Richelle Mead

Pokrevní pouta 4. Ohnivé srdce

1

Adrian

Nebudu lhát: když vejdete do místnosti a uvidíte svou přítelkyni,

jak si čte knížku o jménech dětí, je to o infarkt.

„Nejsem žádný odborník,“ začal jsem a pečlivě volil slova.

„Teda vlastně jsem. Takže jsem si jistý, že než budeš potřebovat tohle, musíme spolu dělat určité věci.“

Sydney Sageová, moje zmiňovaná přítelkyně a světlo mého života, ani nevzhlédla. Jen na rtech jí hrál lehký úsměv. „To je kvůli iniciačnímu rituálu,“ objasnila věcně, jako by mluvila

o tom, že si zajde na manikúru nebo na nákup, a ne o tom, že se chystá připojit k čarodějnickému covenu. „Musím mít magické

jméno, které všechny používají během svých shromáždění.“

„Jasně. Magický jméno, iniciační rituál. Zkrátka běžný všední den, co?“ Ne že bych se tomu měl co podivovat, když já

sám jsem vampýr s fantastickou a komplikovanou schopností uzdravovat lidi a vnucovat jim svou vůli.

Tentokrát už jsem si vysloužil opravdový úsměv, a dokonce zvedla hlavu. Odpolední slunce pronikající oknem do mojí ložnice zvýrazňovalo jantarový odstín jejích očí. Překvapeně je na mě vykulila, hned jak si všimla, že jsem přinesl tři krabice.

„Co to je?“

„Revoluce v muzice,“ prohlásil jsem a položil je na podlahu. Otevřel jsem tu vrchní a odhalil gramofon. „V kampusu jsem si

6

všiml cedule, že je nějaký kluk prodává.“ Otevřel jsem druhou krabici plnou gramodesek a vytáhl z nich Rumours od skupiny Fleetwood Mac. „Teď můžu poslouchat hudbu v její nejčistší formě.“

Sydney nevypadala, že to na ni udělalo dojem. To mě překvapilo, protože můj mustang z roku 1967 – který pojmenovala

Ivaškinátor – obdivuje natolik, že pro ni je jakousi svatyní.

„Jsem si jistá, že zdigitalizovaná muzika je stejně čistá. Vyhodil jsi peníze, Adriane. Všechny ty skladby v krabicích by se mi vešly do telefonu.“

„A vešlo by se ti tam ještě dalších šest krabic, co mám

v autě?“

Ohromeně zamrkala, načež se zatvářila obezřetně. „Adriane, kolik tě to všechno stálo?“

Tu otázku jsem odmávl. „Hele, na leasing mi ještě zbylo. Jen tak tak.“ Ještě že nemusím platit nájem, protože ten už mám předplacený, ale i tak mám spoustu dalších složenek. „Navíc

teď mám na takový věci víc peněz, když mě někdo přiměl přestat

kouřit a nevyhledávat v barech šťastné hodinky.“

„Spíš šťastné dny,“ namítla. „Jde mi o tvoje zdraví.“

Usedl jsem vedle ní na postel. „Stejně jako já dohlížím

na tebe a tvou závislost na kofeinu.“ To byla naše dohoda, v níž jsme se vzájemně podporovali. Já jsem přestal kouřit a pití jsem

omezil na jeden drink denně. Ona zase omezila svou posedlost dietou, přijímala zdravé množství kalorií a pila jen jednu kávu

za den. Kupodivu s tím měla větší problém než já s omezením alkoholu. Zpočátku jsem myslel, že ji budu muset poslat na léčení

na odvykání závislosti na kofeinu.

„Nejsem závislá,“ zavrčela. „Je to spíš… život ní styl.“

Zasmál jsem se a přitáhl si ji k sobě, abych ji políbil. Zbytek světa rázem zmizel. Neexistovaly žádné knihy o jménech, žádné gramodesky ani zlozvyky. Existovala jen ona a její rty, které byly hebké a vášnivé zároveň. Všichni ostatní ji považují

za upjatou a chladnou. Jen já znám pravdu o vášni a touze, kterou

v sobě ukrývá. Tedy, já a Jill – holka, která mi vidí do hlavy. Protože spolu máme psychické pouto.

7

Položil jsem Sydney na postel a jako pokaždé mě napadlo,

že děláme něco zakázaného. Lidé a morojští vampýři se spolu přestali mísit v době temna, kdy se moje rasa ukryla před světem. Udělali jsme to kvůli bezpečí a rozhodli se, že bude nejlepší,

když lidé nebudou vědět o naší existenci. V současné době moji lidé i její (ti, kteří vědí o Morojích) považují takové vztahy

za špatné, v jistých kruzích dokonce za temné a zvrácené. Ale mně je to jedno. Záleží mi jen na Sydney, a když se jí dotýkám, šílím. Přesto její klidná vyrovnaná osobnost mírní bouři, která

ve mně zuří.

To ale neznamená, že bychom svůj vztah stavěli na odiv.

Vlastně ho tajíme, což vyžaduje nenápadnost a pečlivé plánování.

I teď už nám hodiny odtikávají. Takhle to chodilo každý týden. Poslední hodinu ve škole měla nezávislé studium

se shovívavou profesorkou, která ji pouštěla dřív, aby mohla

hned utíkat za mnou. Měli jsme tak vzácnou hodinu na mazlení

a povídání – obvykle jen na mazlení, které bylo pod časovým tlakem stále naléhavější. Potom se Sydney vracela do soukromé školy, než její sestře Zoe skončí vyučování. Zoe nenávidí

vampýry a na sestře lpí.

Sydney má jakési vnitřní hodiny, které jí vždycky napověděly, že nastal čas odejít. Nejspíš to je její vrozenou schopností

zvládat sto věcí najednou. To já nedokážu. V takových chvílích

se dokážu soustředit jen na to, jak jí sundám tričko a jestli mi tentokrát dovolí dostat se i pod podprsenku. Zatím jsem takové štěstí neměl.

Posadila se, tváře jí hořely a zlatavé vlasy měla rozcuchané.

Byla tak krásná, až mě z toho bolelo srdce. Zoufale jsem si přál

ji v takové chvíli namalovat a zachytit pohled jejích očí. Zračila se v nich něha, která tam obvykle nebývá. Působila zranitelně,

kdežto jindy se většinou hlídá. Přestože jsem dobrý malíř, zachytit

Sydney na plátno bych nedokázal.

Sebrala svou hnědou halenku, zapnula si ji a schovala pod

ni tyrkysovou krajku. Ráda se oblékala konzervativně. Za poslední měsíc si ale pořídila nejrůznější módní podprsenky,

8

a přestože bych ji radši viděl bez nich, měl jsem radost, že se díky nim její život stal aspoň trochu barevnějším.

Došla k zrcadlu, které mám na skříni, a já jsem zapojil svou magii éteru, abych zahlédl její auru – energii, která obklopuje všechny živé bytosti. Krátce jsem pocítil opojný zášleh magie

a pak jsem uviděl zářivé světlo, které ji obestírá. Vypadalo jako vždycky. žlutá barva představovala vzdělanost a sytější purpurová

vášeň a spiritualitu. Jako mrknutím oka její aura zmizela

a stejně tak radost z éteru.

Uhladila si vlasy a podívala se dolů. „Co je to?“

„Hmm?“ Stoupl jsem si za ni a objal ji kolem pasu. Vtom

jsem si všiml, co vzbudilo její pozornost, a strnul jsem. Byly

to manžetové knoflíčky s rubíny a diamanty. Veškerou vřelost

a radost, kterou jsem v tu chvíli pociťoval, nahradil chlad

a dobře známá temnota. „Ty jsem dostal před lety k narozeninám od tety Taťány.“

Sydney si jeden z nich začala prohlížet okem odborníka. Usmála se. „Máš v tom celé jmění. Jsou z platiny. Kdybys je prodal, byl bys zajištěný po celý zbytek života. A mohl by sis koupit všechny gramodesky, co bys chtěl.“

„Radši bych spal pod mostem, než bych je prodal.“ Zaznamenala změnu mojí nálady a otočila se. Ve tváři měla soucitný výraz. „Jen jsem si dělala legraci.“ Něžně se dotkla mojí tváře. „Je to v pořádku. Všechno je v pořádku.“

Jenže to nebylo v pořádku. Svět mi najednou připadal beznadějně

krutý. Bez mojí tety, královny Morojů a jediné mojí

příbuzné, která mě nikdy neodsuzovala, byl prázdný. V krku se mi udělal knedlík a začaly na mě padat stěny. Vzpomněl jsem si, jak tetu probodli a potom během pátrání po vrahovi

vystavovali všem na odiv fotky jejího zkrvaveného těla. Nezáleželo na tom, že vrah už sedí na mřížemi a čeká na popravu.

Tetu Taťánu mi to nevrátí. Odešla do míst, kam ji nemůžu následovat

– aspoň ne teď – a já jsem zůstal tady…

„Adriane.“

Sydneyin hlas byl klidný, ale odhodlaný. Pomalu jsem se

vymanil ze zoufalství, které na mě dolehlo rychle a těžce. Tem9 nota sílila každým rokem, kdy jsem pracoval s éterem. Byla to cena za ohromnou moc a poslední dobou jsem míval takové propady čím dál častěji. Soustředil jsem se na Sydneyiny oči

a do světa se zase vrátilo světlo. Ztráta tety mě pořád bolela, ale Sydney tu byla se mnou jako moje naděje a moje kotva. Nebyl jsem sám. Nebyl jsem nepochopený. Polkl jsem, přikývl

a obdařil ji chabým úsměvem. Temná ruka éteru povolila svůj stisk. Prozatím.

„Jsem v pohodě.“ Když jsem viděl, že mi to moc nevěří,

políbil jsem ji na čelo. „Už bys vážně měla jít, Sageová. Zoe si bude říkat, kde jsi. A taky přijdeš pozdě na sraz čarodějnic.“ Ještě chvíli mě zaujatě pozorovala a pak se trochu uvolnila.

„Dobře. Ale kdybys něco potřeboval…“

„Já vím, já vím. Zavolám na telefon lásky.“

To jí vykouzlilo na tváři úsměv. Nedávno jsme si pořídili předplacené mobily, které alchymisté – organizace, pro kterou pracuje – nemůžou vysledovat. Ne že by sledovali hovory

a esemesky z jejího hlavního telefonu, ale jistě by mohli, kdyby

měli dojem, že se děje něco podezřelého. Nechtěli jsme za sebou nechávat stopu z telefonátů a textovek.

„A v noci přijdu,“ dodal jsem.

Její rysy znovu ztvrdly. „Ne, Adriane. Je to příliš riskantní.“ Další výhodou éteru je schopnost navštěvovat lidi ve snech.

Jelikož nemáme moc času, abychom spolu mohli mluvit v bdělém stavu, je to celkem příhodný způsob. Navíc v bdělém stavu

teď neztrácíme čas mluvením. Ale jako každé používání éteru,

i tohle ohrožuje moje duševní zdraví. Sydney se tím hodně trápí, ale já to považuju za maličkost – hlavně, že můžu být s ní.

„žádný námitky,“ upozornil jsem ji. „Chci vědět, jak ses měla, a ty zase budeš chtít vědět, jak jsem se měl já.“

„Adriane…“

„Jenom na chvilku,“ slíbil jsem.

Váhavě souhlasila – i když nijak nadšeně – a já ji vyprovodil ke dveřím. V obýváku se zastavila u malého akvária u okna.

S úsměvem k němu poklekla a zaklepala na sklo. Uvnitř bydlel

drak.

10

Ne, vážně. Správně se ta bytost jmenovala callistana, ale

takhle jsme mu většinou neříkali. Pojmenovali jsme ho Skokan. Sydney ho vyvolala z říše démonů, aby jí pomáhal. On nám

ale hlavně pomáhal likvidovat jakékoli jídlo, které se nacházelo

v mém bytě. Oba jsme si ho oblíbili, a aby byl spokojený, střídali jsme se v péči o něj. Ale od té doby, co přišla Zoe, se jeho hlavním bydlištěm stal můj byt. Sydney otevřela akvárium

a malý tvor s tělem pokrytým zlatými šupinami jí vlezl do dlaně. Zbožně na ni zíral, což jsem mu nemohl zazlívat.

„Už je dost dlouho ve skutečné podobě,“ řekla. „Chceš si

dát pauzu?“ Skokan mohl existovat buď v živé podobě, nebo mohl být přeměněný do tvaru sošky, což bylo užitečné a člověk se vyhnul otázkám, když někdo přišel na návštěvu. Ale

přeměnit ho dokázala jen Sydney.

„Jo. Pořád chce žrát moje obrazy. A nechci, aby mě viděl, jak tě políbím na rozloučenou.“

Polechtala ho pod bradou a pronesla slova, která ho proměnila

v sochu. Takhle bude život rozhodně jednodušší, i když

pro jeho zdraví je prospěšné občas ho vypustit a přeměnit v živého

tvora. Ale už mi lezl na nervy.

„Na čas si ho vezmu,“ řekla a strčila ho do kabelky. I když byl v neživé formě, prospívalo mu být s ní.

Když už nás nikdo upřeně nesledoval, dlouze jsem Sydney políbil a nechtělo se mi polibek ukončit. Vzal jsem její obličej do dlaní.

„Únikový plán číslo sedmnáct,“ pověděl jsem jí. „Utečeme

a otevřeme si obchůdek s džusem ve Fresnu.“

„Proč zrovna ve Fresnu?“

„Zní to jako místo, kde lidi pijou hodně džusu.“

Zasmála se a znovu mě políbila. Naše „únikové plány“ už

se staly obvyklým žertováním. Vždycky byly šílené a číslovali

jsme si je nahodile. Obvykle jsem si je vymýšlel na místě. Smutné na tom bylo, že tyhle plány byly mnohem promyšlenější než

ty skutečné, které bychom mohli mít. Oba jsme si uvědomovali, že musíme žít přítomností, protože budoucnost je nejasná.

11

Ukončit druhý polibek bylo taky těžké, ale nakonec to udělala

a já ji pak sledoval, jak odchází. Můj byt mi bez ní připadal pochmurnější.

Přinesl jsem si z auta zbytek krabic a začal se probírat těmi

poklady. Většina gramodesek pocházela z šedesátých a sedmdesátých let, jen tu a tam se vyskytla nějaká z osmdesátých. Nebyly

nijak seřazené a ani jsem se o to nepokoušel. Až se Sydney

smíří s tím, že jsem zbytečně utratil peníze, neodolá a seřadí mi

je podle interpreta, žánru nebo barvy. Prozatím jsem postavil gramofon do obýváku a náhodně vytáhl jednu desku: Machine Head od Deep Purple.

Do večeře zbývalo ještě pár hodin, a tak jsem se skláněl nad malířským stojanem, zíral na prázdné plátno a pokoušel se vymyslet, jak pojmout svůj úkol z olejomalby – autoportrét. Nemusí

být realistický. Může být abstraktní. Může být jakýkoli,

pokud mě bude představovat. Nevěděl jsem si rady. Dokázal bych namalovat kohokoli, koho znám. Možná bych nedokázal přesně zachytit Sydneyin pohled, když ji objímám, ale dokázal bych namalovat její auru nebo zachytit barvu jejích očí. Dokázal bych namalovat zamyšlený křehký obličej svojí kamarádky

Jill Mastranové Dragomirové, mladé morojské princezny. Dokázal bych namalovat planoucí růže, abych vzdal hold své bývalé přítelkyni, která mi rozervala srdce na kusy, ale kterou jsem přesto nikdy nepřestal obdivovat.

Ale sebe? Nevěděl jsem, jak na to. Možná mám jen umělecký blok. Možná sám sebe neznám. Jak jsem tak zíral na plátno, moje frustrace vzrůstala. Měl jsem co dělat, abych nezašel

do své zanedbávané skříňky s likéry a nenalil si drink. Pod vlivem alkoholu sice netvořím to nejlepší umění, ale aspoň mi přináší inspiraci. Už jsem téměř cítil na jazyku chuť vodky.

Mohl bych ji smíchat s pomerančovým džusem a předstírat, že žiju zdravě. Prsty mě svrběly a nohy už mě málem samy nesly do kuchyně, ale odolal jsem. Vážnost Sydneyina pohledu se mi

vpálila do mysli, a tak jsem se znovu zaměřil na plátno. Tohle zvládnu – za střízliva. Slíbil jsem jí, že budu pít jen jeden drink denně, a svoje slovo musím dodržet. Dosud jsem si ten jeden

12

drink dopřával vždycky v závěru dne, než jsem šel spát. Moc dobře jsem nespal. Vždycky jsem měl se spánkem problémy,

a tak jsem používal, co se dalo.

Moje rozhodnutí zůstat střízlivý nicméně nevyústilo v žádnou inspiraci, a když minula pátá hodina, plátno stále zelo

prázdnotou. Vstal jsem a protáhl se. Zase se mě začala zmocňovat ta temnota. Tentokrát v ní ale nad smutkem převažoval

vztek a rozčilení z toho, že tohle prostě nezvládnu. Moji učitelé malby tvrdí, že mám talent, jenže v takových chvílích si připadám jako lenoch, jemuž se nikdy nebude dařit. Za toho

mě ostatně považuje většina lidí. Obzvlášť skličující bylo, když jsem pomyslel na Sydney, která ví všechno o všem a excelovala by v jakémkoli oboru, který by si vybrala. Když pominu

vampýrsko-lidský problém mezi námi, uvažuju, co jí vlastně můžu nabídnout. Polovinu věcí, o které se zajímá, nedokážu

ani správně vyslovit, natož abych se o nich mohl bavit. Kdybychom

se někdy dopracovali ke společnému životu, nejspíš by

chodila platit složenky, zatímco já bych doma uklízel. A ani to

mi moc dobře nejde. Kdyby chtěla prostě jen přijít domů a vypadat

k nakousnutí, zbytek bych zvládl na výbornou.

Uvědomuju si, že těmihle obavami se užírám pokaždé, když

se mě zmocní éter. Ne všechny jsou opodstatněné, ale zbavit se jich dá jen těžko. Nechal jsem umění uměním a odešel jsem

ven. Doufal jsem, že nadcházející večer mě rozptýlí. Slunce už zapadalo a zimní večer v Palm Springs nevyžadoval víc než lehkou bundu. Tohle je oblíbená doba Morojů – venku je ještě

světlo, ale už to není nepříjemné. Na rozdíl od Strigojů – nemrtvých vampýrů, kteří zabíjejí kvůli krvi – jistou dávku slunečního

světla snášíme. Je slunce zabíjí a my toho využíváme.

V boji proti nim potřebujeme každou pomoc, která se nabízí. Dojel jsem do Vista Azul, předměstí vzdáleného jen deset

minut od centra, kde sídlí Amberwoodská soukromá internátní škola, na které studuje Sydney a ostatní členové naší party. Obvykle se role šoféra ujímá Sydney, ale tahle pochybná

čest dnes večer připadla mně, protože Sydney musela na tajné setkání covenu. Celá parta už na mě čekala před dívčí kolejí.

13

Naklonil jsem se přes sedadlo spolujezdce a otevřel dveře.

„Nastupovat,“ zavelel jsem.

Všichni se nahrnuli do auta. Teď jich bylo pět plus já. Kdyby tu byla Sydney, tvořili bychom šťastnou sedmičku. Když

jsme původně přišli do Palm Springs, byli jsme jen čtyři. Jill, kvůli které jsme tu všichni byli, si sedla vedle mě a obdařila mě úsměvem.

Pokud je Sydney první zklidňující silou v mém životě, Jill

zaujímá hned druhé místo. Je jí teprve patnáct, takže je o sedm let mladší než já, ale už teď z ní vyzařuje grácie a moudrost. Sydney je možná láska mého života, ale Jill mi rozumí jako

nikdo jiný. Aby taky ne, když spolu máme psychické pouto.

Vytvořilo se mezi námi loni, když jsem jí za pomoci éteru zachránil život. A když říkám zachránil, opravdu to tak myslím.

Jill byla mrtvá ani ne minutu, ale skutečně zemřela. Použil jsem moc éteru a zázračně ji přivedl zpátky k životu dřív, než se jí zmocnil ten druhý svět. Ten zázrak nás svázal a propojil, takže Jill cítí moje pocity a čte moje myšlenky.

Těm, kteří se vrátili zpátky ze světa mrtvých, říkáme „stínem políbení“, což už by samo o sobě pomotalo hlavu jakémukoli děcku. Jill k tomu měla ještě tu smůlu, že je jednou ze dvou žijících členek vymírající pokrevní linie královských Morojů.

Tohle se dozvěděla teprve nedávno, stejně jako její sestra Lissa, královna Morojů a moje dobrá kamarádka. Jill musí zůstat naživu, aby se Lissa udržela na trůnu. Ti, kteří oponují Lissině

liberální vládě, samozřejmě touží vidět Jill mrtvou a následně se odvolat na prastarý zákon, podle něhož monarcha musí

mít aspoň jednoho žijícího člena své rodiny. A tak kdosi přišel

s geniálním nápadem poslat Jill do úkrytu uprostřed lidského města v poušti. Protože proč by tu chtěli žít vampýři? Tuhle otázku jsem si pokládal dost často.

Jillini tři bodyguardi se nasoukali na zadní sedadlo. Všichni

jsou to dhampýři – rasa, která vznikla křížením vampýrů a lidí

v dobách, kdy si obě naše rasy ještě svobodně dopřávaly lásku. Dhampýři jsou silnější a rychlejší než my ostatní, což z nich činí ideální bojovníky v bitvě proti Strigojům a královrahům. Eddie

14

Castile je de facto vůdcem celé skupiny. Byl s Jill už od začátku

a je spolehlivý. Angeline Dawesová, ztřeštěná rusovláska, je spolehlivá o něco méně. A tím „o něco méně“ myslím, že

není spolehlivá. Ale v boji je třída. Nejnovější posilou skupiny je Neil Raymond alias Vysoký, Pořádný a Nudný. Z jakýchsi nepochopitelných důvodů si Jill a Angeline myslí, že to, že se

nikdy ani neusměje, je známkou ušlechtilého charakteru. Jejich estrogen povzbuzuje ještě to, že studoval v Anglii, kde pochytil

lehký britský přízvuk.

Poslední členka party zůstala stát venku a odmítala nastoupit do auta. Zoe Sageová, Sydneyina sestra.

Předklonila se a setkali jsme se očima. Měla je hnědé, skoro jako Sydney, ale neměla v nich tolik zlatavých odlesků. „Není tam místo,“ prohlásila. „Nemáš v autě dost sedadel.“

„To není pravda,“ namítl jsem. Jill pochopila tu narážku

a přisunula se blíž ke mně. „Tohle sedadlo je pro tři. Poslední majitel sem přidal dokonce bezpečnostní pás navíc.“ Ačkoli je

to tak bezpečnější, Sydney málem dostala infarkt z toho, že

v mustangovi někdo něco předělal z původního stavu. „Navíc jsme všichni jedna rodina, ne?“ Abychom k sobě měli snazší přístup, vydávali jsme se v Amberwoodu všichni za sourozence

nebo sestřenice a bratrance. V případě Neila už ovšem alchymisté

vzdali pokusy učinit z něj dalšího příbuzného, protože to už by bylo k smíchu.

Zoe několik vteřin zírala na volné místo. Přestože sedadlo

bylo relativně široké, musela by se dost mačkat k Jill. Zoe byla

v Amberwoodu asi měsíc, ale pořád v ní převažovaly předsudky ohledně vampýrů a dhampýrů. Dobře jsem to znal, protože Sydney bývala dřív taky taková. Byla to ironie, jelikož posláním alchymistů je udržet svět vampýrů a nadpřirozena v utajení

před lidmi, a přitom se vampýrů sami bojí. Alchymisté žijí

v přesvědčení, že moje rasa je zvrácená hříčka přírody, kterou je nejlepší ignorovat a držet odděleně od lidí, jinak bychom

je prý poskvrnili svým zlem. V situacích, jako je ta kolem Jill,

nám pomáhají s vyřizováním na úřadech a školách. Alchymisté excelují v realizování plánů. Takhle se sem dostala Sydney –

15

aby Jill pomáhala v jejím exilu, jelikož alchymisté nechtějí, aby došlo k morojské občanské válce. Zoe sem nedávno poslali jako učednici a stala se velikým problémem pro náš vztah.

„Jestli se bojíš, nemusíš s námi jezdit,“ řekl jsem. Nejspíš

jsem nemohl říct nic, co by ji víc motivovalo. Strašně se chtěla stát superalchymistkou, hlavně proto, aby udělala dojem

na svého otce. Po vyslechnutí mnoha příběhů o něm jsem dospěl

k závěru, že je to ukrutný debil.

Zoe se zhluboka nadechla a obrnila se. Bez dalšího slova se vmáčkla vedle Jill. Zabouchla dveře a tiskla se k nim co nejblíž.

„Sydney neměla dávat pryč SUV,“ zamumlala po chvíli.

„Kde je vlastně Sageová? Ehm, totiž Sageová starší,“ dodal jsem a vyjel ze silnice od školy. „Ne že bych vám nerad dělal šoféra. Mělas mi přinést černou uniformu, nezletilá.“ Šťouchl jsem do Jill a ona mi šťouchnutí oplatila. „Něco takovýho bys jistě v klubu šití zvládla spíchnout.“

„Dělá nějaký projekt pro profesorku Terwilligerovou,“ odpověděla mi Zoe nesouhlasně. „Pořád pro ni něco dělá. Nechápu,

proč výzkum historie zabere tolik času.“

Zoe nevěděla, že tenhle projekt znamená, že Sydney bude uvedena do profesorčina covenu. Lidská magie mi připadá zvláštní a záhadná. Alchymisté ji zcela odsuzují, ale pro Sydney

je zjevně přirozená. To není nic překvapivého, jelikož jí připadá přirozené všechno. Překonala svůj strach z nadpřirozena,

stejně jako strach ze mě, a ponořila se do studia magie se svou

potrhlou, ale milou profesorkou Jackie Terwilligerovou. Je pochopitelné, že alchymistům by se to nelíbilo. Vlastně nevím, co

by je vytočilo víc – jestli to, že se Sydney učí okultním uměním, nebo že chodí s vampýrem. Bylo by to skoro až komické, kdybych se nebál, že horlivci z řad alchymistů by jí mohli udělat

něco strašlivého, kdyby ji přistihli. Proto se situace stala nebezpečnou,

když se tu objevila Zoe, která byla se Sydney pořád pohromadě.

„Protože taková už je Sydney,“ objasnil Eddie ze zadního

sedadla. Ve zpětném zrcátku jsem uviděl, jak se usmívá, přestože neustále pronikavým pohledem sledoval okolí a dával po16

zor na potenciální nebezpečí. Jeho a Neila vytrénovali strážci – dhampýrská organizace vynikajících bojovníků, kteří chrání Moroje. „Když má nějaký úkol splnit na sto procent, zdá se jí

to málo.“

Zoe potřásla hlavou, ale nepobavilo ji to tak jako nás ostatní.

„Je to jen hloupý předmět. Bohatě stačí, když proleze.“

Ne, pomyslel jsem si. Potřebuje se učit. Sydney se nekrmí

vědomostmi jen kvůli své práci. Dělá to proto, že to miluje.

A nejradši ze všeho by se pustila do studia na univerzitě, kde by se mohla naučit, cokoli by chtěla. Jenže se narodila do své

rodiny, takže zdědila tuhle práci a musela skákat, jak alchymisté

pískají. Na střední škole už odmaturovala, ale tenhle poslední

rok studia brala stejně vážně jako tehdy poprvé a dychtivě se chtěla naučit, co jen mohla.

Jednou, až tohle všechno skončí a Jill bude v bezpečí, utečeme

spolu pryč. Nevěděl jsem kam a nevěděl jsem jak, ale Sydney tyhle

logistické problémy jistě vyřeší. Unikne alchymistům a stane

PhDr. Sydney Sageovou a já budu… no, něco dělat.

Ucítil jsem na předloktí malou dlaň, a tak jsem střelil pohledem po Jill. V jadeitově zelených očích se jí zračil soucit.

Věděla, na co myslím. Znala všechny moje fantazie, které jsem si dokola přemílal v hlavě. Oplatil jsem jí chabý úsměv.

Dojeli jsme na předměstí Palm Springs, kde bydlel Clarence

Donahue – jediný natolik šílený Moroj, že se rozhodl žít tady

v poušti, než jsme sem s kamarády loni na podzim přišli. Starý

Clarence už je trochu pomatený, ale je hodný a vždycky

ve svém domě vřele přivítá tlupu Morojů a dhampýrů a navíc jim dovolí napít se krve své dárkyně/hospodyně. Morojové

nemusejí pro krev zabíjet jako Strigojové, ale párkrát za týden

ji zkrátka potřebujeme. Naštěstí na světě existuje spousta lidí, kteří nám dávají svou krev rádi a na oplátku si užívají rauše

z endorfinů, který přináší vampýří kousnutí.

Clarence seděl v obýváku v masivním křesle potaženém

kůží a se silnými brýlemi na nose četl jakousi prastarou knihu. Když jsme vešli, překvapeně vzhlédl. „Aha, je čtvrtek! To je ale milé překvapení.“

17

„Je pátek, pane Donahue,“ opravila ho jemně Jill a sklonila se k němu, aby mu vlepila pusu na tvář.

Přívětivě na ni pohlédl. „Opravdu? Copak jste tu nebyli

včera? No, to je jedno. Dorothy vám jistě ráda vyhoví.“

Jeho stará hospodyně Dorothy skutečně vypadala, že nás ráda vidí. Když jsme s Jill dorazili do Palm Springs, jako by vyhrála jackpot. Staří Morojové nepijí tolik krve jako mladí.

Clarence jí tedy poskytuje rauš jen občas, ale zato moje a Jilliny časté návštěvy vítá s radostí. Ale nikdo kromě Jill nevěděl, že zatímco celá skupina sem vozí Jill na krev dvakrát třikrát týdně,

já se tu stavuju denně, abych se z Dorothy napil. Proto to nejspíš Clarence zmátlo a nevěděl, jaký je zrovna den. Během intimních chvilek se Sydney jsem nikdy nezatoužil po krvi

a doufal jsem, že to tak zůstane i nadále. Přestože Sydneyin postoj k vampýrům se od počátku hodně změnil, bylo mi jasné, že by nikdy nedovolila, abych se napil její krve, takže jsem nechtěl dopustit, aby mi někdy přišlo na mysl, že bych ji mohl

kousnout. Jiní Morojové takové věci mezi sebou nebo s dhampýry provozují, ale s ní bych to nikdy neudělal. Lačním po jejím

těle, ne po její krvi.

Jill doběhla k Dorothy. „Můžu jít hned?“ Starší žena nedočkavě přikývla a obě odešly z místnosti do soukromí. Zoe

nic neřekla, ale zatvářila se znechuceně. Když jsem viděl její

výraz a to, jak se snaží sedět co nejdál od nás, skoro jsem se až usmál, jak moc mi připomínala Sydney za starých časů.

Angeline poskakovala na gauči jako děcko. „Co je k večeři?“ Mluvila s jižanským přízvukem, protože vyrůstala ve venkovské horské komunitě Morojů, dhampýrů a lidí. Tahle komunita

je jediná, kterou znám, kde spolu všechny tři rasy žijí

a dokonce se mezi sebou žení a vdávají. Každý na ně pohlíží

se směsí hrůzy a fascinace. Jakkoli je jejich otevřenost přitažlivá, nikdy mě ani nenapadlo, že bych se Sydney mohl žít mezi

nimi. Nesnáším táboření.

Nikdo neodpověděl. Angeline se dívala z jednoho na druhého.

„No? Proč tady není nic k jídlu?“ Dhampýři nepijí krev

a stravují se jako normální lidé. Morojové také potřebují oby18

čejné jídlo, ale stačí nám ho méně než lidem. Jenže aby aktivnímu dhampýrovi řádně fungoval metabolismus, chce to pořádnou

dávku energie.

Tahle naše pravidelná setkání se stala jakousi rodinnou večeří. Nejezdili jsme sem jen kvůli krvi, ale taky se najíst. Byl

to hezký způsob, jak předstírat, že vedeme normální život.

„Vždycky je tady přece jídlo,“ prohlásila pro případ, že si toho

někdo z nás nikdy nevšiml. „To indiánský, co jsme tuhle měli, mi moc chutnalo. Ta masala, nebo co to bylo. Ale nevím, jestli bychom to tam ještě měli chodit kupovat, protože to brzy určitě

nazvou Pokrm původních obyvatel. To není moc slušný.“

„O jídlo se obvykle stará Sydney,“ řekl Eddie a ignoroval

Angelininu dobře známou a milou tendenci uhýbat od tématu.

„Ne obvykle,“ opravil jsem ho. „Vždycky.“

Angeline se zadívala na Zoe. „Proč jsi nám něco nekoupila?“

„Protože to není moje práce!“ ohrnula nos Zoe. „Jsme tady proto, abychom kryli Jill a zajistili, aby ji nikdo nenašel. Moje práce není vás krmit.“

„V jakém slova smyslu?“ zeptal jsem se. Dobře jsem si uvědomoval, že je ode mě zlomyslné položit takovou otázku, jenže

jsem neodolal. Chvilku jí trvalo, než ten dvojsmysl pochopila. Nejprve zbledla a potom vzteky celá zčervenala.

„V žádném! Nejsem váš poskok. Ani Sydney. Nevím, proč

se o vás pořád tak stará. Měla by zařizovat jen věci, které jsou nezbytné k vašemu přežití. Objednávání pizzy k nim nepatří.“ Předstíral jsem zívnutí a pohodlně jsem se opřel na gauči.

„Možná jí došlo, že když nás bude dobře krmit, nebudete vy dvě vypadat tak chutně.“

Zoe to vyděsilo natolik, že ani neodpověděla. Eddie po mně

střelil útrpným pohledem. „To stačí. Objednat pizzu není tak těžké. Udělám to.“

Než dotelefonoval, Jill se vrátila s pobaveným úsměvem

ve tváři. Zjevně vyslechla náš rozhovor. Pouto sice nefungovalo neustále, ale dneska bylo mimořádně silné. Když se hádka

o pizzu uklidnila, zabředli jsme do přátelského hovoru.

Tedy všichni kromě Zoe, která nás jen sledovala a čekala. Mezi

19

Angeline a Eddiem panovaly vřelé a upřímné vztahy, přestože se nedávno bolestně rozešli. Angeline se s tím vyrovnala a teď

předstírala, že ji zajímá Neil. Pokud to Eddieho stále ještě trápilo, nedával to znát, což je pro něj typické. Sydney tvrdí, že tajně

miluje Jill, a to taky dobře skrývá.

Schvaloval bych to, jenže Jill stejně jako Angeline dělá, že

taky miluje Neila. Obě holky to samozřejmě jen hrají, ale nikdo

– dokonce ani Sydney – mi to nevěří.

„Spokojený s tím, co jsme objednali?“ zeptala se ho Angeline.

„Tys nic nechtěl.“

Neil se stoickým výrazem zavrtěl hlavou. Tmavé vlasy

měl prakticky nakrátko zastřižené. Takovéhle praktické věci alchymisté milují. „Nemůžu si dovolit marnit čas dohadováním

o feferonkách a houbách. Kdybyste chodili na moji školu

v Devonshire, pochopili byste to. Ve druháku nás odvezli

do močálů a nechali nás být, abychom bojovali o přežití. Když budete tři dny jíst větvičky a vřes, naučíte se nedohadovat se

o každém jídle, co pozřete.“

Angeline s Jill vzdechly, jako by to byla ta nejdrsnější a nejmužnější věc, jakou kdy slyšely. Eddieho výraz odrážel moje

rozpoložení. Taky nevěděl, jestli to ten kluk myslí vážně, nebo

jen geniálně motá holkám hlavy.

Zoe zazvonil telefon. Podívala se na displej a okamžitě nadskočila. „To je táta.“ Aniž se na nás podívala, hovor přijala

a odběhla ven.

Nevěřím na předtuchy, ale po zádech mi přeběhl mráz. Otec Sageových není zrovna vřelý a přátelský typ, který by zavolal, jen aby svá dítka pozdravil v pracovní době, když ví, že Zoe zrovna plní své alchymistické povinnosti. Pokud se na ni něco chystá, chystá se to i na Sydney. A to mi dělalo starosti.

Další konverzaci už jsem téměř nevěnoval pozornost. Napjatě jsem čekal, až se Zoe vrátí. Když konečně přišla zpátky,

její bledý obličej mi napověděl, že jsem měl pravdu. Stalo se něco zlého.

„Co se děje?“ vyhrkl jsem. „Je Sydney v pořádku?“ Příliš

pozdě jsem si uvědomil, že bych o ni neměl projevovat výji20

mečný zájem. Dokonce ani naši kamarádi o našem vztahu nevědí. Naštěstí všichni věnovali pozornost Zoe.

Pomalu zavrtěla hlavou a s nevěřícně vykulenýma očima

ze sebe vypravila: „Já… já nevím. Jde o moje rodiče. Rozvádějí se.“

21

2

Sydney

Opravdu jsem nečekala, že tajný zasvěcovací rituál do

covenu bude začínat čajovým dýchánkem.

„Podala bys mi piškoty, drahá?“

Rychle jsem zvedla ze stolu porcelánový talířek a podala ho Maude, jedné ze starších čarodějek ve skupině a hostitelce, která nás dnes večer pozvala k sobě domů. Seděly jsme v kruhu

na rozkládacích židlích v jejím bezvadném obýváku. Vedle mě

seděla moje profesorka historie Terwilligerová a právě si pochutnávala na okurkovém sendviči. Byla jsem příliš nervózní,

než abych něco řekla, a tak jsem jen upíjela čaj a pozorovala ostatní, jak se baví o všem možném. Maude podávala bylinkový čaj, takže jsem se nemusela obávat, že poruším dohodu, kterou mám s Adrianem ohledně svého pití kávy. Ale kdyby podávala černou, nevadilo by mi to – aspoň bych měla výmluvu.

Sešlo se nás sedm. Bývaly by mezi sebe přijaly i víc schopných kandidátek, ale měly radost, že to vyšlo zrovna na tohle mimořádné číslo. Maude prohlásila, že sedmička nosí štěstí. Skokan čas od času vystrčil hlavu a pak zaběhl pod nábytek. Jelikož čarodějky nad callistanou ani nemrkly okem, nechala

jsem ho dnes večer volně pobíhat.

Kdosi vytáhl téma, zda je lepší zasvěcování v létě nebo

v zimě, a já se přistihla, že bloudím myšlenkami jinde. Pře22

mýšlela jsem, co se asi děje u Clarence. Už od září jsem zodpovědná za to, že vozím Jill na pití krve, takže mi teď připadalo

zvláštní (a trochu jsem litovala), že tam nejsem, když se tam všichni sešli a dobře se baví. S bodnutím u srdce jsem si náhle uvědomila, že jsem jim nezajistila večeři. Adriana jsem pověřila

rolí řidiče a nenapadlo mě, že bych mu měla říkat něco dalšího. Ujala se toho Zoe? Pravděpodobně ne. Potlačila jsem své

mateřské instinkty, které se strachovaly, že všichni jistě zemřou

hlady. Někdo z nich přece jistě dokáže koupit něco k snědku. Myšlenka na Adriana ve mně vyvolala sladké vzpomínky

na dnešní odpoledne. I po několika hodinách jsem cítila, kde všude mě políbil. Zhluboka jsem se nadechla, abych se vrátila myšlenkami zpět do reality, aby moje budoucí sestry nepoznaly, že magie je to poslední, čím se právě teď zaobírám.

Poslední dobou jsem vlastně nemyslela na nic moc jiného, než že se ocitám o samotě s Adrianem polonahá. Celý život jsem si

zakládala na tom, že u mě mysl vítězí nad hmotou, takže mě ohromovalo, že se někdo tak intelektuálně založený jako já dokáže tak rychle přeorientovat na fyzické aktivity. Někdy jsem

se to snažila logicky odůvodnit, že je to jen přirozená lidská

reakce. Jenže jsem se musela podívat pravdě do očí a přiznat si, že můj přítel je šíleně sexy a nedokážu od něj udržet ruce dál,

ať už je vampýr nebo ne.

Pak jsem si uvědomila, že mi někdo položil otázku. Neochotně jsem zamrkala, abych rozehnala myšlenky na to, jak mi

Adrian rozepíná halenku, a obrátila jsem se k ženě, která na mě

promluvila. Chvilku mi trvalo, než jsem si vybavila její jméno. Trina se jmenovala. Kromě mě tu byla jednou z nejmladších, bylo jí kolem pětadvaceti.

„Pardon?“ zeptala jsem se.

Smála se. „Ptala jsem se tě, jestli něco děláš s vampýry?“

Ach, dělám s nimi spoustu věcí a konkrétně s jedním vampýrem, ale na to se mě zřejmě neptala.

„Víceméně,“ odpověděla jsem vyhýbavě.

Profesorka Terwilligerová se uchechtla. „Alchymisté bedlivě

střeží svá tajemství.“

23

Několik dalších čarodějek přikývlo. Jiné se tvářily zvědavě. Magický svět čarodějek se nekříží se světem vampýrů. Většinou se na obou stranách o existenci těch druhých vůbec neví.

Kdyby se některé přítomné dozvěděly o Morojích a Strigojích, nejspíš by je to velmi překvapilo. To ale znamená, že alchymisté odvádějí dobrou práci. Nicméně jsem pochopila, že čarodějky

jsou natolik ponořené do mystických a nadpřirozených záležitostí, že snadno přijmou fakt, že po světě chodí stvoření, která pijí krev, a alchymisté jejich existenci tají.

Čarodějky přijímají všechny paranormální jevy. Alchymisté

tolik otevření nejsou. Skupina, která mě vychovala, žije v přesvědčení, že lidé se pro dobro své duše musejí magie stranit.

Kdysi jsem tomu taky věřila, a dokonce i tomu, že vampýři nemají právo se s námi přátelit. Tehdy jsem taky věřila, že mi alchymisté říkají pravdu. Dneska už vím, že v naší organizaci jsou i tací, kteří lžou jak lidem, tak Morojům a zašli by až

do krajností, aby ochránili své sobecké zájmy bez ohledu na to, komu tím ublíží. Teď když jsem prozřela, nedokázala jsem už

dál slepě alchymisty poslouchat, i když pro ně stále ještě pracuju. Ale to ještě neznamená, že proti nim otevřeně rebeluju

(jako můj kamarád Marcus), protože některé jejich zásady jsou správné.

Teď už to spíš ale vypadá, že pracuju sama za sebe.

„Víš, s kým by sis měla promluvit? Tedy pokud bude ochotná

s tebou mluvit. S Inez. Ta se s těmi stvůrami už mnohokrát setkala – ale s těmi živými. S nemrtvými,“ řekla Maude. Ta okamžitě poznala zlatou lilii na mojí tváři, která mě označuje

za alchymistku. Tetování obsahuje vampýří krev a další složky, které nám dodávají uzdravovací schopnosti a sílu. Zároveň

nám tetování brání, abychom probírali nadpřirozené záležitosti

s těmi, kdo o magickém světě nic netuší. Nebo aspoň takhle moje tetování donedávna fungovalo.

„Kdo je Inez?“ zeptala jsem se.

To vyvolalo u několika čarodějek pousmání. „Pravděpodobně je nejvyšší představenou tvého řádu – aspoň v téhle části země,“ objasnila Maude.

24

„V téhle části světa,“ upřesnila profesorka Terwilligerová.

„Je jí skoro devadesát a viděla a dělala věci, které si většina

z nás ani nedovede představit.“

„Proč není tady?“ podivila jsem se.

„Nepatří k žádnému oficiálnímu covenu,“ objasnila jiná čarodějka jménem Alison. „Jsem si jistá, že dřív bývala, ale teď

praktikuje sama za sebe…, nebo as poň pokud vím. Je pro ni obtížné někam se dostat, takže si všechno nechává pro sebe. žije ve starém domě za Escondidem a téměř nevychází.“

Na mysli mi okamžitě vytanul Clarence. „Myslím, že znám jednoho chlápka, který by si s ní výborně rozuměl.“

„Kdysi bojovala se spoustou Strigojů,“ poznamenala Maude.

