

„To nepřichází v úvahu,‚ namítl odhodlaně. „A ty to dobře

víš. Takhle o ní nesmím uvažovat.‚

„Ale ona o tobě takhle uvažuje.‚ Ta slova ze mě vyletěla dřív,

než jsem jim stačila zabránit. Po své dnešní milostné katastrofě

jsem toužila po tom, aby aspoň někdo byl šťastný. Nechtěla jsem, aby někdo jiný trpěl jako já.

Strnul. „Ona… ne. To určitě ne.‚

„Ale ano.‚

Eddieho výrazem probleskla spousta emocí. Nedůvěra. Naděje.

Radost. A potom… rezignace. Znovu si vzal lžičku a vrátil se k obsesivnímu míchání.

„Sydney, ty víš, že nesmím. Zrovna ty přece musíš vědět, co znamená soustředit se na práci.‚ To bylo dneska už podruhé,

kdy mi někdo řekl „zrovna ty‚. Nejspíš o mně všichni mají jistou

utkvělou představu.

„Aspoň bys o tom měl přemýšlet,‚ řekla jsem. „Sleduj ji, až

se příště potkáte. A všimej si jejích reakcí.‚

Vypadal, jako by se nad tím zamýšlel, což jsem považovala

za malé vítězství. Najednou se ale zatvářil poplašeně. „Co vlastně

ty a Marcus? Cos zjistila v St. Louis? Přišlas na něco o Jill?‚

286

Velice pečlivě jsem volila slova, jednak proto, že jsem ho nechtěla vyděsit, a taky proto, že jsem nechtěla, aby podnikl něco

zásadního, co by mohlo odhalit moji spolupráci s Marcusem.

„Objevili jsme důkaz, že Bojovníci mluvili s alchymisty, ale nic nedokazuje, že by spolupracovali nebo něco plánovali ohledně Jill. Taky jsem učinila kroky k tomu, abych zajistila její ochranu.‚ Od Stantonové jsem zatím žádnou zprávu neobdržela, takže jsem si nebyla jistá, jestli je ta poslední část pravda. Ale Eddie

vypadal, že se mu ulevilo, a já už jsem ho dneska nechtěla zatěžovat ještě víc. Zadíval se někam za mě a odsunul nedotčenou

horkou čokoládu stranou. „Měli bychom jít.‚

Ohlédla jsem se a hodiny mi napověděly, že má pravdu.

Do večerky zbývalo ještě dost času, ale nechtěla jsem pokoušet

osud. Dopila jsem svou kávu a následovala Eddieho ven. Slunce

se sklánělo za obzor a barvilo oblohu do červených a purpurových odstínů. Teplota konečně klesla na snesitelnou úroveň, ale

stejně mi to nepřipadalo jako zima. V přední části parkoviště

stála spousta špatně zaparkovaných aut, a tak jsem nechala Laté

v té zadní, aby nepřišlo k úhoně, kdyby náhodou někdo otevřel dveře svého auta rychle a neopatrně.

„Díky za morální podporu,‚ řekl mi Eddie. „Někdy mi připadá,

že jsi vážně jako moje sestra…‚

Vtom moje auto vybouchlo. Tak nějak.

Musela jsem uznat, že Eddieho reakční čas byl obdivuhodný.

Strhl mě k zemi a lehl si na mě, aby mě ochránil vlastním tělem. Ozvala se ohlušující rána. Vykřikla jsem a ze strany mi na obličeji přistála nějaká pěna.

Pěna?

Eddie opatrně vstal a já potom taky. Moje auto nevyhodil

do vzduchu ohnivý výbuch nebo něco podobného. Spíš to vypadalo,

jako by bylo plné jakési bílé hmoty, která prostě expolodovala

takovou silou, že vyrazila všechna skla. Oba jsme se

vydali k tomu nepořádku. Za námi lidé vybíhali z kavárny, aby se podívali, co se stalo.

„Co to sakra je?‚ zeptal se Eddie.

Setřela jsem si pěnu z tváře a prozkoumala ji mezi prsty. „Vypadá

to jako náplň do hasicího přístroje,‚ řekla jsem.

287

„Jak se ti to dostalo do auta?‚ podivil se. „A jak to mohlo tak

rychle vybuchnout? Díval jsem se na auto, když jsme vystupovali.

Jsi odbornice na chemii. Může takhle dojít k nějaké reakci?‚

„Možná,‚ připustila jsem. Ale v tu chvíli jsem byla příliš šokovaná,

než aby mě napadaly nějaké vzorce. Položila jsem ruku

na kapotu Laté a chtělo se mi brečet. Byla jsem na pokraji zhroucení.

„Chudák moje auto. Nejdřív Adrianovo, a teď moje. Proč

lidi dělají takové věci?‚

„Vandalům je to jedno,‚ ozval se hlas vedle mě. Podívala

jsem se tím směrem a uviděla postaršího barmana, zřejmě majitele

kavárny. „Už jsem viděl podobný věci. Zatracený děcka!

Zavolám vám policii.‚ Vytáhl mobil a poodešel stranou.

„Teď teda nevím, jestli se stihneme vrátit do večerky,‚ pověděla jsem Eddiemu.

Soucitně mě poplácal po rameni. „Myslím, že když na koleji ukážeš policejní hlášení, prominou ti to.‚

„Jo, to doufám. Uf! Policie.‚ Přeběhla jsem ke straně spolujezdce

a nevěřícně zírala na stěnu z pěny.

„Co se stalo?‚ zeptal se Eddie. „Myslím kromě toho, co je

zjevné.‚

„Musím se dostat do přihrádky.‚ Snížila jsem hlas. „Mám tam pistoli.‚

Užasl. „Cože?‚

Nic víc už jsem k tomu neřekla, a tak mi pomohl propracovat

se vrstvou pěny. Než jsme se dostali k přihrádce, oba jsme jí byli pokrytí. Přesvědčila jsem se, že nás nikdo nesleduje, rychle jsem vytáhla zbraň a strčila si ji do kabely. Když jsem chtěla přihrádku zase zavřít, něco lesklého upoutalo moji pozornost.

„To není možné,‚ vydechla jsem.

Byl tam můj zlatý křížek, o kterém jsem si myslela, že jsem

ho ztratila. Vzala jsem ho do ruky a okamžitě ho zase upustila, jak mě to zabolelo. Kov mě spálil. Vzhledem k tomu, že pěna

byla studená, se zdálo nepravděpodobné, že by křížek rozpálila.

Přetáhla jsem si přes dlaň rukáv a opatrně křížek zvedla.

Eddie mi koukal přes rameno. „To přece nosíš pořád na krku.‚ Přikývla jsem a dál zírala na křížek. Zmocňoval se mě příšerný pocit. Vytáhla jsem z kabelky kapesníček, a než jsem do ní 288

křížek vložila, zabalila jsem ho. Pak jsem zavolala profesorce Terwilligerové. Hlasová schránka. Zavěsila jsem, aniž bych jí nechala vzkaz.

„Co se děje?‚ zeptal se Eddie.

„Nevím jistě,‚ odpověděla jsem. „Ale asi je to zlé.‚

Ještě jsem si neosvojila schopnost vycítit zbytkovou energii

magie, ale byla jsem si téměř jistá, že s mým křížkem někdo něco udělal. Něco, co vyústilo v pěnovou explozi. Alicia můj křížek nenašla. Vrátila se snad Veronika a vzala ho? A pokud ano, jak mě našla? Věděla jsem, že osobní věci se dají použít k vysledování

dotyčné osoby, ale obvykle se k tomu používají vlasy nebo

nehty. Jenže Veronika je hodně pokročilá čarodějnice, takže jí mohl posloužit jakýkoli předmět.

Veronika mě klidně mohla najít. Ale pokud ano, proč mi zdemolovala auto, namísto aby ze mě vycucala život?

Zanedlouho dorazila policie a sepsala s námi výpověď.

Po nich přijela odtahovka. Z řidičova výrazu jsem usoudila,

že to s Laté nevypadá nejlépe. Odtáhl moje nebohé auto. Jeden

z policistů byl tak hodný, že mě s Eddiem odvezl do Amberwoodu. Kupodivu jsme se stihli vrátit včas.

Sotva jsem se vrátila do svého pokoje, znovu jsem zkusila zavolat profesorce Terwilligerové. Opět to nezvedla.

Vysypala jsem obsah své kabelky na postel a zjistila, že mi

za dnešek přibyla spousta věcí. Jednou z nich byla kobliha z kavárny. Dala jsem ji spolu s křišťálem do akvária a vyvolala callistanu.

Okamžitě se do koblihy pustil.

Vytáhla jsem křížek, který už vychladl. Ať už obsahoval jakékoli

kouzlo, teď bylo pryč. Pistoli jsem rychle schovala do zadní

části kabelky. Zbývala obálka od profesorky Terwilligerové,

na kterou jsem si celý den ani nevzpomněla. Kdyby mě tak nezaměstnávaly

moje osobní záležitosti, možná jsem mohla Laté

zachránit.

Vytáhla jsem z obálky knihu kouzel a něco zarachotilo.

Uvnitř obálky jsem uviděla další obálku. Profesorka Terwilligerová

na ni napsala: Tady je další talisman na zamaskování vašich

magických schopností. To jen pro všechny případy. Patří k těm nejsilnějším

a vyžadoval spoustu práce, tak na něj dávejte pozor.

289

Zase jsem se cítila provinile kvůli tomu, že mi pomáhá. Otevřela jsem malou obálku a vyndala z ní přívěsek ve tvaru stříbrné hvězdičky ozdobené malými olivíny. Zalapala jsem po dechu. Tenhle talisman už jsem viděla. Byl nesmírně silný a jeho výroba vyžadovala spoustu práce. Údajně dokáže skrýt silné magické schopnosti.

Viděla jsem ho na Aliciině krku.

290

23

Pomyslela jsem si, že to musí být náhoda. Koneckonců, co je

tak zvláštního na hvězdě s olivíny? Alicia se klidně mohla narodit

v srpnu a spolu se všemi svými přívěsky nosí na krku i kámen odpovídající jejímu znamení. Ale pokud něčemu skutečně

věřím, pak je to Sonino rčení, že ve světě nadpřirozena žádné

náhody neexistují.

Sedla jsem si na podlahu a snažila se tomu všemu přijít na

kloub. Pokud Alicia nosí stejný talisman, pak to musí znamenat,

že ovládá magii a snaží se zamaskovat svoje schopnosti. Ví

o Veronice? Chrání se Alicia? Pokud ano, nechovala by se, jako

by o nic nešlo, když se Veronika ubytovala v jejím penziónu.

Takže to znamená, že Alicia buď neví, co je Veronika zač – opět podezřelá náhoda –, anebo Veroniku kryje.

Mohla by Alicia s Veronikou spolupracovat?

To se mi zdálo nejpravděpodobnější. Veronika vyhledává

mladé dívky, které ovládají magii, ale klidně je možné, že jí někdo pomáhá. A jak jsme zjistili, Veronika má spoustu obětí, mezi nimiž si může vybírat. Alicia jí tudíž může pomáhat a tajit Veroničiny nekalé plány – jako třeba v případě, kdy se nějací zvědavci začnou vyptávat.

Zaúpěla jsem. Alicia si s námi zahrává od samého začátku.

Už ve chvíli, kdy jsme vešli do jejího penziónu s historkou o výročí

a naší „kamarádce‚ Veronice, věděla, že lžeme. Věděla, že

Veronika není naše kamarádka. Taky je možné, že je natolik silná,

že zčásti vzdorovala Adrianovu nátlaku. Všechno to hrála –

dokonce i svou ochotu, když mi zavolala, že se Veronika vrátila. Netušila jsem, co je pravda – jestli Veronika odjela a pak se zase 291

vrátila, anebo jestli tam byla celou dobu. Zmocňovalo se mě podezření,

že moje auto nebude jedinou věcí, kterou zničila.

Pochopila bych, kdyby použila můj křížek, aby mě našla, ale

jak objevila mustanga? Vzpomínala jsem, jestli jsme jí snad nesdělili něco, podle čeho by nás mohla identifikovat. Adrianova

magie éteru měla zamlžit náš vzhled a tak skrýt veškeré spojení

s námi dvěma. Vtom mi to došlo. Když nás Alicia vyprovázela

ven, obdivovala mustanga. Někdo chytrý – někdo, jehož pozornost jsme vzbudili už samotnou naší návštěvou – si mohl zapsat poznávací značku a tím pádem zjistit, kde Adrian bydlí.