„Nejspíš zná pár kouzel, která by se ti mohla hodit. A ty

historky, které o nich vypráví! Byla skutečná bojovnice. Pamatuju si, jak vyprávěla, že se jí jeden z nich pokoušel pít krev.“

Otřásla se. „Ale zjevně to nedokázal, protože ho zneškod—

nila.“

Ruka s šálkem čaje se mi zastavila v půli cesty ke rtům. „Jak to myslíte, že to nedokázal?“

Maude pokrčila rameny. „Podrobnosti si nepamatuju. Možná použila nějaké ochranné kouzlo.“

Vybavila se mi stará temná vzpomínka a tep se mi okamžitě zrychlil. Loni mě chytily Strigojky, které taky chtěly pít moji krev. Ale jedna z nich se nedokázala napít údajně proto, že moje krev„chutná hnusně“. Pravý důvod pro mě byl pořád

záhadou, i když alchymisté i Morojové ji brzy pustili z hlavy,

když se vynořily další, naléhavější záležitosti. Já na to ale nezapomněla. Neustále mi hlodala v hloubi mysli neodbytná otázka,

proč jsem tu Strigojku tak odpuzovala.

Profesorka Terwilligerová už moje výrazy dobře znala, takže leckdy dokázala odhadnout, na co myslím. „Kdyby sis s ní

chtěla promluvit, mohla bych ti domluvit schůzku.“ Rozechvěle se usmála. „Ale nemůžu ti zaručit, že z ní dostaneš nějakou

užitečnou informaci. Dává si dobrý pozor na to, co hodlá prozradit.“

25

Maude se ušklíbla. „Takhle bych to sice neřekla, ale ty jsi to vyjádřila slušněji.“ Podívala se na zdobené starožitné hodiny

a odložila šálek. „Tak tedy dobrá. Můžeme začít?“

Pustila jsem z hlavy Inez a dokonce i Adriana, protože se

mě zmocnily obavy. Ani ne za rok jsem ušla dlouhou cestu. Zběhla jsem od učení alchymistů, kterým jsem se řídila po celý život. Už mi nepřipadalo špatné mít blízko k vampýrům, ale

čas od času mi ještě v hlavě zaznělo varování před světem tajemna. Musela jsem se proti tomu obrnit a připomenout si, že

už dávno magii neodsuzuju a že je zlá jedině v případě, kdy se používá ke zlým účelům. Pro Stelle, jak si tahle skupina říká, je nepřijatelné někomu ubližovat svými schopnostmi, pokud to

není v sebeobraně či na obranu ostatních.

Rituál se konal na Maudině zahradě, kde rostly palmy

a květiny. Venku bylo asi deset stupňů, což byla příjemná teplota ve srovnání s pozdním lednem v jiných částech země.

V Palm Springs ale bylo dost chladno na bundu – nebo dokonce

na kabát. Profesorka Terwilligerová mi řekla, že nezáleží

na tom, co si dnes večer obléknu, že mi dají všechno, co budu potřebovat. A ukázalo se, že budu potřebovat kabát ušitý z šesti kusů sametu různých barev. Připadala jsem si v něm jako

potulná kramářka z pohádky.

„Tohle je dárek od nás,“ pověděla mi profesorka Terwilligerová.

„Každá z nás si dala ušít takový. Budeš ho nosit na oficiální shromáždění.“ Ostatní čarodějky měly také takové kabáty

ze sešitých dílů látek.

Na jasném nebi zářily hvězdy a měsíc vypadal jako zářivá

perla. Byl to ten nejlepší čas pro práci s magií.

Všimla jsem si, že stromy na zahradě rostou do kruhu. Čarodějky

si stouply také do kruhu kolem kamenného oltáře,

na němž hořely svíčky a doutnalo kadidlo. Maude mi naznačila, abych si klekla mezi ni a oltář. Kolem nás vál svěží vánek.

Ačkoli jsem si představovala, že tajemné rituály by se měly odehrávat v neprostupném lese, připadalo mi správné být součástí rituálu tady mezi palmami na svěžím vzduchu.

26

Dost dlouho mi trvalo, než jsem se odhodlala ke covenu přidat.

Profesorka Terwilligerová mě snad stokrát ujišťovala, že

to neobnáší přísahu poslušnosti žádnému prastarému božstvu.

„Zaslíbíš se magii,“ vysvětlovala mi. „že budeš získávat vědomosti

a využívat jich pro dobro světa. Je to ušlechtilý slib. Mám dojem, že se s tím ztotožníš.“

Bylo to tak. Klečela jsem před Maude, která rituál vedla. Zasvětila mě živlům. Nejprve kolem mě chodila se svíčkou zastupující oheň. Potom mi pocákala čelo vodou. Rozdrobené

okvětní lístky fialek reprezentovaly zemi a kouř z kadidla

zase představoval vzduch. Podle některých tradic by element vzduchu mělo zastupovat ostří, takže jsem byla ráda, že tady

to tak není.

živly jsou srdcem lidské magie, stejně jako té vampýrské.

Ale jako u Morojů, ani tady se nepočítá s éterem. Tenhle druh magie objevili Morojové teprve nedávno a ovládá ho jen hrstka

z nich. Když jsem se na éter vyptávala profesorky Terwilligerové, žádnou odpověď pro mě neměla. Nejlepším vysvětlením

bylo, že lidská magie pochází z vnějšího světa, kde jsou obsaženy všechny fyzické elementy. Éter se váže k podstatě života,

takže je v nás všech neustále přítomen. Aspoň to tak odhadovala. Éter je záhadou jak pro lidi, tak pro vampýry a jeho

účinky nejsou známé, takže se ho všichni obávají. Proto jsem

často v noci nemohla spát a dělala si starosti o Adriana, který se nedokáže od éteru odpoutat.

Když Maude skončila s živly, vyzvala mě: „Prones svou přísahu.“

Přísaha byla v italštině, jelikož tenhle coven odvozoval svůj původ ze středověké Itálie. Většina přísahy se shodovala s tím,

co mi řekla profesorka Terwilligerová. Slíbila jsem, že budu magii používat s rozumem a že budu podporovat své sestry z covenu. Přísahu jsem se naučila nazpaměť, takže jsem ji ze sebe

vysypala plynule. Přitom jsem cítila, jak ve mně plane energie, příjemný nával magie a života, který byl všude kolem nás. Bylo

to sladké a opojné. Uvažovala jsem, jestli takhle působí i éter.

Když jsem skončila, zvedla jsem hlavu a svět se mi náhle zdál

27

jasnější a čistší. Bylo v něm mnohem víc krásy, než obyčejní lidé dokážou pochopit. V tu chvíli jsem víc než kdy jindy věřila, že v magii není žádné zlo, pokud ho nemáte v sobě.

„Jak zní tvoje jméno mezi námi?“ zeptala se mě Maude.

„Iolanthe,“ odpověděla jsem okamžitě. V řečtině to znamená

„purpurová květina“. To jméno mě napadlo proto, že

Adrian se mnohokrát zmínil, že mám v auře záblesky purpurové

barvy.

Podala mi ruce a pomohla mi vstát. „Vítej, Iolanthe.“ Pak

mě k mému údivu vřele objala. Když teď rituál skončil, zbylé čarodějky rozpustily kruh a postupně mě všechny objaly.

Profesorka Terwilligerová jako poslední. Držela mě déle než

všechny ostatní a ohromilo mě, že se jí v očích zaleskly slzy.

„Sestro, vykonáš veliké věci,“ pověděla mi zapáleně. „Jsem na tebe tak pyšná, pyšnější, než může být matka na svou dceru.“

„I když jsem vám podpálila dům?“ zeptala jsem se.

Její typický pobavený výraz se vrátil. „Možná právě proto.“ Rozesmála jsem se a vážná nálada rázem přešla ve slavnostní. Vrátily jsme se do obýváku, kde Maude místo čaje podávala kořeněné víno. Nepila jsem a nervozita mě stále ještě nepřešla. Připadala jsem si šťastná a lehká, a nejen to – když jsem tam

tak seděla a poslouchala historky čarodějek, připadalo mi, že

k nim patřím mnohem víc, než jsem kdy patřila k alchymistům. Když jsme se s profesorkou chystaly k odchodu, zabzučel

mi v kabelce telefon. Volala mi máma. „Omlouvám se,“ řekla jsem všem. „Tohle si musím vyřídit.“

Profesorka Terwilligerová vypila víc vína než všichni ostatní,

a tak na mě jen mávla, ať si jdu vyřídit hovor, a nalila si další sklenku. Nikam nespěchala. Cestou do kuchyně jsem zmáčkla zelené tlačítko a ani mě moc nepřekvapilo, že mi máma volá. Byly jsme v kontaktu, takže věděla, že večer je ideální čas

na popovídání. Jenže když promluvila, z jejího hlasu zaznívala naléhavost, která mi okamžitě napověděla, že tohle nebude hovor jako obvykle.

28

„Sydney? Mluvila jsi se Zoe?“

Spustil se můj vnitřní alarm. „Naposledy dneska odpoledne. Děje se něco?“

Moje matka se zhluboka nadechla. „Sydney…, tvůj otec a já se rozcházíme. Budeme se rozvádět.“

Zatočil se se mnou celý svět a musela jsem se opřít o kuchyňskou linku. Polkla jsem. „Chápu.“

„Je mi to líto,“ řekla. „Vím, jak je to pro tebe těžké.“

Zamyslela jsem se nad tím. „Ne… ani ne. Nemůžu totiž říct, že by mě to překvapilo.“

Kdysi mi řekla, že s tátou mnohem líp vycházeli, když byl

ještě mladý. Zdálo se mi těžké si to představit, ale zjevně si ho vzala z lásky. Během let můj otec ochladl a ponořil se do práce

u alchymistů s oddaností, která měla přednost přede vším ostatním v jeho životě, včetně jeho dcer. Choval se tvrdě a byl neústupný. Dlouho mi trvalo, než jsem si uvědomila, že víc než jeho dcera jsem v jeho očích spíš nástrojem sloužícím vyššímu dobru.

Moje máma byla naopak přátelská a veselá, vždycky mi

dávala najevo city, a kdykoli jsme ji se sestrami potřebovaly, dokázala nám naslouchat. Ráda se usmívala, i když poslední dobou moc důvodů k úsměvům neměla.

„Vím, že pro tebe a Carly to bude náročné,“ pokračovala.

„Ale na váš běžný život to moc velký dopad mít nebude.“ Zamyslela jsem se nad její volbou slov. Já a Carly. „Ale Zoe…“

„Zoe je nejmladší, a i když pracuje pro alchymisty, z právního

hlediska pořád ještě spadá do péče rodičů. Nebo jednoho

rodiče. Tvůj otec trvá na tom, že ji chce do své péče, aby mohla zůstat, kde je.“ Nastala dlouhá pauza. „Budu se s ním soudit.

A jestli vyhraju, bude bydlet zase se mnou a uvidíme, jestli ještě dokáže žít normálním životem.“

Ohromilo mě to a nedovedla jsem si představit bitvu, do níž

se chystala. „A musí to být ,všechno nebo nic‘? Nemůžete se

dohodnout na střídavé péči?“

29

„To by bylo totéž, jako bych mu ji dala. Ovládal by ji a to

mu nemůžu dovolit. Ty jsi dospělá. Ty děláš svoje rozhodnutí

a jdeš si svou cestou. Jsi úplně jiná než Zoe. Jsi zkrátka taková, ale ona je spíš jako…“

Nemusela to dopovědět, protože jsem stejně věděla, co chce říct. Ona je spíš jako on.

„Kdyby mi ji svěřili do péče a přivedla bych si ji domů, poslala bych ji do normální školy a snad by žila jako každý jiný

teenager. Pokud na to ještě není příliš pozdě. Nejspíš mě za to

budeš nenávidět, když ji vytáhnu od vás a vašeho případu.“

„Ne,“ namítla jsem okamžitě. „Myslím… Myslím, že je to vynikající nápad.“ Pokud ještě není příliš pozdě.

Zaskočilo ji to a říkala jsem si, jestli se náhodou nebrání slzám.

„Budeme muset k soudu. Nikdo nebude vytahovat záležitosti alchymistů, ani já ne, ale jistě se bude probírat vhodnost výchovy a budou se posuzovat naše povahové rysy. Zoe bude vypovídat… a taky ty a Carly.“

A vtom jsem pochopila, proč řekla, že to bude těžké. „Vy chcete, abychom se rozhodly pro jednoho z vás?“

„Chci, abys jim řekla pravdu,“ prohlásila pevně. „Nevím, co bude chtít tvůj otec.“

Já to ale věděla. Bude chtít, abych pomluvila svou mámu

a řekla, že je nekompetentní, že je jen domácí kutilka, která opravuje auta, a nedá se srovnávat se vzdělancem, jako je on. že on dokáže Zoe poskytnout vhodné vzdělání a kulturní

vyžití. Bude chtít, abych to řekla kvůli alchymistům. Bude to chtít, protože je zvyklý vždycky prosadit svou.

„Ať už uděláš cokoli, co budeš považovat za správné, budu

tě i nadále milovat a podporovat.“ Statečnost v mámině hlase mi lámala srdce. Bude se muset vypořádat s mnohem většími problémy než s komplikací v rodině. Styky alchymistů sahají

daleko a široko. Do právního systému. Je to velmi pravděpodobné.

„Jenom chci, abys na to byla připravená. Tvůj otec s tebou určitě taky bude chtít mluvit.“

„Ano,“ souhlasila jsem pochmurně. „Tím jsem si jistá. Ale

jak je to teď? Jsi v pohodě?“ Když odhlédnu od Zoe, musím

30

uznat, že tohle bude pro moji mámu ohromná životní změna. Jejich manželství možná bylo bolestné, ale zůstali spolu skoro pětadvacet let. Nechat něčeho takového musí být veliká změna, ať už jsou okolnosti jakékoli.

Poznala jsem, že se usmívá. „Jsem v pohodě. Bydlím teď

u kamarádky. A vzala jsem s sebou i Cicera.“

Přes vážnost našeho rozhovoru jsem se musela zasmát,

když jsem si vzpomněla na našeho kocoura. „Aspoň máš společnost.“ Taky se rozesmála, ale nebyl to moc veselý smích. „A moje

kamarádka potřebuje něco opravit na autě, takže jsme tu všichni šťastní.“

„Tak to jsem ráda. Kdybys něco potřebovala – cokoli –, peníze nebo…“

„Nedělej si se mnou starosti. Jen se postarej o sebe a Zoe.

To je teď nejdůležitější.“ Zaváhala. „Ještě jsem s ní nemluvila. Je v pořádku?“

Je v pořádku? To zřejmě záleží na tom, jak definujete „v pořádku“.

Zoe byla nadšená, že se v tak mladém věku v terénu

učí práci alchymistky, ale k mým kamarádům se chovala arogantně

a chladně, stejně jako všichni z mojí organizace. A navíc se teď jako stín tyčila nad mým milostným životem.

„Má se výborně,“ ujistila jsem mámu.

„To je dobře,“ řekla a z jejího hlasu jsem poznala, že se jí ulevilo. „Jsem ráda, že jsi s ní. Nevím, jak tohle vezme.“

„Určitě to pochopí.“

Samozřejmě to byla lež, jenže jsem v žádném případě nemohla říct pravdu – že proti ní Zoe bude bojovat, kopat kolem

sebe a řvát.

31

3

Adrian

Bylo mi jasné, že až Sydney navštívím ve spánku, bude už

vědět o rozvodu svých rodičů – ať už jí taky volali, nebo jí to pověděla šokovaná Zoe.

Několik uživatelů éteru, které znám, umí výborně uzdravovat, ale nikdo z nich neumí tak dobře vstupovat do snů jako já.

Je hezké vědět, že aspoň v něčem vynikám. Navíc to vyžaduje jen velmi malou dávku éteru – spíš nepřetržitý příval, a ne

zášleh, jaký je třeba k uzdravování. Stinnou stránkou ovšem je,

že na rozdíl od osoby, kterou navštěvuju, u toho nespím. Jsem

spíš v jakémsi stavu podobném meditaci, takže když se návštěva protáhne, jsem dost vyčerpaný. Ale vzhledem k tomu, že

toho obvykle moc nenaspím, v tom vlastně žádný rozdíl není. Kolem půlnoci jsem zatáhl Sydney do snu a oba jsme se zhmotnili na jednom z jejích oblíbených míst – na zahradě

Gettyho vily, což je muzeum starověké historie v Malibu. Okamžitě se ke mně rozběhla se zděšeným výrazem v očích.

„Adriane…“

„Já vím,“ přerušil jsem ji a vzal ji za ruce. „Byl jsem u toho, když Zoe volal táta.“

„Pověděla ti ty ošklivé detaily?“

Povytáhl jsem obočí. „Je něco ještě ošklivějšího než rozvod?“

32

Sydney mi řekla o nadcházející soudní bitvě ohledně svěření do péče. Oceňoval jsem, že jejich máma chce, aby Zoe vedla jakžtakž normální život, ale musel jsem uznat, že mám zcela sobecké důvody pro to, že chci, aby Zoe získala do péče ona.

Když Zoe zmizí z Palm Springs, pro mě a pro Sydney bude všechno mnohem jednodušší. Ale věděl jsem, že Sydney se trápí hlavně tím, že se její rodina rozpadne. Mně zase záleželo jen

na tom, aby Sydney byla šťastná. Jedna část jejího vyprávění mě zaujala.

„Vážně myslíš, že tvůj táta dokáže s pomocí alchymistů

zmanipulovat soudce?“ zeptal jsem se. Nikdy jsem o tom neuvažoval,

ale zdálo se mi to přehnané, ačkoli alchymisté dokážou vytvářet nové identity, dostat v cuku letu skupinu dhampýrů

a Morojů na soukromou školu a zahladit v tisku stopy po mrtvých Strigojích.

Zavrtěla hlavou a usedla na okraj fontány. „Nevím. Možná

to ani nebude třeba, když bude Zoe trvat na tom, že chce zůstat

s tátou. Nevím, jak tyhle soudní pře probíhají.“

„A co budeš dělat?“ zeptal jsem se. „Co řekneš?“ Vyrovnaně mi pohlédla do očí. „Nebudu pomlouvat ani

jednoho z nich, to vím jistě. Ale co budu obhajovat? Těžko říct. Budu se nad tím muset zamyslet. Znám jen mámin pohled

a věřím jí. Ale kdybych se k ní přiklonila, Zoe by mě nenáviděla už navěky, a to se ani nezmiňuju, jaký by to mělo dopad

na tátu a alchymisty.“ Hořce jsem se pousmál a Sydney dodala:

„Když jsem se večer vrátila na pokoj, Zoe se mě ani nezeptala, co si o tom myslím. Prostě předpokládala, že to je hotová věc –

že se musím přiklonit na tátovu stranu.“

„Kdy bude soud?“

„Hned tak ne. Ještě nemají ani termín.“

Zmlkla a mně došlo, že je na čase změnit téma. „Jaký byl iniciační rituál? Proběhl tanec nahotinek a zvířecí oběti?“ Usmála se. „Jen čaj a objímání.“

Stručně mi o tom pověděla a já se neubránil smíchu při představě, jak se Jackie nalévá vínem. Sydney mi neprozradila své tajné jméno, ačkoli jsem se ho z ní pokoušel vypáčit.

33

„Ne,“ zasmála se. „Rozhodně ti ho nepovím.“

Pak chtěla slyšet, jak jsem strávil večer já, a pochopitelně

se obávala, že jsme během její nepřítomnosti všichni hladověli. Dlouho jsme si povídali, a přestože bylo těžké nenechat se rozptylovat jejími dokonalými rty nebo výstřihem, naše snová konverzace mě moc bavila. Naše odpolední schůzky fyzičtější povahy mi rozhodně nevadily, ale koneckonců jsem se do Sydney zamiloval kvůli její brilantní mysli.

Jako obvykle byla ona ta zodpovědná a hlídala čas. „Adriane, už bys měl jít do postele.“

Naklonil jsem se k ní. „To má být pozvání?“

Nepatrně mě odstrčila. „Víš, jak to myslím. Když jsi vyčerpaný, nejsi na tom nikdy moc dobře.“ Byl to zdvořilý způsob,

jak vyjádřit, že když jsem vyčerpaný, jsem pak náchylnější

k atakům éteru na duševní zdraví. Proti tomu jsem nemohl

nic namítat. Z jejího nervózního pohledu jsem poznal, že není nadšená ani tím, kolik éteru musím používat na tenhle sen.

„Myslíš, že se ti zítra podaří vyplížit se?“ O víkendech to je vždycky těžké, protože Zoe ji následuje jako stín.

„Nevím. Uvidím, co se dá – proboha!“

„Co se stalo?“

Přitiskla si dlaň na čelo a zaúpěla. „Skokan. Zapomněla

jsem ho v domě u čarodějek. Celou dobu tam volně pobíhal

a po telefonátu s mámou jsem byla tak vykolejená, že jsem prostě hned odešla s profesorkou Terwilligerovou.“

Vzal jsem ji za ruku a stiskl ji. „Neboj. Bude v pohodě. Prožije divokou noc ve městě se starou dámou. To mě hřeje u srdce.“

„Jsem ráda, že jsi tak pyšný otec. Problém je, jak ho zítra

dostat domů. Snad se mi podaří se vytratit, ale asi nebudu mít tolik času, abych tam zajela. A profesorka Terwilligerová toho zítra má taky spoustu.“

„Hele,“ prohlásil jsem a začínalo se mě zmocňovat rozhořčení.

„Předpokládáš, že když to nemůžeš udělat ty ani Jackie,

tak je to v háji? Já ho zajedu vysvobodit. Pokud bude chtít se mnou odejít.“

34

Rozzářila se. „To by bylo skvělé. Ale myslela jsem, že musíš pracovat na tom výtvarném projektu.“

Nabízel jsem jí jen maličkost, která mě nebude stát žádné

úsilí, a těšilo mě, když jsem viděl, jak moc to pro ni znamená. Sydney byla často nucena k zodpovědnosti a k tomu, aby zařídila každičký detail. Nejspíš ji šokovalo zjištění, že něco může

místo ní vyřídit někdo jiný. „Budu mít dost času potom. Nevyděsí se ta paní, že za ní přijede vampýr, že ne?“

„Ne. Hlavní jí nevyprávěj o svojí otcovské roli.“ Lehce mě

políbila, ale zkušeně jsem si ji přitáhl blíž a políbil ji znovu, tentokrát mnohem déle. Když jsme se pak od sebe odtrhli, sotva

jsme popadali dech.

„Dobrou noc, Adriane,“ řekla mi významně. Pochopil jsem a sen kolem nás se rozplynul.

Zpátky ve svém bytě jsem si dopřál svůj jediný denní drink

a doufal jsem, že po něm rychleji usnu. Takové štěstí jsem ale neměl. Za starých časů jsem obvykle musel vypít tak tři, abych

upadl do spánku. Teď jsem svíral v ruce láhev vodky a zmocňovalo se mě pokušení nalít si znovu. Chybělo mi to. Zoufale.

Kromě radostného opojení mi alkohol pomáhal na chvíli otupit éter. Přestože je magie příjemná závislost, chvilku si od ní

odpočinout je taky příjemné. Tahle moje samoléčba léta bránila

negativním dopadům éteru, ale podle nových pořádků bych měl začít mít pevnou půdu pod nohama.

Po chvíli jsem ruku odtáhl a zaťal ji v pěst. Svalil jsem se

do postele a zabořil obličej do polštáře. Slabě voněl jasmínem

a karafiáty z parfému, který jsem nedávno dal Sydney. Parfémy obecně nemá moc ráda, protože je přesvědčená, že chemikálie

a alkohol nejsou zdravé. Ale proti čisté a přírodní kombinaci,

kterou jsem pro ni vybral, nemohla nic namítat, hlavně

když jsem jí prozradil cenu. Byla příliš praktická, než aby něco takového promarnila.

Zavřel jsem oči a přál si, aby tu byla se mnou – nejen kvůli sexu, ale kvůli její uklidňující přítomnosti. Vzhledem k tomu,

že je nebezpečné scházet se i odpoledne, v dohledné době spolu asi nebudeme moct strávit noc, což je hrozná škoda. Roz35

hodně bych spal líp, kdyby ležela vedle mě. Rozčilovalo mě to, protože jsem byl opravdu unavený, ale moje mysl se nedokázala uklidnit.

Usnul jsem asi až za hodinu a půl a po čtyřech hodinách spánku mě vzbudil budík. Zůstal jsem v posteli a nepřítomně

zíral do stropu. Přemýšlel jsem, jestli bych nemohl zrušit

schůzku se spolužačkou, se kterou mám společně pracovat

na projektu. Co mě to napadlo? V sobotu v osm? Možná mám

k šílenství blíž, než jsem se obával.

Aspoň že jsme se sešli v kavárně. Na rozdíl od své drahé polovičky nemám žádná omezení pro příjem kofeinu, a tak jsem

si objednal tu největší kávu, jakou mi mohli udělat. Spolužačka mě s pobavením sledovala, když jsem se blížil k jejímu stolu.

„Nazdar, sluníčko. Ráda tě vidím takhle svěžího a připraveného začít nový den.“

Varovně jsem pozvedl ruku a posadil se. „Nech toho. Budu potřebovat další kafe, než mi začneš připadat okouzlující

a vtipná.“

Zazubila se. „Taková jsem vždycky, ve dne v noci.“

S Rowenou Clarkovou jsme se potkali první den na hodině multimédií. Přisedl jsem si k ní a řekl: „Nevadí, když si přisednu? Myslím, že nejlepší způsob, jak se naučit něco o umění, je

sedět vedle mistrovskýho kousku.“ Jsem sice zamilovaný, ale pořád jsem Adrian Ivaškov.

Rowena mě zpražila pohledem. „Pojďme si to vyjasnit. Vím,

co máš za lubem. A mně se líbí holky, ne kluci. Takže pokud ti nevadí, že jednám na rovinu, měl bys ty svoje laciný balicí fráze

a nagelovaný vlasy používat někde jinde. Nestuduju na téhle škole proto, abych se dávala dohromady s hezounky, jako

jsi ty. Jsem tady proto, abych získala titul akademické malířky, pak řešila nejisté pracovní možnosti a po vyučování chodila

na pivo.“

Přitáhl jsem si židli blíž ke stolu. „My dva si budeme rozumět.“

A opravdu jsem si rozuměli natolik, že jsme dali dohromady skupinový projekt na venkovní sochy. Museli jsme to brzy

36

dokončit, ale nejdřív bylo třeba dodělat nákres, do kterého jsme se pustili začátkem tohohle týdne v hospodě, hned jak

nám skončilo vyučování. Vzdal jsem se svého drinku před spaním, abych si s ní mohl dát pivo. Na mě moc neúčinkovalo, ale

Rowena toho moc nevydržela. Příliš jsme s nákresem nepokročili.

„Pařil jsi do noci?“ zeptala se mě teď.

Dlouze jsem se napil kávy a ani jsem se necítil provinile

při pomyšlení, jak by Sydney slintala, kdyby mě viděla. „Jen jsem zůstal dlouho vzhůru.“ Zívl jsem. „Kde jsme to skončili?“

Vytáhla ubrousek s naším nákresem, na němž stálo jen: Sem

vložit obrázek.

„Hmm,“ poznamenal jsem. „Slibný začátek.“

Asi po hodině, kdy jsme probírali nápady, jsme se shodli

na modelu podle filmu 2001 Vesmírná odyssea, který pokryjeme

reklamními slogany a internetovými výrazy. Ten film mi připadal dost nudný. Ale Rowena pořád básnila, jak ten symbol představuje evoluci a jak naše pojetí bude ironickou výpovědí

o tom, kam se naše společnost ubírá. Souhlasil jsem s ní, protože mě to nestálo žádné úsilí. S malováním jsem to myslel

vážně, ale tenhle projekt byl jenom nudná povinnost. Podstatnou část dne nám zabralo shánění potřebných věcí. Rowena si od kamarádky půjčila pickupa a vyrazili jsme

do obchodu se stavebninami, abychom tam koupili velký betonový kvádr, z něhož vytesáme monolit. Uspěli jsme a dokonce

objevili i menší bloky, které by mohly posloužit jako základna.

„Můžeme udělat kruh,“ řekla Rowena. „A namalovat na něj

různá stadia evoluce. Opice, pračlověk a všechna možná stadia až k člověku, co telefonuje mobilem.“

„Nevyvinuli jsme se z opic,“ namítl jsem a společnými silami jsme přesunuli kvádr na paletu. „Nejranější předci lidí byli australopitekové.“ Nevěděl jsem, jak do toho všeho zapadá evoluce vampýrů, ale to jsem rozhodně nechtěl vytahovat. Rowena pustila blok a s úžasem se na mě zahleděla. „Jak to sakra víš?“

37

„Protože jsem se nedávno zmínil o těch věcech s opicemi

před svou přítelkyní a ta mi k tomu pár věcí řekla.“ Těch „pár věcí“ znamenalo asi hodinovou přednášku z antropologie.

Rowena se zasmála a zvedla jeden z menších bloků. Ty byly

taky dost těžké, ale ne tolik, aby je neuzvedl jeden. „Vážně bych ráda tu tvou tajemnou přítelkyni poznala. Už jen proto, abych viděla, kdo si tě pověsil na krk. Můžu vzít Cassie a všichni společně zajdeme na drink.“

„Ona nepije,“ řekl jsem rychle. „A to už jí bylo osmnáct. Vlastně je jí už skoro devatenáct.“ Hrklo ve mně, když jsem

si uvědomil, že Sydneyiny narozeniny se kvapem blíží – bude

je mít už začátkem února. Ještě pro ni nic nemám. Vlastně mi po investici do gramodesek moc peněz nezbylo a další mi

od táty přijdou až v prostředku měsíce. Rowena se ušklíbla. „Mladší, jo?“

„Hele, je to legální.“

„O tvým pofidérním sexuálním životě nechci nic vědět.“ Zvedla další blok. „Zajdeme k Dennymu nebo někam jinam. Jestli ji brzo nepřivedeš, budu si myslet, že sis ji vymyslel.“

„Tu bych si nevymyslel, ani kdybych chtěl,“ prohlásil jsem.

V hloubi duše jsem zalitoval, že to setkání není možné. Rád bych šel s Rowenou a její přítelkyní na dvojité rande, ale byl jsem si jistý, že Sydney by odmítla – už jenom proto, aby mě nemilosrdně potrápila. Ale stejně bychom se spolu nemohli objevit na veřejnosti, pokud bychom ovšem nešli na večírek

u Udržovatelů.

Odvezli jsme náš betonový náklad do kampusu Carltonské univerzity a pustili se do náročného přesunu bloku. Několik spolužáků už tam pracovalo a pomohli nám s největším kusem, takže už to nebylo tak náročné. I když co do velikosti měl náš monolit daleko k tomu z filmu, pořád bylo těžké ho zvednout. Přenesli jsme menší bloky a při práci jsme mlčeli. Odpoledne

už jsme byli vyčerpaní. Byli jsme rádi, že máme tuhle práci už skoro za sebou. Malbu jsme si nechali na zítra. To je Rowenina specializace a oba jsme se do toho projektu chtěli pustit svěží

a v plné síle. Venku panovalo chladno, ale nebe bylo jasné,

38

takže mezi mnou a sluncem nebyla žádná bariéra. Proto jsem chtěl mít většinu práce hotovou za dopoledne, abych byl ušetřen toho nejhoršího světla. Taky pak stihnu od čarodějky vyzvednout Skokana, vrátit se domů a doufat, že přijde Sydney.

Když už stály všechny bloky na místě, Rowena je chtěla dokonale srovnat. V tu chvíli mi to bylo jedno, protože jsem psal

textovku Sydney na náš telefon lásky. Napsal jsem jí, že moje umění bledne ve srovnání s její krásou. Odepsala mi: Obracím

oči v sloup. Na to jsem odpověděl: Taky tě miluju.

„Můžeme to udělat takhle,“ řekla Rowena a postavila tři malé bloky na sebe. „Minimonolity.“

„Jak chceš.“

Vzápětí si to rozmyslela a začala zvedat horní blok. Nevím

jistě, co se stalo pak. Nejspíš neměla dost velkou sílu, nebo prostě jen chytila blok špatně. Ať už bylo na vině cokoli, vyklouzl

jí, spadl jí na ruku, a tu uvěznil pod sebou na cihlové ploše. Rowenin křik se rozlehl celým nádvořím a já se k ní rozběhl rychlostí, která by udělala dojem i na Eddieho. Popadl jsem

blok a nadzvedl ho, ale hned v tu chvíli mi bylo jasné, že je

příliš pozdě. Éter mi napověděl, že má zlomených pěkných pár kostí. A během těch vteřin chaosu jsem začal jednat. Poranila

si pravou ruku, což znamená, že po zbytek semestru nebude moct malovat. Akvarelem dokázala vytvářet tak propracované věci, že se mi o něčem takovém ani nezdálo. Nic nesmí ohrozit takový talent. Vyslal jsem do její ruky zášleh éteru spolu se

svou vlastní životní energií a zlomené kosti jí spravil. Uzdravování obvykle dotyčný vnímá jako chvění a z jejího výrazu mi

bylo jasné, že to zaznamenala.

„Cos to udělal?“ zalapala po dechu.

Podíval jsem se jí do očí a použil nátlak. „Nic,“ odpověděl jsem. „Jen jsem sundal ten blok. Je to pro tebe traumatický

a matoucí zážitek.“

Pohled se jí na okamžik zastřel a pak přikývla. Nechal jsem

magie a jedinou známkou toho, že jsem právě vynaložil spoustu éteru k uzdravení a nátlaku, byla náhlá vnitřní prázdnota,

39

která na mě padla. Rowena zvedla poraněnou ruku, ale to už

k nám začali přibíhat spolužáci.

„No sakra,“ ulevil si jeden z nich. „Nestalo se ti nic?“ Rowena sebou trhla. „Nevím. Nezdá se… Teda, bolí to…, ale ne tak, jako když mi ten blok spadl na ruku.“

„Musíš k doktorovi,“ prohlásil ten kluk. „Můžeš to mít zlomený.“ Rowena se lekla a bylo mi jasné, že se jí zmocnily stejné

obavy jako před chvílí mě. Věděl jsem, že nedošlo k žádnému vážnému zranění, ale musel jsem dělat, že jsem taky vyděšený, protože to byla logická reakce.

„Dej mi klíčky,“ řekl jsem jí. „Klinika v kampusu je ještě otevřená.“

Na řadu jsme přišli rychle, protože když vám spadne

na ruku patnáctikilový betonový blok, je to vážné. Ale po vyšetření

a rentgenu doktor jen pokrčil rameny. „Všechno je v pořádku. Možná to nebylo tak těžké, jak jste si mysleli.“

„Bylo to dost těžký,“ namítla Rowena, ale bylo znát, že se

jí ulevilo. Podívala se na mě a měl jsem dojem, že jsem v jejích očích zahlédl slzy. „Asi jsi ten blok odstranil dost rychle.“ Nic nenaznačovalo, že by si vzpomínala na uzdravení.

„Protože jsem mužný a statečný,“ prohlásil jsem vážně. Propustili ji, a když jsme odcházeli, objevila se její přítelkyně Cassie. Rowena byla hezká, ale Cassie za moc nestála. Objala Rowenu a já smutně zavrtěl hlavou.

„Jak jsi to zmákla?“ zeptal jsem se.

Rowena se na mě usmála přes Cassiino rameno. „Říkala jsem ti, že vždycky používám svůj důvtip a šarm.“

Domluvili jsme se, že projekt dokončíme zítra, a já se vydal domů. Už dlouho jsem nevynaložil takové množství éteru

a opojení z toho bylo omamné. Svět byl náhle plný života

a světla. Když jsem přišel domů, prakticky jsem se vznášel

na obláčku. Jak může být éter špatný, když se mnou dělá tak krásné věci? Připadal jsem si úchvatně. Připadal jsem si mnohem víc naživu než kdy jindy.

40

Z krabice jsem náhodně vytáhl jednu desku. Pink Floyd.

Ne, na to teď nemám náladu. Vyměnil jsem ji za Beatles a s novým odhodláním se vrhl na autoportrét. Nebo spíš autoportréty.

Protože jsem nebyl k zastavení. Mysl mi přetékala nápady

a nedokázal jsem mezi nimi vybrat pouze jeden. Barvy dopadaly na plátno rychle a zběsile. Experimentoval jsem s různými pojetími. Jeden autoportrét byl abstraktní a představoval

moji auru tak, jak mi ji vždycky popisovala Lissa a Soňa. Další autoportrét byl natolik realistický, jak jsem jen dokázal podle

fotky z mobilu, až na to, že jsem se vyvedl v odstínech červené

a modré. A tak to pokračovalo.

Kousek po kousku mě začala energie opouštět. Štětec se mi

v ruce zpomalil, až jsem nakonec vyčerpaný klesl na gauč. Zadíval jsem se na svou práci. Pět různých schnoucích obrazů.

V žaludku mi kručelo a pokusil jsem si vybavit, kdy jsem naposledy

jedl. Měl jsem muffin s Rowenou? Už se stravuju skoro

stejně špatně jako Sydney. Dal jsem do mikrovlnky pizzu, a zatímco jsem na ni zíral, hlavou mi vířily jiné myšlenky.

Sydneyiny narozeniny. Jak jsem na ně mohl zapomenout? Tedy samozřejmě, že jsem nezapomněl. To datum jsem měl

vryto v paměti – 5. února. Ale nevěděl jsem, jaký dárek jí koupit

a hlavně za co. Otočil jsem se ke zpřeházeným krabicím

s gramodeskami a najednou jsem je nenáviděl za to, že jsem

za ně utratil peníze, které mi měly vystačit na celý měsíc. Sydney měla pravdu, když mi řekla, že to byla hloupost. Co jsem jí

místo toho mohl koupit? Mohl jsem jí anonymně nechat doručit na kolej tucet růží. Možná dva tucty. Nebo dokonce tři. Stejně

tak mě lákala představa, že bych jí daroval náramek s diamanty, který by se na jejím štíhlém zápěstí vyjímal. Něco jemného

a vkusného samozřejmě. Nikdy nenosila nic přehnaného.

Když jsem pomyslel na diamanty, vzpomněl jsem si na

manžetové knoflíčky od tety Taťány. Ignoroval jsem pípání mikrovlnky

a zamířil do ložnice. Manžetové knoflíčky byly pořád

venku a ve světle lampy se leskly do červena a bíla. Kdybys je

prodal, byl bys zajištěný po zbytek života, utahovala si ze mě Sydney.

Nejenže bych byl zajištěný a mohl bych platit za auto, ale

41

mohl bych jí koupit i dárek. Dárky. Růže, náramek a romantickou večeři.

Ne. Večeři ne, nic na veřejnosti. Ta myšlenka na mě dolehla

při úvahách o naší společné budoucnosti. Čeká nás vůbec nějaká? Jaký to vlastně máme vztah, když si pro sebe krademe

chvilky času? Sydney je příliš rozumná, než aby byla ochotná to takhle vést věčně. Nakonec si uvědomí, že je na čase toho

nechat. Pustí mě k vodě. Schoval jsem knoflíčky zpátky do krabičky. Uvědomil jsem si, že bych je nikdy neprodal, že mě to

napadlo jen pod vlivem éteru.

V takových záchvatech magie se to stává. Když jsem tehdy přivedl Jill zpátky k životu, sotva jsem dokázal vstát z postele. To, že jsem vynaložil tolik životní energie, si vybralo svou daň

a mysl jsem z toho měl omámenou. Aspoň na mě to takhle účinkovalo. Lissa tyhle dramatické propady a vzlety nemívala. Většinou měla několik dní depresi, až ji nakonec melancholická nálada přešla. Soňa zase trpěla obojími účinky.

Když mě přepadaly chmury, teta Taťána mi vždycky říkala:

Můj malý zadumaný umělče. Copak ti dneska vlezlo do hlavy?

Mluvila se mnou přívětivě, jako bych byl roztomilý. Teď jsem

téměř slyšel její hlas, téměř jsem ji viděl stát vedle sebe. Rozechvěle jsem se nadechl, zavřel oči a zaplašil tu představu.

Není tady. Stínem políbení dokážou vidět mrtvé. Šílenci si je jen představují.

Pizzu jsem snědl vestoje u linky a pořád dokola si opakoval,

že tahle nálada přejde. Věděl jsem, že přejde. Vždycky přešla. Jenže to čekání stojí za starou bačkoru.

Když jsem dojedl, vrátil jsem se do obýváku a zadíval se

na svoje malby. Ještě před chvílí mi připadaly krásné a plné inspirace, ale teď se mi zdály povrchní a hloupé. Vadily mi. Všechny jsem je posbíral a v rohu je navršil na sebe. Nedbal jsem na to, že můžu roztrhnout plátno nebo že některé ještě nezaschly.

Pak jsem zamířil ke skříňce s likéry.

O pár hodin později jsem se válel na posteli, poslouchal

Pink Floyd a v láhvi tequily toho řádně ubylo. Usmál jsem se

42

na Sydney. Nechával jsem se unášet opojením z tequily, která účinně otupila éter a zmírnila mou strašlivou depresi. Nedalo

by se říct, že jsem byl šťastný a plný energie, ale už jsem se

aspoň dostal ze stavu, kdy bych nejradši zalezl do díry. Porazil

jsem éter, a když jsem uviděl Sydneyinu krásnou tvář, rozradostnilo mě to ještě víc.

Taky se na mě usmála, načež pronikavým pohledem zhodnotila situaci. Její úsměv rázem zmizel. „Ach, Adriane.“ To

bylo vše, co řekla.

Pozvedl jsem láhev. „Je to Mayská pětka, Sageová.“ Pohledem rychle přelétla po místnosti. „Skokan oslavuje

s tebou?“

„Skokan? Proč by…“ Zmlkl js em. „A jéje. Tak nějak jsem na něj zapomněl.“

„Já vím. Maude mi po profesorce Terwilligerové vzkázala, jestli si ho někdo přijede vyzvednout.“

„Sakra.“ Po tom všem, co se seběhlo s Rowenou, byl drak tím posledním, co zaměstnávalo moji mysl. „Omlouvám se,

Sageová. Úplně mi to vypadlo z hlavy. Ale určitě se má dobře.

Není to stejný, jako by šlo o skutečný dítě. A jak jsem řekl, nejspíš

si to tam užívá.“

Její výraz se nijak nezměnil, snad jen ještě víc zvážněl. Došla ke mně, vzala mi z ruky tequilu a odnesla ji k oknu. Příliš

pozdě jsem si uvědomil, co se chystá udělat. Otevřela okno

a zbytek láhve z něj vylila ven. Okamžitě jsem se napřímil.

„To je moc drahé pití!“

Zavřela okno a otočila se ke mně. Její pohled mě zraňoval. Nebyl naštvaný. Nebyl ani smutný. Byl… zklamaný.

„Něco jsi mi slíbil, Adriane. Pití ve společnosti není problém. Ale když si to ordinuješ jako lék, pak to problém je.“

„Jak víš, že si to ordinuju jako lék?“ zeptal jsem se, ale neoponoval jí.

„Protože tě znám a znám tvoje projevy. A taky občas kontroluju

tvoje zásoby alkoholu. Dneska jsi toho vypil hodně –

mnohem víc, než představuje společensky přijatelnou normu.“ Málem jsem jí řekl, že toho stejně většinu vylila.

43

„Nemohl jsem si pomoct,“ řekl jsem a uvědomoval si, jak chabě to zní. Skoro stejně hrozně jako Angelinina mantra „já za to nemůžu“. „Ne po tom, co se stalo.“

Sydney odložila prázdnou láhev na skříňku a usedla vedle mě na postel. „Co se stalo?“

Pověděl jsem jí o Roweně a její poraněné ruce a o událostech dnešního dne. Těžko jsem se držel linie příběhu, protože

jsem měl nutkání neustále odbočovat a vymlouvat se. Vynechal jsem tu část, kdy jsem si zoufal nad dárkem k jejím narozeninám.

Když jsem s vyprávěním skončil, Sydney mi něžně položila ruku na tvář.

„Ach, Adriane,“ povzdechla si, ale tentokrát už smutným tónem.

Položil jsem ruku na její. „Co jsem měl dělat?“ zašeptal

jsem. „Bylo to stejný jako s Jill. Teda, ne tak zlý. Ale Rowena mě potřebovala a já jí mohl pomoct. A když si toho všimla, musel

jsem zařídit, aby na to zapomněla. Co jinýho jsem mohl dělat? Měl jsem ji nechat se zlomenou rukou?“

Sydney si mě přivinula do náručí a já dlouho mlčel. „Nevím. Teda vím, žes nedokázal nepomoct. Jsi už takový. Ale přála

bych si, abys to neudělal. Ne…, to jsem řekla špatně. Jsem

ráda, žes to udělal. Opravdu. Jen bych si přála, aby to nebylo tak… složité.“ Zavrtěla hlavou. „Nevyjadřuju se přesně. V tom nejsem dobrá.“

„Nenávidíš to, viď? Když nevíš, co máš dělat.“ Opřel jsem

si hlavu o její rameno a zachytil slabou vůni jejího parfému.

„A nenávidíš, když jsem v tomhle stavu.“

„Miluju tě,“ řekla. „Ale dělám si o tebe starosti. Napadlo

tě někdy… Víš přece, že Lissa nějaký čas brala antidepresiva. Nepomohlo jí to?“

Rychle jsem zvedl hlavu. „Ne. To nemůžu. Nemůžu se takhle odříznout od magie.“

„Ale cítila se líp, ne?“ naléhala dál Sydney.

„Ona… ano. Tak trochu.“ Nemám problém s „tekutými medikamenty“, ale z prášků mi naskakuje husí kůže. „Cítila se

líp. Neměla deprese. Přestala se sebepoškozovat. Ale chyběla

44

jí magie, a tak přestala polykat prášky. Nevíš, jaký to je, když

se tě zmocní éter. Máš dojem, že jsi naladěná na každou živou bytost na světě.“

„Možná to chápu víc, než si myslíš,“ řekla.

„Je v tom ještě něco víc. Přestala brát prášky i proto, že

potřebovala magii, aby pomohla Rose. Co kdybych magii potřeboval? Co kdyby šlo o tebe a byla bys zraněná nebo bys

umírala?“ Sevřel jsem jí ramena, abych zdůraznil své zoufalství

a to, jak moc pro mě znamená. „Co kdybys mě potřebovala a já bych ti nedokázal pomoct?“

Sundala mi ruce z ramen a tvářila se naprosto klidně. „Tak bychom si s tím poradili. Jako většina lidí na světě. Zvaž svoje možnosti. Já tě radši budu mít příčetného a šťastného, než

abych riskovala tvoje duševní zdraví kvůli zanedbatelné pravděpodobnosti, že na mě může spadnout kus betonu.“

„Dokázala bys jen tak nečinně sedět, kdybys měla schopnost někomu pomoct?“

„Ne. A právě proto se snažím pomoct tobě.“ Ale viděl jsem, jak se to v ní sváří, a její úzkost jsem chápal.

„žádný prášky,“ prohlásil jsem odhodlaně. „Tohle už se

víckrát nestane. Budu se víc snažit. Budu silnější. Věřím si, že to dokážu zvládnout sám.“

Váhala a vypadala, že se o tom chystá nadále dohadovat,

ale nakonec jen rezignovaně přikývla. Položila mě do postele

a políbila, přestože jsem věděl, že chuť tequily se jí nezamlouvá. Polibek byl něžný i intenzivní a posílil propojení mezi námi

i můj pocit, že se narodila pro mě a já pro ni. Zasypal jsem ji polibky a přál jsem si udělat mnohem víc než to. Kdybych se směl utopit v ní, jistě bych už nikdy nepotřeboval žádné prášky ani alkohol.

Ale přestože se jí zrychlil tep a v očích se jí zračil žár, neučinili jsme větší pokrok než obvykle. A jako obvykle jsem

na ni nenaléhal. Nesouhlasí sice s politikou alchymistů, ale

přesto se pořád upíná k mnoha jejich zvyklostem. Konzervativní oblékání. žádné pití. Nevím přesně, jak do toho zapadá předmanželský sex, ale jelikož spousta těch věcí vychází

45

z víry, nepřekvapilo by mě, kdyby lpěla i na tomhle. Nikdy

jsme o tom nemluvili. Předpokládal jsem, že až bude připravená, dá mi vědět.

„Už musím jít,“ řekla nakonec. „Údajně jsem šla jenom koupit pastu na zuby. To byla dostatečně nudná výmluva na to,

aby se mnou Zoe nechtěla jít.“

Odhrnul jsem jí pramen zlatavých vlasů z tváře. „Zítra večer

u Clarence?“

Přikývla. „To bych si nenechala ujít.“

Doprovodil jsem ji ke dveřím. Zadívala se na poničené obrazy, ale nic nepoznamenala a dál se tvářila neutrálně.

„Myslím to vážně,“ pověděl jsem jí. „Budu se snažit.“

„Já vím,“ řekla. Její předchozí zklamaný pohled mě pořád pronásledoval.

„Umím být silný,“ dodal jsem.

Usmála se a stoupla si na špičky, aby mi mohla dát pusu

na rozloučenou. „Už teď jsi,“ zašeptala a vytratila se do noci.

46

4

Sydney

Slzy mi vytryskly z očí, až když jsem se dostala dostatečně

daleko od Adriana, do bezpečí svého auta. Jela jsem do Amberwoodu se zamženýma očima a mokrými tvářemi. Už dlouho

jsem si nepřipadala takhle k ničemu. Zapomenout na Skokana

sice nebyla ta nejhorší věc na světě, ale co udělá příště? Éter nutí své uživatele dělat šílené věci. Ubližují sami sobě. Zabíjejí se. To mě děsilo a chtěla jsem dostat situaci pod kontrolu dřív, než bude mít pod kontrolou ona nás. A pak jsem se užírala

tím, na co už poukázal Adrian – že jsem bezmocná a nedokážu vymyslet okamžité řešení. Takový pocit moc často nemívám. Nedokážu zabránit éteru, aby ho ničil, a nemůžu Adriana odsuzovat za to, že chce pomáhat druhým. Bolelo mě srdce,

když jsem pomyslela na to, jak je strašně hodný. Jen málo lidí

je takových jako on. Jediné, co pro něj můžu udělat, je pomáhat mu, jak se dá, a povzbuzovat ho, aby byl silný. Možná nedokáže porazit éter natrvalo, ale vím, že mu dokáže vzdorovat

silněji a neupadat přitom do svých starých zlozvyků. Přece existují zdravější metody jak přežít a věřím, že za pomoci síly vůle a sebeovládání to může zvládnout. Jen bych si přála, aby tomu taky věřil.

Zaparkovala jsem v amberwoodské garáži, kde jsem našla

místo mezi dvěma „vzorně“ zaparkovanými auty. Jak může být

47

pro lidi tak těžké zaparkovat mezi dvěma čárami? Moje mazda

je stále zářivě nová, takže se bojím, abych ji neškrábla. Předtím jsem měla hnědé subaru jménem Laté, jenže to vzalo zasvé při

výbuchu, který způsobila čarodějka, jež šla po profesorce Terwilligerové. Poté, co naše řady rozšířili Neil a Zoe, alchymisté

poručili, že náhrada za Laté musí být sedmimístná. Tenhle CX-9 barvy rtuti byl nejvíc sexy teréňákem, který jsem široko daleko objevila. Adrian mi sdělil, že mám jen krůček k tomu, abych

jako nějaká matka z předměstí jezdila v dodávce.

Než jsem došla do svého pokoje na koleji, už jsem se uklidnila, ale několika vzlykům do polštáře jsem se stejně neubránila. Myslela jsem, že Zoe už spí, ale ozvala se ze tmy.

„Trápí tě to s mámou a tátou?“

„Jo,“ zalhala jsem.

„Netrap se,“ řekla. „Jemu mě neseberou.“ Předstírala jsem, že jsem usnula.

Ráno už jsem se zase začala ovládat, hlavně proto, že mě

čekal úkol. Profesorka Terwilligerová jako obvykle dostála svému slovu a domluvila mi schůzku s Inez – čarodějkou, na niž

ostatní členky Stelle pohlížely se směsicí pobavení i nervozity. Zoe jsem oznámila, že jedu kvůli studiu do univerzitní knihovny

v San Diegu.

„Proč pro ni pořád něco děláš a někam jezdíš?“ zeptala se

Zoe. Stála před zrcadlem a vyčesávala si dlouhé hnědé vlasy do culíku.

„Je moje učitelka a tohle je součástí mého nezávislého studia.“

Probírala jsem se šuplíky a hledala, co si vzít na sebe.

Ruka se mi zastavila na purpurovém tričku se stříbrným srdcem

v keltském stylu, z něhož šlehaly plameny. Ohnivé srdce. Adrian mi ho vyrobil jako vtip, ale patřilo k mým nejcennějším věcem. „Navíc všechny ostatní předměty už jsem absolvovala

s tátou. Tohle je jediný zajímavý předmět, co mám.“

„To jistě.“ Neznělo to moc přesvědčeně, ale vzápětí se rozzářila.

„Povíš jim to, viď? U soudu. O tom, jak tě táta vzdělával. To moc pomůže.“

48

„Určitě ano.“ Strnule jsem se usmála, zavřela zásuvku s tričky

a uchýlila se k něčemu formálnějšímu ve skříni. O Inez jsem toho moc nevěděla, ale pokud patří ke ctihodným starším, asi bych jí měla prokázat úctu. Rozhodla jsem se tedy pro černou úzkou sukni a černobílou puntíkovanou halenku s dlouhými

rukávy. Jediným mým šperkem byl malý dřevěný křížek pokrytý květinovými ornamenty, který mi vyrobil Adrian.

Zoe se zamračila. „V tomhle jedeš do knihovny?“

„Je to prestižní knihovna,“ ohradila jsem se. „Doufám, že se stihnu vrátit včas, abych vás odvezla ke Clarenceovi, ale jestli

ne, odveze vás tam Eddie. Poveze mě profesorka Terwilligerová, takže si můžete vzít Rtuťáka.“

„Díkybohu,“ prohlásila a zachvěla se. „Nedovedeš si představit,

jaké to bylo v Adrianově autě. Musela jsem sedět hned vedle Jill.“

Po měsíci, kdy se Zoe sdílím pokoj, jsem začala být překvapivě imunní vůči jejím komentářům a zjistila jsem, že je pro

všechny jednodušší, když prostě nereaguju na její přehnané

alchymistické poznámky. „A tentokrát se nezapomeň zastavit

pro večeři.“

„To není naše práce,“ namítla.

„Naše práce je zajišťovat, aby Jill jezdila ke Clarenceovi

a aby všichni měli co nejpohodlnější život. Tyhle ,rodinné večeře‘

jsou pro všechny uklidňující a příjemné. Vždyť o nic nejde,

když se někde stavíš pro jídlo. Můžeš vzít třeba čínu,“ dodala jsem rozhodně. „Čínu už dlouho nejedli.“ Adrian se mi nedávno zmínil, že by si dal kuře kung-pao.

„Nepřála by sis mít lepší auto?“ zeptala se Zoe znenadání. Rozesmála jsem se. „Ano, ale vzhledem k naší misi teď nemáme moc na výběr. Nevěděla jsem, že se zajímáš o takové

věci.“

Sedla si na svou postel a na rtech jí hrál rozpustilý úsměv.

„Hele, vyrostla jsem na stejném místě jako ty. Pamatuješ, jak máma doma pracovala na tom jaguárovi? To byla super kára.“

„Samozřejmě, že si to pamatuju.“ Jak jsem se na ni dívala,

vzedmula se ve mně vlna citů. „Ale tobě bylo… osm? Devět?“

49

„Byla jsem dost stará na to, abych si přála takové auto řídit.

V noci jsem tajně chodila do garáže a vysedávala v něm. Teda aspoň jsem myslela, že to dělám tajně, ale máma o tom stejně celou dobu věděla.“ Usmála se a já zadržela dech. Můj táta

nad ní neměl naprostou kontrolu. Existuje šance, že by mámu neodkopla? Existuje šance, že se soud ponese v přátelském duchu?

A existuje šance, že Zoe někdy bude o Morojích a dhampýrech uvažovat jako o skutečných lidech? Až dosud mě nikdy

nenapadlo, že moje milovaná sestra může začít uvažovat jinak –

o mnoha věcech. Od jejího příjezdu jsem kolem ní chodila po špičkách, na všechno jí přikyvovala a mluvila tak, jak se

ode mě očekávalo. Mohlo by ji něco ovlivnit? To bylo víc, než jsem se odvažovala doufat, ale nechtěla jsem pokazit tenhle

vzácný moment. Raději to nechám na jindy a prozatím zachovám pokerovou tvář.

Brzy poté mě vyzvedla profesorka Terwilligerová ve svém červeném volkswagenu broukovi. Na očích měla sluneční brýle

s obroučkami s levhartím vzorem. Po pěti minutách jízdy

zastavila u kavárny. „Pořád ještě dodržuješ tu směšnou abstinenci?“

zeptala se mě.

„Ano, ale dneska jsem ještě kafe neměla.“ Radši jsem si ho celý den odpírala, abych si ho teď mohla dát s profesorkou,

protože mi bylo jasné, že udělá zastávku na kávu. Po tak dlouhé době už jsem se celá kroutila.

Zaparkovala a kývla hlavou směrem ke vchodu do kavárny.

„To je dobře.“

Podívala jsem se směrem, kam koukala, a spatřila jsem

Adriana. Opíral se o zeď budovy a v každé ruce svíral jeden kelímek. Usmál se na nás a zamířil k autu. „Takový už je Adrian,“

poznamenala jsem hloupě.

„Ano, to vím,“ opáčila profesorka Terwilligerová. „Dnes

ráno mi volal a ptal se, jestli se k nám může přidat. Inez už

se setkala s mnoha Moroji, takže jsem v tom žádný problém nespatřovala. Možná ji to trochu vykolejí, ale toho můžeme

50

využít ve svůj prospěch. Díky, drahý.“ To bylo určeno Adrianovi,

když jí otevřeným okýnkem podal do auta kávu.

Sedl si na zadní sedadlo a taky mi podal kelímek. V hrudi

se mi vzedmula vlna emocí. Po našem včerejším rozhovoru jsem byla neklidná, ale když jsem ho teď viděla za denního

světla, s jasným pohledem a ďábelským úsměvem, odvažovala jsem se doufat, že se mu opravdu podaří dělat to, co řekl.

Jak by taky ne? Vyzařovala z něj spokojenost a šarm, které mě

v kombinaci s jeho pohledným zevnějškem přitahovaly ještě

dřív, než jsem si pořádně uvědomila, co se se mnou děje. žádná opilost ani beznaděj. Vypadal, že zvládne cokoli, a já tomu

hrozně potřebovala věřit. Tížilo mě tolik věcí – včetně naší společné budoucnosti –, které se zdály beznadějné. Mít po boku neporazitelného Adriana mě naplňovalo radostí, jakou jsem si

dovolila prožívat jen málokdy. Když jsem si od něj brala kelímek, dotkli jsme se konečky prstů a tělem mi projel záchvěv

elektřiny. Dlouho jsem se mu dívala do očí a jeho arogantní

úsměv zněžněl a zvážněl, jako by slyšel všechno, co jsem si netroufala říct nahlas.

„Nemáš náhodou malovat ten svůj monolit?“ zeptala jsem

se ho, sotva jsme vyrazili na cestu.

„Rowena dneska nemůže. Takže jsem měl čas přinést ti dárek,“

vysvětlil.

„Já vím. Zrovna ho piju – áá!“

Lesklý šupinatý dráček mi vyšplhal po noze do klína, kde

se schoulil do klubíčka. V jedné ruce jsem opatrně svírala kelímek

s kávou a druhou jsem Skokana pohladila po hlavičce. V duchu jsem přitom počítala.

„Tos musel vstát za svítání, abys pro něj stihl dojet a vrátit

se,“ poznamenala jsem. „Kolik jsi toho dneska naspal?“ Moje představa neohroženého Adriana začala trochu pokulhávat. Nedostatek spánku je jeho nepřítel.

„Víc než dost, abych zvládl tohle dobrodružství. Není náhodou

v Escondidu obří reklamní panák? Budeme mít čas si ho vyfotit?“

51

„To sotva,“ odvětila jsem a vzpomněla si na Zoeino zklamání. Ale díky Adrianovu nadšení a řečem byla naše cesta veselá. Dokonce i na profesorce Terwilligerové bylo znát, že ji těší, že ho máme s sebou. Ale čím víc jsme se blížili k našemu cíli, tím víc se jí prohlubovaly ustarané vrásky.

„Jak už jsem řekla, nevím, do jaké míry nám může být Inez užitečná,“ řekla. „Je velice excentrická a podléhá svým vrtochům. Jestli si tě oblíbí, třeba ti něco řekne. A jestli ne…“ Profesorka pokrčila rameny. „Tak možná budeme mít čas na focení.“

„Super,“ vyhrkl Adrian. Když jsem po něm střelila nasupeným pohledem, rychle dodal: „Ale samozřejmě, že si tě oblíbí.“

Když jsme dojeli na předměstí, profesorka Terwilligerová

udělala zastávku, ale tentokrát ne kvůli kávě. Zašla koupit kytici

tmavorudých růží a hodila mi ji na klín, což Skokan přivítal

s nevolí. „Drž je,“ pověděla mi. Bez vyptávání jsem poslechla

a využila příležitost, abych Skokana přeměnila zpět v sošku. Poslední dny si užíval živé podoby víc než dost. Představovala jsem si, že samotářská čarodějka bude žít

v podobném domě jako Clarence, takže mě překvapilo, když

jsme zastavili před moderním domem postaveném ve španělském stylu. Představoval téměř pravý opak starého gotického

sídla. Bylo to tím podivnější, že na příjezdové cestě stál chevrolet

s prázdnou pneumatikou. Podle toho, co povídaly ostatní

čarodějky, jsem čekala něco opravdu excentrického a přehnaného, takže tahle normálnost pro mě byla tak trochu zklamáním.

A pak jsme vešli dovnitř.

Vypadalo to tam jako ve svatyni… zasvěcen é růžím a ubrusům. Na všech vodorovných plochách něco stálo. Podobalo se

to příbytku profesorky Terwilligerové, které se podařilo zaplnit svůj nový domov krámy za necelý měsíc poté, co její starý dům shořel. Ale na rozdíl od profesorčiných náhodně poházených

věcí tady panoval určitý řád. Na háčkovaných ubrusech stály srovnané vázy s růžemi, na krajkových ubrusech sošky psů

52

nesoucích v zubech kytice růží a na papírových ubrusech čajové sety zdobené růžemi. A to byl teprve začátek. Měla jsem

z toho dojem, jako bych se přesunula v čase do roku 1890.

Adrian postával ve dveřích za námi a uslyšela jsem, jak zamumlal:

„Chtělo by to víc králíků.“

„Ahoj, Inez,“ pozdravila profesorka Terwilligerová naši

hostitelku. S překvapením jsem si uvědomila, že jsem snad ještě

nikdy neviděla, aby ji někdo takhle znervózňoval. „Vypadáš skvěle jako vždy.“

Inez Garciová byla drobná vychrtlá žena a působila trochu

jako divoženka. Dlouhé bílé vlasy si splétala do copu a na krku měla pověšené brýle na modrých korálcích. Na sobě měla džíny

s nemožně vysokým pasem a košili se vzorkem růží, což mě nijak nepřekvapilo. Její devadesátiletý obličej byl zbrázděný vráskami, ale pronikavý pohled jejích tmavých očí vysvětloval profesorčinu nervozitu.

„Nech si ty řečičky, Jaclyn Terwilligerová! Vím, proč jsi tady. Něco chceš. To je poslední dobou jediný důvod, proč se tady někdo zastaví. žádné zdvořilosti, žádný čaj. Pořád jenom: chci, chci, chci.“

Profesorka Terwilligerová polkla a postrčila mě před sebe.

„Inez, tohle je Sydney Melroseová. Podívej, co ti přinesla.“ Chvilku mi trvalo, než jsem si vzpomněla na růže, a tak

jsem je s vynuceným úsměvem vystrčila před sebe. Inez je ode mě opatrně přijala a každou z nich si očichala, načež souhlasně zamručela. „Pojďte dál.“ Vešli jsme a vtom si všimla Adriana.

„No podívejme, co jste s sebou přivezly. Klidně jste si mohly ušetřit peníze za růže a přivést mi jen jeho. Už hodně dlouho

jsem se nepobavila s hezkým mladým Morojem.“

„Už hodně dlouho jsem nepotkal ženu, která by si cenila

růží tak jako já,“ prohlásil Adrian pohotově. „Ne že bych s nimi měl vždycky dobré zkušenosti. Ale musím uznat, že jsem ještě

nikdy neviděl tak vytříbený dekorativní vkus. Máte ráda i růžovou barvu, že? Říkal jsem jim to, když vybíraly květiny, ale

copak mě poslechly? Ne. Trvaly na tmavorudých.“

53

Inez přejela profesorku Terwilligerovou pohledem přimhouřených očí. „Co tě to napadlo přivést sem jednoho z nich? Jejich

druh nám téměř nikdy nepřichází na pomoc.“

„Tohle se netýká jeho,“ objasnila profesorka Terwilligerová.

„Jde o Sydney. Moji učednici.“

Inez o tom dumala, zatímco dávala květiny do vázy (zdobené malbami růží) a pokynula nám, abychom usedli v jejím fialovém salónku. Vzduch byl zahlcen vůní růží a napočítala jsem

tři osvěžovače vzduchu zodpovědné za tu dusivou atmosféru. Inez usedla do sametového křesla. Už jsem si začínala myslet, že na něm žádná růže nebude, když vtom jsem zahlédla jednu vyrytou do dřeva.

„Takže.“ Opatrně jsem dosedla vedle profesorky Terwilligerové na pohovku a Inez si mě prohlížela. Adrian se uvelebil

v křesle připomínajícím trůn. „Učednice, jo? A to jsem si myslela, že volný čas trávíš obhajováním šalvějových semínek na fórech

o přírodě.“ Oči staré ženy se náhle rozšířily a já si uvědomila, že zahlédla mou levou tvář. Tiše se pro sebe uchechtla.

„Tohle je každou minutou podivnější. Jsi statečnější, než jsem

si myslela, žes přivedla jednu z nich.“

„Je velice silná,“ prohlásila profesorka Terwilligerová téměř až defenzivně.

Inez sykla a pozvedla šálek čaje. Voněl jako Earl Grey a já

jsem doufala, že nám taky nabídne. „Myslíš snad, že to nevím? Poznala jsem to hned, jak jsem otevřela dveře. Jak jsi to dokázala? Nebojíš se, že se zaplétáš s ďáblem, děvče? Nebo čemu

vlastně vy alchymisté věříte?“ Pohlédla na Adriana. „Ale muselas překonat hned několik předsudků o nadpřirozenu, když

jsi přijela stejným autem jako Jaclynin hoch, který čistí bazény.“ Věděla jsem, že Inez je obeznámena se světem vampýrů.

Proto jsem koneckonců byla tady, abych se dozvěděla o jejich

minulosti a boji proti Strigojům. Od covenu jsem taky věděla,

že vampýři představují pro určité čarodějky naprosto normální bytosti. Přesto pro mě byl neobvyklý a překvapující zážitek setkat se s někým cizím, kdo je naprosto v klidu v přítomnosti Moroje.

54

„Tyhle ručičky nedělají manuální práci,“ prohlásil Adrian.

„Buď zticha, chlapče,“ okřikla ho. „Nebo mi přestaneš připadat

tak okouzlující.“

Odkašlala jsem si. „Nezaplétám se s ďáblem, madam.“ Jen

s drzým a nadmíru atraktivním vampýrem. „Většinou jen překládám kouzla a učím se, jak se bránit.“

„Díky svému výcviku je vynikající vědkyní,“ zdůraznila profesorka Terwilligerová.

„Vědkyně, pche.“ Inez zamítavě mávla rukou. „Mně připadá jako přelétavá pubescentka, která si nejspíš myslí, že z ní bude rebelka, když bude fušovat do magie. Nezáleží na tom,

jak je silná, pokud se nedokáže soustředit a brát řemeslo vážně. Máš přítele, děvče? Ano, samozřejmě, že máš. O to hůř.

Tahle generace myslí jen na to, jak se spolu ocitnout o samotě na zadním sedadle auta. Za mých časů jsme tyhle problémy nemívali. Prostě nás poslali za učiteli a odřízli nás od světa.

žádní chlapci. žádné pokušení. Děvče, když přijdeš o panenství, přijdeš o polovinu svých magických schopností. O tom

bys měla uvažovat, Jaclyn.“ Odmlčela se, aby popadla dech,

a znovu se napila čaje. Schválně jsem zírala na její šálek, protože mi bylo jasné, že kdybych se podívala na Adriana, začala

bych se smát. „Ne, v dnešní době nemá cenu zabývat se mládeží. Ne, když mají ty svoje textovky a reality show a energetické

nápoje. Vkusně se obléká, to musím uznat, ale to nestačí, abych

mrhala časem na nějakou mladou holku.“

„Vždyť ani nevíte, co chci,“ vyhrkla jsem. „A nejsem zase

tak mladá. Za dva týdny mi bude devatenáct.“

Inez obrátila oči v sloup. „Vodnářka? Je to čím dál horší.“ Profesorka Terwilligerová znovu nabyla své sebedůvěry

a vyrovnaně pohlédla Inez do očí. „Je výjimečně disciplinovaná

a výjimečně pokročilá. Bere to velmi vážně a už se přidala ke Stelle.“

Alespoň to Inez překvapilo a začala na mě pohlížet zamyšleně, ačkoli stále ne souhlasně. „Předpokládám, že to už něco znamená.“

„To je jen rozehřívačka,“ utrousil Adrian.

55

Varovně jsem na něj pohlédla, protože jsem nechtěla, aby mi dál „pomáhal“. „Prosím, madam. Potřebuju vás. Slyšela jsem, že jste se mnohokrát setkala se Strigoji. že jste s některými

z nich bojovala. Chci o tom vědět víc.“

Nevypadala ani v nejmenším, že by to na ni udělalo dojem.

„Hmm. To je všechno? Předpokládám, že o Strigojích někdo jako ty bude vědět mnohem víc než já.“

„Ale ne z pohledu magie,“ řekla jsem. „Jak jste s nimi bojovala?“

„Stejně jako každý jiný. Kůly, ohněm, utínáním hlav. Ne

že by Morojové často používali kůly. Ale za starých časů jsem několik Strigojů zapálila. Vyžadovalo to jen kouzlo ohnivé koule.“

To nebylo nijak objevné odhalení. „Jo… O tom kouzlu toho vím hodně.“

Inez tázavě pohlédla na profesorku Terwilligerovou. „Neshořel

ti nedávno dům? Proboha, doufám, že jste neexperimentovaly

s ohnivými koulemi uvnitř.“

Moje učitelka se nervózně zavrtěla. „Ne. Ta čest připadla

Alicii DeGrawové.“ Trochu se jí přitom zadrhl hlas. „To je Veroničina učednice.“

„Ta, co se z ní stala potvora,“ dodala Inez.

„Ano. Sydney ji porazila a zachránila mi život.“

Inez si mě prohlížela stylem, který napovídal, že se mnou

možná přece jen nemarní čas, a tak jsem toho využila. „Prosím vás, madam. Prosím, pomozte mi. Připadáte mi jako někdo,

kdo oceňuje vědomosti a učení, a byla bych vám nesmírně vděčná, kdybyste se se mnou podělila aspoň o střípek vaší moudrosti.“

„Proč bych ti měla pomáhat?“ zeptala se. Ale bylo mi jasné,

že jen blufuje. Lichotky opravdu zabírají. „Nemáš žádné výjimečné vědomosti, které bys mi mohla nabídnout.“

„Ale jsem výjimečná v jiných ohledech. Pomozte mi a já…

já vám ihned opravím auto. Vyměním pneumatiky.“

To ji vykolejilo. „Máš na sobě sukni.“

56

„Nabízím vám, co můžu. Manuální práci výměnou za moudrost.“

„Nevěřím, že bys to svedla,“ prohlásila po chvíli.

Založila jsem si ruce. „Nemůžu se na to vaše auto koukat.“

„Máš patnáct minut,“ vyštěkla.

„Stačí mi deset.“

Adrian měl přirozeně potřebu „dohlížet“ na moji práci.

„Naštveš se, když ti řeknu, jak žhavě při tom vypadáš?“ zeptal se a poklekl vedle mě, při čemž si dával dobrý pozor, aby si neumazal kalhoty.

Na takové lichotky jsem neměla čas. Prozkoumala jsem rezervní

kolo a zjistila, že není ve stavu o moc lepším než to

s prasklou pneumatikou.

„Předpokládám, že mluvíš o teplotě.“ Potila jsem se, což ničemu neprospívalo.

„Fakt si myslíš, že je pro ni to auto tak důležitý, aby ti pomohla? Mám dojem, že když naposledy něco řídila, byl to kočár

tažený koňmi.“

Otevřela jsem krabici s nářadím z auta profesorky Terwilligerové

a potěšilo mě, že je dobře zásobená a že je vše kompatibilní.

„Nejde o auto. Tohle je zkouška, která má dokázat, že

nejsem z těch přelétavých holek, které každých pět minut baví něco jiného. Myslím, že už je jí zle z lidí, kteří skáčou, jak kdo píská. Snad mi to přičte k dobru.“

Zmlkl a asi minutu mě sledoval, jak pracuju. „Je pravda, co řekla? O tom, že panenství má vliv na magii?“

„U určitých kouzel,“ připustila jsem. „U jiných na tom tolik nezáleží. Některé čarodějky ze Stelle jsou vdané a profesorka Terwilligerová stále budí úctu.“

Nic na to neřekl, ale bylo mi jasné, jakým směrem se ubírají jeho myšlenky. Uvažoval, jestli to neovlivní můj vlastní pohled

na sex. Opravdu je to pro mě jeden z mnoha faktorů, které beru

v úvahu ohledně toho, že bych náš vztah s Adrianem posunula na jinou úroveň. To, že je vampýr, už mě ani moc netrápí. Ale

tíží mě jiné věci, jako že překročím určitý milník, a taky to, že

57

budu vědět, že Jill ví o každém našem hnutí. Magie v tom taky hraje roli, ale nijak přehnanou.

Nejvíc mě ovlivňuje ohromná potřeba být opatrná. Už to,

že jsem začala s Adrianem chodit, byla zbrklost, takže jsem

si to v hloubi duše chtěla vykompenzovat v jiných aspektech.

Neříkám, že nechci mít sex. Chci… a dokonce tak moc, že mám

tajemství, o němž zatím neví ani Adrian – začala jsem brát antikoncepci. Udělala jsem to proto, že jsem se definitivně rozhodla

začít sexuálně žít? Ne, to zatím ne. Ale díky své opatrnosti se cítím líp, když jsem připravená. Nejsem si jistá, jak by Adrian reagoval, kdyby se to dozvěděl.

Když jsem po devíti minutách skončila s výměnou kola, pomohl mi zvednout se a ujistil se, že vím, jak jsem rozkošná,

když jsem špinavá a upocená. Vrátili jsme se do domu, kde

Inez seděla s profesorkou Terwilligerovou v klimatizovaném fialovém salónku. Zaváhala jsem, jestli se mám posadit na gauč, ale nakonec jsem usedla na zem před Inez.

„Trvalo ti to dost dlouho,“ poznamenala. Přejela mě pohledem, načež přikývla. „Tak tedy dobrá. Ptej se.“

Bylo mi jasné, že tuhle příležitost nesmím promarnit. „Slyšela jsem, že vás napadli Strigojové, madam, a že se pokusili

napít se vaší krve, ale nemohli. Jak to? Co se stalo?“

„Nedá se říct, že by se ,pokusili‘,“ řekla Inez. Dotkla se ze

strany svého hrdla. „Ten netvor mě kousl právě sem, ale máš pravdu. Příliš se nenapil, než poznal tu chuť. Jakmile mu došlo, že mi nemůže vypít krev, rozzuřil se a pokusil se mi zlomit

vaz. Jenže jsem po něm hodila ohnivou kouli.“ Oči jí plály,

jako by se ten boj odehrával přímo před ní. „Vampýří kousnutí

je zvláštní věc. V určitém ohledu je nádherné. Nádherné, ale smrtící.“

„Ano, já vím,“ souhlasila jsem, což ji překvapilo ještě víc.

„Taky se ze mě pokoušela napít Strigojka, ale nedokázala to.“ Inez přikývla. „To je naše magie. Když ji používáš, zanechává

ti stopu v krvi. Copak tě to Jaclyn neučila?“

„Ehm, ano…,“ začala jsem. „Ale jak to, že na tom záleží

Strigojům?“

58

„Magie je život. Strigojové v sobě žádný nemají, takže když dostanou zásah magií – stejně jako zásah morojským magicky nabitým kůlem –, jde to proti jejich podstatě. Kůl, který jim projede srdcem, je zabije. Krev čarodějky je pro ně prostě jen nepříjemná.“

„Ale nepracovala jsem…“ Zarazila jsem se, protože jsem si

náhle uvědomila, že i když jsem v době útoku Strigojů nepracovala

s žádnými velkými kouzly, už jsem začínala plnit příkazy profesorky Terwilligerové. Vyžadovaly jen nízkou úroveň nevědomé magie, ale zřejmě jí bylo dost na to, aby mi v krvi zanechala stopu, která mi zachránila život. Přijala jsem to

a přesunula se dál. „Ale pokud jim magická krev může ublížit, jak to, že pijí z Morojů? Zdá se mi, že Morojové jsou mnohem mocnější, protože v sobě mají magii už od narození, ne jako my.“

Inez vypadala, že ji moje otázka potěšila. „Právě proto, že

jejich magie je vnitřní. Je vstřebaná do jejich krve, takže na Strigoje neúčinkuje takovým šokem. Naše magie…,“ chvilku hledala

vhodná slova, „… naši krev obepíná, protože ji přijímáme

z vnějšího světa. Něco podobného se děje s magicky nabitým kůlem. Magie je do něj natlačena, aby se stal ještě silnější zbraní proti nemrtvým.“

Sotva jsem to stíhala sledovat. „Vnitřní a vnější magie má ale spoustu nuancí.“

„Mírně řečeno.“ Inez mě obdařila téměř upřímným úsměvem.

„A je to ještě složitější, když srovnáš morojskou a lidskou

magii. Někdy jsou si podobné, jindy zase úplně jiné. A samozřejmě

si leckdy i odporují.“

„Odporují si?“ Něco z těch slov spustilo můj vnitřní alarm.

Inez sevřela ruce v pěst a bouchla jimi o sebe. „Vnější, vnitřní. Dvě strany magické mince. Někdy se střetnou. Třeba jako

ve tvém tetování. Alchymisté napouštějí vampýří krev nátlakem, že ano?“

Pomalu jsem přikývla. „Ano. Aby nám zabránili mluvit

o nadpřirozených záležitostech s obyčejnými lidmi.“ A aby nám bránili dělat další věci.

59

„V tvém případě ovšem ne. Zaručuju ti, že v momentě, kdy jsi začala dělat do magie, tvoje tetování přestalo fungovat.“ Její slova mě naplno zasáhla a celý svět se zastavil. „Ne…,

to není možné. Teda asi ano, ale přísahám, že jsem nepostřehla žádný rozdíl. Tehdy ne.“ Věci se změnily až potom.

Inez mě provrtávala pohledem. „Pokusila ses vůbec něco udělat? Pokusila ses mluvit o vampýrech s obyčejnými lidmi?“

„Ne…“

„Tak jak to víš?“

„Nevím, ale předpokládala jsem, že magie tetování je pořád silná, až dokud…“

„Dokud co?“ zeptala se. Teď už na mě zírala i profesorka

Terwilligerová.

Minulý měsíc jsem se setkala s bývalým alchymistou jménem

Marcus Finch, který se vzbouřil a od alchymistů zběhl.

Stejně jako já i on byl přesvědčený, že alchymisté pohlížejí na vampýry příliš příkře. Zašel dokonce tak daleko, že tvrdil,

že mezi alchymisty existuje jistá frakce, která spolupracuje

s lovci vampýrů. Prohlašoval, že objevil způsob, jak zrušit magii obsaženou v našem tetování a osvobodit nás tak od nátlaku,

který nás nutí zachovávat loajalitu alchymistům a tajit nadpřirozené záležitosti. Podstoupila jsem první ze dvou kroků, které

mají tetování zrušit. Dostala jsem injekci nového inkoustu,

který obsahoval „zničenou“ vampýří živlovou magii. To mě

údajně osvobodilo od původního nátlaku. Druhým krokem

je nechat si přetetovat zlatou lilii indigovým inkoustem, který Marcus získává v Mexiku. Říkal, že bez tohoto kroku můžou alchymisté nakonec nátlak opravit. Odmítla jsem Marcusovu nabídku odjet s ním do Mexika a řekla mu, že si poradím sama

i bez indigového zpečetění. Nedokázala jsem se přinutit opustit

Adriana, Jill a ostatní, když jsem věděla, že po takhle otevřené rebelii už by nebylo do Palm Springs návratu.

Dotkla jsem se své tváře a pečlivě volila slova. „Tohle tetování je nabité živly z vampýří magie. Pokud jsou obě magie

v rozporu, co by se stalo, kdyby se do tetování přidaly i živly

z lidské magie? Která magie by převážila?“

60

Takovou otázku zjevně neočekávala ani jedna z nich. Inez se zamračila. „V tvém případě? Určitě lidská. Svůj k svému, jak se říká. Tvoje lidská podstata by lidskou magii posílila.“

„Takže… veškerá kouzla zapracovaná do inkoustu s vampýří magií by byla vyrušena novým inkoustem napuštěným lidskou magií.“

„Ano.“

Svět se začal znovu otáčet, ale sotva jsem si to uvědomovala. Stála jsem na pokraji velikého objevu. To mi bylo jasné. Jen jsem to potřebovala nějak uchopit. Cítila jsem to v konečcích prstů.

„K zadržení morojské magie v těle je potřeba fyzický komponent,“

začala jsem. „V tomhle případě inkoust vyrobený

z jejich krve. K zadržení lidské magie v těle potřebujete taky inkoust… Musí v něm být lidská krev?“

„Ne,“ odpověděla Inez okamžitě. Zamračila se a její čelo vypadalo ještě vrásčitěji. „Krev dobře přenáší jejich kouzla, protože

morojská magie je provázána s jejich fyzičnem. A jelikož my bereme magii ze světa kolem nás, lépe se stabilizuje nějakou fyzickou složkou. Něčím z přírody.“

„Jako třeba čím?“

Inez se podívala na profesorku Terwilligerovou téměř až

s úctou, což patrně často nedělala. „Těžko říct. Něco z rostlin?“ Profesorka Terwilligerová zamyšleně našpulila rty. „Spíš

bych řekla, že něco na bázi minerálu nebo kamene.“ Srdce se mi rozbušilo rychleji. „Nějaký modrý kámen?“

„Nemyslím, že v tomto případě tolik záleží na barvě,“ řekla.

„Určité látky prostě zadržují určitou magii lépe než jiné. Víš co? Ponoř se do studia geologie. Projdi si struktury krystalů

a uvidíš, jaké druhy by nejlépe odpovídaly kouzlu, které hledáš. Je to ubíjející a nudná práce. Pravděpodobně tě to bude

bavit.“

„Kde o tom můžu něco najít?“ vykřikla jsem.

„Existuje o tom spousta knih,“ řekla Inez tónem, který naznačoval, že to už bych přece měla dávno vědět. Zhluboka se

nadechla a poprvé během našeho setkání se zatvářila nejistě.

61

Po chvilce ale už zase měla ve tváři odhodlaný výraz. „Jestli ti můžu věřit, že s nimi nevyvedeš žádnou hloupost, mohla bych

ti pár knih půjčit.“

Spráskla jsem ruce. „To by bylo… Páni! Děkuju. Moc vám děkuju.“

„Dost žvanění,“ vyštěkla. „Řekla jsem, že bych mohla. Ještě

jsem ti je nepůjčila. Jsou to kvalitní knihy, které se v mojí rodině dědí. Nejsem žádná začínající čarodějka. Můj magický rodokmen sahá mnoho generací zpátky.“

„Ano, madam,“ řekla jsem.

Ještě chvíli váhala. „Pokud se k nim dostaneš, můžeš si

je půjčit. Jsou na půdě.“ Kývla hlavou směrem ke dvířkům ve stropě na druhém konci místnosti.

Okamžitě jsem vstala a Adrian se ke mně připojil.

„Ty ne, krasavečku,“ zarazila ho. „Chci, aby to udělala sama. Jsou v krabici s nápisem Mechanika kouzel.“ Soucitně na mě pohlédla, ale já potřásla hlavou. „žádný

problém.“ Naštěstí jsem měla boty na středně vysokých podpatcích.

Na půdě se jistě nepřerazím.

Nepřerazila jsem se, ale jen tak tak. Půda byla plná prachu

a různých krámů. Krabice s „mechanikou kouzel“ ležela pod

pěti dalšími těžkými krabicemi. Když jsem o půl hodiny později konečně snesla po schůdcích svůj poklad, Adrianův a profesorčin pobavený výraz mi napověděl, jak asi vypadám. Inez

souhlasně přikývla.

„Myslím, že se mi zamlouváš,“ prohlásila zamyšleně. „Měla bys mě ještě někdy navštívit. Jsi zajímavá.“

Později, když už jsme byli na cestě zpět do Palm Springs,

z profesorky Terwilligerové čišela radost. Nemohla uvěřit, že

jsme uspěly. „Uvědomuješ si, čeho jsi dosáhla? Nejenže ti půjčila knihy, které nikdy nikomu nepůjčuje, ale navíc tě znovu pozvala. Nikdy jsem neslyšela, že by někoho pozvala.“ Zavrtěla

hlavou a rozesmála se. „Nikdy mě nepřestaneš udivovat, Sydney. Chceš si ty knihy nechat u mě doma?“ Tam jsem ostatně

měla uskladněnou většinu svých magických pomůcek, které se

62

stále rozrůstaly. Nemohla jsem si je nechávat na pokoji na koleji, když tam se mnou bydlela Zoe.

„Nechám si je u Adriana,“ odpověděla jsem automaticky. Nijak to nekomentovala a mě napadlo, jestli jsem náhodou

neudělala chybu. Profesorka Terwilligerová se mě moc nevyptávala na můj soukromý, milostný či alchymistický život, ale

bylo mi jasné, že není hloupá ani nevšímavá. Čarodějky možná

berou vampýry docela normálně, ale uvažovala jsem, jestli předpokládá – a odsuzuje – plný dopad mého vztahu s Adrianem. Adrian se naklonil ze zadního sedadla. „To byla spousta

práce kvůli pár knihám. Obdivuhodný, ale dost pracný postup. Předpokládám, že máš nějaký geniální plán.“

Přestala jsem se zabývat svou umazanou sukní a znovu se

mě zmocnilo předchozí vzrušení. Inezina slova na mě zapůsobila, jako by se mi v hlavě rozsvítila žárovka. „Netuším, jestli je

geniální nebo ne,“ řekla jsem. „Ale myslím… Myslím, že bych dokázala vyrobit ten Marcusův inkoust.“

63

5

Adrian

Poslední dobou Sydney trávila spoustu času v mojí posteli.

Bohužel ale ne se mnou.

Tak docela jsem nepochopil, jak jí rozhovor s Inez mohl vnuknout nápad na výrobu antialchymistického inkoustu, ale nikdy jsem netvrdil, že dokážu udržet krok s jejím myšlením. Od chvíle, kdy ji posedl ten nápad, se z naší mazlicí hodiny

stala hodina studijní. Nemohla ty knihy číst před Zoe, a ačkoli

Jackie Sydney na nezávislém studiu víceméně nechávala dělat,

co chce, i jejich společný čas byl omezený. A tak se naše romantické schůzky odsunuly.

Lhal bych, kdybych tvrdil, že mi nechybí staré časy, ale

chtěl jsem, aby dokázala ten inkoust vyrobit. Marcuse Finche sice nemám v lásce, ale podporuju jeho cíl, že je třeba zmařit plány alchymistů a už jim nedovolit, aby ovlivňovali a ovládali mysl lidí. Sydney se rozhodla s ním neodjet a nedokončit celý

proces, protože nebyla připravená na život na útěku. Navíc věřila, že toho dokáže víc, když si bude i nadále zachovávat spojení

s alchymisty. Byly to ušlechtilé důvody, ale líp než kdokoli

jiný jsem věděl, že možná tím největším důvodem pro ni bylo, že nechtěla opustit mě.