Proč ale ty propíchnuté pneumatiky? Aby nás zdržela, uvědomila

jsem si. Tu noc byla napadena Lynne. A my jsme přijeli

pozdě a nestačili jsme ji varovat.

Čím víc jsem vzpomínala na události uplynulého týdne, tím víc jsem si uvědomovala, že jsme byli velmi, velmi neopatrní. Mysleli jsme, že jsme se před Veronikou schovali. Ale nikdo, dokonce ani profesorka Terwilligerová, nevzal v úvahu, že by mohla mít komplice, který nás sleduje. A ty sny… začaly v den, kdy jsem se s Adrianem ocitla v sametové posteli. Tam se mi uvolnil z krku přívěsek s granátem a v ten okamžik Alicia mohla vycítit, že je v penziónu někdo, kdo ovládá magii.

To mě přivedlo zpět do přítomnosti. Profesorka Terwilligerová. Musím jí říct, na co jsem přišla. Potřetí jsem jí zavolala. Ani tentokrát to nezvedla. Přestože jsem si říkala, že jistě provozuje noční rituály, mnohem pravděpodobnější se mi zdálo, že teď bude nejspíš v posteli. Může tahle záležitost počkat do rána?

Usnesla jsem se, že ne. Máme co do činění s nebezpečnými násilnickými mágy a jeden z nich mi právě zlikvidoval auto.

Něco se může stát i teď, zatímco tu stojím a rozhoduju se, co dělat.

Musím profesorku vzbudit…, pokud se k ní ovšem dostanu. Trvalo mi jen chvilku, než jsem dospěla k rozhodnutí. Zavolala jsem Adrianovi.

Zvedl to hned po prvním zazvonění, ale zněl obezřetně. To

jsem mu samozřejmě nemohla zazlívat po tom, co jsem mu provedla.

„Ahoj.‚

Modlila jsem se, aby se zachoval ušlechtile, protože jsem věřila,

že takový opravdu je. „Adriane, vím, že je to teď mezi námi

292

špatné, a možná ani nemám právo od tebe něco chtít, ale potřebuju

laskavost. Jde o Veroniku.‚

Nezaváhal ani na okamžik. „Co potřebuješ?‚

„Nemohl bys přijet do Amberwoodu? Potřebuju, abys mi pomohl utéct z koleje po večerce.‚

Nastala chvilka ticha. „Sageová, čekal jsem dva měsíce, až

tohle řekneš. Chceš, abych přivezl žebřík?‚

V hlavě už se mi rozvíjel plán. Ochranka, která v noci hlídá,

sleduje především studentské parkoviště, ale zadní část školních

pozemků by měla být relativně nestřežená.

„Z budovy se dostanu sama. Když pojedeš po hlavní silnici

do Amberwoodu a mineš odbočku, uvidíš malou služební cestu,

která vede do kopce a táhne se za mojí kolejí. Zaparkuj tam

u kůlny a já přijdu hned, jak to půjde.‚

Když promluvil znovu, lehkomyslnost už se mu z hlasu vytratila.

„Vážně bych rád věřil, že jde jenom o nějaký půlnoční

dobrodružství, ale asi ne, viď? Něco se nejspíš pokazilo.‚

„Hodně pokazilo,‚ připustila jsem. „Všechno ti vysvětlím

v autě.‚

Rychle jsem se převlékla do čistých džínů a trička, přes které

jsem si přehodila lehkou semišovou bundu proti nočnímu chladu. Abychom byli v bezpečí, sbalila jsem si do báglu pár užitečných

věcí. Pokud všechno půjde dobře, dnes večer jen zajedeme varovat profesorku Terwilligerovou. Ale vzhledem k tomu, jak

se poslední dobou všechno vyvíjí, nemůžu předpokládat, že to

bude takhle jednoduché. Brát si s sebou kufřík by bylo nepraktické,

a tak jsem se rychle rozhodla, jaké chemikálie a magické

pomůcky si s sebou vezmu. Něco z toho jsem nacpala do báglu

a další věci si nastrkala do kapes od džínů a bundy.

Jakmile jsem se nachystala, sešla jsem dolů do pokoje, kde bydlela Julia s Kristin. Obě už byly v nočních úborech, ale ještě nespaly. Když mě Julia uviděla v bundě a s batohem, vykulila oči.

„Ty jo,‚ poznamenala.

„Vím, že už jsi odtud utíkala,‚ řekla jsem. „Jak jsi to udělala?‚

Julia často chodila na rande mimo školou povolené hodiny

a obě dívky se vytahovaly Juliinými výtržnostmi. Doufala jsem,

293

že třeba Julia zná tajný tunel vedoucí ze školy, a že tím pádem

budu ušetřena nějakých šílených akrobatických kousků. Bohužel

přesně ty mě čekaly. Julia i Kristin mě zavedly k oknu v jejich pokoji a ukázaly na veliký strom, který se tyčil venku před ním.

„Z tohohle pokoje je skvělý výhled a taky je sem snadný přístup,‚

prohlásila Kristin s hrdostí.

Vytřeštila jsem oči na sukovitý strom. „Tohle má být snadný přístup?‚

„Používá ho polovina koleje,‚ řekla. „Tak můžeš taky.‚

„Měly bychom za to vybírat poplatky,‚ zamumlala Julia.

Usmála se na mě. „Ale neboj, dneska večer dostaneš pozornost

podniku. Začni tady na tý tlustý větvi, přehoupni se přes ni

a pak používej další větve na držení.‚

Připadalo mi ohromující, že někdo, kdo si na tělocviku stěžoval,

že badminton je nebezpečný sport, se nerozpakuje slézt

po stromě ze třetího patra. Ostatně Marcusův byt se nacházel

ve čtvrtém patře a požární schodiště bylo miliónkrát nebezpečnější než tenhle strom. Myšlenka na Alicii a profesorku Terwilligerovou mi připomněla důležitost mého úkolu. Odhodlaně jsem kývla na Julii a Kristin.

„Tak jo,‚ prohlásila jsem.

Julia mě povzbudila a otevřela mi okno. Kristin mě jen napjatě sledovala. „Prosím tě, řekni mi, že máš rande s nějakým nádherným klukem,‚ řekla.

Zarazila jsem se, protože jsem se zrovna chystala vylézt ven.

„Vlastně jo. Ale ne tak, jak si myslíš.‚

Jakmile jsem se dostala na hlavní větev, kterou mi Julia ukázala,

zjistila jsem, že měla pravdu. Bylo to celkem snadné – tak

snadné, že jsem se divila, že tuhle únikovou cestu ještě neobjevilo

vedení školy a strom nepokácelo. My, co si vyřizujeme

záležitosti v noci, aspoň máme o starost míň. Slezla jsem na zem

a zamávala na rozloučenou kamarádkám, které mě pozorovaly.

U zadní části budovy svítilo několik světel, aby bylo vidět

na utíkající studenty, jako jsem já. Taky tamtudy na obchůzkách procházela ochranka, ale nijak pravidelně se tam nezdržovala. Nikdo nebyl v dohledu, a tak jsem se modlila, aby se nikdo ani neobjevil. Na trávníku bylo tolik stinných míst, že jsem se v nich 294

držela skoro celou cestu, dokud jsem nedošla k plotu. Ten byl

taky dobře osvětlený, takže mým jediným štěstím bylo, že umím

lézt rychle a že se ani tentokrát neblížila ochranka. Upnula jsem

se k naději, že mi univerzum dluží ještě pár laskavostí – hlavně

po tom, jak mě Alicia obelstila –, a přelezla jsem plot. Když jsem doskočila na druhou stranu, nikdo na mě nezakřičel. Vydechla jsem úlevou. Dokázala jsem to. Dostat se zpátky bude obtížnější, ale ten problém budu řešit později a možná by mi s ním mohla pomoct profesorka Terwilligerová.

Adrian na mě čekal v mustangu na smluveném místě. Prohlédl

si mě a vyjel na cestu. „Žádný černý přiléhavý oblek?‚

„Ten se zrovna pere.‚

Usmál se. „No jistě. Takže teď mi pověz, kam jedeme a co se děje.‚

„Jedeme k profesorce Terwilligerové,‚ odpověděla jsem.

„A děje

se to, že jsme se celou dobu producírovali před nepřítelem,

aniž bychom si to uvědomovali.‚

Pověděla jsem Adrianovi, co jsem objevila, a sledovala jsem, jak se jeho výraz mění od nevěřícného ke zděšenému. „Měla

až příliš dokonalou auru,‚ prohlásil, jakmile jsem skončila s vyprávěním.

„Dokonale neutrální, dokonale průměrnou. Takovou

nikdo nemá. Ale odmávl jsem to. Myslel jsem, že je to prostě

divná lidská aura.‚

„Může člověk ovlivnit to, jak jeho aura vypadá?‚ zeptala

jsem se.

„Až tak moc ne,‚ řekl. „Jenže o těch vašich talismanech toho

moc nevím a některý z nich třeba mohl zkreslit barvy.‚

Zabořila jsem se do sedadla, naštvaná, že jsem to nerozluštila

dřív. „Světlou stránkou je, že neví, že jsme jí a Veronice na stopě.

To nám dává výhodu.‚

Když jsme dojeli k domu profesorky Terwilligerové, překvapilo mě, že se v něm všude svítí. Předpokládala jsem, že profesorka

spí, i když by to nebylo poprvé, kdy nezvedala telefon.

Jenže když jsme zaklepali na dveře, nikdo nám neotevřel. S Adrianem jsme se na sebe podívali.

„Třeba musela náhle odjet,‚ řekl. Tón jeho hlasu prozradil to,

co neprozradila slova. Co když už profesorka taky zjistila totéž,

295

co my, a odjela se vypořádat s Alicií a Veronikou? Netušila jsem,

jak mocná může Alicia být, ale celá ta situace se mi nezdála právě

dobrá.

Když nikdo neotevřel ani po druhém zaklepání, málem jsem vzteky vykopla dveře. „Co teď?‚

Adrian otočil klikou a dveře se otevřely. „Co kdybychom

na ni počkali?‚ navrhl.

Ušklíbla jsem se. „Moc se mi nelíbí, že bychom se k ní vloupali.‚

„Nechala odemčeno. Prakticky nás zve dál.‚ Otevřel dveře

a s očekáváním na mě pohlédl.

Dnes v noci jsem se nechtěla vrátit do Amberwoodu, aniž

bych s ní mluvila. Sedět na zápraží se mi taky moc nechtělo. Rezignovaně jsem tedy přikývla, následovala Adriana dovnitř

a doufala, že profesorce nebude vadit, že se u ní zařídíme jako

doma. Její dům vypadal stejně jako vždycky, panoval tam nepořádek

a ve vzduchu se vznášela vůně vonných tyčinek. Náhle jsem se zastavila.

„Počkej. Něco je jinak.‚ Chvilku mi trvalo, než jsem na to přišla. Nechápala jsem, že mi to nedošlo hned. „Kočky jsou pryč.‚

„Zatraceně,‚ prohlásil Adrian. „Máš pravdu.‚

Vždycky aspoň jedna z nich přišla pozdravit návštěvu

a ostatní obvykle polehávaly na nábytku, pod stoly nebo kdekoli po zemi. Teď jsme ale neviděli ani jednu.

Nevěřícně jsem se rozhlížela. „Co proboha mohlo…‚

Ozval se uširvoucí řev a já jsem nadskočila. Podívala jsem se

ke svému boku a spatřila draka, který vylezl z báglu a s řevem

po mně šplhal. Pozdě jsem si uvědomila, že jsem zapomněla přikrýt

akvárium. Drak mi nejspíš nepozorovaně vlezl do batohu

v mém pokoji. Zvuky, které teď vydával, se podobaly jeho hladovému pláči, ale tyhle byly ještě víc rozčilující. Pak mi dokonce

začal okusovat nohu. Pokusila jsem se ho setřást.

„Nemám tu žádný koláč! O co se to snažíš? Ááá!‚

Něco mi proletělo kolem hlavy a s hlasitým mlasknutím se to rozpláclo o zeď za mnou. Na tváři mi přistálo pár kapek čehosi

a začalo to pálit. Divila jsem se, že neslyším prskání škvařeného masa.