Ale komu se snažím co namluvit? Já jsem taky nechtěl, aby mě opustila. Jenže zároveň jsem si vyčítal, že vlastně můžu

64

za to, že je teď zranitelná, když se nechala přetetovat. Taky jsem

si uvědomoval, že každá ukradená společná chvíle pro ni představuje

ohromné riziko, že bude muset čelit hněvu alchymistů.

Přestože Inez prohlásila, že je teď Sydney imunní vůči příštímu tetování, protože provozuje magii, oba jsme toužili po tom, aby

byla její zlatá lilie zpečetěna, jen pro případ, že by došlo k nejhoršímu. Tohle se ale netýkalo jen jí. Věděla, že když objeví

snadno vyrobitelný inkoust, který dokáže zvrátit vliv alchymistického tetování, bude mít v rukou ohromnou moc.

Tahle studijní odpoledne zase nebyla tak špatná. Přinesl

jsem si do ložnice malířské potřeby a pracoval na tom prokletém autoportrétu, zatímco Sydney seděla s překříženýma nohama

na mojí posteli nad knihami a notebookem. Byla tak ponořená do práce, že si ani nevšímala, jak často nechávám malování

a jen ji pozoruju. Asi je to šílené, ale připadala mi hrozně

sexy, když se zamyšleným výrazem zvedla nohy a předklonila se, aby si mohla přečíst jakýsi tajemný text. Morojové se straní

slunečního světla, ale když jsem ji sledoval ve slunečních paprscích, věděl jsem, že lidi byli stvořeni pro slunce.

„Je to boleit,“ prohlásila náhle jednoho dne.

Otočil jsem se od plátna, na němž se zatím skvěla pouze zelená čára. „To zní jako nějaký indický muzikál.“

„Boleit, ne Bollywood.“ Poklepala na monitor notebooku.

„Je to tmavomodrý minerál z velkých nalezišť v Mexiku. Přečetla jsem všechno o mechanice kouzel v Inezině knize a má

to téměř až vědecký aspekt. Složení různých minerálů a rostlin

v přírodě má vliv na druhy komponentů živlových kouzel.

Boleit je díky krychlové krystalické soustavě a izometrickému systému vynikajícím přenašečem k zastavení čtyř elementů,

takže může být zadržen v kůži a dokáže zrušit přidanou morojskou magii. Jeho specifická váha a dokonalé štěpení tomu

taky napomáhají.“

Nerozuměl jsem vůbec ničemu. „Takže, ehm, jaký je výsledek?“ Zaklonila se a v očích měla ohromený pohled. „Nejde jen

o samotný minerál. Marcus si myslel, že jede do Mexika pro

65

nějaký materiál, který bojuje proti zlatému inkoustu. Ale jde

o víc. Vsadím se, že jeho tatér ovládá magii, a než boleit namíchá do inkoustu, magicky ho nabije. Alchymisté-rebelové používají lidskou magii, aniž by si to vůbec uvědomovali.“

To bylo pro moje chápání trochu víc, než jsem dokázal pojmout. Odložil jsem štětec a zvedl sklenici s vodou. „Takže dokážeš udělat totéž? Nabít ten minerál a vyrobit z něj inkoust,

který by zpečetil tvoje tetování?“

„Tím si nejsem jistá. Potřebovala bych pomoc profesorky

Terwilligerové, abych tomu kouzlu přišla na kloub. Není zaznamenané, takže ho budeme muset vymyslet. Nic podobného

jsem ještě nikdy nedělala.“ Zamračila se. „To bude ještě těžší než získat dostatek boleitu, se kterým budeme pracovat. Jsem

si jistá, že v okolí Palm Springs žádná naleziště nejsou. Snad bych ho mohla objednat přes internet… Nebo bych mohla najít náhradu, která by byla dostupnější. Možná, že nějaký jiný halit může mít podobné vlastnosti.“

„A ty budeš mít dvojitou ochranu.“ To pro mě bylo nejdůležitější, ne ty řeči o geologii.

„Když to dokážu, pak ano. A pokud má Inez pravdu, tak

už jsem chráněná.“ Poznal jsem na ní, že ji náhle osvítil nápad.

„A navíc dokážu ušetřit Marcusovi spoustu problémů. Svými výlety do Mexika jen ztrácí čas. Kdybych dokázala vyrobit ten inkoust, měl by náhradu po ruce a mohl by pomáhat více lidem. Jen doufám, že se jednoho dne objeví, abych se s ním

mohla podělit o svůj objev.“

Pokrčil jsem rameny. „Na co čekat? Najdeme ho ve snu. Ne

že bych toužil trávit s ním noci, ale když u toho budeš ty, přežiju to.“

Její výraz okamžitě ztvrdl. „Ne. žádné sny, které nejsou nezbytně nutné.“

„Tohle je nutný. Právě jsi mi řekla, jak veliký objev to bude.

A přestože se mi nelíbí vlasy Robina Hooda Finche, je to tvůj kontakt s podsvětím. Musíš to s ním probrat.“

„To taky udělám,“ přisvědčila tvrdohlavě. „Až ho uvidím.

Pokaždé se vrátí. Nemusíš na to marnit éter.“

66

„Není to marnění. Sen je hračka, Sageová.“

„To je přesně to, co jsem ti řekla už dřív. Nemůžeš si pomoct, abys přestal dělat takové věci. A právě proto tě miluju.

Ale je to risk.“

„Jo? Někdo – já samozřejmě ne – by mohl namítnout, že

celá tahle záležitost s výrobou inkoustu je neuvěřitelný risk. Nemyslíš,

že by alchymisty naštvala neposlušnost? Co kdyby

zjistili, že provozuješ magii? A to se ani nezmiňuju o tom, co

by se stalo, kdyby zjistili, že chodíš se mnou.“ Abych zdůraznil svá slova, mávl jsem rukou se sklenicí vody. „Riskuješ toho hodně, lásko. I kdyby alchymisté přišli jen na jednu z těch

věcí…“

„No a?“ zeptala se. „Myslíš, že s tím můžu přestat?“

„Ne, samozřejmě, že ne,“ řekl jsem s větší jistotou, než jakou jsem skutečně cítil. Přál bych si, aby se Sydney nikdy neocitla

v ohrožení, jenže realita je jiná. „Vím, že nemůžeš. Děláš, co je

ti vlastní. A sny vyvolané éterem? Ty zase dělám já.“ Kývl jsem na její notebook a knihy. „Neumím takhle pátrat a používat zaklínadla, ale nech mě udělat aspoň něco maličko podobnýho. Nech mi pocit, že můžu taky něčím přispět.“

Vykulila oči. „Ach, Adriane. Přispíváš hodně. Nemáš ani

tušení, co všechno děláš. Jsi moje největší radost v životě. Největší

radost, jakou jsem kdy měla.“

„Takže dohodnuto,“ prohlásil jsem. „Provedeme snový kon—

ferenční hovor.“

Láska a odhodlání, které z ní vyzařovaly, náhle pobledly.

„Počkej. Jak dohodnuto? Jak jsme se dostali od mého vyznání lásky k tomu, že souhlasím se snem?“

„To je logika Adriana Ivaškova. Nesnaž se to pochopit. Prostě se s tím smiř.“

„To se líp řekne, než udělá.“

Vážně jsem přikývl. „To proto, že nejsi zvyklá na můj spontánní

a nepředvídatelný život. V životě se mi dějí nečekané věci. Nic už mě nepřekvapí.“

Zadívala se na mě prohnaným pohledem. „Já teda nevím. Vsadím se, že ti řeknu něco, co bys nikdy nečekal.“

67

„Zkus to.“

„Když tě překvapím, odvoláš ten sen?“

„Tak ven s tím.“

Na pár vteřin zaváhala, a přestože se rozpustile usmívala,

zaznamenal jsem u ní i trochu nervozity. „Takže… beru antikoncepci.“ Zrovna jsem pil vodu a zakuckal jsem se. Chvíli jsem kašlal,

než jsem zase popadl dech. „Cože?“

Pokrčila rameny, jako by rozhodnutí, že začne sexuálně žít, nic neznamenalo. Bezpochyby mě to překvapilo. Hodně mě

to překvapilo. Neměl jsem pochybovat o jejích schopnostech.

„Nějakou dobu potrvá, než začnou prášky fungovat, takže jsem chtěla být pro všechny případy připravená.“

„Pro všechny případy,“ zopakoval jsem ohromeně.

Její nervozita rázem ustoupila radosti nad tou mou. „No tak. Tvrdíš snad, žes o tom neuvažoval?“

„Uvažuju o tom neustále, to mi věř. Ale nevěděl jsem, že

ty taky. Myslel jsem, že alchymisté mají ohledně sexu pevné zásady, jako že musejí zachovávat čistotu a že před svatbou je to hřích… a tak.“

„Většina ano,“ připustila. „Ale já? Mám zásadu, že milování

z lásky má smysl a představuje závazek, který sepsané zákazy nepostihnou. Pokud je v tom nějaký hřích, pak jedině, když to děláš… nevím. Lacině. S někým, na kom ti nezáleží a nic to pro tebe neznamená.“

Nezmohl jsem se na žádný komentář, protože většina sexu

v mém životě byla víceméně laciná. Nepamatuju si jména ani poloviny holek, se kterými jsem spal. Sydney to dobře ví, ale

neodsuzuje mě za to. Radši změnila téma na takové, které bych od ní očekával.

„A samozřejmě to s sebou nese ohromnou zodpovědnost.

Na trhu existuje milión prášků, takže jsem musela shromáždit veškeré informace.“ Pak vytáhla z batůžku tabulku nadepsanou Porovnání orální antikoncepce. Nadpis byl napsán ručně, ale

tak pečlivě, že by vás nenapadlo, že není natištěný. Tabulka

68

byla hodně barevná a obsahovala sloupce s nesrozumitelnými termíny jako estradiol a androgenicita.

Zíral jsem na to s otevřenou pusou, ačkoli tohle přesně odpovídalo

Sydney, jak ji znám a miluju. „Vypracovalas to?“

„Vlastně už před nějakou dobou. Nezabralo mi to moc

času.“ S povzdechem se na tabulku zadívala. „Všechny mají spoustu vedlejších účinků. Většina lidí s tím nemá problém, ale musíš zvážit riziko, že někdy k něčemu dojde. Po většině z těch prášků se přibírá.“

Pozorně jsem si ji prohlížel a uvědomil jsem si, jak velké

přiznání to pro ni je. Přestože už se teď naučila stravovat zdravěji, věděl jsem, že si pořád dělá starosti se svou postavou. To je samozřejmě k smíchu, když vypadá takhle skvěle. „Překvapuje

mě, žes do toho šla. Existuje fůra dalších možností, jak provozovat bezpečný sex i bez prášků.“

„Já vím.“ Odložila tabulku. „Ale nemocí se bát nemusíme

a tohle je nejúčinnější metoda – a mám ji pod kontrolou. Můj doktor mi předepsal prášky, po kterých by se přibírat nemělo, tak uvidíme.“

Zvedl jsem se a usedl vedle ní na postel. „Slib mi, že když

si všimneš, že to s tebou dělá něco špatnýho, přestaneš je brát. Nechci, aby sis to pak kompenzovala nějakou šílenou dietou.“ Podívala se mi do očí. „Myslíš, že bych to udělala?“

„Radši bych to neriskoval.“

„A riskoval bys, že nebudeme mít sex?“

„Teď taky nemám sex a je mi fajn,“ prohlásil jsem povzneseně.

„Ačkoli… ehm, čistě jen z akademický zvědavosti by mě zajímalo, o jaký době asi tak uvažuješ…“

Sydney se rozesmála a dala mi pusu na rty. „Nevím. Až budu připravená.“ Náhle vystřízlivěla. „A je tu taky Jill…“

„Aha,“ řekl jsem, protože to bylo jediné, co jsem říct mohl. Jill. Jill, která vidí do mého světa a vidí všechno, co dělám

– včetně toho, co dělám se Sydney. Vím, že to Sydney trápí,

a nemůžu jí to vyčítat. Taky se mi nelíbí mít nedobrovolného svědka většiny svých intimních aktivit. Obzvlášť když je

tím svědkem milá a nevinná Jill. Ale po tom, co už skrze mě

69

viděla, už asi nebude tak milá a nevinná. Hlavním důvodem zpomalení mého fyzického vztahu se Sydney byla Jill. Sydney

se neochotně smířila s tím, že Jill o určitých věcech ví. S jinými věcmi se ale nesmířila.

Nemohl jsem jí nabídnout žádný argument ani útěchu. Netušil jsem, jak by to šlo obejít, a rozhodně nechci Sydney nutit

do něčeho, co by jí bylo nepříjemné. Můžu doufat jen v to, že se s Jill jednou naučíme vzájemně se blokovat. Moje bývalka

Rose má pouto s Lissou a nakonec se to naučily…, ale trvalo

jim to pár let. Čekal bych na Sydney tak dlouho? Jak jsem ji držel za ruku a díval se na ni, okamžitě jsem znal odpověď. Ano. Ano, čekal bych.

Obdařil jsem ji povzbudivým úsměvem. „Tak musíme sledovat, co se bude dít. Jestli ty prášky budou neškodné, tak

dobře. Ale jestli ne, tak je přestaň brát. Jsou to jen prášky, ne závazek na celý život. Do té doby se můžeme zabavit jinými způsoby.“

To jí vyloudilo na rtech úsměv a moje srdce se povzneslo.

„Tipuju, že ty tvoje způsoby taky nebudou pro Jill moc vhodné.“

„Odlož ty knihy a já ti to ukážu.“

Když Sydney odešla, pořád jsem myslel na Jill, ale to nejspíš proto, že jsem si s ní na ten den domluvil večeři. Snažil jsem se

čas od času s ní někam zajít. Jill možná ví všechno o mém životě,

ale já chci vědět aspoň něco o tom jejím. Ačkoli spolu často večeříme s celou partou, je hezké, když si někam vyrazíme jen sami dva. Tedy skoro sami dva. Jill někdy směla opustit školu

v doprovodu Sydney, ale většinou byli všichni radši, když s ní šel jeden z dhampýrů. Vím, že to Jill někdy považuje za útisk, ale s tímhle striktním pravidlem jsem taky souhlasil. Byl jsem

u toho, když ji napadli ti vrazi. Viděl jsem, jak krvácela a přestala dýchat. Ten obraz mě neustále budí ze spaní a nevyrovnal

bych se s tím, kdyby se podobná událost měla opakovat. Takže se našich společných večeří účastnil i Eddie, ale to mi nijak zvlášť nevadilo. Je to hodný kluk a taky už si užil dost traumat a zlomeného srdce. Patří to k němu a posiluje ho to. Je přirozený a toho si na něm cením.

70

Jenže u obrubníku spolu s Jill nečekal Eddie.

„Sakra,“ zamumlal jsem.

Jill se ušklíbla, když uviděla mou reakci. Znala moje myšlenky

a pocity, ale v názoru na jednu osobu jsme se rozcházeli.

„Ahoj, Adriane,“ pozdravila mě radostně a nasedla do auta.

„Neil se rozhodl, že s námi dnes večer pojede on.“

„To vidím,“ utrousil jsem, když usedl na zadní sedadlo

a zdvořile mi kývl na pozdrav do zpětného zrcátka. „Castile má rande?“

„Ne, ale napadlo nás, že když si Neil vyrazí ven, bude zábava.“ Ve skutečnosti samozřejmě myslela, že to bude zábava

pro ni. Nepotřeboval jsem žádné pouto, aby mi to bylo jasné.

„Navíc mám o rok víc zkušeností než Eddie,“ dodal Neil.

„Takže bych skutečně měl být tím, kdo s Její Výsostí vždycky chodí na veřejnost.“

Jill se obvykle nad svým titulem čertila, ale Neil na ni těmi

slovy zapůsobil jako nějaký rytíř ze starých časů, až se jí z toho zachvělo srdce.

„Castile má za sebou pár těžkých bojů,“ řekl jsem. „Kolika

Strigojům a vrahům ses postavil ty?“ Pozoroval jsem ho

ve zpětném zrcátku, a přestože měl ve tváři pořád drsný výraz, teď se nervózně zavrtěl.

„Jednou jsem byl ve velké skupině strážců ochraňujících

královskou rodinu, když se na ni rozhodli zaútočit dva Strigojové,“

odpověděl.

„Dva Strigojové proti skupině strážců, jo? Teda, to je fakt drsný.“

Koutkem oka jsem postřehl, jak po mně Jill střelila rozzlobeným pohledem. „Neil viděl a vykonal spoustu věcí. Jeho výcvik

je vynikající.“

Z čiré velkorysosti jsem se vzdal provokací, protože se zdálo, že je do něj zamilovaná. Ale jen prozatím. Zanedlouho si

moji pozornost vyžádalo přemýšlení, kde v centru zaparkovat mezi ostatními auty lidí, kteří si vyrazili na večeři. Místo jsem nakonec chytil u řecké restaurace, kde jsme měli zamluvený stůl. „Adrian Ivaškov opět zvítězil,“ prohlásil jsem.

71

Uvnitř jsme čekali jen chvilku, než nás hosteska uvedla

k našemu stolu. Prošli jsme kolem pultu s dezerty. „Čerstvá baklava,“ poznamenala Jill s nevinným výrazem.

„Vypadá tak,“ utrousil jsem právě tak zlehka. „Třeba si ji

pak můžeme koupit s sebou.“ Baklava patří k nejoblíbenějším Sydneyiným pokrmům. Možná to hrálo roli, když jsem se rozhodoval, kam zajdeme na večeři, ale možná taky ne.

Toužebně jsem prošel kolem ouza a zeptal se Jill na její plavecký tým. Všichni amberwoodští studenti se musejí mimo

vyučování účastnit nějakého sportu. Plavání jí vyhovovalo nejvíc, protože se obvykle provozuje pod střechou a protože jejím

živlem je voda. Osobně nejsem velkým fanouškem sportu, ale měl jsem rád večírky po Super Bowlu, hlavně když jsem nebyl

nucen sledovat zápas. Párkrát jsem zašel na Jillin trénink

v plavání a zjistil jsem, že pohled na ni, jak jí to jde, mi stojí

i za všechny ty přehnaně nadšené rodiče.

I teď byla celá šťastná, když mi vyprávěla, jak dosáhla nového

osobního rekordu, což bylo příjemné rozptýlení po bouřích, které mi neustále zuří v mysli. Bylo pro ni těžké přizpůsobit se životu v Amberwoodu, takže jsem byl rád, že jí něco vychází. Kouzlo ovšem pominulo, když se se zářícíma očima obrátila

na Neila.

„Neil je v zápasnickém týmu. Je vážně skvělý. Nejlepší. Zvítězil nad všemi soupeři.“

Opřel jsem se na židli a přešly mě výčitky svědomí, že mi

tolik vadí. „No samozřejmě. Každý dhampýr zvítězí nad člověkem. To je příroda.“

Neil o tom dlouze uvažoval při přežvykování souvlaki. „To asi ano,“ připustil nakonec.

„Nezdá se mi to moc fér,“ pokračoval jsem. „Zápasníci se zařazují podle váhy, ale v tomhle žádná regulace neexistuje. Hraješ si s lidmi, kteří se ti ani náhodou nemůžou vyrovnat.“ Jill po mně střelila varovným pohledem. „Ale s tím on nic

nenadělá, když v Amberwoodu nejsou týmy lidí a dhampýrů.“

„Vždycky bys měl schválně prohrát,“ pověděl jsem mu.

72

Neil zbledl. „Schválně prohrát? To bych nikdy neudělal! Je to proti mým zásadám.“

„A jak do tvých zásad zapadá to, že přepereš lidi, co se ti

nevyrovnají?“ dotázal jsem se. „Podle mě je to morální přestupek.“ Litoval jsem, že tu s námi není Sydney, protože ta by

jistě ocenila moje užití termínu přestupek. „Ale je to tvůj život.

Já tě neodsuzuju, ale upřímně…“ Lehce jsem se zasmál. „Mám tendenci přehnaně tíhnout k morálce. To je jedna z mála mých chyb.“

Dokonce ani Neil nebyl tak netečný, aby mi na to skočil. Přimhouřil oči. „To mi zřejmě nějak uniklo. Pověz mi něco víc

o svém pohledu na morálku.“

Mávl jsem rukou. „Na to teď nemáme čas. Ale víš, s kým

bys to mohl probrat? S Castilem. Ten kluk naprosto přesně chápe, co je správné. Simuloval vymknutý kotník, aby se vyhnul

většině basketbalový sezóny a nemusel tak měřit síly s lidmi.

A přitom v basketu opravdu vyniká.“

Nedokázal jsem odhadnout, nakolik se Neil zajímá o Jill,

ale bezpochyby považuje Eddieho za svého rivala. Eddie není

špatný, ale taky má v povaze soutěživost. Tipuju, že v Amberwoodu může být jen jeden alfa dhampýr.

„Lhaní taky není moc ušlechtilé,“ opáčil zapáleně Neil.

„Ale pokora ano.“ Zasněně jsem vzdechl po Eddiem, stejně

jako Jill často vzdychala po Neilovi. „Radši snášel ponížení, že je ze hry, než aby sklízel slávu, kterou si nezaslouží.“

Z Neila čišel vztek, takže jsem si uvědomil, že už jsem možná zašel až příliš daleko. „Neile,“ vložila se do toho pohotově

Jill, „prosím tě, neobjednal bys mi s sebou baklavu? S lískovými

a pistáciovými oříšky.“

Jill nezapřela mou žačku. Pistáciová baklava není zrovna obvyklá, takže ji samozřejmě neměli po ruce u pultu. Přiměla tak Neila čekat, než mu ji odkudsi přinesou, a my jsme tím získali čas.

„Jsi tak zlý,“ vyčetla mi, sotva Neil zmizel z doslechu. Při čekání z nás nespouštěl oči, ale aspoň už neslyšel, o čem se bavíme.

73

„Máš na víc, nezletilá princezno.“ Každé slovo jsem zdůraznil mávnutím vidličky. „Krom toho je ten náš Big Ben ženatý

se svými povinnostmi. Nikdy ho nedostaneš. Najdi si nějakýho morojskýho prince a pusť z hlavy dhampýry. S těmi jsou jen potíže.“ Jako bych to sám dobře nevěděl. „Možná ti na to všichni skáčou, ale já vím, že do něj nijak extra blázen nejsi.“

„Jo? Teď máš psychický pouto ty?“

„žádný nepotřebuju.“ Poklepal jsem si na hlavu. „Vidím

aury. A taky tě znám. Na co si to hraješ? Proč předstíráš, že

o něj máš zájem?“

Povzdechla si. „Protože doufám, že o něj zájem mít budu.“

„Jako že když to budeš dobře hrát, pak přesvědčíš samu

sebe?“

„Tak nějak.“

„To nedává smysl. A ode mě je to závažný nařčení.“

Pod stolem mě nakopla. „Kdybych se dokázala zamilovat

do Neila, tak bych snad dokázala přestat…“ Na okamžik zaváhala.

„Snad bych dokázala přestat myslet na Eddieho.“ Odpustil jsem si kousavou poznámku. „Nemyslím, že to funguje takhle. Vlastně vím určitě, že ne.“

„Adriane, musím něco udělat. Kéž bych si uvědomila dřív, co cítím k Eddiemu… Ale byla jsem hloupá a prošvihla svou

šanci. Sydney teď tvrdí, že se Eddie řídí ctí a povinnostmi a je

přesvědčený, že žádná princezna by se nesnížila k tomu, aby

s ním chodila.“

„To zní, jako by to řekl on,“ připustil jsem. Nikdy jsem neslyšel Eddieho verzi, ale Sydney ho vyzpovídala, takže je v obraze. Kdysi se do Jill zamiloval, ale dlouho to popíral. Nikdo

z nás nevěděl, jestli jeho city přetrvaly jeho vztah s Angeline,

ale něco mi napovídalo, že se ty kavalírské názory nikdy nezměnily.

„Možná by sis měla promluvit přímo s Eddiem a zjistit, jak

se věci mají. Rozhodně je to lepší než se snažit zamilovat do jinýho kluka,“ navrhl jsem jí.

„Jako ty se Sydney?“ zeptala se Jill s povytaženým obočím.

„To zrovna moc nevyšlo.“

74

„Tehdy ne.“ Kdybych měl popsat Sydneyinu reakci na svoje první vyznání lásky, bylo by příliš mírné říct, že „to zrovna moc nevyšlo“. „Ale podívej na mě teď. Užívám si lásky.“

Jill se už zase uculovala. „Až bude mít Sydney narozeniny, měl bys pro ni uspořádat večeři.“

Připadalo mi hezké, že mám někoho, kdo se snaží popohnat

můj život. Aspoň mě to uchránilo od toho, abych musel vysvětlovat, co mě tíží. Taky jsem si uvědomil, že Jill tak rychle změnila

téma nejspíš proto, že už se nechtěla bavit o svém milostném životě. „To není žádný pořádný dárek. Zaslouží si víc.“

„Diamanty a růže?“ Jill zavrtěla hlavou. „Měl bys ji znát líp.

Není materiálně založená, takže nemusíš dělat žádná přehnaně drahá gesta. Doma uvařená večeře je dost velká romantika.“

„A taky katastrofa. Vždyť přece víš, že neumím vařit.“

„A právě proto to ocení ještě víc. Cení si snahy a učení. Prostě

si sežeň recept na něco jednoduchýho, co zvládneš, a ono to půjde. Nedokonalost je roztomilá.“

Jill měla pravdu, ale nějak jsem to nedokázal přijmout.

Vždycky, když jsem se snažil získat si nějakou holku – dokonce

i jen na jednu noc – vyžadovalo to „velká drahá gesta“. Květiny

a další květiny. Večeře o sedmi chodech s odpovídajícím druhem vína. Doma uvařené špagety se tomu nemůžou rovnat.

„Budu o tom uvažovat,“ souhlasil jsem.

To Jill nakoplo. „Jestli bude dostatečně romantická atmosféra, mohli byste…“

„Ne, nezletilá.“ Zvedl jsem ruku, abych ji zarazil. „S tím nezačínej.“

„Ale ty bys chtěl,“ trvala na svém Jill. „A ona taky, jinak by přece nevypracovala tu tabulku.“

„To teda nevím. Takový věci dělá ve volným čase běžně,

jen tak pro zábavu. Každopádně jsme se zatím na ničem nedomluvili.

Shodli jsme se jen na tom, že nechceme, abys byla zainteresovaná do našeho sexuálního života. Zatím teda nemá smysl se o tom bavit.“

Podepřela si loktem bradu a její světle hnědé vlnité vlasy jí orámovaly obličej jako závoj. Byla by to hezká póza na obraz.

75

„Připadám si hrozně. Je to moje vina, že máte zničený milostný život. Kdyby nebylo pouta…“

„Byla bys mrtvá,“ dopověděl jsem za ni. „O tom není potřeba diskutovat. Jednou jsem řekl, že radši budu žít celý život

v celibátu, než abys ty nežila vůbec. A to myslím naprosto vážně.“

Jill polkla a bylo na ní vidět, že bojuje se slzami.

„Bacha,“ poškádlil jsem ji. „Když se teď rozbrečíš, náš Big

Ben si pomyslí, že ti ubližuju. Venku se se mnou popere.“ Popotáhla, ale podařilo se jí vykouzlit úsměv. „To ne, ale

fakt už za chvíli přijde. Třeba bych se mohla opít, až se Sydney budeš, nebo tak něco. To by otupilo pouto.“

„Ne,“ prohlásil jsem neústupně. Neil vykročil k nám. „To

rozhodně ne. Jeden bývalý alkoholik v tomhle poutu je až až. Zatím si s tím nelámej hlavu. Nějak to vymyslíme.“

„Jak?“ zeptala se.

„Mám plán.“

Jill mě zná až příliš dobře, takže mě teď obdařila vědoucím pohledem. „Lháři.“

76

6

Sydney

Nevím, jak dlouho jsem spala, než jsem se ocitla ve snu

vyvolaném éterem. Kolem mě se zhmotnilo sloupořadí z Gettyho vily. Ve vodě v ohromné fontáně se odráželo slunce.

Ve snech slunce nemělo na Adriana žádný vliv. Rozhlédla jsem

se a uviděla ho, jak se s rukama v kapsách opírá o sloup. Sledoval mě s uličnickým úsměvem ve tváři. Sluneční svit mu

osvětloval lícní kosti a vlasy a mě pohled na něj okouzlil, až se mi zadrhával dech. Klidně mohl být mistrovským kouskem – jedním z těch, které tu ve vile vystavují.

Pak jsem si uvědomila, že jsme se vlastně neměli sejít ve snu. Došla jsem k němu, popadla ho za tričko a přitáhla si ho

k sobě. „Hele, co se děje? Myslela jsem, že jsme se dohodli, že už žádné sny.“

„Tos řekla ty. Já s tím nesouhlasil.“

„Ale já…“ Zarazila jsem se a v duchu si přehrála náš rozhovor předtím, než jsem mu oznámila, že beru prášky. Opravdu

neřekl, že přestane se sny, když ho překvapím. „Tys mě obalamutil.“

„Nic takovýho. To spíš já jsem oběť, když jsi po mně vyrukovala

s tou bombou o prášcích. Jak mám teď něco dělat?“

Dlouze mě políbil a pak pokračoval: „Přinesla ti nezletilá baklavu?“

77

„Jo, ale to tě neomlouvá, žes mě zase zatáhl do snu.“

Přivinul si mě k sobě a znovu mě políbil. „Už jsem omluvený.“ Nakonec jsme se od sebe odtrhli, ale Adrian mě dál objímal kolem pasu. Slunce dodávalo jeho vlasům kaštanové odlesky

a jeho bledá pleť, která mi dřív připadala děsivá a nelidská, mi teď připadala nádherná. Rysy mu ztvrdly odhodláním.

„Připravená vyvolat Robina Hooda?“ zeptal se.

Zmínka o Marcusovi Finchovi mě odvedla od nevhodných myšlenek a připomněla mi, že stojím na pokraji ohromného průlomu, a taky to, v jak nebezpečné situaci se nacházíme.

Adrian mě pokaždé mistrovsky dokázal přivést na jiné myšlenky.

„Neměl bys to dělat,“ upozornila jsem ho.

„Už to dělám,“ opáčil zvesela. „Tak se s tím smiř.“

Pustil mě a zadíval se do dáli. V jeho zelených očích se zračilo soustředění, jak se snažil ve snovém světě zachytit Marcuse. Existovala velká pravděpodobnost, že to nevyjde. Marcus

klidně může být vzhůru. Nebo ho možná Adrian nezná dostatečně dobře. Adrian dokázal se sny zacházet nejlépe ze všech

uživatelů éteru, které známe, ale někdy to bylo i na něj moc.

Asi po minutě napjatého mlčení jsem zahlédla, jak se na druhé straně nádvoří cosi zalesklo. Obrys se pomalu rozšiřoval,

až nabyl tvarů mužské postavy a náhle před námi stál Marcus.

Vypadal jako vždycky. Blond vlasy mu sahaly po ramena

a na tváři měl vybledlé tetování alchymistické lilie překryté indigovým vzorkem. Tvářil se nechápavě a evidentně nedokázal přijít na to, jak se sem dostal. Když Adrian poprvé zatáhl

do snu mě, snila jsem předtím obyčejný sen, ale postupně jsem si začala uvědomovat, že je na něm cosi nepatřičného.

„Ráda tě zase vidím, Marcusi,“ pověděla jsem mu.

Zamračil se a začal zkoumat svoje ruce, jako by se bál, že jsou nehmotné. „Je to skutečné?“

„Dostatečně skutečné,“ odvětil Adrian.

„Jsi ve snu vyvolaném éterem,“ objasnila jsem.

78

Marcus se na okamžik zatvářil nevěřícně, ale vzápětí se

v jeho očích objevil úžas. „Páni!“ Rozhlédl se kolem. „Kde to jsme?“

„V Malibu,“ odpověděla jsem, což ho překvapilo ještě víc.

„Kde jsi ty? V Mexiku?“

Odtrhl zrak od budov kolem nás. „Jo, ale už se brzo vrátíme. Amelia a Wade už se nechali tetovat a já dostal tip na nějaké rebely v Arizoně, co mě potřebují. Zrovna čekáme na jednoho chlápka, který nám pomůže dostat se přes hranice. Vrátit se zpátky je vždycky mnohem těžší.“

Marcus byl na alchymistickém seznamu hledaných osob. Jakýkoli alchymista, který jim unikne, pro ně představuje obtíž, natožpak takový, který aktivně rekrutuje další. Vzhledem

k jejich rozsáhlým stykům musí být Marcus extrémně obezřetný, zejména na tak střežených místech, jako jsou hranice. V tu

chvíli ho zřejmě napadlo, že jsme ho nevtáhli do snu kvůli přátelskému

popovídání.

„Co se děje? Jsi v pořádku?“ Vypadal, že skoro až očekává, že nejsem. Opravdu se o mě obával, když mě tu nechal.

„Kupodivu ano. Mám něco, co by ti mohlo pomoct.“ Dramaticky jsem se odmlčela. „Možná dokážu vyrobit inkoust,

jaký používáš ke zpečetění tetování.“ Spadla mu čelist. „To… to není možné.“

Adrian se ušklíbl. „Opravdu? Vloupala se na vysoce zabezpečený území alchymistů a sehnala ti záznamy, cos potřeboval.

Vážně myslíš, že nedokáže vyrobit to, co nějakej chlápek, kterýho jsi někde vyhrabal?“

Na to Marcus neměl žádnou odpověď, a tak upřel zrak na mě. „Máš indigový inkoust?“

„Ne tak docela. Nemůžu sehnat minerál, o kterém jsem přesvědčená, že ten člověk používá. Ale myslím, že by se dal nahradit

několika dalšími.“

„Takže ty myslíš,“ zopakoval.

„Na minerálu nezáleží. Teda trochu jo. Záleží spíš na procesu výroby inkoustu a já vím, jak ho vyrobit.“ To nebyla tak

docela pravda. Chápala jsem principy, ale zatím jsem je ještě

79

nevyzkoušela. Doufala jsem, že ze mě Marcus nebude páčit detaily. Rozumím sice spoustě věcí, ale nejsem si jistá, zda zvládnu

magii, která k tomu bude potřeba.

Dlouze o tom přemýšlel a nakonec mě obdařil rozjařeným úsměvem. „Pokud tomu někdo dokáže přijít na kloub, pak jsi to ty.“

„Pomysli na to, co to znamená,“ prohlásila jsem, jelikož

jsem vycítila, že jsem udělala pokrok. „Kdybychom dokázali vyrábět velké množství inkoustu, mohl bys získat víc lidí. Taky bys nemusel cestovat. Ušetřil bys spoustu času a přitom bys toho mohl dělat mnohem víc.“

Adrian si ode mě schválně zachovával odstup, ale teď se rozesmál.

„Nemyslím, že Marcusovi vadí cestování. Pláže a margarity,

co?“

Marcus se rozzuřil. „O tom to není. To si jen myslíš.“ Náhle mezi nimi zavládlo nepřátelské napětí. Už dřív se

spolu poprali, když se mu Adrian chtěl pomstít za to, že mě Marcus nedopatřením uhodil. Adrian to nesl těžce, a ačkoli se později smířil s tím, že to byla chyba, ten incident ho přesto

dál tížil.

„Kluci, soustřeďte se,“ vyštěkla jsem. „Na tohle teď nemáme čas.“

Ještě několik tíživých vteřin se ti dva měřili pohledy, načež

se Marcus znovu otočil ke mně a uvolnil ruce. Uvědomila jsem

si, že až dosud je zatínal v pěst. „Takže kdy budeš vědět, jestli

to dokážeš?“

Vynikající otázka. Během svého studování jsem se dozvěděla mnoho věcí, ale na pár dalších ještě budu muset přijít.

Navíc budu potřebovat dost času bez Zoe, abych na tom mohla pracovat. Přestože jí často říkám, že musím někam odjet kvůli projektům pro profesorku Terwilligerovou, je mi jasné, že jí začínají

být moje časté výlety podezřelé. Možná mě nepodezírá

z toho, že dělám něco tajemného, ale stejně je tu možnost, že může říct tátovi, že se mnohem víc soustředím na svoje falešné vzdělávání než na naši misi.

80

„Za týden. Možná za dva.“ Mluvila jsem mnohem přesvědčeněji, než jsem se skutečně cítila.

Marcus se zamračil a pak pomalu přikývl. „Tou dobou už

nejspíš budeme zpátky. Potřebuju získat od svého kontaktu víc informací. Můžeš mě zase takhle přivolat příští týden a říct mi, jak to pokračuje?“

Zaváhala jsem. „Lepší by bylo, kdybys mi mohl zavolat ty…“

„žádný problém,“ prohlásil Adrian a můj příkrý pohled nebral na vědomí. „Pokud budeš touhle dobou spát a ne pařit

někde ve vile u oceánu.“

Stejně dobře jako já věděl, že Marcus je nucen přebývat spíš

v nějakých chatrčích. „Fajn,“ uzavřela jsem to. „Budeme v kontaktu.“ Adrian to považoval za rozloučení a Marcuse poslal pryč.

„Vždy je mi potěšením.“

„Neměl jsi to dělat…, ale děkuju. Hodně nám to pomohlo,“

uznala jsem.

Když jsme se znovu ocitli o samotě, Adrian mě objal. „Pro tebe cokoli, Sageová. Když se za mnou zítra stavíš, budu to považovat za splacení dluhu.“

Tělem mi proběhla vlna vzrušení – jednak z jeho návrhu

a pak taky z toho, jak mě jednou rukou hladil po boku a pohrával

si přitom s lemem mojí sukně. V těchhle snech mi všechno připadá hrozně reálné.

„Nemůžu,“ povzdechla jsem si. „Musím využít čas, abych získala pomoc profesorky Terwilligerové.“

Zklamání v jeho pohledu pominulo téměř okamžitě, takže

jsem si skoro až myslela, že jsem si ho jen představovala. Pak nasadil samolibý úsměv, jako by se vůbec nic nedělo. Takhle se chová vždycky a jen málo lidí ví, co zuří v jeho nitru.

„V tom případě předpokládám, že budeš mít víc času

o mně snít,“ řekl. „Samozřejmě budeš dělat právě tohle a ne pracovat.“

„Samozřejmě,“ zasmála jsem se. Po dlouhém polibku na rozloučenou jsem upadla do skutečného spánku.

81

Když jsem druhý den dorazila na nezávislé studium s profesorkou

Terwilligerovou, už na mě čekala oblečená v kabátu

a v ruce držela klíče. „Nejdřív zajedeme ke Spencerovi,“ oznámila mi. „Měla jsem hrozný den.“

„Nemáme moc času,“ namítla jsem. Navíc mi poslední dobou připadalo mučivé chodit do mé oblíbené kavárny.

„Můžeme to probrat po cestě,“ řekla.

Dostála svému slovu a cestou mi vysvětlovala pragmatičtější aspekty kouzla a manipulace s živly. „Je to záludné umění

pracovat s nimi v nejčistší formě,“ poznamenala. „Je to jednoduché

a zároveň nekonečně složité.“ Jako můj vztah s Adrianem. Když jsme vešly do kavárny Spencer’s, tak napůl jsem

doufala, že za pultem spatřím svého kamaráda Treye Juareze.

Po chvíli jsem si ale uvědomila, že stále ještě probíhá vyučování

a ne každý může odejít ze školy tak brzy jako já. Při

pobíhání mezi Adrianem a Zoe jsem neměla moc času mluvit

s Treyem. V novém semestru jsme měli jiné rozvrhy, takže už jsme neměli žádný předmět společný. Nevěděla jsem, jestli je dobré nebo špatné, že se míjíme. V životě se mu stalo hodně zásadních věcí, které zasahovaly i do toho mého, protože Trey se narodil do rodiny lovců vampýrů.

Říkali si Bojovníci světla a prohlašovali, že se zaměřují na likvidaci Strigojů. Jenže stejně jako alchymisté ani Bojovníci

neměli valné mínění o Morojích a dhampýrech. Trey byl momentálně vyloučen z jejich řad, protože mi pomohl překazit

jejich šílený vražedný rituál. Nejdřív ho trápilo, že ho vyloučili,

hlavně proto, že na něj jeho táta hodně tlačil. Potom se něco změnilo.

Trey se zamiloval do Angeline.

Ze všech šíleností, jaké kdy vyvedla, mě zrovna tahle překvapila nejvíc. Celé to drama bylo ještě zašmodrchanější, protože

v té době chodila s Eddiem. Ten se s ní dal dohromady

proto, že se usnesl, že jeho láska k Jill je marná, jelikož by pro

ni nebyl dost dobrý. Vztah Eddieho s Angeline skončil v oka82 mžiku, kdy jsme se dozvěděli, že její studijní schůzky s Treyem jsou vlastně randěním.

Pro Angeline nebyla myšlenka na vztah s člověkem nijak neobvyklá, protože vyrůstala mezi Udržovateli. Trey to nesl těžce, když si uvědomil, kolik zásad Bojovníků porušil, a navíc

si vyčítal, že s ním Angeline podvedla Eddieho. Jsem si jistá, že

k ní stále ještě něco cítí. U Angeline ovšem těžko říct. Vypadalo to, že se stejně jako Jill přidala do Neilova fanklubu. Adrian

tvrdí, že obě své pobláznění jen předstírají, a já se v tom vůbec

nevyznám.

Klidně bych mohla říct, že moji kamarádi vedou život

jako z telenovely. Ve světle toho, co dělají, vypadá můj vztah

s Adrianem skoro až nudně.

Jedinou světlou stránkou je, že všichni trvají na svém. Treye drží jeho zásady stranou od Angeline. Eddieho rozhodnutí ho drží stranou od všech, stejně jako Neila. A dokud si bude Neil

od všech zachovávat odstup, Jill ani Angeline ho stejně nedostanou. Asi by bylo hezké, kdyby každého čekal šťastný konec,

ale zcela sobecky jsem musela uznat, že můj život je mnohem jednodušší, když moji kamarádi neprožívají taková dramata. Trey sice dneska nebyl v práci, ale místo něj stál za pultem

jiný barman, kterého znám. Jmenuje se Brayden a krátce jsme

spolu chodili. Už tehdy mi to připadalo neskutečné, ale teď během vášnivého vztahu s Adrianem už nedokážu pochopit, jak jsem si vůbec mohla myslet, že mám s Braydenem vztah.

S ním jsem neprožívala žádnou vášeň, žádné chvíle, kdy bych sotva popadala dech, a už vůbec ne žádné doteky, které by

mě rozpalovaly. Když jsem na to pohlížela zpětně, můj vztah

s Braydenem představoval hlavně kávu zadarmo a plamenné debaty o pádu Římské říše.

„Ahoj, Sydney,“ pozdravil mě. Už dřív jsme se potkali a bavili

se spolu normálně, hlavně poté, co mi Trey sdělil, že Brayden má novou přítelkyni. „Je skoro tak chytrá jako ty,“ pověděl

mi Trey. „Ale není tak hezká.“

83

Usmála jsem se. „Jak jde život?“

„Dobře, dobře. Zrovna jsem přišel ze školy a zjistil, že jsem

díky své eseji o psychosociálním dopadu Pavlovových asociačních experimentů získal stipendium.“ Zvedl kelímek. „Dietní

vanilkové laté?“

Sklíčeně jsem pohlédla na kelímek. „Mátový čaj.“

„Jistě, jistě,“ poznamenala profesorka Terwilligerová a bezohledně

si objednala trojité kapučíno. „Stejně bys neměla pít

nic s kofeinem.“ To byla pravda, protože nejspíš budu pracovat

s magií. „Vydrž.“

„Přesně tak,“ ozval se hlas za mnou. „Nic neposiluje charakter tak, jako zkouška sebeovládání.“

Otočila jsem se. Toho, kdo si stoupl do fronty za nás, jsem tady rozhodně vůbec nečekala. „Wolfe?“ vydechla jsem. „Vy… vy jste vyšel z domu?“

Malachi Wolfe byl instruktor a majitel Wolfeovy školy sebeobrany. Podíval se na mě svým jediným okem. „Samozřejmě.

Jak jinak myslíš, že bych si pořizoval zásoby?“

„Nevím… Myslela jsem, že si všechno objednáváte.“

„Něco ano,“ připustil. „Ale sem jsem musel přijít osobně

pro francouzskou pečeni na fazolích. Psi ji zbožňují.“ Připadalo mi rozumné, že opustil svoje pozemky, které

nazývá domovem, ale rozhodně jsem nečekala, že se objeví tady v kavárně. S Adrianem jsme před několika měsíci chodili

k Wolfeovi na kurz sebeobrany. Přestože kurz byl velmi bizarní,

něco užitečného jsme tam pochytili. Samotný Wolfe vypadá neobvykle. Má dlouhé rozčepýřené vlasy a pásku přes oko.