296

„Sydney!‚ vykřikl Adrian.

Otočila jsem se směrem, kterým se díval, a ve dveřích mezi obývákem a kuchyní jsem uviděla Alicii. Dlaň měla namířenou

proti nám a měla v ní jakousi třpytivou lepkavou hmotu. Pravděpodobně

to byla tatáž hmota, která mě právě popálila. Už už

jsem si ji chtěla otřít z tváře, ale bála jsem se, abych si tím nepopálila

i prsty. Trhla jsem sebou a snažila se bolest nevnímat.

„Sydney,‚ prohlásila Alicia potěšeně. „Nebo bych ti měla říkat Taylor? Čekala jsem, že vás dva ještě uvidím. Jen ne takhle brzo. Problémy s autem tě asi dneska nezdržely.‚

„Všechno víme,‚ řekla jsem jí a nespouštěla oči z její dlaně.

„Víme, že pracuješ pro Veroniku.‚

Její samolibý výraz se změnil v překvapení. „Pracovat pro ni? Zbavila jsem se jí už dávno.‚

„Zbavila ses jí…‚ Pár vteřin jsem nechápala. Pak se mi v hlavě

poskládaly všechny dílky té hádanky dohromady. „To ty

vysáváš ty dívky. A tu čarodějnici v San Diegu. A… Veroniku

Terwilligerovou.‚

Pomocí kouzla jsem vysledovala Veroniku do penziónu.

Když profesorka Terwilligerová zkusila jiné lokalizační kouzlo, nic nezjistila. Předpokládala, že se to nepovedlo proto, že má

Veronika jakýsi štít. Náhle jsem si ale byla jistá, že tím důvodem bylo, že Veronika už tou dobou ležela v kómatu. Neexistovala žádná aktivní mysl, kterou by profesorka Terwilligerová mohla najít, protože Alicia Veroničinu mysl pohltila.

Profesorka Terwilligerová…

„Přišla sis pro ni,‚ řekla jsem. „Pro profesorku, ne pro mě.‚

„Netrénované osoby jsou snadným cílem,‚ prohlásila Alicia.

„Ale nemají stejnou moc jako zkušené čarodějky. Ty se dají taky snadno absorbovat, pokud je předtím zlomíš. Já nestojím o mládí jako Veronika, stačí mi moc. Když mi ukázala, jak kouzlo funguje, dokázala jsem ji zaskočit v její slabé chvilce. Ta další

holka z univerzity mi odolávala, dokud jsem nedostala Alanu

Kaleovou.‚ Kde už jsem to jméno slyšela? Alana… to byla členka

z covenu profesorky Terwilligerové, která upadla do kómatu.

„A nakonec jsem sejmula velikou kořist – Jaclyn Terwilligerovou.

Nebyla jsem si jistá, že ji dokážu zlomit, ale ukázalo se, že

297

mi sama pomohla, když se za posledních pár týdnů tak unavila.

A to všechno proto, aby ochránila svou malou sladkou učednici.‚

„Nejsem její…‚ Nedokázala jsem to dopovědět. Chtěla jsem

říct, že nejsem její učednice, ale… nejsem snad? Už přece do magie

jen tak nefušuju. Přidala jsem se do jejich řad. A teď musím zachránit svou učitelku, stejně jako se ona snažila ochránit mě. Pokud ovšem není příliš pozdě.

„Kde je?‚ vyštěkla jsem.

„Je tady,‚ řekla Alicia a zjevně si užívala, že má navrch. „Škoda,

že jste nepřišli na všechno. Kdybyste se dozvěděli o něco málo víc, mohli jste nade mnou získat navrch. Teď jste ale

ve srovnání s Jaclyn jen nepatrná jiskřička proti plameni. Dnes

v noci je velkou výhrou ona.‚

„Řekni nám, kde je,‚ poručil jí Adrian velitelsky. Ten tón jsem poznala.

Alicia na něm spočinula pohledem. „Ale prosím tě,‚ ušklíbla se. „Přestaň marnit můj čas tím svým vampýrským nátlakem.

Došlo mi to hned po vaší návštěvě, když jsem si uvědomila, že si nedokážu vybavit vaše obličeje.‚ Ze změti přívěsků na krku vylovila nefritový kruh. „Tohle jsem si potom opatřila. Díky tomu jsem vůči vašim ,kouzlům‘ imunní.‚

Něco, co odolává vampýří magii? To by byla užitečná věcička.

Budu se po tom muset poohlédnout…, pokud ovšem přežiju

dnešní noc.

Alicia se napjala a chystala se po nás znovu hodit tou hmotou. Rychle jsem uskočila a Adriana jsem strhla s sebou směrem

k obýváku. Za námi se syčivě rozplácla další lepkavá hmota. Vytáhla jsem sušené květy bodláku, hodila je po Alicii a odříkala

řecké zaklínadlo, které by ji mělo oslepit. Zamávala levou rukou

a ušklíbla se na mě.

„Vážně?‚ zeptala se. „Tohle primitivní oslepující kouzlo? Možná, že nakonec žádné zázračné dítě nejsi.‚

Adrian náhle otevřel malý panel ve zdi vedle nás. Vůbec

jsem si ho nevšimla, hlavně proto, že jsem se starala o to, abych neskončila s popáleným obličejem. Adrian sáhl do panelu a najednou nás oba obklopila temnota.

298

„Tady máš to svoje primitivní oslepení,‚ zamumlal.

Alicia zanadávala. Strnula jsem, protože ve tmě kolem jsem

se nedokázala ani pohnout. Jakkoli jsem oceňovala jakýkoli pokus

Alicii zpomalit, sama jsem se ocitla v nevýhodě.

Ucítila jsem, jak mě Adrian chytil a beze slova mě vtáhl dál

do obýváku. Okamžitě jsem se mu poddala a spolehla jsem se

na jeho výjimečně vyvinutý vampýří zrak. Slyšela jsem, jak Alicia prozpěvuje, takže mi bylo jasné, že brzy bude následovat nějaké prosvětlující kouzlo. Buď tohle, anebo jiné kouzlo, kterým magicky nahodí pojistky.

„Opatrně,‚ pošeptal mi Adrian. „Schody.‚

Samozřejmě měl pravdu: pod nohou jsem ucítila dřevěný

schod. Oba jsme co nejtišeji a zároveň nejrychleji sestupovali

do sklepa. Moje oči stále ještě nepřivykly temnotě. Napadlo mě, jestli nesestupujeme do nějaké utajené hladomorny. Když mě

ale Adrian vedl mezi bednami, uvědomila jsem si, že sklepení

slouží jako docela obyčejné skladiště. Byla tam spousta nepotřebných věcí. Jelikož jsem viděla zaneřáděný dům profesorky

Terwilligerové, uvažovala jsem, co dalšího ještě může vlastnit. Adrian se zastavil až ve vzdáleném rohu za podlouhlými krabicemi, které se vršily skoro do stejné výšky jako já. Přitáhl si mě k sobě a držel mě v náručí, aby mi mohl tiše šeptat do ucha.

Hlavu jsem si mu opírala o hruď, takže jsem slyšela zrychlený

tlukot jeho srdce, podobný mému vlastnímu.

„To byl dobrý nápad,‚ pošeptala jsem mu co nejtišeji. „Teď

jsme tady ale v pasti. Bylo by lepší, kdybychom se dostali ven.‚

„Já vím,‚ odpověděl tiše. „Jenže stála moc blízko dveří a já neměl čas otevřít okno.‚

Nad sebou jsme slyšeli skřípání podlahy, jak Alicia chodila

po domě. „Je jenom otázkou času, kdy nás najde,‚ řekla jsem.

„Doufal jsem, že za tu chvíli vymyslíš, jak nás odtud dostat.

Nemůžeš použít tu ohnivou kouli? To ti šlo výborně.‚

„Uvnitř ne. A už vůbec ne ve sklepě. Všechno by tu shořelo.

A zatím ještě nevíme, kde je profesorka Terwilligerová.‚ Přemýšlela

jsem. Dům byl celkem malý, takže v něm nebylo tolik

míst, kam by mohla Alicia profesorku schovat. Předpokládala

jsem, že je někde zavřená, když nám zatím nepřišla na pomoc.

299

Podle toho, co říkala Alicia, to vypadalo, že z profesorky Terwilligerové

zatím nevysála její moc, takže nezbývalo než doufat, že je někde uvězněná nebo spoutaná.

„Musíš něco udělat,‚ prohlásil Adrian a sevřel mě pevněji.

„Jsi chytrá a četlas všechny ty knihy kouzel.‚

To byla pravda. Za posledních pár měsíců jsem přečetla

tuny materiálů a některé z nich jsem se ani neměla učit, ale teď

jsem byla tak vyděšená, že jsem si na nic nemohla vzpomenout.

„Všechno jsem zapomněla.‚

„Ne, nezapomněla.‚ Jeho hlas zněl ve tmě klidně a povzbuzoval mě. Uhladil mi vlasy a políbil mě na čelo. „Hlavně se

uklidni a soustřeď se. Za chvíli sejde po těchhle schodech a bude

nás hledat. Musíme ji sejmout nebo aspoň zpomalit natolik, abychom

jí utekli.‚

Jeho rozumná slova mě uklidnila a logika, kterou jsem se

po celý život řídila, opět získala převahu. Z malých, vysoko zabudovaných

okýnek proudila do sklepa troška světla, takže si

moje oči konečně přivykly a začaly ve tmě rozeznávat aspoň

tvary. Pořád jsem slyšela Alicii, jak popochází nahoře, a tak jsem

se odplížila od Adriana ke schodišti. Několikrát jsem rukama opsala oblouk a pronesla nad schody zaklínadlo. Pak jsem se rozběhla zpátky k Adrianovi a vklouzla do bezpečí jeho náruče.

„Fajn,‚ řekla jsem. „Myslím, že jsme jí přichystali menší zdržení.‚

„Jaké?‚ zeptal se.

Vtom jsme uslyšeli, jak se otevřely dveře nad schodištěm.

Proniklo jimi světlo, ale my jsme zůstali schovaní ve stínu. „Došly vám možnosti,‚ prohlásila Alicia. „Nezbylo už žádné místo,

kde – ááá!‚

Ozvalo se několikeré žuchnutí, jak padala po schodech,

a rána, když dopadla dolů.

„Neviditelný led na schodech,‚ pověděla jsem Adrianovi.

„Vím, že bych to neměl říkat,‚ zašeptal. „Ale mám dojem, že

tě miluju čím dál víc.‚

Stiskla jsem mu ruku a snažila se nemyslet na to, jakou radost

ve mně jeho slova vyvolala, dokonce i v téhle situaci, kdy

nám šlo o život. „Pojď.‚

300

Vyplížili jsme se z úkrytu a objevili Alicii rozpláclou na zemi.

Škrábala se na nohy. Ve vzduchu se u ní vznášela stříbrná koule, která poskakovala spolu s jejími pohyby. Když nás Alicia uviděla, zavrčela a zamávala rukama, aby po nás koulí vrhla. Jelikož jsem to předvídala, amulet už jsem měla připravený. Byl připevněný

na hedvábném vlákně a teď jsem jím hodila vpřed a rychle pronesla několik slov. Mezi námi a jí se vztyčil blikající štít a jen

tak tak stačil pohltit malé zářivé šípy, které proti nám vrhala. Štít

se podobal tomu, který použila profesorka Terwilligerová v parku, jenže tenhle jsem vyrobila narychlo, takže dlouho nevydržel. Nevěděla jsem, co dalšího Alicia plánuje, ale zjevně něco nekalého. Použila jsem tedy kouzlo, které jsem nikdy dřív nezkoušela

a o němž mi profesorka říkala, že se jím zatím nemám zatěžovat. Vyžadovalo spoustu energie, a pokud se použilo správně, bylo velice silné, ačkoli působilo jednoduše a mělo elegantní účinek. Sotva se Alicia vyškrábala na nohy, pouhým mávnutím ruky jsem ji přehodila přes celou místnost. Odlétla dozadu a dopadla do hromady vánoční výzdoby. Shora spadla krabice ozdob, které se rozbily hned vedle ní.