„Hmm,“ poznamenala profesorka Terwilligerová. „Nepředstavíš nás, Sydney?“

„Co?“ Pořád ještě jsem nevycházela z úžasu, že Wolfe má

na sobě džíny a ne bermudy jako obvykle. „Aha. Tohle je Malachi

Wolfe. U něj jsme se s Adrianem učili sebeobranu. Wolfe,

tohle je moje učitelka dějepisu, paní – ehm, Jaclyn Terwilligerová.“

„Ráda vás poznávám,“ řekla.

84

Napřáhla ruku, aby mu jí potřásla, ale on jí namísto toho vysekl galantní poklonu a ruku jí políbil. „Ne, ne, věřte mi, že potěšení je na mé straně.“

K mému zděšení ruku neodtáhla a dál mu ji ponechala, aby

ji svíral. „Vy jste tedy také učitel?“ dotázala se. „Jak jsem vás uviděla, hned jsem měla dojem, že máme něco společného.“

Vážně přikývl. „Není nic ušlechtilejšího než vzdělávat a tvarovat

mladé mysli, aby z nich vzniklo něco velkolepého.“ Vzhledem k tomu, že dobře polovina jeho učebních metod

zahrnovala vyprávění historek o tom, jak na Novém Zélandu unikl pirátům nebo jak bojoval s havrany se zahnutými tesáky, mi jeho konstatování připadalo značně přehnané. Když jsem tehdy namítla, že takoví havrani neexistují, prohlásil, že vláda

jejich existenci tají. Nedávno jsme se s Adrianem pokusili seřadit do časové posloupnosti Wolfeova údajná dobrodružství,

protože jsme si byli jistí, že takové věci zkrátka nikdy prožít

nemohl.

„Copak vás sem dneska přivádí, dámy?“ zeptal se Wolfe. Rozhlédl se kolem. „A kde je tvůj kluk?“

„Kdo? Myslíte Adriana?“ zeptala jsem se jakoby nic. „Nejspíš je ještě ve škole. Studuje umění na Carltonu.“

Wolfe povytáhl obočí. „Umění? Vždycky jsem z něho měl dojem, že je dost přelétavý, ale nenapadlo mě, že zašel až takhle daleko.“

„Je moc nadaný! Nedávno ocenili jeho projekt smíšených médií.“

„Co udělal?“ zeptal se Wolfe pochybovačně.

„Monolit z Vesmírné odysey jako symbol vývoje lidstva do světa reklamy a sociálních médií.“

Wolfe opovržlivě odfrkl, čímž mi dal jasně najevo, co si

o tom myslí. „Zatracený idealistický děcka z univerzit.“

„Je to geniální,“ trvala jsem na svém.

„Sydney,“ upozornila mě profesorka Terwilligerová. „Trošku přeháníš.“

Nedokázala jsem zformulovat odpověď na její zrádná slova. Wolfe ovšem svou příležitost nepromarnil. „Chcete vidět

85

umění? Pak byste měly zajít na výstavu do doků v San Diegu. Vytvořili tam scenérii z občanské války z loveckých tesáků.“ Otevřela jsem pusu, abych něco řekla, ale nic mě nenapadlo,

a tak jsem ji zase zavřela.

Profesorce se rozzářily oči. „To může být fascinující.“

„Chcete si to prohlédnout se mnou?“ navrhl. „Tenhle víkend se tam půjdu podívat znovu. Už popáté.“

Zatímco si vyměňovali telefonní čísla, pohled mi padl

na Braydena, který na ně zíral s otevřenou pusou a v rukou

svíral naše nápoje. Aspoň že nejsem jediná, kdo takhle reaguje. Vytáhla jsem telefon lásky a napsala Adrianovi.

Potkaly jsme Wolfea. Pozval profesorku T. na rande.

Adrian odpověděl, jak jsem očekávala: … ?

Odepsala jsem mu: PŘIJALA.

Adrian se stále nezmohl na nic jiného než na znaménka: ?!?

Cestou zpět do Amberwoodu jsem nenacházela slov, což

bylo o to horší, že profesorka se tvářila velmi zasněně. „Madam,“

řekla jsem nakonec. „Opravdu myslíte, že je dobrý nápad vyjít si s někým jako on? Naposledy měl jedenáct čivav.“

„Slečno Melbourneová,“ oslovila mě starou přezdívkou. „Já nekritizuju tvůj vkus, tak ty nekritizuj ten můj.“

Flirtování s Wolfem nám zabralo dost času, ale profesorka

naštěstí využila zbývajících dvaceti minut k něčemu užitečnějšímu. Usedly jsme ke stolu a sklonily se nad jednou z Ineziných

knih. Profesorka přinesla misku plnou hlíny. Ukázala

na obrázek v knize, který zobrazoval dlaň se čtyřmi malými hromádkami hlíny poskládanými do tvaru diamantu.

„K tomuhle neexistuje skutečné zaklínadlo,“ objasnila a podle obrázku mi nasypala do dlaně hlínu. „Tohle je spíš meditativní kouzlo. Až na to, že se nesnažíš docílit určitého výsledku,

ale spíš se jen spojit s podstatou hlíny. Co tě napadá, když myslíš na hlínu?“

„Abych na sobě neměla nic bílého.“

Usmála se, ale zůstala u tématu. „Přesuň se do transu a mysli

na všechnu zeminu na světě a na to, jakou roli hraje v kouzlech, která znáš.“

86

Na trans jsem byla zvyklá, ale používat ho k tomu, abych

se naladila na určitou hmotu, mi připadalo těžké. Zavřela jsem

tedy oči a soustředila se na svůj dech. Pak jsem se ocitla v neobvyklém stavu, kdy byla moje mysl čistá a soustředěná. Hlína

mě studila v ruce a na mysli mi vytanuly obrazy vlahých lesů zahalených mlhou, podobných jako na severu v Redwoodu, kde se ve vzduchu vznáší vůně vlhké hlíny. Samotná hlína

není vždycky přítomná v kouzlech, ale při čarování se pracuje

se spoustou věcí, které se v ní ukrývají – drahé kameny, rostliny a…

„Otevři oči,“ vyzvala mě tiše profesorka Terwilligerová.

Poslechla jsem a spatřila, že moje ruka s hlínou slabě světélkuje.

„Zkus si to přendat do druhé ruky a udržet.“

Světlo bylo nehmotné, takže jsem musela pracovat s myslí.

Naklonila jsem ruku a přelila si světlo do druhé. Záře mi proklouzávala mezi prsty a rozptylovala se ve vzduchu. Sevřela

jsem dlaň a pokusila se zachytit poslední zbytky světla. Dveře do třídy se otevřely a já jsem nadskočila leknutím.

Okamžitě jsem ztratila soustředění a zbývající světlo se rozplynulo.

„Sydney?“ Zoe strčila hlavu do třídy.

„Pojďte dál, slečno Ardmoreová,“ vyzvala ji profesorka Terwilligerová chladně, a aniž by sklopila zrak, zaklapla knihu.

„Příště prosím buďte tak zdvořilá a zaklepejte.“

Zoe nad tou výtkou zčervenala. „Moc se omlouvám, madam. Jen jsem chtěla vidět Sydney.“ Tvářila se zahanbeně,

protože stejně jako já byla vychována v přísných pravidlech etikety a zdvořilosti. Zadívala se na stůl. Profesorka sice knihu pohotově otočila, takže nebyl vidět název, ale já jsem hlínu

ve své dlaně schovat nestačila. „Co to děláš?“

Profesorka Terwilligerová sebrala knihu a misku s hlínou

a já si oprášila ruce. „Jsem hloupá a sentimentální. Když jsem loni v létě byla v Parthenonu v Řecku, jako suvenýr jsem si tam

sebrala hlínu. Nadchl mě nápad, že budu mít něco, co symbolizuje velikou civilizaci.“

87

Bylo to dost neuvěřitelné vysvětlení, ale ne tolik podivné

jako to, že používáme hlínu k extrahování magie země. Polkla

jsem a pokusila se historku potvrdit. „Jo, a ty víš, jak moc

bych se chtěla podívat do Řecka, Zoe. Chtěla jsem se té hlíny dotknout, abych cítila spojení s historií.“ Pronikavě jsem se zasmála.

„Ale cítila jsem jenom hlínu.“

Profesorka Terwilligerová se taky zasmála. „Obě jsme tak

trochu snílci, slečno Melroseová. Jednou byste se tam měla podívat. Teď vrátím hlínu do své sbírky.“ S úctou postavila misku

do prosklené skříňky. Než jsme sem přišly, profesorka nabrala do misky hlínu ze záhonu v Amberwoodu.

Zoe se mračila, ale nakonec přikývla, protože jí nic jiného

nezbývalo. „Dobře… No, vyučování už skončilo, tak jsem si

říkala, jestli bys se mnou nezašla vyřídit pár věcí. Poslední dobou jsme se moc neužily a já potřebuju nové boty na tělocvik.

Ty, co jsem si přivezla, už se mi rozpadají. A dneska nemáme

nic na programu.“ Pochopila jsem její narážku. Dneska nejedeme ke Clarenceovi a Jill zůstává v bezpečí školy.

Vycítila jsem, že mě profesorka Terwilligerová pozoruje

a čeká na můj kradmý pokyn. Kdybych prohlásila, že pro ni musím ještě udělat nějaký projekt, potvrdila by mi to. Zoe ale měla v jedné věci pravdu – společně jsme moc času netrávily. Nejenže už jí začínalo být podezřelé, že jsem tak často pryč,

ale taky to kazilo náš vztah. Koneckonců je pořád moje sestra

a mám ji ráda. Chci s ní vycházet v dobrém. Chtěla bych, aby bylo všechno jako dřív, jenže to mi připadalo s každým

uplynulým dnem nepravděpodobnější. Návštěva obchoďáku je přece normální věc, kterou spolu sestry dělají, ale vnitřně jsem to tak necítila.

„Máš štěstí,“ prohlásila Zoe, když jsme se přiblížily k obchoďáku

a detekce mrtvého úhlu v autě ožila. „Vždycky ti

to oznámí, že je tam auto. V autoškole jsme to museli poznat sami. Jejich auta jsou kraksny.“

Neubránila jsem se smíchu. „Vždycky to musíš kontrolovat,

ať už řídíš kraksnu nebo ne. Většinou to auto uvidím dřív, než mě detektor upozorní.“

88

Smutně si povzdechla. „Kéž bych tak mohla řídit. V Utahu už jsem dostala řidičák.“

„Tady v Kalifornii nemůžeš řídit bez rodičů,“ připomněla jsem jí.

„Jasně.“ Zabořila se do sedadla a vypadala jako obyčejná

holka, ne jako členka prastaré světové organizace, která se vypořádává se světem nadpřirozena. „Třeba by někdo mohl zfalšovat

papíry, jako že jsi mou opatrovnicí. Jak jinak můžu získat řidičák? Jedině by ,Zoe Ardmoreové‘ někdo opatřil falešný. Jsem dobrá řidička.“

„Budeš se muset zeptat táty,“ řekla jsem a bodlo mě u srdce. Nebylo by zase tak těžké využít styků alchymistů a tohle

zařídit. Ale kdybychom to udělaly, aniž bychom to předtím probraly s tátou, nejspíš by nám vynadal. A kdybychom se zeptaly… Něco mi napovídalo, že by to beztak bylo zbytečné.

„Když s tím nepřišel sám, nejspíš chce, aby ses zaměřila na učení jiných věcí. Naše práce je prioritní.“

Na to nemohla nic namítnout. Po chvíli zírání na další auta řekla: „Když už je řeč o prioritách…, nenapadlo tě, že to, co děláš pro profesorku Terwilligerovou, je nevhodné?“

Trhla jsem sebou, přestože mi bylo jasné, že o magii mluvit nemůže. „Co tím myslíš?“

„Nevím přesně. Já jen, že střední školu už jsi dokončila. Jsi

tady kvůli práci alchymistky, ale jsi hrozně zapálená do vzdělávání

– a hlavně s ní. Taky se mi to zdá moc osobní, vždyť

spolu chodíte ven jako kamarádky. A bavíte se o její dovolené.

O nic by nešlo, kdyby to bylo v rámci vyučování, ale ty pro ni často děláš práci, která mi vůbec jako práce nepřipadá. Na tom, že chceš mít kamarády a společensky žít, není nic špatného,

ale… nemůžeš to dělat na úkor svého přidělení. Co by tomu řekl táta?“

Strnula jsem a dlouho přemýšlela, co na to odpovědět. „Máš pravdu. Vážně si musím dávat pozor. Ale je to těžké, když se bavíme o Řecku, kam bych tak strašně chtěla jet. Mám ráda

její vyprávění. Ale to mě samozřejmě neomlouvá. Asi se zapo89 mínám, když je kolem Jill a ostatních klid. Musím něco dělat, abych si ukrátila čas, a s nimi ho rozhodně trávit nechci.“

„Můžeš trávit čas se mnou,“ navrhla s nadějí.

Dlouze jsem na ni pohlédla a usmála se na ni. „To budu. Budeme spolu dělat víc věcí – a ne se bavit jenom o práci. Je fajn

takhle si někam vyrazit. Budu se snažit, aby nám to vyšlo častěji. Ale nechci vypadat, že jsem úplně ztratila zájem o vzdělávání.

Nemůžu riskovat, že se dostanu do maléru, protože

se budu flákat.“ Ve skutečnosti mají o mně učitelé tak vysoké mínění, že bych nejspíš mohla přeskočit zbytek semestru.

Zoe se s mým vysvětlením spokojila a vypadala šťastně.

A co bylo nejdůležitější – už se nezmínila o našem otci. Ani

on mě nepodezíral, že bych měla něco společného s magií, ale určitě by se mu nelíbilo, že mám nějaký soukromý život. Zpečetila jsem naši dohodu a řekla jí: „Až koupíme ty boty, měly

bychom se zastavit na zmrzlinu. Možná někde objevíme i oříškovou.“ Usmála se, protože pochopila tu narážku a vzpomněla si na

starou restauraci nedaleko místa, kde jsme vyrůstaly. Na menu tam bylo napsáno: „Ptejte se na naši zmrzlinovou specialitu.“ Jenže to každý den byla oříšková. Když na to můj táta upozornil postarší majitelku, jen pokrčila rameny a řekla: „Neobjevila

jsem nic výjimečnějšího, tak proč to měnit?“ Mezi námi se to

stalo žertem a dokonce jakousi rodinnou tradicí.

Jak jsme seděly před restaurací a jedly zmrzlinu, něco mě napadlo. „Myslíš to vážně s tím řízením?“ zeptala jsem se jí.

Její rozzářené oči mi odpověděly dřív než slova. „Ano! Pokusíš se mi sehnat řidičák?“

Pochutnávala jsem si na oříškové zmrzlině a hlavou mi vířily myšlenky. „Měla bys trénovat řízení předtím, než dostaneš

řidičák, pak to má smysl.“

„Ale já nepotřebuju…“

Obdařila jsem ji neústupným pohledem starší sestry. „Pravidla jsou pravidla a mají svůj důvod. Nemůžu ti sice zařídit

řidičák, ale pokud chceš trénovat řízení, můžeš na soukromých

90

pozemcích – třeba na parkovištích a podobně. S oprávněným řidičem,“ dodala jsem.

Zvažovala to a nakonec nedočkavě přikývla. „Dobře, udělám to. Užijeme si legraci.“

„Možná, že nebudu moct pokaždé trénovat s tebou,“ řekla

jsem. „Mám spoustu věcí ve škole. Ale můžeme ti najít někoho jiného.“

„Koho?“

Okamžik pravdy. Mám k dispozici pouze dva řidiče

s oprávněním – Eddieho a Neila. Holkám připadá Neilův přízvuk okouzlující, ale já nehledám nikoho, kdo by okouzloval

Zoe. Hledám někoho přístupného a přátelského, kdo jí ukáže, že ne všichni dhampýři jsou zlé stvůry noci.

„Eddieho,“ odpověděla jsem. Vytřeštila oči. „Eddieho? Ale on je…“

„Já vím a je dobrý řidič. Ale jestli chceš čekat, až budu mít čas…“ Významně js em se odmlčela. „Pak to pochopím. Moc sice trénovat nebudeš, ale nějaký čas nikam nepojedeme.“ Zavládlo ticho a já jsem dojedla kornout. Můj výkon byl

bezchybný, to jsem věděla. Zoe netušila, že za mojí nabídkou

je něco jiného než sesterský zájem. Teď bylo na čase přesvědčit se, jestli jsem opravdu tak chytrá, jak si myslím.

Už nějakou dobu jsem uvažovala o tom, jak ji přimět, aby začala pohlížet na dhampýry a Moroje v jiném světle. Jenže

měla silné předsudky a bylo mi jasné, že ji nemůžu nutit, aby dělala něco – nebo spíš věřila něčemu –, co nechce. Ale řízení?

O to stála, a když trochu změní názor, bude to její rozhodnutí.

A možná, že existuje šance, že se změní její striktní názory,

v nichž byla vychovaná. Byla to sice nepatrná naděje, ale musela

jsem to zkusit. Koneckonců takhle to bylo i se mnou – zažila jsem sled událostí, které mě přinutily pracovat s Moroji

a dhampýry a skutečně jim porozumět. A taky v tom asi hrála roli moje schopnost uvažovat samostatně.

„Dobře,“ souhlasila Zoe nakonec. „Udělám to. Ale budeš se aspoň snažit většinou u toho být?“

Vážně jsem přikývla. „To si piš.“

91

Trochu se uvolnila a zatočila zbytkem kornoutu. „Nejspíš je dobře, že je dhampýr. Ti aspoň vypadají jako lidi.“

„Ano,“ souhlasila jsem a snažila se skrýt svůj úsměv.

Totéž jsem si říkala, když jsem v Rusku musela cestovat s Rose

Hathawayovou. Možná je tenhle plán dostatečně šílený, aby zabral. „To rozhodně ano.“

92

7

Adrian

Už zase jsem pracoval na tom hloupém autoportrétu.

Svoje poslední pokusy jsem se chystal vyhodit. Ne kvůli pesimismu vyvolanému éterem, ale prostě proto, že nebyly dobré.

Nejspíš by ve škole prošly, kdybych učitelce předestřel kecy

o symbolice. Vždycky mi na to skočila a asi bych dostal slušnou známku. Jenže já znal pravdu. Tenhle obraz nebyl dobrý.

Dneska jsem byl nedůtklivý, protože jsem v noci moc dobře nespal. Převaloval jsem se a nemohl usnout. Ještě horší bylo,

že Sydney dneska nepřijde. Rozhodla se, že zůstane ve škole, aby hned po vyučování mohla něco podniknout se Zoe. Chápal jsem, že je nutné mladou Sageovou pacifikovat, aby byla

v klidu, ale nijak to nezmírňovalo můj stesk po Sydney. Aspoň

že jsme měli na dnešek naplánovanou páteční večeři u Clarence. Ale když jsou u toho ostatní, nikdy to není ono.

Z tesklivých myšlenek mě vytrhlo zvonění telefonu. Začal

jsem ho zběsile hledat mezi polštáři na sedačce a stihl jsem to

tak tak, než hovor spadl do hlasové schránky. Volající mě naprosto zaskočil.

„Vaše Výsosti,“ ohlásil jsem se majestátně.

„Ahoj, Adriane.“ Poznal jsem, že se Lissa usmívá. „Jak se

máš?“

93

„Ale, znáš to. Skvostný život v jižní Kalifornii. Palmy a filmový hvězdy.“ Snadno jsem sklouzl ke svým lehkomyslným způsobům, abych zamaskoval, co se skutečně děje. Kdyby tu Lissa byla osobně, neskočila by mi na to, ale přes telefon jsem byl chráněný.

„V tom případě doufám, že se od toho můžeš odtrhnout, protože pro tebe mám úkol.“

„Úkol?“ Volba jejích slov a změna tónu hlasu mi napověděla, že se děje něco velikého.

„Další Strigoj byl proměněn zpět.“

Divil jsem se čím dál víc. „Kdo to je? A kdo ho sakra proměnil zpátky? Ty?“

„Ne, jiná uživatelka éteru. Neznáme ji. Jmenuje se Charlotte

Sinclairová a nedávno proměnila svou sestru Olive.“

„Charlotte. Olive. Rozumím. Pokračuj.“

Bylo mi jasné, že je to vážné. Jediná věc, která je podobně neuvěřitelná, jako když někoho přivedete zpátky ze světa mrtvých, je to, když uživatel éteru vrátí Strigoje do původní podoby. Je to hodně těžké, protože nejde jen o to, že je k tomu

potřeba ohromné množství éteru. Musíte Strigoje porazit. Potom

mu musí uživatel éteru probodnout srdce kůlem a přitom použít magii. Známe jen tři lidi, kterým se to stalo. Neznáme ani moc uživatelů éteru, takže objev dalšího je významná

věc.

„Potřebuju, abys všeho nechal a rozjel se za nimi,“ oznámila mi Lissa. Neřekla to sice tónem, jako když sedí na trůnu,

ale přesto nepřipouštěl žádné námitky. „Musíme zjistit, jestli

v nově zachráněné osobě neobjevíme něco, co by nám mohlo pomoct pochopit, proč takoví lidé nemůžou být proměněni

zase zpátky ve Strigoje. Soňa je teď v Evropě a já nemůžu opustit královský dvůr. Jsi jediný uživatel éteru, který se tam může

takhle narychlo vypravit a prošetřit to.“

Teď už jsem chápal, proč je to tak důležité. Strigojové vznikají dvěma způsoby. Buď tak, že Strigoj vypije krev své oběti

a pak jí dá tu svou. Anebo se Morojové můžou rozhodnout,

94

že se chtějí stát Strigoji, a pak stačí, když usmrtí osobu, z níž

pijí krev. Nedávno jsme zjistili, že Strigoj, který se z nemrtvého stavu zachránil, nemůže být proměněn zpátky ve Strigoje.

Nikdo neví jistě, jestli se to týká jen dotyčných, nebo jestli

lze použít nějakým způsobem éter, aby se ta schopnost šířila. Nemůžeme zabránit Strigojům, aby zabíjeli, ale pokud existuje magická ochrana, která by zabránila nechtěné proměně v nemrtvé, znamenalo by to v našem světě přelom. Soňa a já jsme

na tom pracovali skoro dva měsíce. Dělali jsme nejrůznější testy

a zkoumali, jestli dokážeme zmanipulovat éter tak, aby udělal totéž, co provedl s těmi zachráněnými Strigoji. Ale neměli

jsme štěstí.

„Mám všeho nechat, jo?“ Neubránil jsem se lehké hořkosti.

Přestože Lissa věděla, že studuju na univerzitě, zjevně to považovala za něco, na co se můžu okamžitě vykašlat.

Povzdechla si. „Já vím, že máš svoje záležitosti. Nežádala

bych tě o to, kdyby to nebylo zásadní. Byla proměněna do původní podoby teprve nedávno – hrozně nedávno. Není to ještě

ani čtyřiadvacet hodin. Pokud v ní přetrvává nějaká zbytková známka toho, co se s ní stalo, nemůžeme si dovolit promarnit ani chvilku. Můžeme tě dostat na let do Dallasu za pár hodin. Rose a Dimitrij už jsou na cestě.“

„Vážně?“ V téhle chvíli už bych měl asi čekat naprosto cokoli. Víkend strávený s mojí bývalkou a jejím ruským bojovníkem

je nejspíš jen rozehřívačka. „No, aspoň bude mít možnost předvést svoje westernový oblečení.“

Z jejího hlasu zazněl smích. „Víš přece, proč tam musí jet.“ Věděl jsem. Dimitrij Belikov byl jedním z těch tří šťastlivců – teď už vlastně čtyř –, kteří byli proměněni zpátky. Nedokázal

sice vidět éter, ale poskytl nám pohled zevnitř, takže jsme díky němu věděli, jaké to je, náhle se „probudit“ a zjistit, že jste byli

krvežíznivým monstrem parazitujícím na životech nevinných. Dokonce i mně bylo jasné, že to asi musí pořádně zamávat

s psychikou. Takže menší rada od někoho, kdo si prošel tímtéž, se určitě bude hodit.

„Chápu. A samozřejmě do toho jdu, Vaše Veličenstvo.“

95

„Neříkej mi tak. A netvrď mi, že to děláš jen proto, že mě

musíš poslouchat. Doufám, že to děláš proto, že jsi můj kamarád

– a protože je to správné.“ Její hlas zněl trochu žalostně.

Musí být těžké, když ve vás lidé vidí královnu a ne skutečnou

osobu.

Svá následující slova jsem myslel opravdu upřímně. „Dělám to ze všech těch důvodů, sestřenko.“

„Takhle jsi mě už dlouho neoslovil,“ poznamenala. Ve skutečnosti nejsme bratranec a sestřenice, ale takhle se často vzájemně oslovují příslušníci královských rodin.

„Taky už jsem tě dlouho neviděl.“

„Jo.“ Její hlas zněl čím dál lítostivěji, takže jsem znovu začal uvažovat, jaké to asi je, být osmnáctiletou královnou, která nese na ramenou tíhu celého národa. „Na svatbě nebylo moc příležitostí si promluvit. Jak se máš, Adriane? Myslím, jak se doopravdy máš. Co Jill… a všechno ostatní?“

„Víš, jak to chodí.“ žádná uštěpačnost. „Někdy je líp, jindy hůř. A co ty?“

Nastalo dlouhé mlčení. „Totéž. Neuvědomovala jsem si,

jak moc mi Rose pomáhá, dokud se naše pouto nevytratilo. Stahovala na sebe tolik z mojí temnoty. Teď všechna spočívá jen na mně. Je to tak nejlepší,“ dodala rychle. „Ale stejně je to těžké.“

„Já vím.“ Naprosto jsem chápal břemeno éteru a dokázal

jsem si představit, jak působí pod tíhou její pozice. „Aspoň že

Jill a já jsme do toho bodu ještě nedospěli. Je v bezpečí.“

„Prozatím,“ řekla Lissa. „Nějakou dobu trvalo, než ta temnota začala pronikat k Rose. Kdybyste vy dva dokázali pracovat

na tom, jak se vzájemně blokovat, určitě by vám to hodně pomohlo.“

V mnoha ohledech, pomyslel jsem si.

„Jo, pracujeme na tom. Ale zatím se nám to moc nevede.“ Nastalo další mlčení, ale tentokrát příjemné. I přes telefon

mezi námi zavládla vřelost a vzájemné pochopení, co s sebou nese éter, k němuž se nikdo jiný – kromě Soni a té Charlotte – nemůže dopracovat. Za éter se platí draze.

96

„Ať už jsem královna, nebo ne, vždycky se na mě můžeš spolehnout,“ řekla Lissa něžně. „Kdyby sis někdy potřeboval

o něčem promluvit, pochopím tě.“

Opět se mi ulevilo, že spolu jen telefonujeme, protože jsem

si byl jistý, že při osobním setkání bych ze sebe začal chrlit všechny svoje emocionální zmatky ohledně Sydney. A bez ohledu na to, co Lissa nic zlého netuše řekla, tohle by nejspíš opravdu nepochopila.

„Nápodobně, sestřenko,“ prohlásil jsem co nejgalantněji.

„Stačí říct, kdy a kam mám jít, a jsem tam v cuku letu.“

„Pošleme ti informace ohledně letadla – ach. Málem jsem zapomněla. Budeš s sebou potřebovat jednoho z dhampýrů.“

„Získala jsi snad letenku zdarma pro společníka?“

„Ne,“ zasmála se. „Ale bude to bezpečnější. Kdyby byla

Charlotte ve spojení s jinými Strigoji… Zkrátka nikdy nevíš,

jestli se tam náhodou neobjeví a nezačnou čmuchat. Radši budeme připravení na všechno. Ale jestli ti to udělá radost, vyber

si, kterého z nich s sebou chceš.“

Nešlo tu o žádné rozhodování. Už už jsem chtěl říct Eddieho, ale vtom mě zasáhla náhlá inspirace. „Neila.“

„Neila?“ Lissa zněla, že ji to překvapilo, ale nijak to nezpochybňovala.

„Dobře. Zařídíme to.“

Možná, že když na pár dní dostanu našeho Big Bena z Palm

Springs, Jill a Angeline se proberou a dostanou rozum. Jill mi

to jistě vyčte, ale později, až si uvědomí, že Neil pro ni představoval jen rozptýlení a že by měla držet s Eddiem, poděkuje

mi za to.

Sotva jsem dotelefonoval s Lissou, napsal jsem Sydney

na náš telefon lásky: Můžeš mluvit? Vyučování ještě neskončilo,

takže jsem doufal, že ji zastihnu bez Zoe. O minutu později mi skutečně zavolala.

„Co se děje?“ zeptala se a ani se nesnažila skrývat svoje obavy. „Jsi v pořádku?“

„Kromě toho, že můj svět je chladným a osamělým místem, když tu se mnou nejsi? Jo, jsem v pořádku. Ale chystám se

97

nečekaně odjet na prázdniny.“ Rychle jsem jí objasnil situaci

s Charlotte a Olive.

„Páni,“ poznamenala, když jsem skončil. „Kam pojedeš?“

„Hádej. ,Hvězdy v noci jsou veliké a jasné…‘“

Nastalo ticho.

„Ty tu písničku neznáš?“ podivil jsem se.

„Ne.“

„Letím do Texasu. Do Dallasu. Třeba tam seženu roztomilý kovbojský obleček a přivezu ti ho. Kožený třásně, krátká sukýnka…“

„Hlavně se vrať,“ prohlásila. Z jejího hlasu přesto zaznívalo pobavení. Mezi obdivem a pošťuchováním vede občas u nás dvou tenoučká hranice. „Kdy odlétáš?“

„Lissa naznačovala, že za pár hodin, což nejspíš znamená, že se co nevidět budu potřebovat dostat na letiště. Ještě mi musí poslat pokyny a taky musím zastihnout Neila.“ Byl jsem

si jistý, že na rozdíl ode mě neobdržel telefonát od královny osobně.

„Dávej na sebe pozor… Ale je to vynikající příležitost.“ Slyšel jsem, jak přepnula na intelektuální mód. Vlastně takhle funguje pořád, ale někdy je to silnější než jindy. „Já už jsem vzdala pokusy objevit způsob, jak předejít tomu, aby se lidé změnili.“

„Ještě to není jistý,“ připomněl jsem jí. „Možná tam nebude

nic k vidění. Nebo možná nedokážu nic zjistit.“ Začala na mě

doléhat vážnost mého nadcházejícího úkolu. Tahle záhada poslední měsíce zaměstnávala ty nejlepší mozky. Teď máme významnou

nápovědu… a je na mně, abych ji prozkoumal? Kdo

jsem, abych dokázal odhalit tajemství éteru? Soňa by se na to

hodila víc.

„Jestli se to dá zvládnout, ty to dokážeš,“ povzbuzovala mě

Sydney, když vycítila moji nejistotu. „Věřím ti.“

„To musíš tvrdit, protože jsi moje přítelkyně.“

„Musím to tvrdit proto, že je to pravda.“

Pak jsem si narychlo sbalil pár věcí a skoro jsem až litoval, že mi Sydney zavolala. Když jsem s ní mluvil, naše loučení

mi připadalo hořkosladké. Nikdy – dokonce ani když jsem byl

98

posedlý Rose – by mě nenapadlo, že budu do nějaké holky

takhle blázen. Čeká nás jen pár dní odloučení a já už propadám zoufalství. Je to celkem ironie, protože dřív jsem chodil

s takovými, u kterých jsem toužil po tom, abychom se pár dní neviděli. Dobře, víc dní. Celé mi to připadalo bláznivé, ale to nejspíš proto, že jsem blázen do Sydney.

Lissa mi poslala sáhodlouhé cestovní pokyny a já si vzal

taxi na letiště. Sydney by mě zabila, kdybych nechal Ivaškinátora delší dobu zaparkovaného v garáži u letiště. S Neilem

jsem se měl sejít až v hale. Díky jeho výšce a strnulému postoji jsem ho spatřil okamžitě. Udivilo mě, že vedle něj stojí malá postava s blond vlasy. Sydney se ke mně otočila s chladným výrazem alchymistky.

„Proč, Sageová starší?“ zavrčel jsem a doufal, že z toho není

slyšet, že bych ji nejradši přitiskl ke zdi a začal vášnivě líbat.

„Snad tě taky neodveleli na tohle šílený dobrodružství?“

„Sydney byla tak hodná, že mě sem odvezla,“ objasnil Neil netečně.

„To je od tebe hezké,“ poznamenal jsem blahosklonně.

„Myslel

jsem, že budeš se ségrou řešit tajemství barevnýho kódování, nebo čím se to bavíte.“

Sydney si založila ruce a nasadila strnulý výraz. „Přesunuly jsme to, abyste vy dva stihli let. Musela jsem přijít osobně, abych se přesvědčila, že jsi skutečně dorazil. Tohle je vážná záležitost, to přece víš.“

Pokrčil jsem rameny. „Když to říkáš.“

Dokázala působit jako dokonale naštvaná alchymistka. V tu chvíli jsem ji toužil políbit víc než kdy dřív.

„Nemáme čas na vaše dohadování,“ vložil se do toho Neil.

„A tohle opravdu je vážné.“ Otočil hlavu k informační tabuli

a během toho kratičkého okamžiku se mi Sydney podívala

do očí. Rty se jí zvlnily v náznaku úsměvu, který zmizel v momentě, kdy se k nám Neil zase otočil. „Musíme jít a přihlásit

se.“

Přikývla. „Příjemný let a hodně štěstí.“

„Sami jsme strůjci svého štěstí, Sageová.“

99

To způsobilo, že málem vypadla z role. Mezi námi to byl

starý žertík. Byl jsem vděčný za to, že Neila momentálně zaměstnávají jiné věci, takže si nevšímá našich narážek a řeči těla.

Se Sydney jsme od sebe stáli v přijatelné vzdálenosti, ale plně

jsem si uvědomoval každý centimetr, který nás dělil, a samozřejmě každý detail jejího těla. Komukoli jinému, kdo by kolem

nás prošel, by bylo okamžitě jasné, že nemáme daleko k tomu, abychom se na sebe vrhli a strhali ze sebe oblečení.

Rozloučila se s námi a odešla bez ohlédnutí. Jakmile jsem se

ale postavil do fronty u přepážky, zavrčel mi telefon přijatou zprávou: Miluju tě.

Takhle narychlo nám zajistili místo jen v ekonomické třídě.

To bylo nejspíš lepší, protože jsem se aspoň neocitl v pokušení popíjet likéry zdarma. Potřeboval jsem si zachovat čistou hlavu,

abych se mohl naladit na éter. Neil byl naštěstí tichým společníkem,

a tak jsem se snažil ukrátit čas četbou Velkého Gatsbyho.

Sydney se zděsila, když zjistila, že moje knihovnička sestává

z barmanského slovníku a starého výtisku Esquire. Na její

naléhání jsem tedy slíbil, že si přečtu něco významnějšího. Při

čtení Gatsbyho jsem se pokoušel o hluboké úvahy, ale namísto toho jsem uvažoval o tom, jak bych uspořádal nějakou party. Charlotte a Olive se zdržovaly v zabezpečeném domě

na vzdáleném konci Dallasu, kde bylo příliš málo sousedů, než

aby si všimli, že dům hlídají strážci. Auto z půjčovny jsme zaparkovali na příjezdové cestě a okamžitě jsem poznal postavu

sedící v houpacím křesle na verandě. Nohy si opírala o zábradlí.

Projela mnou vlna úzkosti.

„O nic nejde,“ zamlumlal jsem si pro sebe.

Sotva jsme vešli na verandu, Rose se zvedla. V ten okamžik jsem se přesunul v čase do chvíle, kdy jsme se setkali poprvé. Shodou okolností to bylo taky na verandě. Jenže ta byla zapadaná sněhem a patřila k lyžařskému rekreačnímu areálu. Tehdy

mě její krása připravila o dech a i teď po takové době

na mě nepřestala působit. Dlouhé tmavé vlasy jí spadaly přes ramena a v hnědých očích jí plály plameny, které působily jak

100

nebezpečně, tak přitažlivě. Tatáž kombinace vyzařovala z jejího těla, ačkoli tam jen tak ledabyle stála v džínách.

Ale přestože jsem ji obdivoval, už mě nepřitahovala tak jako dřív ani ve mně nevyvolávala žádnou bolest. Samozřejmě mě vždycky bodne u srdce, když si vzpomenu, jak ukončila náš

krátký vztah, ale když ji vidím, už se mi srdce nerozbuší rychleji. Už necítím zdrcující bolest z toho, že jsem přišel o lásku

svého života. Dokonce už jsem ji i přestal nenávidět. Teď už

spíš myslím na Sydney a představuju si ji, jak sedí s překříženýma nohama na mojí posteli zahrabaná v knihách a jak jí

zlatavé sluneční světlo ozařuje obličej, když se na mě vědoucně usmívá.

„Stihlas to v rekordním čase,“ poznamenal jsem namísto pozdravu. „Porušil snad Belikov zákony času a prostoru, abyste se sem dostali tak brzo? To přece zvládne, že jo?“ Morojský královský dvůr leží v Pensylvánii, takže to pro ně musela být mnohem delší cesta než pro mě.

Rose se usmála, ale přesto jsem z ní taky vycítil trochu obezřetnosti. Nebyla si jistá, co ode mě může čekat, a bála se,

abych neudělal nějakou scénu. To jsem jí nemohl zazlívat. Proto na mě nejspíš čekala tady venku a ne uvnitř, kde se mohlo

dít cokoli.

„Dneska to nebylo třeba. Měli jsme fakt velký štěstí a sehnali

let skoro hned poté, co jsme se o tom dozvěděli. Dorazili jsme asi před hodinou.“ Potřásla si rukou s Neilem. „Já jsem Rose.“

„Neil,“ představil se a zdvořile kývl hlavou. „Je mi nesmírnou ctí tě poznat. Vaše hrdinské činy s Dimitrijem Belikovem

jsou legendární.“

„Ehm, díky,“ řekla. Bylo příjemné konečně vidět ženu, která je imunní vůči jeho akcentu. Ne že by se Rose v akcentech

nevyznala – jen preferuje ty z jiné části Evropy. „Jestli se s ním chceš setkat, je uvnitř.“

Neil se rozzářil. „To bude skvělé.“ Střelil po mně nejistým

pohledem a já mávl, aby šel.

„Jen běž. To bude fajn. Rose mi dává nepokrytě najevo, že se mnou chce mluvit o samotě. Tak si běž uctívat svýho hrdinu.“

101

Neilovi jsem to nemusel říkat dvakrát. Pobaveně ho pozorovala

a pak se otočila zase ke mně. „Taky jsem předpokládala,

že si budeš chtít dát cigáro. To muselo bejt strašný, tři hodiny nekouřit, co?“ utahovala si ze mě.

„Tři hodiny? Sakra, Rose, já už nekouřím asi šest týdnů.“ Její šokovaný výraz byl tím nejlepším, co jsem za celý den

viděl. Musel jsem uznat, že její překvapení je oprávněné. Když jsem s ní chodil, pokoušel jsem se přestat, ale párkrát jsem si zapálil a pak už jsem se vrátil ke svému zlozvyku nadobro.

„Tys… přestal?“

Zabořil jsem si ruce do kapes u kabátu a opřel se o zábradlí.

„Byl to zlozvyk.“

„No… teda , to ti prospěje.“ Vzpamatovala se z údivu a zjevně

se rozhodla prozkoumat hranice mojí nové zodpovědnosti.

„A slyšela jsem, že studuješ na univerzitě.“

„Jo. Beru hodiny výtvarnýho umění. Zrovna jsem dokončil projekt mapující symboliku evoluce od dob australopitheků až k posedlosti médii.“ Ta slova mi snadno sklouzla ze rtů

a uvažoval jsem, kolik bodů bych asi získal, kdyby mě slyšela

Sydney.

„Tý jo,“ poznamenala Rose s vykulenýma očima.

Bral jsem to s nadhledem. „Je to jen maličkost, co jsem dal dohromady. Ale zpět k práci. Co najdu uvnitř?“

Okamžitě zpozorněla. „Něco podobnýho, co jsem viděla

v Lexingtonu, když Robert Doru zachránil Soňu. Najdeš tam vyčerpanou uživatelku éteru a zmatenou pacientku. Dimitrij

už s Olive mluvil a zdá se, že to pomohlo. Charlotte bude jistě líp, když u ní budeš.“

Byla to hezká příležitost zažertovat o tom, jak všechny ženy

milují, když jsem u nich, ale radši jsem nic neřekl. Vtipné postřehy použiju, až uvidím situaci na vlastní oči. „Jak ses o tom

dozvěděla?“

„Zavolal nám jeden strážce. Myslím, že Charlotte na svou sestru dohlížela už delší dobu a s pomocí kamaráda strážce

nastražila propracovanou past, aby Olive proměnila zpátky.“

Rose se zatvářila soucitně. „Jenže Charlotte nebyla připravená

102

na to, jak fyzicky i psychicky náročný to pro obě z nich bude. Takže nám ten strážce zavolal, abychom mu pomohli. Všechno se to stalo ani ne před čtyřiadvaceti hodinami.“

„To vysvětluje tu naléhavost,“ zamumlal jsem. Opravdu

všichni zareagovali neuvěřitelně rychle. „Tak uvidíme, co zjistím. Éter je rozmarný.“

„Jo, věř mi, že o tom něco vím. Chybí mi pouto s Lissou,

ale rozhodně mi nechybí, že jsem prožívala éter z první ruky.“ Naklonila hlavu na stranu a prohlížela si mě. „Jak to jde s Jill?“ Odpověděl jsem jí stejně jako Lisse. „Furt stejně. Negativní

účinky éteru se k ní moc nedostávají, ale ještě jsme se nenaučili vzájemně se blokovat. Takže pořád zažívá úžasná dobrodružství Adriana Ivaškova.“

„Trochu mě znepokojuje, jak ,úžasná‘ ta dobrodružství asi

musí být.“ Její pochybovačný výraz se náhle změnil ve zděšení.

„Proboha, Adriane! Doufám, že nebalíš každou Morojku v jižní

Kalifornii, že ne?“

„Samozřejmě, že ne,“ ohradil jsem se. „Hodně jsem se omezil.“ Zaúpěla. „I jedna je až příliš. Měl by ses stydět, že odhaluješ

Jill svůj sexuální život. Copak nemůžeš na čas nechat svých laciných avantýr? Kvůli Jill?“

Už už jsem chtěl začít obhajovat vážnost svého vztahu se

Sydney, ale včas jsem si uvědomil, že když si budou všichni myslet, že balím Morojky na jednu noc, nikoho ani nenapadne, že jsem oddaný jen jediné lidské ženě.

Arogantně jsem na Rose zazubil. „Hele, přece musím žít, ne?“

Znechuceně zavrtěla hlavou a zamířila ke dveřím. „Některý věci se nejspíš nikdy nezmění.“

Dům byl starý, ale zachovalý. Uvažoval jsem, kde k němu

asi přišli. Podle Lissy nepatřil ani jedné ze sester a vybrali ho strážci, aby v něm vytvořili bezpečnou půdu. Hned v první místnosti už nás čekala Morojka zhruba mého věku. Měla tmavé kudrnaté vlasy a kolem těla omotanou deku.

103

Rose jí starostlivě řekla: „Charlotte, měla by ses vrátit do postele.“

Dívka zavrtěla hlavou a šedýma očima se na nás dívala

z jednoho na druhého. „Chtěla jsem se dozvědět, co se tu děje.

Proč přijeli noví lidé? Co budete dělat s Olive? Budete s ní provádět experimenty jako s laboratorním zvířetem?“ Roztřásla se

a v jejím výrazu se zračila směs strachu a hněvu. Soucítil jsem

s ní.