Kouzlení mě oslabilo, ale pokračovala jsem dál. U schodů

jsem dokázala vykouzlit ohnivou kouli. Držela jsem ji v ruce,

jako bych se chystala hrát Skee-Ball. Ve skutečnosti jsem měla

v úmyslu jen ji nést. Modlila jsem se, aby roztavila led, a hned

po několika prvních krocích jsem se přesvědčila, že se tak skutečně

stalo. „Opatrně,‚ upozornila jsem Adriana. „Klouže to.‚ Vyšli jsme po schodech nahoru, ale Alicia už se plazila

za námi. Použila stejné kouzlo jako před chvílí já – vrhla po nás

vlnu neviditelné energie, takže jsme se s Adrianem rozplácli

na zem. Přestože mě dřív profesorka varovala, že držení ohnivé koule odčerpává moji vlastní energii, nepouštěla jsem ji z ruky. Jenže když mě Aliciin útok porazil, koule mi vypadla a skončila na profesorčině gauči. Vzhledem k tomu, že na něm byl laciný chemlonový přehoz, jaké byly moderní v sedmdesátých letech, nebylo žádným překvapením, že rychle vzplál.

Oheň naštěstí vyřešil náš problém s nedostatkem světla. Bohužel

to ale znamenalo, že dům přece jen nakonec shoří. Callistana

s námi neudržel krok, když jsme prchali po schodišti

301

do sklepa, a teď ke mně přispěchal. Měla jsem jen okamžik,

abych učinila rozhodnutí.

„Běž prohledat dům a najdi profesorku Terwilligerovou,‚

křikla jsem na Adriana. „Já zastavím Alicii.‚

Šířící se oheň házel do jeho obličeje podivné stíny, které zdůrazňovaly

jeho nešťastný výraz. „Sydney.‚

„Teď mi musíš věřit a nevyptávat se,‚ řekla jsem. „Honem!

Najdi ji a vyveď ven.‚

V jeho očích se mihlo tisíc emocí, ale poslechl a rozběhl se

do další části domu. Požár se šířil obývákem takovou rychlostí,

že v tom musela být magie. Všude kolem přibýval kouř, což mě přivedlo na nápad. Provedla jsem kouzlo, které kouř ještě znásobilo, takže z něj vznikla neprostupná clona u schodů do sklepa.

Díky tomu jsem se spolu s drakem mohla trochu vzdálit, než

se objevila Alicia a prořízla dým, jako by od sebe oddělila dva závěsy.

„To bolí,‚ vyčetla mi.

Provedla jsem kouzlo, které ji mělo chytit do pavučiny, jenže

ta se rozpadla dřív, než se jí stačila vůbec dotknout. Bylo to rozčilující. Tolik jsem se toho naučila nazpaměť, jenže základní kouzla nefungovala. Teď už jsem chápala, proč hlavní strategie profesorky Terwilligerové spočívala v tom, abych se příliš neprojevovala

a skrývala svoje schopnosti. Jak bych mohla někdy

porazit Veroniku? Alicia to sice dokázala, ale nejdřív ji pravděpodobně

musela oslabit, stejně jako profesorku Terwilligerovou.

Už jsem chápala i to, proč mi profesorka poradila, abych si opatřila zbraň – a teď jsem si uvědomila, že ji mám v autě.

Kouzlo s ledem zafungovalo proto, že ho Alicia nečekala. Jediné

další kouzlo, které na ni zabralo, bylo odfouknutí, jenže

to bylo pokročilé kouzlo, které mě hodně oslabilo. Uvědomila

jsem si, že ho budu muset provést znovu. Netušila jsem, jestli to

svedu podruhé, ale musím to aspoň zkusit.

Náhle jsem vykřikla bolestí. Tělem jako by mi projelo tisíc

voltů. Alicia pohnula rukou jen nepatrně a dokonce u toho ani

nic neřekla. Znovu jsem upadla a svíjela se. Alicia ke mně došla

s triumfálním výrazem ve tváři. Drak si statečně stoupl mezi nás

302

dvě, ale Alicia ho prostě odkopla stranou. Vykvikl a odkutálel se po zemi.

„Možná bych tě měla pohltit,‚ prohlásila. Šok už pominul,

ale přesto jsem jen tak seděla a lapala po dechu. „Mohla bys

být moje pátá. Pro Jaclyn se můžu vrátit za pár let. Vidím, že

jsi mnohem mocnější, než jsem si myslela – a taky nepříjemně

vynalézavá. Dneska ses hezky snažila.‚

„Kdo říká, že jsem skončila?‚ vypravila jsem ze sebe.

Provedla jsem první pokročilé kouzlo, které mi přišlo na

mysl. Možná mě inspirovaly rozbité vánoční ozdoby, takže mě napadly střepy. Kouzlo nevyžadovalo žádná slova ani předměty, jen nepatrný pohyb rukou. Ostatní jsem čerpala ze sebe. Odčerpávalo mi to energii a sílu a bolelo to skoro stejně jako elektrické kouzlo, které prve použila Alicia.

Výsledek ovšem stál za to.

Profesorka měla na konferenčním stolku (který teď pohlcovaly

plameny) pět do sebe narážejících kuliček. Kouzlem jsem je přeměnila a rozložila na tenké ostré břity. Uvolnily se z drátků

a poslouchaly mě. To byla ta snazší část.

Těžší bylo někoho skutečně napadnout, což mi říkala i profesorka

Terwilligerová. Nevadilo mi zařídit, aby protivník uklouzl

a upadl. To ještě nebylo tak hrozné. Ale skutečný útok, o němž víte, že může někomu hrozně ublížit, to bylo něco docela jiného. Nezáleželo na tom, jak je Alicia strašlivá, ani že se mě pokouší zabít a z profesorky Terwilligerové a bezpočtu dalších učinit své oběti. Alicia byla živý člověk a já nemám v povaze páchat násilí nebo se pokoušet někoho připravit o život.

Jenže jsem musela zachránit život sobě i těm, které mám ráda.

Obrnila jsem se a poručila břitům, aby vystřelily vpřed. Narazily

jí do obličeje. Zaječela a zběsile se je snažila odstranit, ale

ztratila přitom rovnováhu a spadla dolů ze schodů. S křikem

dopadla zpátky do sklepa. Neviděla jsem ji, ale její magická svítící koule ji vesele následovala dolů.

Moje vítězství ovšem nemělo dlouhého trvání. Byla jsem zesláblá a točila se mi hlava. Pokoušely se o mě mdloby. Žár

a světlo z požáru byly oslňující, ale mně se přesto zatmívalo

303

před očima z použití kouzla, na které jsem v žádném případě

ještě nebyla připravená. Nejradši bych se na podlaze schoulila

do klubíčka, zavřela oči a odpočívala v tom příjemném hřejivém prostředí…

„Sydney!‚

Adrianův hlas mě vytrhl z obluzení. Zvedla jsem ztěžklá oční

víčka a zadívala se na něj. Postavil mě, ale nohy mě neposlouchaly. Vzal mě do náručí a odnesl. Drak po odkopnutí neutrpěl

žádné zranění a teď mi šplhal po tričku zpátky do batohu, který jsem měla stále na ramenou.

„Kde… profesorka Terwilligerová…‚

„Tady není,‚ odpověděl Adrian a rychlou chůzí mířil ke

vstupním dveřím. Oheň už se šířil i po stěnách a po stropě. Ještě

jsme se nedostali ani do přední části domu a cestu nám komplikoval hustý dým a zvířený popel. Oba jsme kašlali a z očí se mi

řinuly slzy. Adrian došel ke dveřím a otočil klikou, ale vzápětí

sykl bolestí, jak byla rozpálená. Vykopl tedy dveře nohou a byli jsme volní. Ocitli jsme se na čistém nočním vzduchu.

Kolem už se shromažďovali sousedé a z dálky jsem slyšela

sirénu. Někteří lidé sledovali požár se zvědavostí, ale většinu

z nich ohromilo, v jaké peklo se proměnil profesorčin bungalov. Adrian mě odnesl až ke svému autu a opatrně mě postavil. Opřená jsem dokázala stát, ale přesto mě jednou rukou jistil.

Oba jsme s hrůzou zírali na požár.

„Vážně jsem se díval všude, Sydney,‚ ujistil mě. „V domě

jsem Jackie nenašel. Možná utekla.‚ Modlila jsem se, aby měl pravdu. V opačném případě jsme právě odsoudili moji učitelku dějepisu k smrti v plamenech. „Co se stalo s Alicií?‚

„Naposled jsem ji viděla ve sklepě.‚ Žaludek se mi zvedl nevolností. „Nevím, jestli se dostane ven. Adriane, co jsem to provedla?‚

„Bránila ses. A mě taky. A doufejme, že i Jackie.‚ Objal mě

pevněji. „Alicia byla zlá. Podívej, co udělala ostatním čarodějkám

– a co chtěla udělat nám.‚

„Tohle jsem nečekala,‚ vypravila jsem ze sebe. „Myslela

jsem, že jsem chytrá. Ale považovala jsem ji jen za hloupou šílenou holku. Ona se mi celou dobu vysmívala a sledovala každý

304

můj krok. Je to tak ponižující. Lidí jako ona jsem zrovna moc nepotkala.‚

„Byla jako profesor Moriarty a ty jako Sherlock Holmes?‚

zažertoval.

„Adriane.‚ Víc už jsem říkat nemusela.

Najednou se na mě zadíval a poprvé dnešní noci si všiml,

co mám na sobě, protože se mi rozepnula bunda. „Ty máš AYE

tričko?‚

„Jasně, do magických soubojů nikdy nechodím bez…‚

Moji pozornost náhle upoutalo tiché zamňoukání. Rozhlédla jsem se a po chvilce uviděla pár zelených očí zírajících na mě zpod keře na opačné straně ulice. Narovnala jsem se, a ačkoli jsem měla nohy stále ještě slabé, už aspoň dokázaly unést mou váhu. Váhavě jsem vykročila ke keři a Adrian ke mně okamžitě přiskočil.

„Co to děláš? Potřebuješ pomoct,‚ řekl.

Ukázala jsem tím směrem. „Musíme jít za kočkou.‚

„Sydney…‚

„Pomoz mi,‚ poprosila jsem ho.

Nemohl mi to odepřít. Znovu mě podepřel paží a pomohl mi

přejít ulici. Kočka se rozběhla mezi dva keře a ohlédla se po nás.

„Chce, abychom ji následovali,‚ pověděla jsem Adrianovi.

A tak jsme se vydali za ní, proplétali jsme se ulicemi mezi

domy. Když jsme se ocitli asi čtyři bloky od bungalovu, kočka nám zmizela v hloubi parku. Zbytky energie, které jsem ještě měla na začátku sledování, už mě dávno opustily. Těžce jsem oddechovala a točila se mi hlava. Nechtělo se mi prosit Adriana, aby mě nesl. Vtom mě zaujalo cosi ve středu parku a dodalo mi

to poslední dávku adrenalinu, díky níž jsem se rozběhla vpřed. Na trávě tam ležela profesorka Terwilligerová.

Naštěstí byla při vědomí, ale vypadala skoro stejně vyčerpaně jako já. Její uslzené oči a špinavé šmouhy na těle i v obličeji napovídaly, že si prošla peklem. Dokázala Alicii uniknout, ale ne bez boje. Proto jsme ji v domě nenašli. Jakmile mě uviděla, překvapeně zamrkala.

„Jste v pořádku,‚ řekla. „A našla jste mě.‚

305

„To ona nás přivedla,‚ objasnila jsem a ukázala na kočku. Kolem své majitelky jich tam sedělo dalších třináct a dávaly na ni

pozor.

Přejela je všechny pohledem a zmohla se na unavený úsměv.

„Vidíte? Říkala jsem vám, jak jsou kočky užitečné.‚

„Callistanové taky nejsou k zahození,‚ opáčila jsem a ohlédla

se na svůj batoh. „Ta ,osina v prdeli‘ vřeštěla tak, že mě to zachránilo, abych neskončila s obličejem plným kyseliny.‚

Adrian si v předstíraném zděšení přitiskl ruku na srdce.

„Sageová, tys vyslovila sprostý slovo?‚

Profesorka Terwilligerová se na něj podívala a poprvé za tu

dobu si ho všimla. „A vy jste tady taky? Moc mě mrzí, že jsme

vás do toho zatáhly. Vím, že byste se obešel i bez těchhle problémů.‚

„To je jedno,‚ odmávl to Adrian s úsměvem. Položil mi ruku na rameno. „Některý věci za problémy stojí.‚

306

24

Připadala jsem si hrozně, že jsem zapálila dům své učitelky. Profesorka Terwilligerová se z pochopitelných důvodů tvářila,

že to je ten nejmenší z jejích problémů. Nevěděla jistě, jestli

jí pojišťovna uhradí celkovou škodu, ale rychle někoho poslali,

aby případ prošetřil. Čekali jsme na jejich verdikt, ale zatím nenahlásili,

že by uvnitř objevili lidské ostatky. Na jednu stranu se

mi ulevilo, že jsem nikoho nezabila. Na druhou stranu jsem se

ale bála, že se Alicia může objevit znovu. Jak že bylo to Adrianovo

hloupé přirovnání? Profesor Moriarty a Sherlock Holmes. Dovedla jsem si představit, jak asi zuří někdo, komu naházíte

do obličeje ostré břity a pak ho necháte v hořící budově.

Po menším zjišťování jsme objevili, že Veronika leží v nemocnici

v Los Angeles jakožto neznámá Jane Doeová. Prioritou profesorky

Terwilligerové se stalo navštívit sestru ležící v kómatu.

Upínala se k naději, že snad objeví způsob, jak kouzlo odčinit.

Přestože teď měla se vším plno práce, stále na mě naléhala, abych

se setkala s jejím covenem. Souhlasila jsem, a to hned z několika důvodů. Jedním z nich bylo, že mi připadalo nemožné tvářit se, jako bych už s magií nikdy nechtěla mít nic společného. Dalším důvodem bylo, že jsem neměla v plánu dlouho se tu zdržovat.

Pořád jsem byla rozhodnutá odjet s Marcusem do Mexika.

Týden uplynul rychle. Zimní zkoušky ve škole byly lehké, a než jsem si to stačila uvědomit, nastal pátek, den před odjezdem. Riskla jsem rozloučení s přáteli. Nejbezpečnější by bylo zmizet beze stopy, ale všem jsem jim věřila – dokonce i Angeline –, že zachovají moje tajemství, a až alchymisté zjistí, že jsem utekla, 307

budou dělat, že o ničem nevěděli. Treyovi jsem to taky řekla. Ať

už se mezi námi stalo cokoli, pořád byl můj kamarád a bude mi chybět.

Jak den pokročil, kolej byla čím dál tišší, až na nekonečnou

smyčku vánočních koled, která vyhrávala v hale. Paní Weathersová nechtěla vylučovat ostatní vyznání, a tak tam vystavila

i menoru a cedulku s nápisem „Veselou Kwanzu‚. Zítřek

je posledním dnem, kdy mají všichni odjet na svátky, a spousta studentů už na prázdniny odjela. Sbalila jsem si, ale chtěla jsem cestovat nalehko. Jelikož jsem netušila, co v Mexiku čekat, nechtěla jsem být obtížená zavazadly.

Zbývali mi ještě dva lidé, s nimiž jsem se chtěla rozloučit

– Adrian a Jill. Oběma jsem se jim vyhýbala, i když každému

z jiného důvodu. Čas ale neúprosně utíkal. Jill bydlela jen o patro

níž, ale s Adrianem to bylo těžší. Po tom požáru jsme spolu

párkrát mluvili, abychom probrali podrobnosti, ale pak se odmlčel.

Nevolal mi, nepsal, nenavštěvoval mě ve snech. Asi mě

to mělo těšit. Asi jsem měla využít šanci odejít bez bolestného loučení…, jenže jsem to nedokázala. Při pomyšlení, že už ho nikdy neuvidím, mě bolelo srdce. Přestože on byl důvodem, proč odcházím, pořád jsem měla dojem, že to mezi námi potřebuju nějak uzavřít.

Nejde o žádné uzavření, Sydney. Chceš ho vidět. Musíš ho vidět.

A právě proto musíš odjet.

Nakonec jsem se mu odhodlala zavolat. Stálo mě to ohromné

úsilí a nemohla jsem uvěřit, že mi nezvedá telefon. Odolala jsem touze zkusit to okamžitě znovu. Ne. Můžu počkat. I zítra bude

čas. Určitě… určitě se mi nevyhýbá?

Rozhodla jsem se vydržet a s Jill si promluvit až druhý den.

Rozloučit se s ní bude taky hrozně těžké – a nejen proto, co viděla

skrz pouto. Bylo mi jasné, že si myslí, že ji opouštím. Jenže

kdybych zůstala, skončila bych s Adrianem, nakonec by se na to přišlo a už bych jí nikdy nemohla pomáhat. Když budu pryč

a volná, budu jí moct pomáhat aspoň zvenčí. Doufala jsem, že

to pochopí.

Když jsem tedy měla na loučení ještě čas, využila jsem ho

k vyřízení jedné nepříjemnosti – vrácení pistole Malachimu

308

Wolfeovi. Nikdy jsem k němu nejela bez Adriana, a ačkoli jsem věděla, že se od Wolfea nemám čeho obávat, už na samotném jeho domě mi vždycky připadalo cosi znepokojivého.

Když jsem tam dorazila, k mému naprostému ohromení mě pozval dál. Panovalo tam ticho. „Kde jsou psi?‚ zeptala jsem se.

„Na výcviku,‚ odvětil. „Jeden můj kamarád je odborník na výcvik psů a teď je učí nepozorovaně se plížit. Pracoval pro místní policejní jednotku K-9.‚

Nevěřila jsem, že mají čivavy v genetické výbavě nepozorovaně

se plížit. To jsem si ale nechala pro sebe a namísto toho se

s úžasem rozhlížela po Wolfeově kuchyni. Čekala jsem něco jako vojenskou kuchyni. Ale měl ji překvapivě veselou, vytapetovanou vzorkem z modrých kostiček, a stála v ní nádoba na sušenky ve tvaru veverky. Kdybych měla popsat, jak si jeho kuchyni

určitě nepředstavuju, popsala bych ji takhle nějak. Ne, počkat!

Na lednici měl magnetky připomínající nindžovské vrhací hvězdy. Aspoň tohle tedy měl stylové.

Adrian se naštve, až mu to povím. Vtom jsem si ale uvědomila,

že Adriana nejspíš dlouho neuvidím. Při tom pomyšlení mě

všechna veselost rázem přešla.

„Tak co potřebuješ?‚ zeptal se Wolfe. Zadívala jsem se na něj

a v tu chvíli jsem měla neodbytný dojem, že má pásku přes

druhé oko než minule. Měla bych být pozornější. „Další bouchačku?‚

„Ne, pane. Už nepotřebuju ani tu první, ale každopádně děkuju za půjčení.‚ Vytáhla jsem ji z batohu a podala mu ji.

Prohlédl si ji, načež ji strčil do šuplíku. „Problém vyřešen? Jestli chceš, můžeš si ji ještě nechat.‚

„Odjíždím ze země. Kdybych ji převážela přes hranice, nejspíš bych z toho mohla mít problém.‚

„To asi jo,‚ souhlasil. Otevřel dózu na sušenky a nabídl mi.

Ucítila jsem příjemnou vůni. „Dáš si? Právě jsem je upekl.‚

Teď už jsem opravdu litovala, že o tom všem nemůžu povědět

Adrianovi. „Ne, díky, pane. Za posledních pár týdnů jsem

do sebe dostala cukru víc než dost.‚ Měla jsem dojem, že už

309

bych si mohla v Koláčích a kdečem všem zřídit kartu stálého zákazníka.

„A já si říkal, že vypadáš líp. Už nejsi kost a kůže.‚ Souhlasně

pokýval hlavou, což mi připadalo hodně divné a trochu i děsivé.

„Tak kam se vy dva chystáte?‚

„Do Mexi– aha, ale Adrian se mnou nejede. Jedu s někým

jiným.‚

„Vážně?‚ Postavil veverku zpátky na linku. „To se divím.

Vždycky, když jste odtud odcházeli, myslel jsem, že jdete domů

na soukromý ,trénink‘.‚

Cítila jsem, jak celá rudnu. „Ne! Tak to není. Jsme jenom kamarádi, pane.‚

„Taky jsem kdysi měl takovou kamarádku. Sally Stříbrný

zub.‚ Nahodil nepřítomný výraz, jaký obvykle míval předtím,

než spustil nějakou historku.

„Promiňte, říkal jste…‚

„Nikdy jsem nepotkal ženskou jako Sally,‚ skočil mi do řeči.

„Spolu jsme se probojovali Švýcarskem a vždycky jsme si vzájemně

hlídali záda. Nakonec jsme z toho vyvázli živí, ale jen tak

tak. Ona se chtěla vrátit domů do Států a usadit se. Já ne. Měl

jsem svoje sny. Tehdy jsem byl ještě mladík a přitahovalo mě nebezpečí a sláva. Opustil jsem ji a odešel jsem žít s orknejskou šamankou. Po dvou letech a mnoha rituálech hledajících smysl života jsem si uvědomil, jakou jsem udělal chybu. Jenže když jsem se vrátil, už jsem Sally nenašel. Když v noci zavřu oči, pořád vidím ten její zub, jak se třpytí jako hvězda. Pronásleduje mě to, holka. Pronásleduje.‚

Zamračila jsem se. „Nemyslím, že Orknejové mají rituály na nalezení smyslu života, pane. Ani šamany ne.‚

Wolfe se s vykuleným okem naklonil dopředu a varovně

zakýval na mě prstem. „Pouč se z mých chyb, holka. Nechoď

k Orknejům. Nepotřebuješ žádnou mystickou vizi, abys viděla, stačí nezavírat oči. Slyšelas mě?‚

Polkla jsem. „Ano, pane.‚

Poté jsem se s ním rozloučila a cestou se zabývala myšlenkou,

že bude dobré, když budu v jiné zemi než Malachi Wolfe.

310

Druhý den ráno jsem se připravila, že řeknu Jill sbohem, jenže

mě předběhla a přišla za mnou. Mluvily jsme spolu poprvé

od toho rána po mém posledním snu s Adrianem.

Vešla ke mně do pokoje, a když uviděla kufr, zamračila se.

„Opravdu odjíždíš?‚

„Ano. A ty určitě víš proč.‚

Založila si ruce a zpříma se mi zadívala do očí. Měla jsem co dělat, abych tíhu jejího pohledu vydržela. „Sydney, neopouštěj Adriana kvůli mně.‚

„Je to trochu složitější,‚ vyhrkla jsem automaticky.

„To teda není,‚ namítla. „Podle všeho, co jsem viděla a slyšela,

mi připadá, že se prostě jenom bojíš. Vždycky jsi měla pod

kontrolou každý detail svého života. A když jsi nemohla, jako

s alchymisty, našla sis způsob, jak získat kontrolu zpátky.‚

„Na tom není nic špatného,‚ vyštěkla jsem.

„Až na to, že ne vždycky můžeme mít všechno pod kontrolou

– a někdy je to dobře. Dokonce výborně,‚ dodala. „A přesně

tak je to teď s Adrianem. Ať se snažíš sebevíc, nedokážeš ovládat

svoje city k němu. Nemůžeš si poručit, abys ho přestala milovat,

a tak utíkáš. Já jsem jenom tvoje výmluva.‚

Kdo je, že mě takhle poučuje? „Myslíš, že lžu, když tvrdím,

jak je mi hrozně z toho, žes viděla všechno, co se mezi námi stalo? Každý intimní detail vystavený na odiv? To nemůžu dělat.

Takhle nemůžu žít.‚

„Adrian se to naučil.‚

„On musel.‚

„Přesně tak.‚ Její zápal trochu ochabl. „Sydney, přivedl mě

zpátky ze světa mrtvých. To je ta nejúžasnější věc, jakou pro mě kdy kdo mohl udělat. Nemůžu mu to oplatit, ale můžu ho nechat žít jeho život tak, jak sám chce. Nečekám, že mě bude opečovávat kvůli tomu, že máme pouto. A nebudu ho soudit –ani tebe. Jednou se naučíme, jak se vzájemně blokovat.‚

„Jednou,‚ zopakovala jsem.