„Všechno bude v pořádku,“ ujistil jsem ji a použil trochu

nátlaku, abych ji uklidnil. „Nemáš důvod se znepokojovat.“ Trochu se uvolnila, ale pak najednou zamrkala a obořila se na mě. „Na mě to nezkoušej!“

Přestože byla Charlotte Sinclairová vyčerpaná, pořád byla chytrou uživatelkou éteru. Zasmál jsem se zvedl ruce. „Jen se snažím pomoct.“

„Vážně bude všechno v pořádku,“ uklidňovala ji Rose. „Tohle je Adrian. Musí si s ní promluvit. Pojď taky, jestli chceš.“

Charlotte na mě dlouze podezíravě pohlédla, ale už nic neřekla

a mlčky nás následovala do domu. Došli jsme do prostorné ložnice se stěnami, ze kterých se odlupovaly tapety. Na posteli

s přehozem seděla dhampýrka. Nedal jsem najevo svoje překvapení. Předpokládal jsem, že obě sestry jsou Morojky,

o tomhle mi nikdo neřekl. Přestože byly obě tmavovlasé, nebyly

si vůbec podobné. Olive měla měděný nádech pleti, takže jsem předpokládal, že má nejspíš nějaké indiánské předky.

Oči měla veliké a tmavé. Postavu měla sportovní jako většina dhampýrů, což kontrastovalo s vysokou štíhlou postavou Charlotte. Jedinou podobnost jsem viděl ve tvaru jejich obličejů

a vystouplých lícních kostech, což naznačovalo, že mají společného jednoho rodiče. Pravděpodobně otce Moroje, jelikož

ti mají rádi bokovky s dhampýrkami. Díky tomu jsem získal

na Charlotte nový náhled, protože Morojové se obvykle nehlásí ke svým nevlastním sourozencům dhampýrům. Ale Charlotte

pro svou sestru riskovala život.

Kromě Rose, Dimitrije a Neila byli v místnosti ještě tři strážci, což působilo komicky, neboť Olive vypadala velmi krotce.

104

Dimitrij se o tom zrovna dohadoval s jedním z neznámých

strážců. „Věřte mi, že v ní už nezůstala ani část Strigojky. Takové zabezpečení už není nutné. Je bezpečná.“

Druhý strážce nevypadal, že si tím je jistý. „Máme svoje rozkazy.“

Dimitrij si rozčileně prohrábl vlasy dlouhé po bradu. Moc

dobře věděl, že zachráněný Strigoj už se neprojevuje jako nemrtvá stvůra. Teoreticky to samozřejmě věděli i všichni ostatní,

ale báli se. Když mě Dimitrij uviděl, nechal dohadování a obdařil mě upřímným úsměvem. Nedávno jsme společně strávili

dost času, a přestože jsem se nedokázal tak docela zbavit nevraživosti,

jelikož mě Rose opustila kvůli němu, respektoval

jsem ho.

„Ahoj, Adriane,“ pozdravil mě. „Jsem rád, že jsi dorazil. Doufáme, že díky rychlému jednání přijdeme na něco, co nám experimenty neodhalily.“

Mluvil dál, ale já svoji pozornost věnoval pouze Olive. Použil jsem éter, abych uviděl její auru. Byla směsicí toho, co jsem čekal u dhampýrky, a toho, co jsem nečekal vůbec – zářivých

zlatých plamenů, jaké mívají uživatelé éteru. Ale už během té

chvilky, kdy jsem její auru pozoroval, plameny začínaly pomalu slábnout. Použil jsem ještě víc éteru a zaslechl, jak Charlotte zadržela dech. Nejspíš byla příliš vyčerpaná, než aby teď dokázala pracovat s éterem, ale samozřejmě poznala, kolik éteru

používám. Znovu jsem se zaměřil na Olive a snažil se prohlédnout

skrz její auru až k její podstatě. Nikdy dřív jsem to nedělal

a bylo to mnohem těžší, než jsem předpokládal. Ani jsem nevěděl, jestli tím něčeho dosáhnu. Prostě jsem to jen zkusil. Zaťal jsem zuby a soustředil se ještě víc. Ale bylo těžké něco uvidět. Vlastně jsem to vnímal spíš pocitově než vizuálně.

Každá část Oliviiny bytosti byla napuštěná zlatou září. Samozřejmě jsem neviděl do jejích buněk, ale věděl jsem, že celé její

bytí obaluje éter. A stejně jako u její aury, i tady se záře pozvolna vytrácela s každým jejím nadechnutím. Pořád jí zbývalo

ještě hodně, ale vzhledem k tomu, před jakou dobou byla zachráněna, jsem předpokládal, že během pár hodin záře zmizí

105

docela. Zamrkal jsem a éter, který ve mně vřel, mě opustil. Olive už zase vypadala normálně.

V místnosti panovalo ticho. Odtrhl jsem pohled od Olive

a podíval se po ostatních. Všichni mě sledovali s očekáváním. Polkl jsem a na okamžik se mi hruď sevřela úzkostí. Uvědomil jsem si, o jak významnou věc se jedná. Stojíme na pokraji největšího objevu v historii naší rasy a všichni koukají na mě

a čekají, že to vyřeším. Já! Co je to napadlo? Nejsem žádný génius jako Sydney. Jsem jen obyčejný flákač, který denně bojuje

s pokušením napít se a nedokáže dočíst Velkého Gatsbyho. Kdo

jsem, abych to dokázal?

Vybavil jsem si klidný a krásný Sydneyin obličej. Věřím ti.

Úzkost mě opustila. Zhluboka jsem se nadechl a postupně

pohlédl do očí každému z přítomných. Kdo jsem, abych to dokázal? Jsem Adrian Ivaškov. A nikdo na mě nemá.

„Jestli se chcete naučit, jak zachránit další, musíte udělat přesně to, co vám řeknu. A musíte to udělat hned.“

106

8

Sydney

Adrianův výlet mě neměl tolik trápit. Koneckonců bychom

stejně neměli možnost strávit spolu tenhle víkend víc

času. Ale ničila mě myšlenka, že je mezi námi tak ohromná vzdálenost. I když jsme nebyli spolu, vždycky mě uklidňovalo pomyšlení, že je poblíž, i když to někdy znamenalo, že je

až na druhé straně města v Carltonu. Připadalo mi, že v Palm

Springs to mám pod kontrolou. Mohla bych změřit, kolik

kroků nás dělí, nebo si představovat světelné paprsky, které nás spojují, ať už jsme kdekoli. Ale Texas byl až příliš daleko.

Adrian opustil naše bezpečné místo a teď byl ve světě, napospas svému osudu.

Aspoň, že jsem nemusela Zoe lhát ohledně toho, proč jsem zrušila naši schůzku. Neil potřeboval odvézt na letiště. Jak

předcházet přeměně ve Strigoje je prioritní záležitost i pro alchymisty, takže s tím chtějí Morojům pomáhat. Když se mě

Zoe zeptala, proč Neil nemohl jet taxíkem, pověděla jsem jí totéž, co Adrianovi – že jsem se musela osobně přesvědčit, že

skutečně odletí. Jelikož Zoe byla přesvědčená, že většině Morojů

a dhampýrů se nedá věřit a jsou nespolehliví, moje historka

zabrala.

Taky jsem tím získala čas zastavit se cestou z letiště v New

Age obchodě, kde jsem koupila několik vhodných kamenů

107

a krystalů, se kterými se pokusím pracovat s elementární magií. Ačkoli mě teoreticky napadlo pár kamenů, které by mohly

nahradit boleit, zatím jsem příliš velké štěstí neměla. Mám ještě dost času, než přijede Marcus, ale bála jsem se, že nedostojím svému slibu, když na to nepřijdu.

S kameny jsem zašla do třídy profesorky Terwilligerové.

Zrovna seděla za stolem a známkovala písemky. Krátce na mě pohlédla a vrátila se zase ke známkování. Nemusela se ptát,

proč jsem přišla. Dala jsem na dveře cedulku Klepat, prosím,

kterou vyrobila, zavřela jsem za sebou a pustila se do práce. Zatím se mi nejlépe pracovalo s živlem země a ohně a teď

jsem se rozhodla pro zemi. Kdyby se tu někdo objevil, bylo by snazší oprášit si z rukou hlínu než se snažit utajit pach kouře. Začala jsem s prvním kamenem – zirkonem. Přestože jsem cítila, jak se pomocí magie mění, něco mi na tom nehrálo. Podala

jsem ho profesorce Terwilligerové, aby mi řekla svůj názor, jelikož ona dokáže vycítit magii v předmětech a lidech mnohem

lépe než já. Podržela zirkon ve světle a chvíli si ho prohlížela, načež zavrtěla hlavou.

„Něco v něm je, ale ne takové množství magie, jaké jsem tu vycítila. Všechna se dovnitř nedostala.“ Podala mi kámen zase zpátky. „Pro tvoje potřeby by to mohlo stačit, ale hádám, že

nejspíš chceš něco lepšího.“

Přikývla jsem. Nevysvětlovala jsem jí, k čemu to potřebuju,

a ona se mě nevyptávala. Byla spokojená, že nezávisle studuju umění. Vrátila jsem se zase k práci a pokračovala se zbývajícími dvěma kameny. Dosáhla jsem stejných výsledků, což mě zklamalo. Jeden kámen neabsorboval magii vůbec. Druhý ji

v sobě na chvíli zadržel, ale pak z něj zase unikla. Zklamaně

jsem zase usedla do lavice.

„Už mi došly možnosti u kamenů, které se dají snadno sehnat,“

oznámila jsem spíš sama sobě než profesorce. „Kromě

boleitu bych sázela na hality, jenže ty jsou vzácné. Zkusím je objednat přes internet u nějakého obchodníka s kameny.“ Profesorka Terwilligerová neměla možnost zareagovat na

moje geologické žvanění, protože někdo zaklepal na dveře.

108

Rychle jsem schovala kameny do kapsy, a když profesorka dotyčného vyzvala, aby vstoupil, tvářila jsem se, jako že jsem zabraná do studia. Předpokládala jsem, že mě tu našla Zoe, ale namísto ní vešla Angeline.

„Víš, že je mnohem těžší nacpat orgány zpátky do těla, než je z něho vyjmout?“ prohlásila s údivem.

Zavřela jsem oči a v duchu napočítala do pěti, než jsem je znovu otevřela. „Prosím tě, řekni mi, žes nikoho nevykuchala.“ Zavrtěla hlavou. „Ne, ne. Nechala jsem si úkol z bižule ve

třídě profesorky Wentworthový, ale když jsem se pro něj vrátila, učebna už byla zamčená. Ten úkol musím odevzdat už zítra

a i tak tady mám spoustu průšvihů, takže jsem si ho prostě musela vzít. Šla jsem teda ven a zámek u okna nebylo vůbec těžký otevřít, takže jsem…“

„Počkej,“ přerušila jsem ji. „Ty ses vloupala do učebny?“

„Jo, ale to není ten problém.“

Za sebou jsem zaslechla, jak se profesorka Terwilligerová

uchechtla.

„Pokračuj,“ vyzvala jsem Angeline obezřetně.

„Když jsem tam lezla, neuvědomila jsem si, že mi v cestě

stojí hromada věcí. Porazila jsem model lidskýho těla. Víš, jak

má ty v životní velikosti, s vyndávacími orgány? A bác!“ Angeline dramaticky zvedla ruce. „Orgány všude.“ Odmlčela se

a s očekáváním na mě pohlédla. „Tak co budeme dělat? Nemůžu

si dovolit mít u ní další průšvih.“

„My?“ vykřikla jsem.

„Na,“ prohlásila profesorka Terwilligerová a hodila po mně svazek klíčů. Z jejího výrazu bylo jasné, že se hodně ovládá, aby nevyprskla smíchy. „Ten hranatý klíč. Profesorka je teď

na józe a dneska už se nevrátí. Jsem si jistá, že ty škody dokážeš napravit a odnést si ten úkol dřív, než to někdo zjistí.“

Věděla jsem, že tím míní mě. S povzdechem jsem se zvedla

a sbalila si věci. „Díky,“ řekla jsem.

Cestou jsem Angeline pověděla: „Až budeš mít problém příště, přijď dřív, než z něj uděláš mnohem větší problém.“

„Ale ne,“ prohlásila ušlechtile. „Nechtěla jsem obtěžovat.“

109

Její popis učebny byl naprosto přesný – orgány všude. Profesorka

Wentworthová měla dva modely – mužský a ženský –

s otvíratelnými hrudníky, v nichž se ukrývaly vyjímatelné orgány,

které se pak mohly zkoumat detailněji. Naštěstí moudře

pořídila modely, které nám sahaly jen k pasu. Přesto nám ten chaos dal zabrat, protože se dalo jen těžko určit, který orgán patří ke kterému.

V anatomii se celkem vyznám, ale při třídění jsem stejně

radši otevřela učebnici. Angeline si uvědomila, že tu není k ničemu,

a tak si sedla na stůl, kývala nohama a sledovala mě.

Začala jsem dávat dohromady mužský model, ale vtom jsem za sebou uslyšela hlas.

„Melbourneová, odjakživa tuším, že by ses měla naučit

mužskou anatomii, ale doufal jsem, že se ji budeš učit na někom živým.“

Ohlédla jsem se po Treyovi. Se samolibým výrazem se opíral

o dveře. „Ha ha. Kdybys byl fakt kamarád, tak bys mi pomohl.“ Ukázala jsem na ženský model. „Předveď mi svou údajnou zkušenost v praxi.“

„Údajnou?“ Vyznělo to rozhořčeně, ale přece jen mi přišel

pomoct.

Moc jsem nepřemýšlela, než jsem ho požádala o pomoc.

Myslela jsem, že to bude trvat dlouho, a já mám na práci mnohem

důležitější věci. Když se Trey zarazil, uvědomila jsem si

svou chybu.

„Aha,“ vypravil ze sebe, když si všiml Angeline. „Ahoj.“ Přestala kývat nohama a vykulila oči stejně jako on. „Ehm, ahoj.“

Během okamžiku napětí v místnosti zhoustlo a já potlačila zaúpění. Koneckonců se jejich situace nijak nelišila od té mojí. Jak by mi asi bylo, kdybychom se s Adrianem museli rozejít

kvůli zákazům, které nám vštěpují naše rasy? Trey s Angeline se rozešli kvůli tlaku ostatních, jinak se mezi nimi nic špatného nestalo. Když jsem viděla touhu v jejích očích, bylo mi jasné, že

svoje pobláznění Neilem jen předstírá.

110

Zdálo se, že všem došla slova. Angeline kývla hlavou směrem

k modelům a vyhrkla: „Měla jsem nehodu.“

To vytrhlo Treye ze snění a usmál se. Zatímco já si nad Angelininými kousky občas rvala vlasy, jemu připadaly roztomilé.

„To se ti stává často,“ poznamenal.

„Nebyla to moje chyba,“ ohradila se.

„To není nikdy.“

„Mám prostě smůlu.“

„Nebo jsi chodící katastrofa.“

„A ty s tím máš problém?“

„Ani v nejmenším,“ ujistil ji hlubokým hlasem.

„Proboha!“ vykřikla jsem. „Tak pomůžeš mi, nebo ne?“

Trapné napětí se jakýmsi způsobem změnilo v napětí sexuální, takže bych nejradši utekla. Trey na Angeline ještě jednou

dlouze a žhavě pohlédl, pak se otočil a pustil se do skládání ženského modelu. Jeho vychloubání jsem moc nevěřila, ale skutečně složil model překvapivě rychle.

„Říkal jsem ti, že jsem expert,“ prohlásil s postranním pohledem upřeným na Angeline.

Oba vypadali, že na mě zapomněli, a už zase se tvářili zasněně. Odkašlala jsem si. „Angeline, už je skoro čas na večeři.

Nechceš se jít převléknout?“

„Co? Aha, jasně.“ Naštěstí jí zbylo tolik rozumu v hlavě, že sebrala svůj úkol, kterým to všechno začalo. „Díky za pomoc,“ řekla Treyovi, jako bych já neudělala vůbec nic.

Nonšalantně pokrčil rameny, jako by takové věci dělal každý den. „žádný problém.“

Sotva Trey vyšel ze dveří, Angeline teskně povzdechla.

„Ach, Sydney. Proč musí být jedním z těch blbých Bojovníků?“ Zamkla jsem učebnu. „Technicky vzato jím už není.“

„Ale může se k nim zase přidat,“ namítla a vlekla se vedle mě na autobus, který pendloval mezi jednotlivými kolejemi.

„A jestli se k nim přidá, nikdy už nepřekoná předsudky ohledně mísení lidí s dhampýry. Najde si lidskou holku a pokud budeme tady, nic s tím nenadělám.“

„Co tím myslíš?“ zeptala jsem se opatrně.

111

Trochu se rozzářila. „No, kdybychom byli u mě doma, prostě bych vyzývala jeho nový přítelkyně na souboj.“

„V tom případě doufejme, že zůstane sám.“

Zanechala jsem ji jejím fantaziím a na koleji každá z nás zamířila do svého pokoje. Tam už na mě čekala Zoe. Smutně

vzhlédla od ošoupané knížky. „Kdes byla?“ zeptala se. „Neříkej mi, žes celou dobu byla na letišti.“ Zamyšleně na mě pohlédla.

„S profesorkou Terwilligerovou?“

„Vlastně s Angeline. Musela jsem jí pomoct s jedním problémem v… ehm, učebně biologie.“

„Už zase děláš, co nemusíš.“

Angelinina a Treyova žalostná situace mě přivedla na myšlenky na tu moji, takže jsem neměla trpělivost na Zoeiny alchymistické řeči. „Musím to dělat. Potřebuju, aby Angeline zůstala

tady v Amberwoodu, což znamená, že se musím postarat, aby měla dobré vztahy s učiteli.“ Sedla jsem si obkročmo na židli

u stolu a bradu si opřela o opěradlo. „Moc se chceš stát alchymistkou? Tak nečekej a nereaguj na problém, až když vznikne.

Plánuj dopředu, sleduj celkový obraz a tak problémům předejdeš. Je lepší uchránit se katastrofy, než se rozpakovat udělat

menší nepříjemnost.“

„Dobře, dobře,“ řekla a zatvářila se nad mým káráním ublíženě.

„Chápu to. Nemusíš mě poučovat.“

„Promiň,“ řekla jsem. „Přišla ses sem učit. Jen se ti snažím pomoct.“

Nepatrně se na mě usmála. „Já vím. Jsem tady kvůli práci.

Ale občas je těžké zapomenout, že jsi moje sestra. Ale jde ti to moc dobře…, chováš se ke mně jako k další alchymistce. Budu

se muset víc snažit, abych byla taky tak dobrá.“

Trhla jsem sebou. Mínila to jako kompliment – že dokážu odsunout stranou, co je mezi námi, a zcela se soustředit

na úkoly alchymistů. Ale já na to moc pyšná nebyla. Spíš mi to bylo trochu nepříjemné. Kývla jsem hlavou směrem k její knize. „Co to čteš?“

To ji vytrhlo z profesionálního rozpoložení a zamračila se.

„Nevím. Něco od Shakespeara na hodinu literatury. Do zítřka

112

si máme vybrat jednu hru a já myslela, že tahle bude dobrá,

protože je krátká.“ Zvedla knihu. Richard III. „Ale moc to nechápu.“

„Jejda,“ poznamenala jsem.

„Je to špatná hra?“ tipla si.

„Je to vynikající hra, ale pro tebe to asi není ta nejlepší volba.

Sežeň si spíš Sen noci svatojánské. To pro tebe bude jednodušší.“

Vybavila jsem si milostné zmatky v životě svých kamarádů

a neubránila se smutnému úsměvu. „Prakticky mezi tím žiješ.“ Nepochopila tu narážku a já se rozesmála. „Zapomněla jsem, že to není součástí tátovy standardní výuky. Většinu literatury jsem přečetla sama kvůli sobě.“

Přikývla a náhle vytřeštila oči. „Ach! Málem jsem ti to zapomněla říct. Přijede sem. Táta.“

Narovnala jsem se na židli. „Kdy?“

„Příští týden.“ Pokusila jsem se uklidnit, protože jsem si uvědomovala, že vypadám spíš šokovaně než překvapeně. Rozhodně jsem před ní nemínila dát najevo, že se bojím. „Chce

s námi mluvit o mámě a o tom soudu. Už mají termín na další měsíc.“

To pro mě byla novinka, ale nemělo by mě překvapovat,

že se to dovídám jako poslední. Koneckonců Zoe se projevuje jako mnohem oddanější dcera než já. Bylo jen přirozené, že jí

to oznámil jako první.

„Pomůže nám připravit se na to,“ pokračovala. „Abychom za něj mohly bojovat.“

„Aha,“ poznamenala jsem.

Zoe se natáhla naznak na postel a zadívala se do stropu.

„Kéž by to už bylo za námi. Přála bych si, aby mi bylo osmnáct jako tobě, abych byla volná.“

Napadala mě spousta přídavných jmen, ale označit se za

„volnou“ by mě v životě nenapadlo.

„Ach, Sydney,“ lamentovala Zoe. „Proč to máma dělá?“

„Protože tě miluje,“ odpověděla jsem tiše.

„Tohle není láska.“

113

Byla jsem ráda, že to Zoe už dál nerozvádí, protože jsem si

byla jistá, že bych nedokázala s chladným výrazem poslouchat povrchní definice lásky, s nimiž by bezpochyby přišla.

„Máma se s tátou nemůže měřit v jeho kultivovaných vzdělaných řečech,“ řekla jsem. „Může jen vyprávět. Jako třeba, jak

sis zlomila nohu.“

„Jo,“ poznamenala tiše Zoe. Nic dalšího jsem neřekla. Ani

jsem nemusela, protože ze vzdáleného pohledu jejích očí jsem poznala, že vzpomíná. Obě jsme studovaly doma, ale když

bylo Zoe deset, chtěla začít chodit na gymnastiku, takže jí to máma zařídila. Při soutěži si zlomila nohu a noc musela strávit

v nemocnici, což pro ni bylo zdrcující, protože tu noc její tým

oslavoval vítězství. Máma domluvila, aby celý tým zašel Zoe navštívit do nemocnice. Personál nevycházel z údivu. Zoe byla nadšená, protože v té době prahla po kamarádech. Náš táta si myslel, že nehoda je jen dalším důkazem toho, že gymnastika není k ničemu.

Když jsem později toho večera vezla celou partu ke Clarenceovi, uslyšela jsem, že mi na telefon lásky přišla esemeska.

Moje přísné zásady zakazující používat telefon při řízení mi zabránily si zprávu ihned přečíst, ale musela jsem sama se sebou hodně bojovat. Taky jsem nechtěla telefon vytahovat, když

jsou u toho všichni ostatní. Jakmile jsme vystoupili a kráčeli

ke Clarenceovu domu, přečetla jsem si Adrianův vzkaz: Únikový plán č. 5: Otevřít alpakový ranč v Texasu, kam budou jezdit chytrý blonďatý holky s hnědýma očima v sexy kovbojských oblečcích. Přečetla jsem si jeho slova znovu, usmála se a zprávu vymazala

stejně jako všechny předchozí. Jill prošla kolem mě a usmála se na mě. Někdy mi připadalo strašidelné, že všechno ví. Jindy mi zase připadalo uklidňující mít někoho, kdo ví o mém vztahu. Nemám ráda tajnosti, i když jsem byla vychována v tom, že

musím tajit skoro všechno.

Dneska večer nebyl nikdo z nás bůhvíjak zábavným společníkem. Já tesknila po Adrianovi, Jill zase řešila dilema

Neil versus Eddie, Angeline truchlila po Treyovi a Zoe byla

smutná kvůli rodičům. Zdálo se, že dobrou náladu má pouze

114

Eddie a Clarence – a samozřejmě Dorothy, která si užívala rauše

z toho, když Jill pila její krev. Clarenceovi to zrovna myslelo

jasně a vyprávěl nám, jak zamlada cestoval, když ještě neopustil svět Morojů. V jedné historce se zmínil, že navštívil malou dhampýrskou výcvikovou akademii v Itálii, která má vynikající pověst. Eddie visel Clarenceovi na rtech.

„Smrtící uvnitř, krásná navenek. Na střeše budovy byla terasa

s výhledem, kde studenti trávili večery – samozřejmě po trénincích –, popíjeli espresso a kochali se výhledem na jezero Garda.“ Zamračil se. „Teď si nemůžu vzpomenout, jak se to jmenuje italsky.“

„Lago di Garda,“ odpověděla jsem automaticky.

„Aha, jistě. To je ono. A nebylo to daleko od Verony. Tam bys viděla něco z Shakespeara,“ uchechtl se.

Zoe vzhlédla od zbytku své pizzy a promluvila na Clarence, což často nedělala. „O něm se mi ani nezmiňujte.“

„Proč ne? Byl to veliký spisovatel. A myslel jsem, že jsi taky zapálená do literatury.“

Zoe kývla hlavou směrem ke mně. „To ona. Musím něco napsat

o jedné jeho hře a já ji ještě ani nemám vybranou. Nechápu,

že po nás profesorka chce, abychom jí zítra mailem poslali, pro jakou hru jsme se rozhodli. Zítra, v sobotu! Až se vrátíme domů, nejspíš si budu muset na notebooku stáhnout nějakou online verzi.“

„Chápu,“ usmál se Clarence. „Tak proč si to nepůjčíš ode mě?“

Na okamžik jsem si pomyslela, že se Clarence nabízí, že jí

půjčí notebook, což se mi zdálo nesmyslné, jelikož nejnovějším výkřikem techniky v jeho domě byla mikrovlnka. Pak jsem si

ale uvědomila, kolik má v domě polic s knihami, a pochopila jsem. „Máte nějakou jeho hru?“ zeptala jsem se.

„Všechny. Mám je uskladněné v garáži. Klidně se tam běžte podívat.“

„Máte…“ Zoe na mě tázavě pohlédla. „Jak se to jmenuje…

Sen noci svatojánské?“

„Samozřejmě,“ odvětil Clarence. „Vynikající dílo o lásce.“

115

Ušklíbla jsem se. „To tedy nevím. Je to spíš série šílených

skopičin zasazených do magického prostředí.“

„Neříkalas, že v tom prakticky žijeme?“ podivila se Zoe.

„Podle mých zkušeností,“ začal Clarence, „je láska skutečně sérií šílených skopičin.“

„Láska je…“ Vybavila se mi vzpomínka na to, co kdysi řekl Adrian, a ohromné city, které ve mně poslední dobou vřou, se mi vzedmuly v hrudi. Připadalo mi hloupé takhle po něm

tesknit, když ještě není pryč ani den, ale nedokázala jsem si ho vyhnat z hlavy. Ani jeho slova, jakými popsal lásku. „… plamen

ve tmě. žhavý dech uprostřed zimní noci. Hvězda, která

tě vede domů.“ Jakmile jsem si uvědomila, že na mě všichni

zírají, rychle jsem se vzpamatovala. „To jsem četla v jedné knize. Měla by ses podívat do Clarenceovy knihovny, Zoe. Pokud nenajdeš Sen, třeba objevíš něco jiného, co by se ti mohlo líbit.“ Zbledla. Bylo mi jasné, že jsem od sebe odpoutala pozornost, protože všichni už se dívali na ni a ne na mě. Jen Eddiemu

to trvalo nejdéle. Okamžitě jsem pochopila, proč Zoe zbledla. Prozkoumat garáž vampýra je pro ni úplně stejné

jako jít do krypty. Nejspíš čeká, že tam objeví rakve. Usmála

jsem se.

„Chceš, abych šla s tebou?“ Byla jsem zvědavá, co za knižní

poklady tam Clarence ukrývá.

„Šla bys?“ ujistila se a přikývla.

„Samozřejmě.“ Zahřálo mě u srdce, že pro ni můžu udělat

aspoň takovou maličkost. Nezapomněla jsem její dřívější poznámky

o tom, jestli jsme víc sestry nebo kolegyně. Uklidnit

ji na strašidelném místě bylo něco, co jsem pro ni dělala, když byla malá.

Ale jak se ukázalo, Clarenceova garáž naprosto kontrastovala

s jeho gotickým domem. Stál tam zaparkovaný téměř nepoužívaný

Porsche. Když ho Zoe uviděla, zalapala po dechu.

Bylo tam taky zahradnické náčiní a nářadí, bojler, ponk a část garáže zaujímaly knihy v krabicích. Při tom pohledu jsem se naježila. V Palm Springs sice není vlhko jako na jiných místech, ale přesto mi to nepřipadalo jako vhodné místo pro knihy.

116

Pomohla jsem Zoe najít krabice s Shakespearem a nechala ji, aby si vybrala. Neopomněla jsem ji upozornit, aby si vybírala podle obsahu, a ne podle toho, jak je kniha tlustá. Mezitím jsem

si prohlédla další Clarenceovy knihy a objevila sbírku poezie. Tu si půjčím pro Adriana.

Zatímco Zoe dál listovala v knihách, usadila jsem se na stoličce

a nohu si opřela o pytel štěrku. Byla jsem si jistá, že mi

Zoe nevěnuje pozornost, a tak jsem vytáhla telefon, abych se přesvědčila, že nemám žádný zmeškaný hovor od Adriana.

Neměla jsem. Napsala jsem mu: Mám pro tebe knihu básní. Něco kratšího pro tebe snad bude jednodušší než Gatsby. S nadějí jsem zůstala zírat na displej a čekala na odpověď. žádná ale nepřišla. Připomněla jsem si, že odjel kvůli práci a že je teď nejspíš pohroužený do případu s éterem.

Nadzvedla jsem nohu a z pytle se vysypalo několik kamínků

štěrku. Když jsem se na ně podívala blíž, zjistila jsem, že

to není štěrk, ale kamenná sůl, která se používá k rozpouštění ledu. Vzhledem k závěji prachu na pytli tady asi moc velké uplatnění nenacházela. Clarence byl prostě připravený úplně

na všechno. Poklekla jsem, abych sebrala vypadlé kousky. Jak jsem držela krystaly soli v ruce, osvítil mě nápad a bylo to jako facka do tváře.

Kamenná sůl. Chlorid sodný. Nejobvyklejší halit široko daleko,

s krychlovou krystalickou soustavou – přesně jako boleit.

Sůl je tak obvyklá, že mi nikdy nepřišla na mysl jakožto možný kandidát na experiment s výrobou inkoustu pro odpadlíky. Zaměřovala jsem se na exotičtější nerosty. Zvedla jsem kousek

soli a pozorovala, jak se ve světle leskne. V duchu jsem si opakovala všechny její vlastnosti, které jsem si dokázala vybavit,

a srovnávala je s boleitem. Leží odpověď přímo přede mnou? Může mít můj výzkum tak snadné řešení?

Srdce mi bušilo jako blázen. Odvážila jsem se střelit pohledem

po Zoe. Byla ponořená do svého úkolu a zrovna listovala

v Jak se vám líbí. Bylo hloupé a hazardní začít experimentovat

rovnou tady, jenže jsem se to prostě musela dozvědět. Zalezla jsem do zadní části garáže na místo, odkud jsem měla na Zoe

117

dobrý výhled, ale ona ke mně seděla otočená zády. Na špinavé podlaze jsem posbírala hlínu, ještě jednou nervózně pohlédla

na Zoe a vyvolala jsem podstatu země.

Poslední dobou jsem to dělala tak často, že už to pro mě

bylo druhou přirozeností. Ruku mi naplnila záře. Rychle jsem

ji přiklopila na druhou ruku s krystalem soli a světlo se změnilo. Sůl krátce zazářila, ale pak veškeré světlo pohaslo. Funguje

to? Je tenhle krystal napuštěný magií? Všechno mi připadalo

správné, ale s jistotou jsem to tvrdit nemohla. Profesorka Terwilligerová by mi to mohla říct až zítra, jenže já jsem byla příliš

nedočkavá.

Vrátila jsem se nenápadně na svou stoličku a napsala profesorce:

Nemůžete se náhodou dnes večer stavit u mě na koleji pro

můj úkol? Kdyby nemohla, jistě bych si našla výmluvu, abych mohla odejít a zajet k ní, jenže Zoe by se vyptávala. Profesorka mi naštěstí odpověděla: Ano. Stavím se, až půjdu ze schůzky

s MW. Trvalo mi asi minutu, než jsem si uvědomila, že MW

znamená Malachi Wolfe. Uf!

Zoe vstala, protáhla se a zamávala na mě Snem noci svatojánské.

„Asi už jsem se rozhodla. Snad to půjde.“

„Taky doufám,“ řekla jsem a strčila si krystal do kapsy. Když mi později profesorka Terwilligerová oznámila, že je

v hale na mojí koleji, z pokoje jsem vyklouzla už snadno. Když

jsem ji uviděla postávat u dveří, málem mi poklesla čelist. Nejenže byla nalíčená, ale měla na sobě hezké šaty, které nevypadaly,

že jsou pozůstatky z Woodstocku.

„Teda… Vypadáte nádherně, madam.“

Rozzářila se a uhladila si sukni. „Myslíš? Tohle jsem na sobě neměla už léta. Malachi říká, že v tomhle odstínu růžové vypadám jako anděl od Botticelliho.“

„Cože říká?“

„To není důležité. Jen postelové řeči.“ To už mi čelist skutečně poklesla. „Takže cos potřebovala?“

Polkla jsem a snažila se rozpomenout si. „Aha, chtěla jsem vám jen vrátit tohle.“

118

Podala jsem jí knihu o historii, kterou jsem na pokoji náhodně popadla a pod ní jsem jí do dlaně vložila solný krystal. Její zamilovaný výraz se rázem vytratil. Opatrně položila krystal

na knihu a zbystřila. Zatínala jsem pěsti tak tvrdě, až mě z toho

bolely prsty.

„No výborně,“ prohlásila tiše. „Podívejme se na to.“

„Ano?“

Zvedla zrak a usmála se na mě. „Gratuluju, Sydney. Vyrobila jsi bezchybný živlový talisman.“

119

9

Adrian

Choval jsem se jako blázen a bylo mi to jedno.

A zdálo se, že je to jedno i všem ostatním. Možná už pochopili, co je v sázce. Možná vycítili moji naléhavost. Ať už to bylo jakkoli, čas mi utíkal před očima a byl jsem odhodlán nikomu nedovolit, aby tuhle šanci pokazil.

„Zavolejte sem doktora,“ poručil jsem. „Nebo zdravotní

sestru. Sakra, kohokoli, kdo umí bezpečně nabrat krev.“ Nemusel jsem specifikovat, že to musí být morojský doktor. To

bylo pochopitelné a byla to divoká karta. Morojové někdy žijí společně v izolovaných komunitách. Někteří se zase ukrývají

před Strigoji v hustě zalidněných oblastech. Budeme muset

najít někoho z té druhé kategorie, kdo má alespoň jakés takés lékařské vzdělání – nebo něco podobného.

Dimitrij okamžitě vyšel z místnosti a začal vyťukávat čísla na mobilu. V tu chvíli jsem ocenil jeho pohotovost. Charlotte s Olive si vyměnily překvapené pohledy. „Co se

děje?“ zeptala se Charlotte. „Proč jí chceš brát krev?“

„K tomu bys měl mít dobrý důvod,“ vyštěkla Olive, která

se náhle probrala k životu. „Jinak okamžitě odcházím.“ Otřásla se. „Za poslední tři měsíce jsem viděla krve až dost.“

Usmál jsem se a napětí mě trochu opustilo. Obě sestry byly temperamentní, což se mi líbilo. Taky mě pobavilo, jak si byla

120

Olive jistá, že může jen tak odejít. Nejenže byla po proměně příšerně fyzicky vyčerpaná, ale nikdy by se nedokázala dostat přes strážce.

„Tvoje krev může zachránit spoustu životů.“ Zamyslel jsem

se nad tou nevhodnou volbou slov. Když Strigoj zjistí, že nedokáže svou oběť proměnit, může ji prostě jen zabít. A tak jsem

se opravil: „Nebo spíš duší. žádný Strigoj už tě nemůže znovu proměnit.“

Olive trochu přešla předstíraná kuráž. „Vážně… je to tak?

Protože bych opravdu byla radši mrtvá, než si tím projít znovu.“ Silou zavřela oči, ale ani to nezabránilo slzám, aby se nevylily zpod víček. „Bylo to příšerný…“

„Já vím,“ ujistil jsem ji a sledoval Charlotte, jak ji sevřela

v objetí. Samozřejmě jsem nevěděl. Neměl jsem ponětí, jakým peklem si musela projít. „Ale teď už jsi imunní. A my chceme zjistit, jestli můžeme pomoct ostatním tak, jako tobě pomohla Charlotte.“

Charlotte zvedla hlavu ze sestřiny hrudi. „Můžu nějak spolupracovat?“

„Myslím, že svou práci už jsi odvedla, ale zásah dalšího uživatele éteru by neuškodil. Pokud jsi ovšem schopná s ním teď pracovat,“ dodal jsem.

Její neobvykle šedé oči se zadívaly do mých. „Dokážu to natolik, abych poznala, kolik jsi ho před chvílí použil. V takové míře to neumím.“

Odmávl jsem to a ignoroval Rosin zvědavý pohled. „To

není pravda. Olivina záchrana vyžadovala přinejmenším stejné množství.“

Po chvilce se vrátil Dimitrij. „Zdravotní sestra už je na cestě.

Bude tu asi tak za hodinu.“ Poprvé za celou dobu, co se známe, na mě pohlédl s úctou. „Bude to stačit?“

„Bude muset,“ odvětil jsem a zaměřil se zase na éter vyzařující

z Olive. Něco z něho ztratíme, ale byl jsem si jistý, že trocha v ní ještě zůstane.

Teď jsem musel plánovat dopředu. Soňa byla odjakživa přesvědčená, že prozkoumáním magie v krvi bychom mohli do121

kázat kouzlo zopakovat. Nevím, jestli je to možné. Když jsem

tak pozoroval zář éteru kolem Olive, neviděl jsem nic definovatelného, co by mi umožnilo vyvolat ji uměle. Možná nemám

dost zkušeností. Uvažoval jsem, jestli nejde prostě jen o způsob, jakým Charlotte použila éter, aby zachránila Olive. Pokud

je jediným klíčem tohle, máme hned několik problémů. Jedním

z nich je, že kouzlo vyžaduje probodnutí srdce stříbrným kůlem. Druhý problém spočívá v tom, že už tenhle čin uživatele

éteru naprosto vyčerpá a vyřadí ze hry. Nepřipadá v úvahu, že bychom mohli masově vyrábět jakousi magickou vakcínu.

A když už uvažuju o vakcínách…, nemohlo by to opravdu

být tak jednoduché? Nemohli bychom prostě píchnout její krev někomu jinému? Nebo z ní vyrobit tetování? Biologické záležitosti nejsou zrovna mojí silnou stránkou. Chtělo by to někoho,

jako je Sydney.

Jakmile jsem na ni pomyslel, zatoužil jsem, aby tu byla. Zkontroloval jsem mobil a našel zprávu o básních. Vyloudila

mi na tváři úsměv. Pokoušel jsem se vymyslet nějakou vtipnou odpověď, ale nakonec jsem skončil u holé pravdy: Potřebuju tě.

V každém slova smyslu.

Byla to pravda. Podobné krizové situace jsou její specialita,

ne moje. Strčil jsem telefon zpátky do kapsy a snažil se ignorovat bolest z její nepřítomnosti. Kdyby tu byla, držela by se

práce. Nemůžu se zachovat jinak. Věřím ti.

„Potřebuju nějaký stříbro,“ řekl jsem a svá slova neurčil nikomu konkrétnímu. „Ideální by byla krabička na nádobku

s krví, ale jelikož nikdo z vás asi není umělecký kovář, spokojím se s tím, co můžu dostat.“

Bohužel se žádné stříbro v domě nenacházelo. Dokonce ani

žádná z dívek neměla stříbrný šperk. Rose přistoupila k jednomu ze strážců, jako by tady byla generálem. „Najdi obchod se

šperky,“ pověděla mu. „A přines nám nějaký stříbro.“

„Pokud možno velký pánský prsteny,“ dodal jsem. „Pět nebo šest by jich snad mohlo na malou lahvičku stačit.“

122

„Jen jednu lahvičku?“ podivila se Olive. Její předchozí zápal

se vrátil. „Vezměte si ode mě krve, kolik jen potřebujete. Udělám cokoli, abych to zarazila.“

„Klídek, maličká,“ poznamenal jsem. „Rozhodně tě nepřipravíme

o všechnu, když se pořád ještě zotavuješ z toho, že se

tvůj život zásadně změnil. Navíc zatím ani nevím, jestli si krev

v sobě udrží magii, když se ocitne mimo tvoje tělo.“ Když jsem viděl nechápavé pohledy ostatních, uvědomil jsem si, že jsem

se s nimi o svůj nápad nepodělil. „Její tělo přetéká éterem. Nevím, jestli imunitu vytváří tohle, ale zatím je to nejlepší vodítko,

co máme. Ale éter rychle uniká, proto si musíme pospíšit.“ Rosin poslíček odkvačil. Nemohla dělat nic než čekat, a tak

se opřela o Dimitrije a povzdechla si. Neil mě překvapil, když začal Olive chválit za její odhodlání a statečnost. Já jsem byl

příliš neklidný, než abych tam dokázal jen tak postávat, a tak

jsem vyšel na verandu. Poprvé po dlouhé době jsem zalitoval, že nemám u sebe cigaretu. Jednak proto, že kouření zmírňuje nervozitu, a pak taky proto, že trošku tlumí éter. Namísto toho jsem se musel spokojit s přecházením sem a tam a neustálým kontrolováním mobilu, jestli mi snad neodpověděla Sydney.

„Čekáš hovor?“ Ve dveřích se náhle objevila Charlotte, už zase omotaná dekou.

Strčil jsem telefon zpátky do kapsy. „Jen doufám, že se mi někdo ozve.“

„Přítelkyně?“

„Kamarádka,“ odpověděl jsem samolibě. „Takových kamarádek mám fůru.“

Opřela se o zeď a v noční tmě ji osvětlovalo jen světlo vycházející

z místnosti. „To jsem slyšela. Nejdřív mi nedošlo, kdo jsi.“

„A mělo by snad?“

Pokrčila rameny. „Ty a tvoje rodina jste celkem proslulí.“ Nežádal jsem ji, aby to dál rozváděla. Mohla mluvit buď

o tetě Taťáně, nebo o mojí mámě, která sedí někde ve vězení. Dosud mi nikdo neřekl kde. Když jsem ji zkusil navštívit

ve snu, přikázala mi, abych šel pryč, a to tak razantně, že jsem

123

dokonce i já poslechl. Nevěděl jsem jistě, jestli ji vyděsil sen vyvolaný éterem, nebo jestli se stydí, že bych ji viděl v takové situaci. Upnul jsem se k naději, že se mi dostane lepšího přijetí, když se dostavím osobně, jenže to v dohledné době nebude možné. Vzhledem ke všem dalším komplikacím ve svém

životě jsem mámu odsunul do pozadí a spokojil se s psaním dopisů, které jsem jí nikdy neodeslal. O tom neví dokonce ani

Sydney.

„To mě ani nepřekvapuje,“ prohlásil jsem arogantně, jak se

ode mě už očekává. „Můj šarm a krása jsou proslulé – zejména

u žen.“

„To jistě,“ souhlasila Charlotte s rozpustilým úsměvem.

„Ale nejsi takový, jak jsem čekala. Děkuju…, žes pomohl

Olive.“

„Za to poděkuj sobě. Já jsem nic neudělal.“

„Pomáháš jí to překonat – duševně. Neměly jsme možnost

víc si spolu promluvit, ale poznám to. Znám ji a vidím, jak je to pro ni traumatizující.“

Potřásl jsem hlavou. „Já ji sice neznám, ale i tak je mi jasný, že je to pro ni traumatizující. A taky znám pár lidí, co si prošli

tím samým.“

Charlotte dlouho mlčela. „Vyrovnali se s tím vůbec někdy?“

zeptala se tiše.

Vybavil jsem si děsivý pohled, jaký se občas mihne v očích Dimitrije a Soni. „Ne. Ale naučili se s tím žít. Olive to zvládne taky.“

„Víš, jak se to stalo?“ Charlotte si přivinula deku těsněji

k tělu, protože zavál chladný vánek a rozcuchal jí kudrnaté vlasy. „Chránila našeho tátu. Jemu nikdy nepřišlo na mysl, že bychom neměly vyrůstat společně. S mojí mámou se rozešel

a pak se oženil s Olivinou mámou. Samozřejmě byla dhampýrka. Byla. Před pár lety zemřela.“

„Statečný chlap,“ poznamenal jsem. Morojové se obvykle

svými dhampýrskými milenkami nikde nechlubí.