„Ano. A do té doby to musíme zvládat, jak nejlíp umíme. Jediný,

čeho docílíš tím, že odjedeš, je to, že tři lidi budou nešťastní.‚

„Tři?‚ zamračila jsem se. „Tobě pomáhám.‚

311

„Vážně myslíš, že jsem šťastná, když on je na tom bídně?

Myslíš, že mám ráda tu temnotu, která se k němu plíží?‚ Když

jsem nic neříkala, přitlačila ještě víc. „Hele, fyzicky na tebe nereaguju

stejně jako on, ale když je s tebou, je plný radosti… Vyzařuje

až ke mně a je to jeden z nejkrásnějších zážitků, jaký jsem kdy měla. Nikdy jsem nebyla tak zamilovaná jako vy dva.‚

„Nejsem…‚ Nedokázala jsem to dopovědět. Upřela na mě

vědoucí pohled. Pokusila jsem se tedy o jinou taktiku. „Zůstat

tady je nebezpečné, hlavně s ním. Alchymisté můžou na všechno

přijít – na něho, na profesorku Terwilligerovou, na moje tetování

a bůh ví, na co dalšího.‚

„A když na nic nepřijdou, podívej, co můžeš získat. Adriana.

Nás ostatní. Magii. Možnost odhalit jejich tajemství. Vím, že máš tenhle život ráda. Proč by ses ho měla vzdávat? Jsi dost chytrá na to, aby ses nenechala přistihnout. A my ti pomůžeme. Vážně

myslíš, že Marcus a jeho družina něco zmůžou, když jsou pořád na útěku?‚

Zavrtěla jsem hlavou. „Jsou jako já. Rozumějí mi.‚

Byla neústupná. „Vůbec nejsou jako ty. Oni jen mluví. Ty jednáš.‚

Její promluva mě překvapovala. Mluvila tak jistě a moudře

na svůj věk. Ale zároveň mě to trochu rozčilovalo. Když je tak

moudrá, proč tedy nechápe, kolik je toho v sázce?

„Jill, kdybych tu zůstala, byl by to veliký risk – v mnoha směrech.‚

„Samozřejmě!‚ vykřikla s očima planoucíma hněvem. „Každý život, který stojí za to žít, vyžaduje riskování. Když pojedeš

do Mexika, budeš toho litovat – a myslím, že to sama víš.‚ Zazvonil mi telefon, takže jsem jí na to nestihla už nic říct.

Volal Eddie. To se stávalo jen málokdy, takže se mě okamžitě

zmocnila panika.

„Další katastrofa?‚ vykřikla jsem.

Zněl zmateně. „Neřekl bych, že je to katastrofa…, spíš překvápko. Je s tebou Jill? Měly byste sejít dolů. Jsme venku.‚

Zavěsil a já naprosto nechápala. „Co je?‚ zeptala se Jill.

„Zjevně nějaké překvápko.‚

312

Sešly jsme dolů do haly a o Adrianovi se už ani nezmínily.

Když jsme vyšly ven, uviděly jsme Eddieho s Angeline a ani jeden

z nich se nedokázal dívat na toho druhého. Opodál postával vysoký hezký kluk s pečlivě zastřiženými černými vlasy a jasně modrýma očima. Se strnulým a vážným výrazem sledoval okolí.

„Je to dhampýr,‚ pošeptala mi Jill.

Když jsme se dostatečně přiblížily, zadíval se na nás a trochu

se uvolnil.

„Jill, Sydney,‚ představil nás Eddie. „Tohle je Neil Raymond. Bude tu s námi.‚

Neil vysekl Jill poklonu tak hlubokou, až jsem se divila, že neupadl. „Princezno Jillian,‚ řekl hlubokým hlasem. „Je mi ctí ti

sloužit. Budu to dělat podle svých nejlepších schopností, i kdyby

to mělo znamenat, že obětuju vlastní život.‚

Jill o krok couvla a vytřeštila oči. „Dě-děkuju.‚

Eddie se díval z jednoho na druhého a mračil se. „Neila sem

poslali jako posilu. Tys posílala nějakou stížnost, že tady Jill není pod dostatečnou ochranou?‚ To bylo adresováno mně, a pokud jsem se nemýlila, z jeho hlasu zaznívalo obvinění.

„Ne… Aha. No, něco takového.‚ Když jsem mluvila se Stantonovou,

rozhořčila jsem se, že mám dojem, že Jill není v bezpečí.

Tohle nejspíš byla odpověď Stantonové. Bylo to překvápko, jak řekl Eddie, ale když na ni bude dohlížet víc lidí, ničemu to neuškodí. A z toho, jak si Eddie Neila měřil pohledem, se mi nezdálo, že by mu to vadilo.

Potřásla jsem mu rukou. „To je dobře, že tu budeš, Neile. Propašují tě sem jako dalšího bratrance?‚

„Budu jen nový student,‚ řekl. To bylo dobře. Už by totiž

hrozilo, že naše „rodina‚ bude mít v Amberwoodu početní převahu. Ráda bych se o něm dozvěděla něco víc, jenže už jsem neměla

čas. Za chvíli mě vyzvedne Marcus, aby mě odvezl na vlak,

protože Laté bylo na odpis. To byla další uzavřená záležitost,

i když dost smutná.

Se všemi jsem se rozloučila, došla jsem si pro kufr a dělala,

jako bych si jen šla něco vyřídit. Eddie, Angeline i Jill znali

pravdu a v jejich očích jsem viděla bolest a lítost – hlavně u Jill.

313

Modlila jsem se, aby byli v pořádku i beze mě. Když jsem sešla

dolů, Jill tam zůstala jako jediná.

„Zapomněla jsem ti dát tohle,‚ řekla a podala mi malou obálku. Stálo na ní moje jméno. Písmo jsem poznala okamžitě.

„Pokoušela jsem se ho zastihnout, ale myslím, že se mi vyhýbal schválně. Tohle je jeho sbohem, co?‚ Byla jsem zklamaná, že naposledy neuvidím Adriana osobně. Dopis je asi lepší než nic, ale přesto jsem si přála odejít s čerstvou vzpomínkou na jeho krásné oči. „Je… je naštvaný?‚ Nedokázala bych se smířit s tím, že jsem mu ublížila.

„Přečti si ten dopis,‚ vybídla mě tajemně. „A pamatuj, Sydney. Tady nejde o mě. Tady jde o vás. Můžeš mít pod kontrolou všechno ostatní, ale tohle ne. Dej tomu volný průběh a přijmi svoje city.‚

S tím jsem vyšla ven a sedla si na obrubník, kde jsem čekala

na Marcuse. Zírala jsem na obálku a zkoumala, jak Adrian napsal moje jméno. Třikrát jsem obálku málem otevřela…, ale pokaždé

jsem se zalekla. Po chvíli jsem uviděla přijíždět Marcuse

a obálku jsem si strčila do kabelky.

Sotva jsem nasedla do auta, Marcus mi začal nadšeně vykládat

o svých plánech. Sotva jsem ho vnímala. Dokázala jsem myslet

jen na Adriana a na to, jak prázdný bude můj život bez

něj. S Wadem a Amelií jsme měli sraz na nádraží. Nedovedla

jsem si představit, že by mi někdo z nich rozuměl tak jako Adrian

– i když to byli lidi a pocházeli ze stejného prostředí. Žádný

z nich nemá jeho suchý humor ani neobvyklé postřehy. A pod těmihle pocity prosvítaly žhavější vzpomínky…, jak jsme se líbali, jak mě objímal…

„Sydney? Vnímáš mě?‚

Zamrkala jsem a podívala se na Marcuse. Zřejmě mu došlo,

že nastala jedna z těch zřídkavých chvil, kdy mu někdo kupodivu

nevisí na rtech. „Promiň,‚ řekla jsem. „Myslela jsem na něco

jiného.‚

Zazubil se. „Tak začni myslet na pláže a margarity, protože

tvůj život se co nevidět změní.‚

S ním to bylo pořád jen o plážích a margaritách. „Vynechal

jsi tu část o zpečetění tetování. Pokud ovšem tvůj tatér není zároveň

barman.‚

314

„Už zase jsi to ty – zábavná a krásná.‚ Rozesmál se. „Budeme

si to parádně užívat.‚

„Jak dlouho tam budeme?‚

„Nejdřív zařídíme tetování. To je to nejdůležitější.‚ Ulevilo se

mi, že to bere takhle vážně. „Pak budeme žít nenápadně a pár

týdnů si budeme prohlížet památky. Potom se vrátíme a budeme hledat další nespokojené alchymisty.‚

„A pak ten proces zopakuješ?‚ zeptala jsem se. Ve zpětném

zrcátku jsem viděla siluetu Palm Springs. Pomalu mizela a my jsme mířili na sever. Bodlo mě u srdce. „Ostatní taky přiměješ, aby získali zásadní informace, a pak je osvobodíš?‚

„Přesně tak.‚

Dál jsme jeli asi minutu mlčky a já uvažovala o tom, co řekl.

„Marcusi, co bys dělal bez té informace, kterou jsi získal? Tím

myslím, co budeš dělat s mistrem Jamesonem?‚

„Budu hledat další důkazy,‚ odpověděl okamžitě. „Tohle je

největší stopa, jakou jsme kdy měli. Teď můžeme přidat a zjistit

víc.‚

„To je víc než jen stopa. Proč to neoznámíme Morojům?‚

„Alchymisté by to popřeli. Navíc si nechceme počínat zbrkle.‚

„No a co, kdyby to popřeli?‚ rozčílila jsem se. „Aspoň by na to Morojové byli připravení.‚

Upřel na mě pohled rodiče, který se snaží mít trpělivost s dítětem. Před námi jsem uviděla směrovku k vlakovému nádraží.

„Sydney, vím, že jsi nedočkavá, ale věř mi. Takhle to děláme

vždycky.‚

„Já ale nevím, jestli je to tak správně.‚

„Na člověka, který se k nám právě přidal, máš spoustu výhrad.‚

Zachechtal se. Přála jsem si, aby to přestal dělat. „Jen počkej

a pak pochopíš.‚

Jeho blahosklonné chování se mi nelíbilo. „Myslím, že už to chápu. A víš, co si myslím? Že neděláte nic. Odhalíte nějakou

úžasnou informaci, ale co pak? Dál čekáte. Utíkáte a schováváte se. Jak tohle skutečně pomáhá? Úmysly máte dobré…, ale to je

asi tak všechno.‚ Skoro jsem až slyšela Jillin hlas: Oni mluví. Ty

jednáš.

Ironií bylo, že Marcus se nezmohl na slovo.

315

„Dokázali byste toho tolik,‚ pokračovala jsem. „Když jsem se

o vás poprvé dozvěděla, připadalo mi, že držíte v rukou veškerý potenciál světa. Technicky vzato pořád ano. Jenže ho promarňujete.‚ Zastavil na parkovišti před nádražím a pořád se tvářil naprosto konsternovaně.

„Odkud to sakra máš?‚ zeptal se nakonec.

„Ze sebe,‚ odpověděla jsem. „Protože nejsem jako vy. Nedokážu

nic nedělat. Nemůžu utéct. A… nemůžu s vámi odjet.‚

Ulevilo se mi, že jsem to řekla…, a připadalo mi to správné.

Celý týden mi můj mozek opakoval, že správné bude odejít dřív,

než situace s Adrianem a s alchymisty vybouchne. Ano, pravděpodobně

by to bylo chytré. Moje srdce s tím nikdy tak docela

nesouhlasilo, ale snažila jsem se ho ignorovat. Až když jsem si promluvila s Jill a potom s Marcusem, uvědomila jsem si, že se můj mozek možná rozhodl k méně logickému řešení.

Musela jsem Marcusovi připsat k dobru, že vypadal, že se

o mě opravdu zajímá, a nechtěl to nechat plavat. „Sydney, vím,

jak tě to táhne k tomuhle místu a lidem, ale už tady pro tebe

není bezpečno. Není pro tebe bezpečno nikde, dokud tě budou

alchymisté sledovat. Dokud bude tetování tvojí slabinou.‚

„Někdo mi řekl, že v každém životě, který stojí za to žít, se

musí riskovat,‚ řekla jsem a neubránila se úsměvu. Nikdy by mě

nenapadlo, že budu citovat Jill.

Marcus udeřil pěstí do palubní desky. „To jsou sentimentální

kecy! Jako teorie to zní dobře, ale skutečnost je úplně jiná.‚

„Jakou realitu bys mohl vytvořit, kdybys zůstal s alchymisty?‚

zeptala jsem se. „Kolik bys toho mohl odhalit?‚

„Nic, kdyby mě přistihli,‚ opáčil bezvýrazně. „I když si myslíš,

že jsme k ničemu, už jsme osvobodili spoustu alchymistů.

Pomohl jsem Clarenceovi a dalším Morojům.‚

„Neříkám, že jsi k ničemu, Marcusi. Odvádíš dobrou práci,

ale nejdeme oba stejnou cestou. To je všechno. Zůstávám a budu pracovat po svém. Neříkal jsi to, když jsme se poprvé setkali? Pomáhat Morojům za vlastních podmínek? Tohle jsou ty moje.‚

„Marníš svůj čas!‚

„Je to můj čas, tak si ho můžu promarnit,‚ odvětila jsem.

Když jsme s Adrianem letěli na svatbu, řekl mi totéž, když jsem

316

mu pověděla, že mě nesmí dál milovat. Cítila jsem se vůči Marcusovi

provinile. Vážně provinile, protože opravdu počítal s tím,

že s nimi odjedu.

Chytil mě za ruku. „Sydney, prosím tě, nedělej to,‚ zaškemral.

„I když si myslíš, že jsi bůhvíjak sebejistá a opatrná, vymkne

se ti to z rukou.‚

„Už se stalo,‚ řekla jsem a otevřela dveře spolujezdce. „A já

už se tomu nebudu bránit. Díky za všechno, Marcusi. Opravdu.‚

„Počkej, Sydney,‚ křikl za mnou. „Řekni mi ještě jednu věc.‚

Ohlédla jsem se a vyčkávala.

„Jak jsi k tomu došla? Když jsi mi volala, že s námi jedeš,

řeklas mi, že sis uvědomila, že je to chytré. Co tě přimělo si to

rozmyslet?‚

Obdařila jsem ho úsměvem, o němž jsem doufala, že je stejně okouzlující jako ten jeho. „Uvědomila jsem si, že jsem zamilovaná.‚ Marcus se překvapeně rozhlédl, jako by čekal, že se tu objekt mých citů nachází s námi. „A to sis uvědomila teď? Mělas nějakou

vizi?‚

„Tu jsem nepotřebovala,‚ řekla jsem a vzpomněla si na Wolfeův nevydařený výlet na Orkneje. „Stačilo nezavírat před tím

oči.‚

317

25

Jakmile se Marcus konečně smířil s tím, že s nimi opravdu nejedu, popřál mi hodně štěstí, přestože se u toho tvářil stále stejně ohromeně. Měl v plánu nechat auto na parkovišti u nádraží, ale nakonec mi podal klíčky jako dárek na rozloučenou. Dívala jsem se za ním, jak odchází, a uvažovala, jestli jsem neudělala chybu. Pak jsem si ale vybavila zelené oči a všechnu práci, která nás s Adrianem čeká. Rozhodla jsem se správně… Jenom jsem doufala, že ne příliš pozdě.

Pořád mi nebral telefon. Nenávidí mě snad? Nebo se někde zahrabal a zapíjí depresi? Vytáhla jsem z kabelky jeho dopis

a přemýšlela, co se v něm asi dočtu. Jak znám Adriana, čekala jsem nějaké dlouhé květnaté vyznání lásky. Namísto toho jsem objevila dlouhou sérii čísel.

Ta čísla mi nic neříkala. Chvilku jsem si je v autě prohlížela

a aplikovala na ně několik obvyklých šifer, které znám. Nic jsem

ale nerozluštila, což mě ani moc nepřekvapilo. Šifry a matematika

nebyly zrovna Adrianův styl. Proč mi tedy tenhle dopis poslal? Zjevně předpokládal, že ho si s ním poradím.

Podržela jsem si papír před sebou v natažené ruce a doufala,

že se mi odhalí něco vizuálního. Odhalilo se. Když jsem se

na čísla zadívala znovu, spatřila jsem mezi nimi uprostřed mezeru

ve tvaru, který vypadal povědomě. Zadala jsem dvě řady

čísel do GPS. Po chvilce mi ukázala adresu v Malibu. Jižní Kalifornie.

Byla to náhoda?

Aniž bych se rozmýšlela, vyjela jsem z parkoviště a zamířila

k pobřeží. Bylo klidně možné, že ztratím dvě a půl hodiny (pět,

318

pokud bych hned zase jela zpátky), ale to jsem si nemyslela.

Žádné náhody neexistují.

Připadalo mi to jako ta nejdelší cesta v mém životě. Celou

dobu jsem křečovitě svírala volant. Byla jsem nedočkavá a vyděšená. Když jsem dojela asi sedm kilometrů od cíle, začala

jsem míjet ukazatele ke Gettyho vile. Na okamžik mě to zmátlo.

Gettyho centrum je slavné muzeum, ale nachází se blíž u Los

Angeles. Nechápala jsem to spojení ani to, proč mám jet do Malibu. Přesto jsem poslušně následovala instrukce, dokud jsem

neskončila před vilou na parkovišti pro návštěvníky.

Když jsem došla ke vchodu, dostala jsem odpověď. Ve vile se nacházelo sesterské muzeum Gettyho centra, které se zaměřovalo

na starořecké a římské umění. Podstatná část Gettyho vily

byla zařízena jako starý chrám se sloupy obklopujícími nádvoří

a zahrady s fontánkami a sochami. Vstup byl sice zdarma, ale pouze na objednání předem. Dneska tam ale moc návštěvníků

nebylo, a tak jsem problém rychle vyřešila tím, že jsem si návštěvu

zarezervovala přes telefon.

Když jsem vešla dovnitř, málem jsem zapomněla, proč tu

jsem – ale jen na okamžik. Muzeum bylo zhmotněný sen milovníka klasiky, jako jsem já. Místnost za místností zaměřená

na starověký svět. Šperky, sochy, oděvy… Připadala jsem si,

jako bych vstoupila do stroje času. Vzdělanec ve mně by si rád všechno prohlížel a četl detailně informace o každém exponátu. Jenže jsem byla tak rozrušená a bušilo mi srdce, že jsem se v každé

místnosti zastavila jen krátce, rozhlédla se a šla dál.

Když jsem prošla skoro celý vnitřek, vyšla jsem ven mezi

sloupořadí. Tajil se mi dech. Ocitla jsem se v ohromné zahradě,

v jejímž středu se rozkládalo asi šedesát metrů dlouhé jezírko. Zdobily ho sochy a fontánky a celý prostor obklopovaly pečlivě zastřižené keře a další rostliny. Přestože byl prosinec, slunce příjemně hřálo a všude se ozýval zpěv ptáků, bublání vody a tlumené rozhovory. Areálem procházeli turisté a zastavovali se, aby si prohlédli památky nebo si něco vyfotili. Ale nic z toho mi nepřipadalo důležité, dokud jsem konečně nenašla osobu,

kterou jsem tu hledala.

319

Seděl na opačné straně zahrady, než kudy jsem přišla,

u vzdáleného okraje jezírka. Seděl ke mně obrácený zády, ale

stejně bych ho poznala všude. Došla jsem k němu se znepokojením

a smíšenými pocity, které sestávaly hlavně z obav a nedočkavosti.

Čím víc jsem se k němu blížila, tím zřetelnější byly

detaily. Jeho vysoká štíhlá postava. Kaštanové odlesky v jeho vlasech prozářených sluncem. Když jsem došla k okraji jezírka, zastavila jsem se za ním a neodvážila se jít dál.

„Sageová,‚ prohlásil, aniž by vzhlédl. „Myslel jsem, že už budeš někde u jižních hranic.‚

„Nejsem,‚ řekla jsem. „Za celou dobu jsi mi nenechal žádný vzkaz ani ses neukázal. Musel jsi vědět, že takhle neodjedu.‚ Konečně se na mě podíval. Zamžoural v jasném slunečním světle. „Byl jsem si jistý, že neodjedeš. Doufal jsem v to. S Jill jsme to probírali donekonečna. Co říkáš na moje roztomilý užití

zeměpisný šířky a délky? Geniální, co?‚

„Geniální,‚ přisvědčila jsem a snažila se skrýt svůj úsměv.

Obavy mě částečně opustily. Už jsme se zase pohybovali na známém

přátelském území. Jen Adrian a já. „Riskoval jsi, že nepochopím,

co ta čísla znamenají. Tos tady mohl sedět celý den.‚

„Ne.‚ Adrian se zvedl a přistoupil ke mně. „Jsi chytrá holka.

Věděl jsem, že na to přijdeš.‚

„Tak chytrá zase nejsem.‚ Čím blíž byl u mě, tím víc mi bušilo srdce. „Trvalo mi dlouho, než jsem na určité věci přišla.‚

Ukázala jsem kolem nás. „A jak je možné, že znáš tohle místo,

a já ne?‚

Konečky prstů mě pohladil po tváři a sluneční žár se vůbec

nedal srovnat s žárem vyvolaným jeho dotykem. „Bylo to snadný,‚

řekl a díval se mi do očí. „Někde jsem s hledáním začít musel,

a tak jsem si zadal do vyhledávače ,starý Řím‘ a ,Kalifornie‘. Tohle byl výsledek, který mi to nabídlo jako první.‚

„Co jsi hledal?‚ zeptala jsem se.

Usmál se. „Nějaký romantičtější místo než Koláče a kdeco

všechno.‚

Zaklonil mi hlavu a políbil mě. Jako pokaždé se svět kolem

mě zastavil. Ne, svět se stal Adrianem, existoval jen on. Líbat se

s ním bylo ohromující jako vždycky. Byla v tom vášeň a touha,

320

o jaké jsem vůbec nevěděla, že jsem jí schopná. Dneska v tom

ale bylo ještě něco víc. Už jsem nepochybovala, jestli je to dobré,

nebo špatné. Bylo to vyvrcholení dlouhé cesty… nebo možná

její začátek.

Objala jsem ho kolem krku a přitáhla si ho blíž. Bylo mi jedno,

že jsme na veřejnosti. Bylo mi jedno, že Adrian je Moroj.

Důležité bylo jen to, že je to Adrian, můj Adrian. Můj kluk. Můj partner ve zločinu a v dlouhé bitvě za dobro proti zlu ve světě alchymistů a Morojů. Možná měl Marcus pravdu, když říkal, že se řítím do katastrofy, ale bylo mi to jedno. V tu chvíli mi připadalo,

že dokud budeme s Adrianem spolu, neexistuje nic, čemu bychom se nemohli postavit.

Nevím, jak dlouho jsme se líbali. Jak jsem řekla, svět kolem

mě zmizel. Čas se zastavil. Užívala jsem si, jak se ke mně Adrian tiskne, jak voní, jak chutnají jeho rty. To bylo všechno, na čem teď záleželo. Přistihla jsem se, že se zabývám myšlenkou, že

jsme tehdy ve snu nedotáhli věci do konce.

Když jsme nakonec polibek přerušili – připadalo mi, že příliš

brzy –, nepřestali jsme se objímat. Z opojení mě vytrhlo chichotání, tak jsem se podívala tím směrem. Dvě malé děti se nám

smály a ukazovaly si na nás. Jakmile uviděly, že se na ně dívám, utekly. Otočila jsem se zase k Adrianovi a chtěla se dál rozplývat štěstím a dívat se mu do očí.

„Tohle je mnohem lepší než láska zpovzdáli,‚ řekla jsem mu. Odhrnul mi vlasy z obličeje. „Co tě přimělo rozmyslet si to? Samozřejmě vím, že ses ode mě nikdy nedokázala držet dál, ale nebudu lhát… Na nějaký čas jsi mě opravdu vyděsila.‚

Opřela jsem se mu o hruď. „Byla to souhra okolností. Překvapivě dobrá rada od Jill. Wolfeova okouzlující historka – mimochodem, musím ti povědět o jeho kuchyni. Navíc jsem si nemohla vyhnat z hlavy, jak jsme se spolu ocitli na tom stole.‚

Adrian ode mě odstoupil, aby se mi znovu mohl podívat

do očí. Vypadal, že ho to úplně zmáhá. „Takže budoucnost našeho vztahu se odvíjí od rady patnáctiletý holky, pravděpodobně vymyšlený historky jednookýho trenéra čivav a toho, že jsem tě neromanticky – přesto zkušeně – líbal na stole mezi stříbrnými příbory a porcelánem? Chápu to správně?‚

321

„Jo,‚ přisvědčila jsem po chvilce přemýšlení.