„Úžasný chlap. Ale nebyl královský. Když Olive chodila

na školu, uvědomila si, že jakožto strážkyně nemůže ochraňo124

vat našeho otce. Řekli jí, že až odmaturuje, bude muset jít, kam

ji pošlou – samozřejmě k nějakému královskému.“ Charlotte se při té vzpomínce uchechtla. „Jen tak se s tím nesmířila.“

Vybavil jsem si Olivin odhodlaný obličej. Tvářila se rázně,

i když byla zesláblá. „To si dovedu představit.“

„Takže odešla ze školy a stala se tátovou neoficiální strážkyní. Neměl z toho velkou radost – teda z toho, že nechala

školy. Ale její důvody respektoval a dovolil jí, aby ho chránila, pokud při tom bude studovat na lidské střední škole. Všechno šlo skvěle, až do té doby…“ Hlas jí selhal.

„Strigoj?“ tipl jsem si.

„Tátu napadli na služební cestě. Vrhla se před něj, takže vyvázl. Ona ale ne. Dlouho jsem myslela, že je mrtvá, a když jsem

pak zjistila, že není, přečetla jsem si všechno o Dimitriji Belikovovi

a Soně Karpové, k čemu jsem se dostala. Můj kamarád

James mi pomohl… a takhle to dopadlo.“

„Bylo to moc statečný,“ řekl jsem. Taky to bylo neuvěřitelně

nebezpečné, ale těžko jsem jí to mohl zazlívat. Ani trochu nepochybuju, že kdybych mohl zachránit milovanou osobu, taky

bych udělal něco stejně riskantního. Zatraceně, vždyť jsem přivedl

Jill zpátky ze světa mrtvých.

Po chvíli se vrátil strážce, kterého jsme poslali pro stříbro,

a zanedlouho po něm dorazila zdravotní sestra. Nikdo se neobtěžoval sestru zasvětit do situace, ale to hlavně proto, že

jsme měli jiné starosti. Vešla do Oliviny ložnice, nervózně se rozhlédla a tiše se pustila do práce. Na to, kolik povyku to vyvolalo, vlastně o nic nešlo. Odběr krve netrval ani minutu

a bylo hotovo. Sestra zacpala lahvičku s krví zátkou a nejistě ji podržela v ruce. Vzal jsem si ji a upřeně se na rubínovou tekutinu zadíval. Bylo to tam – krev stále vřela éterem, ale pozvolna

se vytrácel.

Zanadával jsem a chopil se stříbrných prstenů. Náš poslíček odvedl skvělou práci. Přinesl tlusté jednoduché prsteny, které

byly dostatečně velké, aby dokázaly lahvičku obemknout. Jenže jsem ještě nikdy magicky nenabíjel stříbro a měl jsem o tom

jen mlhavou představu založenou na tom, co mi vysvětlovala

125

Lissa. Všichni na mě upírali pohledy, takže to bylo tím těžší. Kov mě chladil v ruce. Nechal jsem se naplnit přívalem éteru

a pak ho vyslal do prstenu. Měl jsem v plánu vytvořit určitý druh nátlaku, který by udržel éter v krvi. To by ovšem chtělo

dva typy magických vodičů a já si nebyl jistý, jestli je něco takového vůbec možné. Vzhlédl jsem na zdravotní sestru.

„Vy asi neovládáte živel země, že ne?“

„Ne,“ odpověděla. „Vzduch.“

Přesný opak toho, co potřebuju. Uživatelé éteru mezi ostatními

Moroji excelují v nátlaku a ti, kteří ovládají zemi, zase

mají úzký vztah ke kovům a všemu, co v zemi spočívá. Stříbro bylo připravené přijmout magii, ale hodila by se mi pomoc. Zalitoval jsem, že jsem nepožádal, aby sem přivedli někoho,

kdo ovládá živel země. Pozdě bycha honit.

„Tady.“ Charlotte došla ke mně a položila ruku na prsten

v mojí dlani. Ucítil jsem vzedmutí magie – ve srovnání s mojí

jen maličké – a ta pomohla nasměrovat mé kouzlo do prstenu. Překvapeně jsem na Charlotte pohlédl.

„Ty už jsi vyráběla kouzla.“

„Párkrát.“

Jakmile jsem uviděl, jak to dělá, dokázal jsem úspěšně nabít stříbro éterem. Zopakoval jsem to i s dalšími prsteny, a přestože jsem si neustále opakoval, jak mi Sydney věří, vybavil jsem

si její starostlivý výraz a varování ohledně toho, že častá práce

s éterem ohrožuje moje duševní zdraví. A dneska nešlo jen o to, že bych s éterem pracoval. Přímo jsem se v něm topil. Mezi okamžikem, kdy jsem se snažil „nahlédnout“ do Oliviny krve,

a nynější výrobou kouzla jsem měl dojem, že jsem já sám tvořen éterem. Bylo to ohromující, ale co jsem mohl dělat? Všichni

se mnou počítají. Když jsem skončil, sotva jsem se dokázal udržet na nohou. Chytil jsem se opěradla židle, abych neupadl,

a podal prsteny Dimitrijovi. „Prostrč jimi lahvičku.“

Prsteny obemykaly lahvičku dost volně, a tak je Dimitrij uložil

s lahvičkou do krabičky, kterou vystlal vatou, aby nádobka nevypadla z objetí prstenů. V místnosti zavládlo hrobové ticho. Dimitrij mi krabičku podal. Poslední zbytky energie jsem

126

vynaložil na to, abych prozkoumal éter obsažený v krvi. Magie

v ní stále byla a byl jsem si jistý, že už neuniká. Podíval jsem se na Charlotte, aby mi to potvrdila, ale zavrtěla hlavou.

„Nedokážu vidět to, co ty.“

„V tom případě jsem udělal všechno, co svedu.“ Vrátil jsem krabičku Dimitrijovi. „Co nejdřív to vezmi na královský dvůr

Soně. Naše největší šance je, že to rozlouskne právě ona. Myslím, že jsem to stabilizoval, ale nevím, na jak dlouho.“ Ostatní

se začali sbíhat a plánovat cestu a se mnou se roztočila celá místnost. Chtěl jsem odtamtud vypadnout, ale nepřežil bych, kdybych ukázal svou slabost před všemi těmi, kdo ve mě vkládají tolik nadějí. Nakonec jsem se obrátil s prosbou o pomoc

k osobě, o které jsem předpokládal, že mě neodsoudí, a dotkl se Charlottiny paže. „Můžeme si někde v soukromí promluvit

o věcech kolem éteru?“

„Jasně.“ Uklidnila Olive několika slovy a pak ji zanechala

ve společnosti Neila. Vyšla se mnou ven z místnosti a se zájmem na mě pohlédla. „O čem chceš mluvit?“

„O ničem,“ procedil jsem skrz zuby. „Jen jsem tě chtěl poprosit, jestli si tady někde můžu na chvilku lehnout, protože

fakt nechci omdlít před Rose a Belikovem.“

Vytřeštila oči, ale nemarnila čas a zavedla mě do svého pokoje. Za jiných okolností bych jí galantně oznámil, že jí nezaberu

postel, ale tentokrát bylo vyčerpání silnější než moje gentlemanství.

Padl jsem na úzké lůžko a mimořádně jsem neměl žádný problém usnout.

Probudilo mě ranní sluneční světlo pronikající do pokoje oknem. Rychle jsem se posadil a rozhlédl se kolem, protože

jsem si nebyl jistý, kde to vlastně jsem. Pak jsem si na všechno vzpomněl. Vrátila se mi energie, ale pořád jsem byl unavený. Opodál seděla Rose s nějakou lidskou ženou, která měla

na krku kousance, a zastřený pohled jejích očí vypovídal o tom, že je dárkyní.

„Snídaně,“ prohlásila Rose.

127

Nemarnil jsem čas zdvořilostmi a zabořil zuby do ženina

krku. Překvapilo mě, jak je to silné. Poslední dobou jsem pil jenom z Dorothy a už to byla tak běžná záležitost, jako bych

si dal sklenici mléka. Teď, když jsem byl zesláblý, mě naplno zasáhlo, jak moc moje tělo potřebuje krev jiných lidí. Pro Moroje

je nezbytná k životu, stejně jako vzduch a voda. Nenasytně

jsem pil a naprosto jistě jsem věděl, že jsem ještě nikdy neochutnal nic tak sladkého a čistého.

Když jsem skončil, dárkyně s blaženým výrazem ve tváři

klesla na židli, omámená endorfiny. „Jsem rád, že se ti to taky líbilo,“ pověděl jsem jí a uvelebil se zase mezi polštáři. Spokojeně jsem vydechl, jak ve mně proudila energie z krve. „Tak co

se děje, malá dhampýrko?“

Rose na mě pobaveně pohlédla tmavýma očima. „Spal jsi deset hodin. Dimitrij s Charlotte, Olive a ostatními strážci už odešli. Soňa je na cestě na královský dvůr, takže doufám, že

se všichni zase brzy sejdeme. Zůstali jsme tu jen já, ty a Neil.“

„Myslíš, že Charlotte a Olive už byly schopné cesty?“ zeptal

jsem se.

„Ráno už na tom byly mnohem líp. A nechtěli jsme marnit čas pro případ, že by Soňa něco objevila.“

Spustil jsem nohy z postele a postavil se. Potěšilo mě, že se už se mnou netočí celý svět. „Taky nechci marnit čas. Musím zpátky do Palm Springs.“ A k Sydney. „Díky, žes tu zůstala.“ Rose přikývla a taky se zvedla. „Díky za všechno, cos udělal.

Spoustě z toho nerozumím, ale Charlotte ano, a udělalo to

na ni dojem.“

„Běžná denní práce,“ utrousil jsem a doufal, že mi věří. Uvědomoval jsem si, že jsem vynaložil ohromné množství éteru.

A taky jsem si uvědomoval, že za to zaplatím.

Rose se usmála. „Myslím, že Charlotte si tě oblíbila. Třeba

se s ní můžeš sejít, až zase budeš u dvora. Prospělo by ti, kdyby ses usadil.“ Vzhledem k naší minulosti to byla nebezpečná poznámka, ale už mě to netrápilo.

„Jako že bych měl zklamat všechny ostatní ženy na světě? Myslíš, že jsem tak krutý?“

128

Chystal jsem se odejít do obýváku za Neilem, ale vtom mě

Rose chytila za paži. „Adriane, teď vážně… Opravdu ti za to

moc děkuju. Omlouvám se za to, co jsem ti řekla včera večer. Skutečně ses změnil. A sluší ti to.“

„Jako většina věcí,“ opáčil jsem.

To přerušilo vážnost situace. „S tebou je vždycky legrace. Tohle se asi nezmění nikdy.“

Potom mě objala, což mě ohromilo. A překvapilo mě, že to

na mě nijak nezapůsobilo. Nemohl bych říct, že jsem při tom nic necítil, ale nebyla to bolest ani touha po bývalé přítelkyni. Bylo to prostě přátelské objetí.

Všichni společně jsme vyrazili na letiště. Rose mířila do Pensylvánie

a já s Neilem zpátky do Palm Springs. Při čekání jsem zkontroloval mobil a objevil spoustu zpráv od Sydney. Byla nadšená, že udělala pokrok ve výrobě kouzla. Představil jsem

si její obličej a rozzářené oči jako pokaždé, když učinila nějaký intelektuální objev. Zahřálo mě to u srdce.

Napsal jsem: Nikdy jsem o tom nepochyboval. Věřila bys, že

jsem taky dokázal vyrobit kouzlo?

Odpověděla mi rychle: Samozřejmě, že tomu věřím. Kdy se vrátíš?

V podvečer. Můžeš přijít? Pokusím se. Musíme to oslavit. Mám přichystat šampáňo a dort? Přichystej postel.

Obleč si tu černou podprsenku. Mám v plánu nevzít si žádnou.

„Bože, pomoz mi,“ zamumlal jsem, čímž jsem si vysloužil

Neilův překvapený pohled.

Upřímně jsem pochyboval, že během utajené návštěvy překročíme hranici sexu, ale stačí mi jen Sydneyin dotek a všechno

ostatní se mi zdá nedůležité. Zrychlil se mi tep, protože jsem

si představil její pohled, jakým se na mě občas kouká. Takový živočišný, po kterém obvykle následuje naléhavý polibek

a pevné objetí. Všichni si myslí, že Sydney má vášeň pouze pro

intelektuální záležitosti. Pěkně se pletou.

129

Po celý let jsem o Sydney snil a bylo to tak příjemné, že

se dokonce dala přežít i konverzace s Neilem. Tentokrát byl netypicky upovídaný a chtěl se bavit o tom, jak může pomoct se „strigojí vakcínou“. Taky neustále žvanil, jak jsou sestry Sinclairovy statečné – hlavně Olive. Zamilovanost vycítím

na míle daleko, takže jsem ho teď obdařil vážným pohledem.

„Nikdy jsem neviděl tak odvážnou holku. Nemůžu to ani k ničemu přirovnat. Ty jsi nejspíš jediný, kdo dokáže pochopit tak

úžasný hrdinství. Ona to taky poznala. To bylo jasný už z toho, jak s tebou mluvila.“

Neilovi se zadrhl dech. „Vážně si to myslíš?“

„Rozhodně. Měla to v očích. Měl by ses jí ozvat. Až budeme doma, seženu ti na ni kontakt. Určitě jí pomůže, když si bude moct s někým promluvit.“

Po tomhle se tvářil šťastně a zasněně. U Jill si vykoleduju

malér, ale upínal jsem se k naději, že mi za to jednou poděkuje, až uteče s nějakým morojským princem. Nebo s Eddiem.

Když jsme přistáli v Palm Springs, tak trochu jsem doufal,

že tam na nás bude čekat Sydney a odveze nás, ale namísto

toho mi jen napsala, ať si vezmeme taxi. Taky jsem dostal esemesku

od Jill: Vím, cos udělal s Neilem. Jsi zlý. Jak můžu někdy mít zdravý vztah?

Když si najdeš někoho jinýho, odpověděl jsem jí.

Jakmile jsem odložil kufr a nasedl do svého auta, zamířil

jsem do nedalekého obchodu s potravinami. Vznášel jsem se na obláčku – jednak z toho, čeho jsem dosáhl v Dallasu, a pak

taky z toho, že uvidím Sydney. Chtěl jsem jen být s ní a nezáleželo mi na podprsence (nebo na tom, že žádnou nemá). Uvnitř

své vlastní mysli jsem si připadal osamělý. Dokonce ani s Jill

a ostatními kamarády mi není tak příjemně jako se Sydney. Ona mě opravdu vidí a poslouchá.

Zasáhla mě inspirace a rozhodl jsem se, že pro ni dnes večer něco připravím. Proč čekat až do narozenin? Jak řekla, tohle je výjimečná příležitost. Oba oslavujeme své úspěchy. Byl jsem

jako posedlý nápadem, že vyrobím cr?me br?lée, přestože jsem

ho nikdy nedělal. Vlastně jsem nikdy neudělal žádný dezert,

130

kromě toho, že jsem otevřel zmrzlinu. Ale cr?me br?lée zní

honosně. Jsem zamilovaný a k nezastavení poté, co jsem udělal

s éterem. To dokáže jen hrstka Morojů. Jak těžké může být připravit dezert?

Než jsem si odpověděl, rychlé hledání na mobilním internetu

mi napovědělo, že na to budu potřebovat mnohem víc vybavení, než ukrývá moje prostá kuchyně. Nakonec jsem si stoupl

do fronty u pokladny s opalovací lampou, formami, šlehačkou, oddělovačem vajec, hrncem s dvojitým dnem a přírodními vanilkovými lusky. Stálo to překvapivě moc peněz – víc, než jsem

měl na účtu. I na kreditce.

„Je mi líto,“ oznámila mi pokladní a vrátila mi zpátky kreditku.

„Zamítnuto.“

Zhoupl se mi žaludek. „Můžete to zkusit ještě jednou?“ Pokrčila rameny a zkusila to znovu. Výsledek byl tentýž.

„Zamítnuto,“ zopakovala.

Už už jsem ji chtěl požádat o další pokus, ale bylo mi jasné,

že by se tím nic nezměnilo. Připadal jsem si jako idiot. Nechal jsem tam svůj nákup, odešel z obchodu a netušil, co mám dělat. Začala se mě zmocňovat panika. Pořád jsem si opakoval,

že přece na účtu i na kreditce nemůžu být na nule. Prostě tam jenom nemám tolik peněz, abych za ně pořídil potřeby na přípravu

cr?me br?lée. Kolik mi tam tedy zbývá? To budu muset

zjistit. Musím nějak přežít dva týdny do další výplaty. Cestou domů jsem uvažoval, jaké nejnutnější výdaje budu mít. Benzín. Jídlo – pokud tedy nepřiměju Dorothy, aby mě živila jen svou

krví. Zaplatil už jsem elektřinu? Nepamatuju se, ale vím, že kabelovku už jsem zaplatil – ovšem, ne že by mi k něčemu byla,

kdyby mi odpojili elektřinu.

Klídek, Adriane, řekl jsem si. Pořád ještě máš peníze. A přece ti neodpojí elektřinu, když se trochu opozdíš s platbou.

Ale když jsem dojel domů a podíval se na stav svých účtů,

zjistil jsem, že na nule sice nejsem, ale rapidně se k tomu blížím. Co budu dělat? Sotva vyjdu s nezbytnými výdaji, a to se

blíží Sydneyiny narozeniny. Sedl jsem si na zem ke stále ještě nevybaleným krabicím s gramodeskami a zmocnil se mě vztek.

131

„Debil, debil,“ zamulal jsem. „Já jsem ale debil.“

Slastné pocity po triumfu v Texasu se roztříštily na kousky po tvrdém přistání na zem.

Zmocnilo se mě zoufalství, jehož temné úponky mi pronikaly

pod kůži. Po tom, co jsem včera udělal, jsem čekal, že podlehnu výkyvům nálad způsobeným magií. Dneska jsem prožíval

radost a optimismus… a teď se o mě pokoušela beznaděj. Nepříjemnosti se mi náhle zdály větší, než ve skutečnosti byly.

A pak jsem uslyšel její hlas.

Proč jsi tak smutný? Nejsi debil. Jsi můj chytrý a krásný chlapec.

Však se z toho dostaneš.

Připadalo mi, že slyším hlas tety Taťány tak jasně, jako by

stála vedle mě. „Běž pryč, této Taťáno. Na svůj rozrůstající se seznam problémů nepotřebuju přidávat ještě halucinace.“ Odkdy jsem pro tebe problém?

„Od té doby, cos umřela, a já si začal představovat, že tě slyším.“

Tvrdíš snad, že mě dokážeš neslyšet, drahý?

„Ano! Teda ne. Tohle je přelud. Všechno se to odehrává jen

v mojí hlavě.“ To bylo další tajemství, které jsem ukrýval před Sydney – že si ve chvílích nejtěžších depresí představuju rozhovor se svou mrtvou tetou. Byla to jedna z nejděsivějších věcí,

které mě kdy potkaly, protože různé věci se dají z legrace nazvat šílenými, ale představa duchů šílená skutečně je. „Nechci

s tebou mluvit.“

Proč? Copak jsem ti vždycky nepomáhala? Copak jsem na tebe vždycky nedohlížela?

„Ano,“ procedil jsem skrz zuby. „Ale teď jsi mrtvá a já si musím pomoct sám.“

Náhle mě osvítil nápad. Vyskočil jsem a rozběhl se ke skříňce, kde jsem měl manžetové knoflíčky od tety Taťány. Sydney

řekla, že kdybych je prodal, měl bych celé jmění – ale já je nemusím prodat. Ne tak docela. Můžu je dát do zastavárny a peníze

si na ně jen půjčit. Za dva týdny si je půjdu zase vykoupit.

Sebral jsem knoflíčky a nadšený z toho nápadu jsem se obrátil

k odchodu. Vtom jsem se ale zarazil. Jakýsi moudrý vnitřní

132

hlas mě přiměl trochu si to promyslet. Po krátkém zamyšlení jsem je odložil a mezi nejrůznějšími věcmi opodál jsem našel pinzetu. Po chvilce snažení jsem z jednoho knoflíčku vypáčil jeden z rubínů a podržel si ho ve světle. Nemusím riskovat další. Tohle mi bude stačit. Dostanu za něj víc než dost na to, abych přežil následující dva týdny. Uvnitř mojí hlavy se rozlehl smích tety Taťány.

Vidíš? Pořád na tebe dohlížím.

„Nejsi skutečná,“ řekl jsem a zamířil ke dveřím. „Jsi jenom šálení éteru v mojí hlavě. Tohle všechno je jenom psychická reakce na to, co jsem udělal s Olive.“

Jestli nejsem skutečná, tak proč mi odpovídáš nahlas?

Věděl jsem, že k tomu dojde. Věděl jsem, že z tolika éteru nevyváznu bez úhony. Jenom jsem nečekal, že to zajde až do takových extrémů, které vyústí v dlouhý rozhovor s mojí mrtvou tetou. Musím to okamžitě utnout. Nechci, aby na mě

teta Taťána mluvila, až se budu dohadovat v zastavárně, a už vůbec ji nechci, až za mnou přijde Sydney. Podíval jsem se

na hodiny a zjistil, že do Sydneyina příchodu zbývá ještě dost času, takže mám příležitost vyřešit svou finanční situaci a zbavit se tety.

Dneska jsem se ještě nenapil, a tak jsem se usnesl, že nejvhodnější

chvíle na drink bude teď, abych se trochu znormálnil.

Moje dohoda se Sydney zmiňovala „jeden drink“, ale nespecifikovala jaký nebo jak silný. Takže když jsem objevil láhev

bacardi – nejsilnějšího alkoholu, který jsem měl –, nepřipadalo mi, že podvádím, i když to byl tak silný drink, že by vydal

za dva. Dal jsem si panáka a vyrazil ven. A znovu se ozvala

moje vnitřní moudrost. Alkohol na mě ještě nijak zvlášť nepůsobil, ale přesto jsem se rozhodl, že do centra radši půjdu

pěšky a nepojedu autem. Cesta netrvala ani patnáct minut,

a když jsem došel do zastavárny, kolem které jsem dřív chodil, byl jsem z rumu trošku v náladě. Majitel zastavárny mi ovšem brzy dal studenou sprchu.

„Dvě stovky,“ prohlásil.

133

„To je kravina,“ namítl jsem a vzal si rubín zpátky. „Má přinejmenším dvojnásobnou hodnotu.“ Vtom mě napadlo, že kdybych si nedal ten rum, mohl bych ovládnout éter a použít

na něj nátlak, aby mi nabídl víc. Okamžitě jsem se za ten nápad zastyděl. Dokonce i já mám nějakou morálku. Má to svoje důvody, že Morojové nátlak zakazují.

Muž pokrčil rameny. „Tak si dejte inzerát. Prodejte ho přes internet. Chcete peníze hned na ruku? Pak se musíte spokojit

s tímhle.“

Už už jsem se chystal odejít, ale moje beznaděj mě přiměla zůstat. Dvě stovky pak snáze splatím a navíc to bude stačit, abych přežil dva týdny.

„Neprodáte ho, že ne?“ ujistil jsem se.

„Ne, pokud budete mít zájem ho vyplatit.“ Z jeho pohledu mi bylo jasné, že většina lidí svoje věci už nikdy nevyplatí. Ve chvílích zoufalství bych se utápěl v sebelítosti, jak těžký

mám život. Ale teď mi připadalo skličující pomyšlení, kolik zoufalých lidí sem přichází prodat svoje cennosti.

„Vyplatím ho,“ řekl jsem. „Vrátím se pro něj za dva týdny, tak se mi tu o něj dobře starejte.“

„Když to říkáte,“ opáčil.

Dal jsem mu rubín a vyplnil nějaký papír. Dal mi hotovost.

Vyšel jsem ze dveří a spadl mi kámen ze srdce. Problém jsem vyřešil. Už zase ovládám svůj život. Pomyšlení na to, že rubín tety Taťány skončil v rukou toho umouněnce, mě zabolelo

a očekával jsem, že teta bude protestovat. Rum ji ale naštěstí utišil a já si připomněl, že k žádné újmě nedošlo.

Už jsem se nepokusil zopakovat experiment s cr?me br?lée,

ale cestou domů jsem koupil aspoň čokoládové croissanty,

abych měl pro Sydney něco dobrého. Můžeme je jíst při svíčkách

a přitom si vyprávět, co jsme za poslední dva dny zažili.

Croissanty stály jen sedm dolarů, takže nikdo nemůže zpochybňovat moji finanční zodpovědnost.

Když jsem se blížil ke dveřím, zazvonil mi telefon a udivilo mě, že se na displeji objevilo Rowenino jméno.

134

„Ahoj, okouzlující princi! Dneska večer razíme do Matchboxu. Smí se tam od osmnácti, takže klidně můžeš přivést tu

svou fiktivní přítelkyni.“

„Dneska večer si ji přivedu domů kvůli jistým nefiktivním aktivitám,“ opáčil jsem. „Neviděl jsem ji skoro dva dny.“

„Tý jo, to se divím, žes to přežil. No, kdyby sis to rozmyslel, tak víš, kde nás najdeš.“

Byl jsem nabitý energií, a tak jsem se pustil do zběsilého malování. Po chvíli mě to ale přestalo bavit, a tak jsem se rozhodl

strávit zbytek dne úklidem svého bytu. Chtěl jsem to dokázat kvůli sobě, a nejenom kvůli Sydney. Nechtěl jsem si připadat,

že jen tak proplouvám životem. Chci být zodpovědný a mít vše pod kontrolou. Chci jí být rovnocenným partnerem. A tak jsem

se vrhl do uklízení víc než naposledy… No dobře, skutečně

si nedokážu vybavit, kdy to bylo naposledy, protože uklízení nenávidím. Ale dneska večer jsem byl nabuzený. Byl jsem

k nezastavení a dokonce jsem zašel tak daleko, že jsem zubním kartáčkem drhl černé fleky v kuchyni. Byl jsem v rauši a nad-

šený, předchozí chmurnou náladu odvál vítr…, tedy do té

doby, než jsem oprašoval svou skříňku a uviděl jsem manžetové knoflíčky s chybějícím rubínem. Prachovka se mi zastavila

v ruce a zíral jsem na prázdnou díru v platině. Najednou jsem měl dojem, že úplně stejnou díru mám v srdci.

„Ne,“ oznámil jsem Skokanovi. Ten si hověl na posteli

a udivovala ho moje zběsilá aktivita. „Není pryč. Dostanu ho zpátky.“

Přísahal bych, že jsem slyšel, jak se tomu teta Taťána zasmála. Zamířil jsem ke skříňce s likéry s úmyslem dát si ještě

panáka. Samozřejmě to bylo porušení dohody, ale tohle byly výjimečné okolnosti. Mám přece právo na výjimku, když se musím bránit ošklivým účinkům éteru, ne?

Ne. Je to jenom výmluva a svoje slovo, které jsem dal Sydney, musím dodržet. Nepřestanu se ovládat. Nesmím. Všechno

je v pohodě. Řekl jsem jí, že budu silný a že už se k pití nevrátím. Chtěl jsem to dokázat i sám sobě, a tak jsem podlehl

impulzivnímu nápadu – začal jsem vylévat svou sbírku likérů

135

do výlevky. Na jednu stranu mi bylo hrozně z toho, jaká je to škoda, ale na druhou stranu jsem byl na sebe hrdý. Teď už mě nebude nic pokoušet.

Když už jsem skoro skončil, zavolala mi Sydney. „Dobrý načasování, Sageová. Zrovna uklízím.“

Povzdechla si. „Nemůžu přijít. Zoe si vzala do hlavy, že

jí musím pomoct s alchymistickou databází, a slyšela, jak se profesorka Terwilligerová zmínila, že má dneska rande –

s Wolfem, věřil bys tomu? –, takže se nemůžu vymluvit na ni. Omlouvám se.“

Byl jsem rád, že mě nevidí. „Není třeba. Musíš dělat to, co musíš. A já aspoň budu mít dost času na vymýšlení různých způsobů oslavování.“

Z jejího smíchu bylo znát, že se jí ulevilo. „A kolik způsobů už máš vymyšlených?“

„Kdo dokáže spočítat hvězdy na nebi nebo zrnka písku na pláži? Je to marný.“

„Ach, Adriane.“ Vřelost v jejím hlasu mě zahřála u srdce

a rozproudila mi krev. Bolest z její nepřítomnosti náhle byla

o to horší. „Zítra přijdu. Slibuju.“

„Řekl bych, že budu počítat vteřiny, ale to by na mě byla dost vysoká čísla.“

„Budu je počítat za nás za oba. Miluju tě.“

Ta slova na mě zapůsobila, jako by mi vrazila dýku do srdce. Bylo to sladké a kruté zároveň. Zavěsili jsme a já se rozhlédl po svém uklizeném bytě s nejnovějšími obrazy. Na kuchyňské lince seděl Skokan a svýma zlatýma očima mě pozoroval, jako

by mě odsuzoval. Co teď budu dělat? Bylo mi trapně, že jsem si vůbec tu otázku položil. Jako bych byl děcko, které potřebuje,

aby ho ostatní zabavili. Malovat už se mi nechtělo a už zase jsem se cítil nabuzený a plný energie. Čeká mě další noc beze spánku.

Pustil jsem na gramofonu Supertramp a uvelebil se na posteli, kde jsem hodlal pokračovat v četbě Velkého Gatsbyho. Ale nedokázal jsem se soustředit. Byl jsem příliš neklidný, neustále jsem myslel na Sydney a hlavou mi vířily obvyklé otázky

136

ohledně mého života. Oba hrajeme nebezpečnou hru, jejíž konec je v nedohlednu. Nikde není ani žádný jasně daný směr.

Co se bude dít, až Jill odejde z Palm Springs? Půjdu s ní? Nebo zůstanu a dokončím studium? A co potom? Rowena si dělá legraci z toho, že budeme mít omezené možnosti kariéry, a tak daleko od pravdy zase není. Odložil jsem knihu, rukou si zakryl

oči a snažil se utišit zběsilý tok svých myšlenek. Teta Taťána

se vrátila.

Proč si děláš starosti s takovými věcmi? To se k tobě nehodí. Prostě žij přítomností.

„Běž pryč,“ řekl jsem nahlas. „Nejsi tady a já se nebudu bavit s výplodem svojí představivosti. Tak daleko nezajdu.

Navíc… musím myslet na budoucnost se Sydney. Mám svou budoucnost.“

Nějak tím propluješ, prohlásil ten prokletý hlas. Vždycky to

tak děláš. Tvůj úsměv a šarm tě dostanou z jakékoli situace. Nech toho dumání.

Rozum mi připomínal, že si ten rozhovor jen představuju,

že je to jen následek práce s éterem. Přesto jsem se ale s tetou hádal. „Ne. Nebudu žít od chvíle ke chvíli bez ohledu na následky. Už žádná impulzivní rozhodnutí. S touhle fází života

už jsem skončil.“

Tak proč jsi tedy prodal moje manžetové knoflíčky?

Otevřel jsem oči. Svářely se ve mně nedefinovatelné pocity

a nevěděl jsem, co dělat. Věděl jsem jen, že něco udělat musím, nebo vybuchnu. Musím se dostat ze svojí vlastní hlavy. Musím odtud vypadnout. „Už ne. S tímhle už jsem skončil. S tebou

jsem skončil.“

Vylezl jsem z postele, došel do obýváku a zvedl svůj odhozený mobil. Ležel hned vedle nezavřených olejových barev.

Vyťukal jsem Rowenu.

„Čau,“ vyhrkl jsem. „Ještě jste tam?“

137

10

Sydney

Zrovna jsem si lehla do postele, když vtom někdo začal

bušit do dveří tak hlasitě, jak jen dovolovala pokročilá noční hodina, kdy mají na koleji už všichni spát. Zoe, která usnula před chvílí, se teď poplašeně posadila a potlačila vyjeknutí.

Bezpochyby čekala, že se nám do pokoje hrnou vampýři v podobě netopýrů. Znepokojeně jsem došla ke dveřím a děsila se,

jaké šílenství mě zase čeká. Za dveřmi stála Jill.

„Ahoj,“ řekla a vešla dovnitř, jako by nebyla už skoro půlnoc.

„Něco od tebe potřebuju.“

Stejně jako Angeline, i ona automaticky očekávala, že jí splním každý požadavek. Musela jsem několikrát zamrkat. „Víš,

kolik je hodin?“

„Ještě není tak pozdě. Teda ne pro naši rasu. My zrovna začínáme

žít.“ Její prohnaný tón a tichý smích vyděsil Zoe, takže

se přikryla až po bradu. Nevěřícně jsem povytáhla obočí.

„A to je právě ten problém,“ pokračovala Jill s našpulenými rty. „U Clarence jsme sice byli včera…, ale nevěřila bys, jak

moc teď toužím po krvi. Nemůžu na ni přestat myslet. Musíš mě tam hned teď odvézt, jinak za sebe neručím!“

Dlouze jsem si ji prohlížela a myslí mi proběhlo hned několik možných scénářů, jeden šílenější než druhý. Než jsem

138

stačila odpovědět, promluvila Zoe: „Už je pozdě. Nemůžete

opustit kolej.“

„Sydney mě dokáže dostat ven,“ opáčila Jill. „Prostě zavolej

svojí profesorce a řekni jí, že potřebuješ studovat mimo kampus. Udělá pro tebe cokoli. No tak. Prosím.“

Zoe zalapala po dechu, evidentně se bála a byla naštvaná.

„Nemůžeme se podřizovat tvým rozmarům. A profesorka Terwilligerová dneska večer něco má. Slyšely jsme ji o tom mluvit.“

„To není rozmar. Je to nutnost. Neotravovala bych vás s tím, kdyby to nebylo vážný.“ Jill si dala ruce v bok, aby zdůraznila svoje slova. „Je to tím horší, že jsem zavřená v domě s tolika lidmi. Víte, jaký je to pokušení?“ Významně se na nás podívala

z jedné na druhou.

„Má pravdu, Zoe,“ řekla jsem smrtelně vážně. „Nechat ji

v tomhle stavu by představovalo ohrožení pro ostatní lidi. Součástí naší práce je tomu předcházet. Navíc profesorka Terwilligerová

už se nejspíš vrátila.“ Pokud se ovšem nerozhodla strávit noc u Wolfa. Fuj. „I kdyby nebyla doma, stejně sem může zavolat a prokázat mi laskavost.“

„Udělala by to?“ podivila se Zoe a na okamžik zapomněla

na hrozbu vampýrů.

Jill se zazubila a poskytla nám dokonalý pohled na svoje odhalené tesáky. „Vidíš? žádný problém. Tak pojďte.“ Otočila se ke dveřím. „A pohněte.“

Strnule jsem se na ni zadívala. „Půjdu s tebou jenom já.

Krom toho, že profesorka Terwilligerová nemůže uvolnit ze školy všechny, nemyslím…“ Melodramaticky jsem se odmlčela.

„… Zoe, určitě by mi bylo líp, kdybys zůstala tady. V kampusu přece potřebujeme alchymistku, ne?“ Snažila jsem se to vyslovit povzbudivým tónem a přitom jsem na ni vrhla pohled,

který říkal: Je to pro tvoje bezpečí. Zalapala po dechu.

„Sydney, ty budeš u Clarence uprostřed noci… “

„Všechno bude v pořádku,“ ujistila jsem ji a doufala, že působím dostatečně vyděšeně, ale zároveň i odvážně. Vzhledem

k mojí narůstající úzkosti to nebylo nijak těžké. Co se děje?

139

Pokrok, který Zoe učinila, když jí Eddie dával lekce z řízení,

teď naprosto pokazila Jill svým chováním Draculovy nevěsty.

Natáhla jsem se pro kabát a kabelku. „Napíšu ti, až tam dorazíme.“ Jill si odkašlala a pohybem hlavy ukázala na moje oblečení.

„Nechceš se převléknout? Víš přece, jak si Clarence potrpí na formality.“

Neměla jsem na sobě vyloženě pyžamo, ale plandavé triko

a flanelové kalhoty. Předpokládala jsem, že ať už má Jill za lubem

cokoli – a bylo mi jasné, že něco za lubem má –, tohle

oblečení bude dostačující. „A co myslíš, že bych si měla obléknout?“

zeptala jsem se opatrně.

Pokrčila rameny. „Džíny a tričko by byly v pohodě.“

Rychle jsem se převlékla a přitom dál povzbuzovala Zoe. Následovala jsem Jill na konec chodby. U schodiště, když už jsem si byla jistá, že máme soukromí, jsem jí pošeptala: „Co

to mělo znamenat? Mám dvě teorie. Buď tě přemohlo pouto

a chováš se podle nějakých šílených Adrianových impulzů, anebo mu pomáháš a snažíš se mě propašovat k němu – ale kdyby to bylo takhle, nejspíš bys mi řekla, abych si na sebe vzala šaty.“

Jill se ani nepokusila o úsměv. „Kéž by to bylo jedno z toho. Promiň, jestli jsem to přehnala. Ale předpokládala jsem, že

moje touha po krvi na Zoe zabere a nebude se moc vyptávat –

a hlavně že nebude chtít jít s tebou. Mrzí mě, že jsem ji tak vyděsila.“

„Zabralo to. Ale teď vážně… Co se děje?“ Hruď se mi sevřela.

„Je Adrian v pořádku?“

„Nevím,“ odpověděla pochmurně. „Ale nejspíš ne. Pouto

utichlo, když do sebe asi před půlhodinou začal lámat panáky.“

„Počkej… Cože?“

„Adrian je v nějakým baru v Carltonu. Když jsi zrušila

dnešní rande, odešel tam. Ale nevyčítej si to,“ dodala rychle.

„Vím, žes neměla na vybranou.“

„Nevyčítám si to. Jen je mi…“ Jak v takové situaci vybrat

jen jediný pocit? Mysl mi pracovala na plné obrátky. Adrian.

140

Je v baru, natolik opilý, že utlumil éter v poutu. Nejradši bych se schoulila do klubíčka a zabořila obličej do dlaní. Prožívala jsem milión emocí. Smutek. Vztek. Zklamání. Ale to byl jen začátek pocitů, které mi hrozily explodovat v srdci. Nasadila

jsem klidný výraz. „Ostatně je jedno, jak mi z toho je. Je to jeho volba a já s tím nic nenadělám. Následky si zítra ponese sám.“ Otočila jsem se k odchodu, ale Jill mě chytila za paži. „Sydney, prosím. Kdykoli ho takhle ztratím, je to dost vážný. A včera

v Dallasu si prožil pernou chvilku. Bylo to vážně drsný. Nevěřila bys, kolik síly vynaložil.“ Při té vzpomínce se zachvěla.

„Neříkej, že to není jeho chyba,“ upozornila jsem ji.

„To ne…, ale nepřekvapuje mě, že k tomu došlo, když použil tolik éteru. Podívej, máš plný právo být naštvaná. Vím,

že porušil vaši dohodu, ale prosím tě, běž za ním. Jenom mu pomoz. Bojím se o něj.“

Bylo to těžké. Nedokázala jsem identifikovat žádnou svou

emoci hlavně proto, že jsem celá zamrzla a odmítala cokoli cítit. Protože kdybych cítila, musela bych se smířit s tím, že mě

Adrian zradil. „Zrada“ ale možná není správné slovo. Rozhodně mě zklamal. Kdyby mi kdokoli kromě Jill řekl, že Adrian se

vrátil k pití, nevěřila bych mu. Ten večer, kdy odložil svůj likér,

působil velice odhodlaně. Tolik jsem mu věřila.

„Dobře,“ řekla jsem. Při jejím prosebném pohledu bych se nejradši rozbrečela. „Kde je?“

Řekla mi jméno baru a vrátila se do svého pokoje. Dole

v hale jsem zjistila, že službu má noční recepční. Znala mě

a věděla, že často něco vyřizuju pro profesorku Terwilligerovou, takže mě skoro ani nevnímala, když jsem jí objasňovala,

že jsem takhle pozdě dostala povolení odejít. Jen mávla rukou, abych šla, potlačila zívnutí a vrátila se k četbě Vogue.

Matchbox nebyl zrovna pajzl, ale nebyl to ani hezký stylový podnik, jaké Adrian rád navštěvuje. Nicméně se tam podával alkohol a bar byl plný studentů, což mu nejspíš ke spokojenosti stačilo. Vyhazovač u dveří mi dal na ruku červené razítko,

jakým se tu dává najevo, že mi ještě nebylo jednadvacet, a pustil mě dovnitř. Hlasitě tam zněla hudba jakési místní kapely

141

a pohybovalo se tam tolik lidí, že jsem se nedokázala na nic zaměřit.

Když jsem se po chvíli rozkoukala, Adriana jsem nikde neviděla.

Ale u jednoho stolu jsem zahlédla partu rozesmátých

lidí – na první pohled studentů umění. Když si mě jeden z nich všiml, zeptala jsem se: „Neznáte náhodou Adriana?“

Ten kluk se rozchechtal. „Jasně. Díky němu paříme. Koupil nám dvě rundy.“

Sice mě to překvapilo, ale to teď byla moje poslední starost.

„Kde je?“

Odpověděla mi dívka s fialovými vlasy, která působila mnohem vážněji než ostatní. „Zrovna odešel. Říkal, že musí něco vyzvednout.“

„Neříkal, kam jde?“ zeptala jsem se.

Zavrtěla hlavou a blondýna, která se k ní tulila, řekla: „Zmiňoval se o nějakým vykoupení něčeho ze zastavárny.“

To mě ohromilo. Zastavárna? Proč by tam Adrian chodil? A do které? Tady jich musí být spousty.

„Vzal si taxi,“ dodala první z dívek. „Říkal, že pak dojde domů pěšky.“

Aha. Toho jsem se mohla chytit. Vytáhla jsem telefon a začala

hledat zastavárny v okolí Adrianova bydliště. Byly tam

dvě. Pak jsem napsala Adrianovi textovku Kde jsi? Netušila

jsem, jestli mám čekat odpověď, ale mezitím se můžu podívat

do obou.

„Díky,“ řekla jsem holkám. V půli cesty ke dveřím mě dohnala ta s fialovými vlasy.

„Hele, počkej,“ vyhrkla. „To jsi ty, viď? Sydney? Jeho přítelkyně?“ Zaváhala jsem. Nemáme na veřejnosti prozrazovat, že spolu chodíme, ale zjevně mu to trochu ujelo. „Ano.“

„Já jsem Rowena.“ Zvážněla a z jejího jasného pohledu jsem poznala, že není tak opilá jako všichni ostatní. „Je mi líto, ale

neměla jsem tušení.“

„Tušení o čem?“

142

„že má takový problém. Skoro vždycky s námi odmítal někam zajít, a když párkrát šel, skoro nic nepil. Proto mě dneska překvapilo, když se sem přiřítil a pak… Čím víc jsem ho sledovala, tím mi to bylo jasnější. Měl stejný pohled jako můj

nevlastní táta. Jako by žil v poušti a najednou narazil na automat na vodu. Jak to dneska pokračovalo…“ Povzdechla si.

„Poznala jsem to. Omlouvám se. Měla jsem jít s ním, ale vypadal spokojeně.“

Z její upřímnosti a zájmu se mi sevřelo hrdlo. „Nemáš se

za co omlouvat. Starat se o něj není tvoje práce.“ To je moje

práce.

„Jo, já vím… Já jen…“ Zaváhala a já jsem pochopila, pro č

o ní Adrian vždycky tak hezky mluvil.

Obdařila jsem ji tím nejlepším úsměvem, na jaký jsem se zmohla, ačkoli jsem se uvnitř cítila mrtvá. „Děkuju.“

„Doufám, že je v pořádku,“ dodala. „Hodně toho vypil.“

„Určitě bude,“ ujistila jsem ji.

První zastavárna, ke které jsem přijela, byla prázdná a muž, který tam pracoval, mi sdělil, že za poslední hodinu tam nikdo nepřišel. Doufala jsem, že moje dedukce ohledně výběru

zastaváren se ukážou jako správné. Jinak mám smůlu, protože

Adrian mi na esemesku neodpověděl. Ale když jsem dorazila

do druhé, samozřejmě jsem ho tam našla. Stál u zamřížovaného okýnka u vchodu. železná mříž zřejmě v noci chránila

obchod. To bylo pochopitelné, jelikož v noci se tu potlouká spousta pochybných existencí. Adrian teď rozhodně vypadal jako jedna z nich.