„To ti stačilo, jo? A to jsem si myslel, že získat tě bude těžký.‚ Znovu zvážněl a lehce mě políbil na čelo. „Co budeme dělat teď?‚

„Teď si projdeme tohle úžasné muzeum, kam jsi mě nalákal.

Uvidíš, že si zamiluješ etruské umění.‚

Vrátil se mu jeho uličnický úsměv, který jsem tolik obdivovala.

„To jistě ano. Ale co budoucnost? Co s námi bude?‚

Vzala jsem ho za ruce a pořád si ho držela těsně u sebe. „Odkdy se ty staráš o následky nebo o budoucnost?‚

„Já? Nikdy.‚ Zamyslel se nad tím. „Teda spíš se o to starat nebudu, dokud budeš se mnou. Ale vím, že ty se o takový věci staráš neustále a ráda.‚

„Neřekla bych, že ráda,‚ opravila jsem ho. Lehký vítr mu

rozcuchal vlasy a já odolala touze mu je urovnat. Kdybych to

udělala, určitě bychom se začali znovu líbat. Teď jsem se ale chtěla chovat zodpovědně a v první řadě mu odpovědět na otázky.

„Utečeme k Udržovatelům?‚ navrhl.

„Samozřejmě, že ne.‚ Ušklíbla jsem se. „To by bylo zbabělé

a nedospělé. Ty bys navíc nepřežil bez gelu na vlasy. Ale jistě by se ti líbilo, jak u nich září měsíc.‚

„Tak co teda budeme dělat?‚

„Budeme náš vztah tajit.‚

Uchechtl se. „A to není zbabělý?‚

„Je to vzrušující a odvážné,‚ řekla jsem. „Dokonce mužné

a statečné. Myslela jsem, že budeš souhlasit.‚

„Sageová,‚ zasmál se. „Souhlasím se vším, pokud budeme

spolu. Ale bude to stačit? Není pravda, že nedbám na následky. Chápu, jak je to pro tebe nebezpečný, hlavně když se budeš dál vyptávat alchymistů. A taky vím, že si pořád děláš starosti s tím, že nás Jill vidí.‚

Správně. Jill. Pravděpodobně nás sleduje i teď, ať už chce

nebo ne. Je šťastná, protože on je šťastný? Naplňuje ji radost

z naší lásky? Nebo je jí to nepříjemné?

„Však my tři najdeme způsob, jak si s tím poradit,‚ ujistila

jsem ho nakonec. Teď jsem o tom nechtěla moc přemýšlet, protože

by mě to mohlo vyděsit. „A ohledně alchymistů… Musíme

322

si prostě jen dávat pozor. Nesledují mě na každém kroku, a jak

jsi řekl, stejně s tebou trávím polovinu svého volného času.‚ Jen

jsem doufala, že to bude stačit. Musí to stačit.

A pak jsme se zase začali líbat. Nedalo se tomu vyhnout,

když jsme byli spolu a daleko od skutečného světa a našich normálních životů. Prostředí bylo až příliš dokonalé. On byl až příliš dokonalý, přestože patřil mezi nejnedokonalejší lidi, které znám. A upřímně – promarnili jsme spoustu času pochybnostmi a hrami. Když žijete v neustálém nebezpečí, naučíte se, že je lepší život nepromarnit. To uznal dokonce i Marcus.

S Adrianem jsme strávili zbytek dne ve vile. Líbali jsme se

v zahradách a dokonce jsem ho přemluvila, abychom si prohlédli

i artefakty uvnitř. Možná jsem se zamilovala, ale pořád jsem to

já. Když den pokročil k večeru, zašli jsme do restaurace na pláži,

kde podávali fondue. Zůstali jsme tam ještě dlouho poté, co jsme dojedli. Tulili jsme se k sobě a pozorovali přibývající měsíc odrážející se na hladině oceánu.

Zamyšleně jsem zírala do vln, když vtom jsem ucítila na své

tváři Adrianovy rty. „Co se stalo s drakem?‚

Co nejupjatějším tónem jsem řekla: „On má jméno, víš?‚

Adrian se odtáhl a zvědavě se na mě zadíval. „To jsem nevěděl.

Jak jsi ho pojmenovala?‚

„Skokan.‚ Adrian se rozesmál a já jsem dodala: „Nejlepší

králík

na světě. Byl by hrdý, že jeho jméno žije dál.‚

„Ano, to jistě. A mustanga jsi taky pojmenovala?‚

„Asi myslíš Ivaškinátora.‚

S úžasem se na mě zadíval. „Už jsem ti řekl, že tě miluju, viď?‚

„Ano,‚ ujistila jsem ho. „Mnohokrát.‚

„Dobře.‚ Přivinul si mě blíž. „Jen se ujišťuju, slečno, co se rychle učí.‚

Zaúpěla jsem. „Toho už se asi nikdy nezbavím, co?‚

„Zbavit se toho? Sakra, chci, abys mi to dokázala.‚

Měla jsem podezření, že Marcusovo auto je kradené, a tak

jsem ho nechala v Malibu. Adrian mě odvezl zpátky na kolej, políbil mě na rozloučenou a slíbil, že mi hned ráno zavolá. Bylo těžké se s ním rozloučit, i když jsem věděla, že je hloupost si 323

myslet, že bez něj nepřežiju dvanáct hodin. Na kolej jsem se

vrátila, jako bych se vznášela na obláčku, a rty mi stále hořely

z našeho líbání.

Uvědomovala jsem si, že je šílené pokoušet se o vztah s Adrianem.

A špatné. Bude to velmi nebezpečné. Dokonce natolik, že

když jsem si to uvědomila, euforie mě částečně opustila. Když jsme se spolu bavili, snažila jsem se odlehčit obavy, ale přesto

jsem si uvědomovala pravdu. Pokoušet se odhalit tajemství alchymistů

bude těžké a moje tetování stále ještě není bezpečné.

To, že jsem se dala s Adrianem dohromady, mnohonásobně zvýšilo

riziko, ale tohle riziko jsem přijala ráda.

„Slečno Melroseová.‚

Chladný hlas paní Weathersové mě přivedl zpátky do reality. Zastavila jsem se uprostřed haly a zadívala se na ni. Zvedla

se, obešla svůj pult a došla ke mně.

„Ano, madam?‚

„Je půlnoc.‚

Podívala jsem se na hodiny a překvapilo mě, že má pravdu.

„Ano, madam.‚

„I když jsou zimní prázdniny, až do zítřka jste zapsána na koleji.

To znamená, že stále podléháte pravidlům. Je po večerce.‚

Jediné, na co jsem se zmohla, bylo konstatování zjevného.

„To je, madam.‚

Pan Weathersová vyčkávala, jako by doufala, že jí k tomu

řeknu něco bližšího. „Dělala… dělala jste nějakou práci pro profesorku

Terwilligerovou?‚ Tvářila se až komicky zoufale. „Nedostala jsem od ní žádný vzkaz, ale to určitě může ještě napravit.‚

Uvědomila jsem si, že paní Weathersová nechce, abych měla problémy. Doufala, že jsem porušila pravidla z nějakého důvodu, díky němuž bych se mohla vyhnout trestu. Věděla jsem, že můžu lhát a říct, že jsem pomáhala profesorce Terwilligerové.

Věděla jsem, že by mě kryla. Jenže jsem to nemohla udělat. Připadalo

mi špatné poskvrnit krásný den s Adrianem lží. A pravidla jsem skutečně porušila.

„Ne,‚ řekla jsem. „Nebyla jsem s ní. Byla jsem prostě…

venku.‚

324

Paní Weathersová čekala ještě chvíli a pak si rezignovaně

skousla ret. „Tak tedy dobrá. Pravidla znáte. Jakmile zase začne

škola, budete mít domácí vězení.‚

Vážně jsem přikývla. „Ano, madam. Chápu.‚

Dívala se na mě, jako by stále ještě doufala, že situaci nějak

napravím. Neměla jsem k tomu co dalšího říct, a tak jsem vykročila

ke schodišti. „Málem jsem na něco zapomněla!‚ zvolala

za mnou. „Ten váš přestupek mě vykolejil, takže jsem si nevzpomněla

hned.‚ Už zase se chovala jako řádná vychovatelka, jakou

jsem znala. „Dejte mi prosím vědět, jestli vaše sestřenice bude bydlet na pokoji s vámi, nebo jestli potřebuje vlastní pokoj.‚ Nechápavě jsem zamrkala. „Proč by měla Angeline bydlet se mnou?‚

„Ona ne. Ta jiná sestřenice.‚

Nadechla jsem se, abych řekla, že jinou sestřenici nemám, ale

můj vnitřní varovný hlas mi napovídal, abych její existenci nepotvrzovala

ani nevyvracela. Netušila jsem, co se děje, ale bylo

mi jasné, že něco se určitě stane. Ať už to bude cokoli, musím si nechat všechny možnosti otevřené.

„Má všechny potřebné dokumenty,‚ objasnila paní Weathersová.

„Tak jsem ji pustila do vašeho pokoje, zatím jen na dnešní noc.‚

Polkla jsem. „Aha. Můžu vám dát vědět po prázdninách?‚

„Samozřejmě.‚ Po chvilce zaváhání ještě dodala: „A váš trest probereme taky až potom.‚

„Ano, madam,‚ řekla jsem.

Cestou do schodů se mi žaludek svíral hrůzou.

Kdo čeká v mém pokoji? Kdo se proboha stal další součástí mojí imaginární rodiny?

Ukázalo se, že se jedná o někoho z mé skutečné rodiny.

Když jsem otevřela, na mojí posteli seděla Zoe. Jakmile mě

spatřila, celá se rozzářila, přiběhla ke mně a vřele mě objala.

„Sydney!‚ vykřikla. „Už jsem se hrozně bála, že se dneska

v noci nevrátíš.‚

„Samozřejmě, že jsem se musela vrátit,‚ vypravila jsem ze

sebe strnule. Její přítomnost mě šokovala natolik, že jsem jí sotva

dokázala opětovat objetí. „Co tady děláš?‚

325

Odtrhla se ode mě a široce se usmála. Necítila jsem z ní žádný

vztek ani obezřetnost, jakou projevovala v St. Louis. Byla

plná radosti a opravdu šťastná, že mě vidí. Netušila jsem, proč je tady, ale začínala ve mně klíčit naděje, že se konečně usmíříme. Dokud nepromluvila.

„Přidělili mi práci v terénu! Poslali mě sem.‚ Natočila obličej

a ukázala mi zlatou lilii vytetovanou na tváři. Srdce se mi málem

zastavilo. „Teď už jsem oficiálně alchymistka. Teda juniorka.

Mám se toho ještě hodně co učit a oni si myslí, že se nejvíc naučím,

když budu s tebou.‚

„Chápu,‚ řekla jsem. Pokoj se se mnou začal točit. Zoe. Zoe je

tady – a je alchymistkou. Alchymistkou, která zůstane se mnou. Její rozradostněný výraz se změnil v ohromený. „Říkalas přece Stantonové, že potřebuješ od alchymistů posilu, ne? Že je moc těžké být sama mezi tolika Moroji.‚

Pokusila jsem se usmát, ale nepodařilo se mi to. „Tak nějak.‚

Naléhala jsem na Stantonovou, aby něco podnikla, a ona podnikla.

Jenže ne to, co jsem čekala.

Zoeino nadšení se opět vrátilo. „Tak teď už nejsi sama. Jsem

tady kvůli tobě, i když mě možná vůbec nepotřebuješ. Ty nemáš nikdy problémy.‚

Ne, jenom chodím s vampýrem, hodlám se přidat k čarodějnickému covenu a pátrám po tajemstvích, u kterých si nikdo

nepřeje, abych o nich věděla. Vůbec žádné problémy.

Proboha, jak před ní budu tohle všechno tajit?

Zoe mě znovu objala. „Ach, Sydney! To bude tak skvělý,‚

vykřikla. „Budeme pořád spolu!‚