„Potřebuju to zpátky!“ vykřikoval. „Vraťte mi to. Ona to potřebuje vrátit. Je to královský dědictví.“

Ošuntělý chlápek za mříží na něj vyrovnaně pohlédl. „Jistě,

že to potřebuje. Jestli to vyplatíš, vrátím ti to.“ Měla jsem dojem, že to říká Adrianovi už poněkolikáté.

„Adriane,“ oslovila jsem ho. Otočil se a já sebou trhla, když

jsem spatřila divoký pohled v jeho krví podlitých očích. Obvykle dokonale upravené vlasy teď měl rozcuchané a oblečení

143

pomačkané. Kdybych ho neznala, zatoužila bych po tom, aby

i mě od něho oddělovala mříž.

„Co tady děláš?“ podivil se.

„Hledám tě.“ Nutila jsem se do klidu, přestože panika ve mně stoupala. „Pojď. Musíme jít. Odvezu tě domů.“

„To nemůžeš! Ne, dokud to nedostanu zpátky.“ Ukázal na muže v zastavárně. „Ukradl to!“

Muž si povzdechl. „Hochu, vyměnils to za peníze.“

„Co?“ vyjekla jsem. „Co jsi prodal?“

Adrian si prohrábl vlasy, čímž si je rozcuchal ještě víc. „Nic jsem neprodal. Nikdy bych to neprodal. Jen jsem mu to půjčil.

A teď to potřebuju vrátit.“ Zalovil v kapse a vytáhl deset dolarů.

„Heleďte, prostě mi to vraťte a tohle bude vaše. To je všechno, co mám, ale zbytek vám přinesu za dva týdny. Slibuju. To

je rozumná dohoda.“

„Takhle to ale nefunguje,“ namítl ten chlápek.

„Co jsi – dal do zástavy?“ zeptala jsem se.

„Rubín. Jeden z těch z manžetových knoflíčků od tety Taťány. Neměl jsem ho tu nechávat. Ne na takovým místě. To je… svatokrádež! Něco takovýho tady nemá co dělat. Řekla mi, abych to udělal, ale vím, že to nemyslela vážně.“

Zamrazilo mě. „Kdo ti řekl, abys to udělal?“

„Ona. Teta Taťána.“

„Adriane, ta ti nemůže nic říkat. Je… mrtvá.“

Poklepal si na hlavu. „Ne, je tady. Teda teď zrovna ne, ale

vím, že jen vyčkává. A až vystřízlivím, vrátí se a pěkně mi za to vyčiní! Musím získat ten rubín zpátky!“ Překvapivou rychlostí

se zase otočil a zabušil do mříže.

Prodavač o krok couvl. „Jdu zavolat policii.“

„Ne, počkejte,“ vložila jsem se do toho a přistoupila blíž.

„Kolik vám dluží?“

„Dvě stě pade.“

„Byly to dvě stovky!“ vykřikl Adrian.

„Plus poplatky a úrok,“ prohlásil ten muž s mnohem větší trpělivostí, než pravděpodobně měl.

Sáhla jsem pro peněženku. „Jaké kreditky berete?“

144

„Všechny,“ odvětil.

Zaplatila jsem za rubín, a když pro něj prodavač šel, Adrian

za ním křikl: „A ať na něm není ani škrábnutí!“ Jakmile dostal

rubín zpátky, podržel si ho ve světle a zkoumal ho přimhouřenýma očima, jako by byl mistr klenotník.

„Tak pojď,“ řekla jsem a uchopila ho za paži. „Jdeme.“

Zůstal stát na místě, sevřel rubín v pěsti a tu si přitiskl ke

rtům. Na okamžik zavřel oči, potom se zhluboka nadechl a následoval mě k autu.

Cestou domů hodně mluvil. Vyprávěl mi, co všechno se mu

dnes večer přihodilo, a pořád dokola opakoval, jak mu v zastavárně ukřivdili. Neříkala jsem nic a jeho jsem skoro neposlouchala. Křečovitě jsem svírala volant, až mi z toho zbělely klouby,

a nedokázala jsem si vyhnat z hlavy jeho zběsilý pohled, když bušil do mříží.

Když jsem začala hledat místo na parkování u domu, kde

bydlí, konečně zmlkl. Vešli jsme do domu a na Adrianovi bylo znát, že si začíná uvědomovat, co udělal. Nevěděla jsem, jestli se mi má ulevit, nebo jestli se mám za něj cítit hrozně.

„Sydney, počkej,“ řekl, když mu došlo, že se hodlám otočit

a odejít. „Musíme si promluvit.“

Povzdechla jsem si. „Ne. Dneska večer ne. Jsem unavená

a chci si jít lehnout. A nechci s tebou mluvit, když jsi v tomhle stavu. Zítra bude spousta času.“

„Vážně?“ podivil se. „Nebo se na mě zase vykašleš a zůstaneš se Zoe?“

„Nezačínej s tím,“ varovala jsem ho. „Víš, že s tím nic nenaděláme. Věděls to už od začátku, takže mi to teď nevyčítej.“

„Nic ti nevyčítám,“ řekl. „Ale proč to musíme dělat? Pojďme

vymyslet opravdový únikový plán. Utečeme. Půjdeme třeba

k Udržovatelům a budeme spolu bez všech těch keců.“

„Adriane,“ povzdechla jsem znaveně.

„Neadrianuj,“ vyštěkl a v očích se mu mihl záblesk hněvu.

„Nevím, jak to děláš, ale kdykoli tímhle tónem vyslovíš moje jméno, připadám si jako pětiletý děcko.“

145

Málem jsem mu řekla, že se tak opravdu chová, ale naštěstí

jsem se přinutila ke klidu. „Fajn. K Udržovatelům ale nemůžeme, protože je neustále navštěvují alchymisté. A v těch podmínkách bys nevydržel ani hodinu. A copak bys mohl opustit

Jill?“

Jeho bolestný výraz mi odpověděl za něj.

„Přesně tak. Musíme tady trčet a zvládat to co nejlíp, dokud…, já nevím dokdy. Dokud se něco nezmění. To přece víš. Vždycky jsi to věděl.“

„Jo,“ připustil. Znovu si prohrábl vlasy a tentokrát už vypadal opravdu beznadějně. „Vím to… a nenávidím to. A nemusím

být opilý, abych to takhle cítil. Jak dlouho, Sydney? Kam to všechno směřuje? A kdy z toho budeme moct vypadnout? Kdy

ty a Marcus rozpoutáte revoluci proti alchymistům?“

„Není to tak jednoduché.“ Na okamžik jsem odvrátila zrak.

„Taky rozpoutáváme revoluci proti všem tabu, ke kterým nás nutí naše rasy.“

„Co se s námi stane?“ Opřel se o kuchyňskou linku a zadíval se z okna do tmy, ztracený v myšlenkách. „Co je náš

únikový plán?“

Zavládlo ticho. Neměla jsem žádnou odpověď, a tak jsem zbaběle obrátila situaci proti němu. „Proto jsi dneska večer udělal tohle? Kvůli nám? Nebo kvůli éteru? Jill se zmínila, žes ho použil hodně.“

„Ne, Sydney.“ Trochu mě znepokojovalo, že mě pořád oslovuje křestním jménem. Pak pro mě bylo těžké zůstat naštvaná.

Došel ke mně, uchopil mě za ruce a zadíval se mi do očí. Tvářil se děsivě. „Ne že jsem jen použil éter. Bylo to jako… jako bych éterem byl. Naplňoval mě. Musel jsem se podívat do té holky –

Olive –, abych zjistil, co se jí stalo. Každá její část byla prosáknutá éterem a musel jsem ho shromáždit hrozně moc, abych

to uviděl. Pak jsem to musel stabilizovat. Víš, jaký to je? Máš

vůbec představu? Jediná věc, kterou jsem kdy udělal a vyžadovala víc, byla záchrana Jill.“

„Tak proto ty tvoje deprese,“ řekla jsem.

146

Zavrtěl hlavou. „Snažil jsem se. Snažil jsem se to udržet na

uzdě. Jenže když se kyvadlo vyhoupne takhle vysoko…, nakonec se musí zase zhoupnout co nejníž. Těžko to vysvětlit.“

„Taky už jsem byla na dně.“

„Ne takhle,“ namítl. „A neříkám to proto, že bych se vytahoval. Cítím se při tom…, jako by se svět kolem mě začínal

drolit. Každá pochybnost, každá obava… Požírá mě to. Tíží mě to víc a víc, dokud mě nepolkne temnota a nedokážu rozlišit,

co je skutečné a co ne. A i když vím, že něco není skutečné…, jako teta Taťána…, pořád je to těžké…“

Ztuhla jsem a vybavila si, co řekl před zastavárnou. „Jak

často ji slýcháš?“

Snížil hlas téměř do šepotu. „Moc často ne. Ale i jednou je moc. Je to tak divný. Vím, že tady není. Vím, že je mrtvá. Ale představuju si, co by řekla, a je to tak reálný… Jako bych ji prakticky viděl. Teda, ještě jsem ji neviděl, ale jednou… Bojím

se, že jednou ji opravdu uvidím, a to už budu vážně ztracený…“ Ohromilo mě to natolik, že jsem nevěděla, co říct. O šílenství

a éteru jsme si toho řekli už hodně, ale nikdy jsem nemyslela, že se s ním děje něco vážnějšího, než že prožívá změny

nálad. Přitáhla jsem si ho k sobě a konečně nalezla slova.

„Adriane, musíš jít spát.“

Jeho smích zněl drsně. „Jak mi to pomůže? Takhle žiju. To už je lepší chlastat. Pak se mi všechno aspoň rozostří.“

„To není řešení. Potřebuješ opravdovou pomoc. Zajdi si

k doktorovi pro předpis jako Lissa.“

Okamžitě se ode mě odtáhl. „Abych to všechno zabil?“

„Zastav éter a potom zastavíš deprese a… ty ostatní věci.

Jako třeba, že se opiješ tak, že budeš řvát na prodavače v zastavárně.“

„Pak bych ale přišel o éter.“

„Ano, o to právě jde.“

„To nemůžu. Nemůžu se od něj odříznout.“ Do tváře se mu vryly bolestné vrásky.

147

„Můžeš dělat, cokoli chceš,“ prohlásila jsem pevně. Taky

jsem cítila bolest, ale sebrala jsem v sobě tolik odhodlání, že jsem ji dokázala skrýt. Opodál seděl ustaraný Skokan, a tak jsem ho vzala do náruče a pohladila ho po zlatých šupinách,

abych přišla na jiné myšlenky. „Udělej to a zachráníš se. Zachráníš

i Jill. Víš, že se ta temnota do ní může vlévat.“

„Už jsem ji zachránil!“ vykřikl. Do jeho očí se vrátil zběsilý

zoufalý lesk. „Byla mrtvá a já ji zachránil. Pomocí éteru. Roweně jsem zachránil ruku. Zachránil jsem Olivinu krev. Víš,

co mě to stálo úsilí? Nešlo jen o množství éteru, ale ta magie byla hrozně složitá, Sydney. Nevím, jestli by to dokázal někdo jiný. Ale já jsem to dokázal. Éterem. Éterem dokážu pro změnu dělat velkolepý věci!“

„I bez něj dokážeš spoustu velkolepých věcí.“

„Jo? Jako třeba?“ Ukázal na svůj poslední pokus o autoportrét. Dokonce i já jsem musela připustit, že se mu to nepovedlo.

„Je toho na tobě víc než jen magie,“ trvala jsem na svém.

„Nemiluju tě kvůli magii.“

Nad tím se na okamžik zarazil. „Ale jak bych se mohl jen

tak vzdát schopnosti pomáhat druhým? Na to už jsem se tě

ptal. Měl jsem snad nechat Jill umřít? Měl jsem nechat Rowenu,

aby si zkazila kariéru? Přijít o naši šanci zachraňovat lidi, aby se nestali Strigoji?“

Přestala jsem se ovládat a odložila Skokana. „Existuje hranice!

V určité chvíli existuje hranice, kterou nesmíš překročit!

Ano, děláš úžasné věci, ale blížíš se k bodu, kdy za to draze zaplatíš. Jsi připravený platit? Já teda ne! Jednou budeš muset couvnout a vyrovnat se s potřebami ostatních. Co když vynaložíš příliš éteru a přehoupneš se přes kritickou mez? Skončíš

za mřížemi? Nebo mrtvý? A co pak? Čeho dalšího budeš pak moct dosáhnout? Ničeho. Nevíš, co přinese budoucnost. Nevíš, co všechno budeš moct dokázat, jestli se vymaníš z vlivu

éteru.“

Přistoupil ke mně a znovu mě chytil za ruce. „Ale to nedokážu. Myslíš, že bych uměl jen tak stát stranou, kdybych mohl

148

někoho uzdravit? Myslíš, že bych někoho nechal trpět? Tomuhle

pokušení zkrátka nedokážu odolat.“

„Tak se nech od éteru odstřihnout. Promluv si s nějakým doktorem. Pak o tom nebudeš muset rozhodovat a uvidíš, co všechno dokážeš, když zase budeš mít pod kontrolou svoje chování.“

Snad celou věčnost se na mě díval svýma zelenýma očima.

Nakonec polkl a znovu zavrtěl hlavou. „Nemůžu, Sydney. Nedokážu se toho vzdát.“

Už jsem to nevydržela. Nejdřív mi z očí vytrysklo pár slz,

a než jsem si to stačila uvědomit, hlasitě jsem se rozvzlykala. Zabořila jsem obličej do dlaní a všechen žal a strach, které jsem

v sobě skrývala, teď vypluly na povrch. Skoro nikdy nebrečím.

A už vůbec ne před někým. A přestože mi poslední dobou většina tátových lekcí připadá naprosto k ničemu, pořád jsem přesvědčená, že takhle se zhroutit a dát najevo svoje emoce je projevem slabosti. Jenže jsem si nemohla pomoct. Nedokázala jsem tomu zabránit.

Byla jsem vyděšená. Bála jsem se o něj. S logikou a rozumem si poradím, ale tohle pro mě bylo hrozně těžké, protože

jsem musela čelit něčemu, co nelze rozumem pochopit. To, co jsem mu řekla, jsem myslela vážně. Bojím se, že jednoho dne

zajde dál, než že bude zběsile malovat a v opilosti vyvádět

výtržnosti. Co kdyby ten chlápek ze zastavárny zavolal policii

dřív, než jsem tam dorazila? Co kdyby Adrianovi jeho teta řekla, aby skočil z okna?

Objal mě, a přestože jeho paže byly silné, hlas se mu třásl.

„Sydney…, ty chceš… My se rozcházíme?“

Trvalo mi snad minutu, než jsem byla schopná promluvit

bez vzlykání. V šoku jsem se na něj podívala a nemohla uvěřit, že si myslí, že ho opustím, protože trpí. „Co? Ne! Jak tě to napadlo?“

Alkohol z něj pomalu vyprchával a nad jeho dřívějším rozčilením

a smutkem teď převládl strach a nepochopení. „Tak proč brečíš?“

149

„Kvůli tobě!“ Pěstmi jsem ho začala bušit do hrudi. „Protože tě miluju a nevím, co dělat! Dokážu vyřešit skoro každý

problém, ale tohle ne. Nevím, co s tím dělat. A bojím se! Bojím se o tebe! Víš, jak by mi bylo, kdyby se ti něco stalo?“ Přestala jsem ho bouchat a přitiskla si ruce na hruď, jako by mi srdce mělo vypadnout z těla. „Tohle! Tohle se zlomí. Rozpadne

se na prach.“ Nechala jsem ruce klesnout. „Prach odvane vítr

a pak už nic nezůstane.“

Zavládlo ticho, jen občas přerušované mými vzlyky, které

jsem se snažila utišit. Panovalo takové ticho, že jsem uslyšela, jak mi v kabelce zabzučel mobil. Zoe, došlo mi. Ve světle toho, co se stalo s Adrianem, mi připadala jako někdo z jiného světa. Pomalu jsem si začala uvědomovat realitu. Ona do té reality

patří a bojí se, že si mě Jill dá k svačině.

Odtrhla jsem se od Adriana a přečetla si zprávu, která se

nesla v duchu mého očekávání. Ujistila jsem ji, že jsem v pořádku

a že už jsem na cestě domů. Když jsem se pak znovu podívala na Adriana, sledoval mě pohledem plným touhy i zoufalství. Nejradši bych ho objala, jenže jsem věděla, že kdybych

to udělala, nedokázala bych odejít, a to jsem právě teď musela. Zbytek světa se řítil dál.

„Promluvíme si příště,“ zašeptala jsem, protože mě nenapadlo

nic jiného, co říct. Vytáhla jsem peněženku a na opěradlo gauče jsem položila nějakou hotovost. „Abys nějak přežil.“

„Sydney…“ Udělal krok vpřed a natáhl se po mně.

„Později,“ trvala jsem na svém. „Běž spát. A pamatuj si, že tě miluju. Ať už přijde cokoli, miluju tě.“

Připadalo mi to jako malichernost, když měl takové starosti, ale prozatím to muselo stačit.

150

11

Adrian

Její slzy mě zlomily.

Nejspíš jsem měl zůstat tvrdohlavý, hádat se s ní a hledat

výmluvy, proč mě pohltil éter. Nejspíš by mi to šlo skvěle a obstál bych i proti její superlogice. Jenže když odešla a já vystřízlivěl, pořád mě pronásledovaly její slzy. Vždycky jsem se radoval

z těch vzácných okamžiků, kdy mi ukázala svou hlubší emocionální stránku, kterou si před ostatními střežila. Nepatřila

k těm, co dávají najevo svoje pocity, ale já jsem pro ni natolik výjimečný, že přede mnou dává volný průchod emocím, jako

je třeba radost a touha. A dnes v noci jsem zřejmě byl dokonce natolik výjimečný, že jsem se stal svědkem i její bolesti.

Užíralo mě to tím víc, že když jsem ji po téhle události uviděl, dělala, jako by se nic nestalo. Dostála svému slovu. Nerozešla

se se mnou. Ale přestože se usmívala a tvářila se jakoby

nic, bylo mi jasné, že ji to trápí. Má problém – ne, já jsem problém.

Který nedokáže vyřešit. Musí ze mě šílet. Čím víc jsem

o tom přemýšlel, tím mi bylo jasnější, že by to neměla řešit ona. To já musím něco udělat. Nikdy dřív kvůli mně nikdo nebrečel. Ani jsem nemyslel, že bych někomu mohl stát za slzy.

„Když jí na mně tolik záleží a tolik kvůli mně trpí…, jak

bych mohl dopustit, aby na mě marnila city?“ pověděl jsem jednoho dne Jill. „Myslí si, že jsem důležitý. Musím jí dokázat, že důležitý opravdu můžu být.“

151

„Ty jsi důležitý,“ ujistila mě Jill.

Seděli jsme před její kolejí a vychutnávali si zimní teplo.

Stín rozlehlé budovy se štukovanými stěnami nás chránil před nejhorším slunečním světlem.

Zavrtěl jsem hlavou. „Nevím. Nevím, co jí nebo světu můžu nabídnout. Myslel jsem, že éter. Myslel jsem, že věci, které

s jeho pomocí dokážu dělat, jsou mým přínosem světu. Jako

s tebou a s Olive.“ O Olive jsem nic neslyšel od doby, kdy odjela na královský dvůr, takže moje snaha mohla klidně přijít

vniveč.

Jill mi stiskla ruku a usmála se. „Pokud vím, tak to určitě přínos je, ale Sydney měla pravdu – nevíš, čeho jiného jsi schopný. Většina lidí nezanechá ve světě stopu tím, že dělá zázraky. Někteří ano,“ dodala rychle. „Ale někdy má největší

dopad série malých nenápadných věcí. Takové věci bys nedokázal, kdybys byl…“

„… zavřený ve vězení nebo mrtvý?“ zopakoval jsem Sydneyina

slova.

Jill sebou trhla. „Na nic takového nemysli. Nemá smysl se stresovat něčím, co se nestalo. Teď pracuj na tom, co dokážeš ovládat.“

Jednou rukou jsem ji objal kolem ramen. „Už je to tu zas, nezletilá. Na svůj věk jsi až moc moudrá.“

„Tvoje moudrost je mnohem větší. Už jsi dokázal veliké

věci, aniž by ses o ně vůbec snažil.“ Opřela se o mě. „Ale teď vážně, Adriane. Zkus to. Zkus zastavit éter a uvidíš, co se bude dít.“

„Od té doby jsem éter nepoužil. Dokonce jsem se ani nepodíval nikomu na auru.“ Taky jsem se od té doby nenapil a ani

jsem si nedopřával svůj povolený jeden drink denně.

„Je to teprve pár dní, takže se nedá říct, že bys zatím něco ušlechtile obětoval. Ale dokážeš odolat éteru, kdyby…, nevím…, třeba kdyby si Sydney holila nohy a pořezala se? Dokážeš odolat, nebo si pomyslíš, že menší uzdravení pomocí éteru nikomu neuškodí?“

„Má krásný nohy,“ zasnil jsem se. „Vadilo by mi, kdyby si je poranila.“

152

„Přesně tak. A pomyslel by sis, že se nic nestane, když použiješ trošku éteru. A při další příležitosti by sis to pomyslel

taky. A příště…“

Pozdvihl jsem ruku, abych ji zarazil. „Dobře, dobře. Chápu. Díkybohu, že je Sydney opatrná a při holení se nezraňuje.“ Oba jsme se tomu zasmáli, ale pak na mě dolehla vážnost situace.

„Vyhrálas. Zkusím to…, ale stejně se nedokážu zbavit dojmu,

že to ode mě bude sobecký. Celý svůj život jsem byl sobec.

A bylo hezký, že jsem to překonal.“

Jill se mi podívala do očí. „Pokaždý, když použiješ éter…, je to k něčemu dobrýmu?“

Trvalo mi dlouho, než jsem jí odpověděl. „Ptáš se mě na

něco, na co už znáš odpověď,“ řekl jsem. Používal jsem éter, protože se mi líbil ten rauš, kdy jsem se cítil jako bůh. Někdy jsem dosáhl stejného stavu pomocí pití a kouření.

„Tak vidíš,“ opáčila. „Uvidíme, co se stane. Když to nebude fungovat, přestaneš. Je to jenom pilulka, ne závazek na celý život.“

„Proč mi to zní tak povědomě?“

Rozpustile se usmála. „Tohle jsi řekl Sydney o antikoncepci.“ Těžko uvěřit, že na tohle jsem málem zapomněl. „Aha, jasně.

Z toho rozhovoru bych tě radši vyloučil. Musíme zachovat tvou nevinnost tak dlouho, dokud to půjde.“

Jill se zatvářila hořce a byl to jeden z těch výrazů, kdy působila

až příliš moudře na svůj věk. „To skončilo ve chvíli, kdy se mezi námi vytvořilo pouto.“

Vtom vyšla z budovy koleje Sydney se Zoe. Neviděly nás, protože jsme seděli na lavičce opodál, a tak na ně Jill zavolala. Zoe strnula. Sydney se usmála, přestože to byl zdvořilý úsměv alchymistky.

Opřel jsem se, natáhl a překřížil nohy a doufal jsem, že vypadám

co nejvíc drze. „No ne! Sestry Sageovy. Kam máte namířeno? Dobrovolnická práce v knihovně? Nebo na výprodej?“

Bylo neuvěřitelné, že Sydney zachovala vážný výraz.

Kromě toho, že to posílilo moji lásku k ní, mě to přivedlo na

153

myšlenku, že bych ji někdy mohl vzít na poker. S jejím výrazem

a mým čtením aur bychom byli neporazitelní. „Tak nějak. Zoe potřebuje papír na grafy na matiku.“

„Aha,“ řekl jsem. „Takže papírnictví. To bych hádal hned potom. Neřekl jsem to jen proto, že jsem předpokládal, že si pod postelí schováváte kvanta papírů.“

Sydney se pořád ovládala, ale koutky úst jí trochu povyjely. Podívala se na Jill. „Nepotřebuješ tam něco?“

Jill zavrtěla hlavou, ale já se do toho vložil. „Hodil by se mi skicák a uhly a…“

Sydney si povzdechla a nahodila zmučený výraz. „Adriane,

tebe jsem se neptala. Tak pojď, Zoe. Vy se zatím mějte.“ Obrátily se k odchodu, načež se Sydney zarazila. „Musím ještě něco

rychle probrat s Jill. Na.“ Hodila Zoe klíčky od auta. „Můžeš zatím vyjet z garáže.“

Zoe nadšeně vykulila oči, jako by jí Sydney právě řekla, že

už budou Vánoce. Bylo to roztomilé, ale uvědomoval jsem si,

že Zoe je neustálým zdrojem narušování mého milostného života.

„Vážně? Jé! Díky!“ Bez rozmýšlení popadla klíčky a odešla. Sydney ji sledovala s úsměvem. „Fakt sis myslel, že jdeme na výprodej?“ zeptala se mě nevěřícně.

„No tak,“ řekl jsem. „Nedělej, že by tě to nebavilo.“

Zazubila se a otočila se k nám. Ve slunečním světle vypadaly její vlasy jako z tekutého zlata a to mi bralo dech. „Možná,“ připustila. „Ale to by záleželo na tom, jestli tam mají oblečení

ve vkusných barvách.“

„Se mnou asi mluvit nechceš, co?“ zeptala se Jill s prohnaným úsměvem.

Sydney pokrčila rameny a zastrčila si pramen svých krásných vlasů za ucho. „Nemám na srdci nic konkrétního. Jen

jsem chtěla chvilku vydechnout. Je příjemné bavit se s vámi oběma.“ Její zrak ale spočinul na mně a napětí by se v tu ránu dalo krájet. Věděl jsem, že stejně jako já má co dělat, aby se

na mě nevrhla. Dal bych cokoli za to, abych ji mohl obejmout,

pohladit po tváři nebo po vlasech. Odkašlala si, sklopila zrak

154

a vypadala, že přemýšlí, jaké bezpečné téma zvolit. Nebo spíš napůl bezpečné. Když vzhlédla, oči se jí nadšeně leskly.

„Dokázala jsem to,“ řekla tiše a rychle se rozhlédla kolem, než pokračovala. „Se solí. Dostala jsem do ní všechny čtyři živly.“

Jill zadržela dech, protože z toho byla stejně nadšená jako Sydney a já. „Myslíš, že to můžeš použít k výrobě Marcusova inkoustu?“

Sydney nadšeně přikývla. „Těžkou práci už jsem odvedla.

Teď už je potřeba to jen rozemlít a rozpustit v jakémkoli inkoustu, který se dá použít na tetování. Pak budu potřebovat

pokusné morče. Nejodvážnější by asi bylo, kdybych to zkusila sama na sobě.“

„Mám absolutní důvěru ve tvoje schopnosti,“ ujistil jsem ji,

„ale možná bys měla počkat a zkusit to s některým z Marcusových rekrutů.“

„To bych asi měla. Nemyslím, že by to někomu mohlo uškodit. Největší problém spočívá v tom, že nevím, jestli to bude fungovat nebo ne. A jediný způsob, jak to zjistit, je, kdyby se alchymisté pokusili přetetovat pokusné morče – což nikdo

z nás nechce.“ Zamyšleně se zamračila a vypadala přitom rozkošně.

„Leda bych nějak získala inkoust alchymistů a provedla

další experimenty…, ale to by nebylo bez povolení vůbec snadné.

A navíc tu nemám po ruce nikoho, kdo ovládá živel země.“ Ušklíbl jsem se. „Abe by určitě rád pomohl.“

„Tím jsem si jistá,“ opáčila Sydney. „Určitě by to udělal

a určitě by se moc rád dozvěděl úplně všechno o mém projektu.“ Vtom se objevila Zoe v autě. Nenajela na obrubník ani nenarazila do budovy, což jsem považoval za slibné. Přesto jsem si

všiml, že si Sydney prohlíží auto, jestli ho snad někde neškrábla. Spokojeně si se Zoe vyměnila místo a usedla za volant. Zamávala nám na rozloučenou. Dívala se mi do očí a já se utápěl

v jejím jantarovém pohledu. Odjela a já si povzdechl. Zjistil jsem, že mě Jill vědoucně sleduje.

155

„Fajn,“ řekl jsem jí. „Objednám se k doktorovi.“ Objala mě. Zavolal jsem psychiatrovi, kterého mi doporučili v carltonském zdravotnickém středisku, a tak trochu jsem doufal,

že chvíli potrvá, než se dostanu na řadu. Koneckonců specialisté toho mají vždycky hodně, ne? Tenhle tedy zjevně ano,

jenže na zítřek mu zrovna nějaký pacient odřekl. Recepční

mi pověděla, že mám mimořádné štěstí. Tak co mi zbývalo? Souhlasil jsem a druhý den jsem vynechal hodinu multimédií. Rowena mi sdělila, že jsem flákač, protože jsem po ní chtěl, aby mi pak řekla, o co jsem přišel.

Doktor se jmenoval Ronald Mikoski, ale jeho jméno jsem okamžitě zapomněl, neboť vypadal jako Albert Einstein. Měl

rozcuchané bílé vlasy a plnovous. Čekal jsem, že v ordinaci najdu pohovku, kam si lehnu a budu vyprávět o své matce, ale

namísto toho mi pokynul k čalouněnému křeslu a sám usedl za svůj pracovní stůl. Namísto zápisníku měl notebook.

„Dobře, Adriane,“ začal Einstein. „Povězte mi, co vás sem

dnes přivádí.“

Začal jsem: „Moje přítelkyně mě přiměla,“ ale to znělo hrozně.

„Moje přítelkyně si myslí, že by byl dobrý nápad,“ opravil jsem se, „kdybych dostal nějaká antidepresiva.“ Rozježené obočí mu povyjelo. „Vskutku? No, recepty

tady zrovna nerozdáváme, ale pojďme se tomu nejdřív dostat na kloub. Trpíte depresí?“

„Teď zrovna ne.“

„Ale občas tím trpíte?“

„Jistě. To snad všichni, ne?“

Vyrovnaně mi pohlédl do očí. „Ano, samozřejmě, ale vaše deprese jsou horší než u průměrné osoby?“

„Kdo to může určit?“ Pokrčil jsem rameny. „Všechno je subjektivní,

že?“

„Myslí si vaše přítelkyně, že je to horší než u průměrné osoby?“

Zaváhal jsem. „Ano.“

„Proč?“ To mě zarazilo. Nevěděl jsem, jestli jsem připravený

o tom mluvit. Nečekal jsem to. O duševním zdraví jsem toho

156

věděl od Lissy dost, takže jsem pochopil, že psychiatr vám předepíše léky a terapeut s vámi rozebírá problémy. Myslel jsem,

že sem prostě přijdu, řeknu, že chci prášky, a dostanu je.

„Protože…, když jsem na dně, tak piju.“ Einstein poklepal prstem o stůl. „Hodně?“

Už už se mi na jazyk drala další poznámka o subjektivitě, ale namísto toho jsem vyhrkl: „Ano.“

„A když jste šťastný, tak taky?“

„Asi jo…, ale co je na tom špatnýho, trochu se uvol nit?“

„Povězte mi, jak se cítíte, když jste ,na dně‘.“

Opět další příležitost pro žert. Jako bych měl říct něco

o dně sklepa v tanečním klubu. Koneckonců, jak popsat, co cítím v temných chvílích, kdy na moji duši padne stín éteru?

A i kdybych uměl zvolit správná slova, kdo by je dokázal pochopit? Jak by mi někdo mohl skutečně rozumět? To nemůže

nikdo, a právě proto je to pro mě tak zlé. Vždycky jsem se cítil

osamělý. Ani jiný uživatel éteru mě nedokáže plně pochopit. Každý žijeme ve vlastním soukromém pekle a samozřejmě, že tady jsem se o éteru zmínit nemohl.

Přesto jsem začal Einsteinovi všechno popisovat, jak nejlépe jsem svedl. Po chvíli přestal ťukat do laptopu, jen mi naslouchal

a občas mě přerušil, abych mu víc ujasnil svoje pocity. Zanedlouho se přesunul od mých pocitů v depresi k těm, které mám, když jsem šťastný. Obzvláště ho zajímaly moje zvyklosti

a „neobvyklé chování“. Když jsme toto téma vyčerpali, dal mi několik dotazníků, v nichž byly zhruba tytéž otázky.

„Teda,“ prohlásil jsem a podal mu je vyplněné zpátky. „Netušil jsem, že je tak těžký kvalifikovat se jako šílenec.“

V očích mu bleskl náznak pobavení. „Označení ,šílenec‘ se používá nesprávně a příliš často. Taky to s sebou nese stigma

neodvolatelnosti.“ Poklepal si na hlavu. „Všichni fungujeme

na chemické bázi, Adriane. Naše těla, naše mozky. Je to prostý

a přitom nesmírně složitý systém, ve kterém se často něco

pokazí. Buněčné mutace. Selhání neuronů. Nedostatek neurotransmiterů.“

157

„To by se líbilo mojí přítelkyni,“ poznamenal jsem a kývl

hlavou směrem k jeho papírům. „Takže i když nejsem blázen, stejně ty prášky dostanu?“

Einstein prolistoval několik stránek a přitom přikyvoval,

jako by našel přesně to, co čekal. „Pokud chcete – ale ne ty, pro které jste si přišel. Váš stav je mnohem složitější, než aby se jednalo o pouhé deprese. Projevuje se u vás spousta symptomů maniodepresivní psychózy.“

Slovo „psychóza“ mi připadalo hodně zlověstné. „Co to znamená? Lidskou řečí.“

To ho přimělo k úsměvu, přestože trochu smutnému. „Jednoduše řečeno to znamená, že váš mozek vytváří propady příliš

hluboké a stavy radosti příliš radostné.“

„Tvrdíte, že je možné být příliš šťastný?“ Začínalo mě to znervózňovat. To, že mu jeho pacienti na poslední chvílí odříkají schůzky, je možná známkou toho, že není až tak dobrý

doktor.

„To záleží na tom, co děláte.“ Otevřel složku dotazníků, které

jsem vyplnil. „Nedávno jste utratil osm set dolarů za gramodesky?“

„Jo. No a? Je to ta nejčistší forma muziky.“

„Toužil jste po tom předtím delší dobu? Těšil jste se na to?“ Zavzpomínal jsem, jak jsem v kampusu náhodou prošel kolem rukou psaného cáru papíru. „Ne. Prostě se mi naskytla příležitost a pomyslel jsem si, že to bude dobrý nápad.“

„Už dřív jste takhle impulzivně nakupoval?“

„Ne. Teda, kdysi jsem jedný holce každý den po celý měsíc posílal květiny. A taky jsem měl ohromnou krabici parfémů, co

jsem jí dával. A svojí současný přítelkyni jsem koupil parfém, co stál balík. A technicky vzato jsem kvůli ní koupil i auto. Ale

tohle nemůžete odsuzovat,“ dodal jsem rychle, když jsem viděl jeho příkrý pohled. „Jsem zamilovaný. Všichni přece děláme takové věci, abychom se snáze dostali k sexu, ne?“ Odpovědí

mi bylo mlčení. „Ale možná jsem se měl spíš zapsat do kurzu hospodaření s penězi.“

158

Neurčitě zavrčel. „Adriane, je normální být někdy šťastný

a někdy smutný. To je lidský život.“ Rozhodně jsem ho nechtěl opravovat. „Ale není normální být tak drasticky smutný, že nejste schopen provozovat obvyklé aktivity, nebo být tak šťastný,

že se chováte impulzivně a nemyslíte na následky – jako třeba

při přehnaném utrácení. A už vůbec není normální rychle přepínat mezi těmito dvěma drastickými rozpoloženími, aniž by

vás k tomu cokoli vyprovokovalo.“

Chtěl jsem mu říct, že mě k tomu vždycky vyprovokuje éter.

Ale co by se tím změnilo? Když se při provozování magie popálí uživatel ohně, nic to nemění na tom, že potřebuje první

pomoc. Když tuhle maniodepresivní věc způsobuje éter, přece potřebuju léčbu. Přemýšlel jsem o tom a zanedlouho se moje

úvahy zacyklily, jako bych řešil, jestli bylo dřív vejce nebo slepice.

Možná, že duševní poruchy nezpůsobuje éter. Možná, že

třeba Lissa a já už jsme trpěli nějakou chemickou nerovnováhou

a tím pádem si nás éter přitáhl.

„Tak co s tím budete dělat?“ zeptal jsem se nakonec.

Vytáhl malý zápisníček a něco do něj načmáral. Pak odtrhl papír a podal mi ho. „Vyplňte si ten recept a vyzvedněte.“

„Jsou to antidepresiva?“

„Stabilizátor nálady.“

Zíral jsem na papír, jako by mě mohl kousnout. „To nezní

dobře. Bude mě to stabilizovat, abych nebyl šťastný ani smutný? Takže nebudu nic cítit?“ Rychle jsem vstal. „Ne! Je mi jedno,

že jsou moje emoce nebezpečný, ale nevzdám se jich.“

„Posaďte se,“ vyzval mě klidně. „Vaše emoce vám nikdo nevezme. Jak jsem řekl předtím – všichni fungujeme na chemické

bázi. A několik chemikálií ve vašem mozku nemá tu správnou hladinu. Tohle je napraví, stejně jako diabetikovi pomůže inzulin. Pořád budete prožívat. Budete šťastný, budete smutný,

budete naštvaný. Jenom se vaše nálady nebudou nepředvídatelně ubírat nejrůznějšími divokými směry. Na tom není nic

špatného a je to o dost bezpečnější než samoléčba alkoholem.“

Zase jsem si sedl a bezútěšně se zadíval na předpis. „Neutlumí to moji kreativitu, že ne? Bez pocitů nebudu schopný

malovat jako dřív.“

159

„Takhle naříkají všichni umělci,“ prohlásil Einstein s tvrdým výrazem. „Ovlivní to jisté věci? Možná, ale víte, co opravdu ovlivní vaši schopnost malovat? Když budete v takové depresi, že nebudete schopen vylézt z postele. Když se probudíte

ve vězení po noci opileckého hýření. Když se zabijete. Takové věci vaši kreativitu zničí.“

Překvapivě se to podobalo tomu, co mi řekla Sydney. „Budu obyčejný,“ namítl jsem.

„Budete zdravý,“ opravil mě. „A pak se můžete stát neobyčejným.“

„Moje umění se mi líbí takový, jaký je.“ Uvědomoval jsem si, že to zní dětinsky.

Einstein pokrčil rameny a opřel se na židli. „V tom případě se budete muset rozhodnout, co je pro vás nejdůležitější.“ Nad tím jsem nemusel vůbec přemýšlet. „Ona.“

Mlčel, ale jeho výraz říkal vše.

S povzdechem jsem se zase zvedl. „Vyplním to.“

Dal mi informace o vedlejších účincích a upozornil mě, že nějaký čas potrvá, než se moje stavy zlepší. Z ordinace jsem zamířil do lékárny a ne do prodejny s alkoholem. Vyžadovalo to hodně sebekontroly. Přinutil jsem se poslouchat, když mě

lékárnice poučovala o dávkování a varovala mě, abych během užívání léků nepil alkohol.

Ale když jsem přišel domů, neměl jsem odvahu lahvičku

s léky otevřít. Náhodně jsem vybral jednu desku, pustil ji, usedl na gauč a zíral na prášky ve své ruce. Byl jsem z toho

zmatenější, než jsem čekal. Tenhle stabilizátor nálad byl pro mě záhadou. Myslel jsem, že dostanu něco jako Lissa, a přestože léky moc v oblibě nemám, Lissu jsem považoval za svůj vzor.

Ale tohle? Co se může stát? Co když se Einstein plete a přestanu mít pocity? Co když to se mnou neudělá nic jiného kromě

ošklivých vedlejších účinků, o kterých mi řekl, že se vyskytují jen velmi zřídka?

Na druhou stranu…, co když to nezastaví éter, ale zmírní

to temnotu? To by byl splněný sen. Lissa původně doufala, že

takhle na ni budou antidepresiva účinkovat. Překvapilo ji, že

160

ji to od éteru úplně odstřihlo. Není možné si myslet, že budu

moct dál provozovat magii a přitom mít svůj život pod kontrolou. Otevřel jsem lahvičku a vysypal si jednu tabletku do

dlaně.

Ale nedokázal jsem si ji vzít. Strašně jsem se bál, že ztratím kontrolu, nebo že ji naopak získám. Pokusil jsem se myslet

na Sydney, ale nedokázal jsem se soustředit. Jednu chvíli jsem

si ji představoval, jak se směje ve zlatavém slunečním světle,

a v další chvíli jsem ji viděl plakat. Chci pro ni jen to nejlepší…

a přitom vím, že ona chce zase to nejlepší pro mě. Ale těžko vědět, co je to nejlepší. Skokan v podobě sochy mě ze stolku pozoroval odsuzujícím pohledem. Radši jsem ho otočil, aby

na mě nekoukal.

Až teď jsem si překvapeně uvědomil, jaká hudba tady hraje. Jefferson Airplane. Zasmál jsem se, ale smích vzápětí přešel

v povzdechnutí.

„,Jedna pilulka tě udělá větší a druhá menší.‘“ Sevřel jsem tabletku v dlani. „,A ta, kterou ti dá matka, s tebou neudělá vůbec nic.‘“

Vezmi si tu zatracenou pilulku, Adriane. Káravý hlas v mojí

hlavě byl můj vlastní, ne tety Taťány. Otevřel jsem dlaň a prohlížel

si pilulku. Prostě ji spolkni. Sklenici vody jsem měl připravenou. Ale pořád jsem váhal.

Zavibroval mi telefon lásky a já nadskočil. S tabletkou

v jedné ruce jsem druhou rukou popadl telefon a přečetl si esemesku

od Sydney:

Řekla jsem Z, že jsem si zapomněla telefon v obchodě, takže jsem se tam vrátila a koupila skicák a uhly. Nevíš o nějakém chudém

umělci, co by je využil?

Srdce mi přetékalo láskou. Netušil jsem, že fyzické tělo je schopno mít v sobě takovou sílu. Připadalo mi, že mi z toho snad exploduje hruď.

„Dobře, Alenko z říše divů,“ řekl jsem s pohledem upřeným na pilulku. „Uvidíme, co dokážeš.“

Dal jsem si tabletku do pusy a spolkl ji.

161

12

Sydney

Když nám profesorka chemie pověděla, že si nečekaně

napíšeme

písemku, nemrkla jsem okem. Ale když mi Zoe sdělila,

že náš táta už je skoro v Palm Springs, málem jsem se složila.

„Cože? Kdy dorazí?“ vykřikla jsem. Zrovna jsme seděly

v jídelně na obědě.

„Dneska večer. Chce nás vzít na večeři.“ Zvedla hranolek

a zkoumala ho, jako by byl mnohem zajímavější než novinka, kterou mi právě oznámila. „Dneska je připálili.“

Jídlo bylo to poslední, co mě teď zajímalo, a nemělo to nic společného s obavami o štíhlou linii. „Jak dlouho víš, že přijede

dneska?“

Pokrčila rameny. „Říkala jsem ti to minulý týden.“

„Jo, ale nijak jsi neupřesnila datum a čas! Nemohlas mě upozornit trochu dřív?“

Alespoň jsem si vysloužila víc její pozornosti než oběd.

„V čem je problém? Je to přece táta! Měla bys mít radost. Nemusíš se na nic připravovat.“

Nevadilo by mi připravit se aspoň psychicky. Přestože jsem věděla, že přijede, brala jsem to s klidem, protože mi nikdo nesdělil pevné datum. Ostatní z naší party seděli s námi – Jill, Eddie, Angeline a Neil – a všichni sledovali náš rozhovor se

162

zájmem. Jediná Jill věděla všechno, proč se tak děsím otcovy návštěvy. Když už bylo jasné, že ani já, ani Zoe k tomu nic víc neřekneme, Jill se pokusila odvést řeč jinam a začala mluvit

o tom, co dělají v klubu šití.

Jako robot jsem jedla hranolky, aniž bych vnímala jejich

chuť. Když budu předstírat zaujetí jídlem, možná nikdo nepozná, že jsem na pokraji záchvatu paniky. Můj táta přijde dneska

večer! Uklidni se, poručila jsem si. Jde jenom o večeři. A jelikož

předpokládám, že budeme na veřejnosti, bude muset omezit svoje chvástání. Taky mi přece nebude prohledávat pokoj ani mě nebude tajně sledovat.

Ale jakkoli jsem se snažila uklidnit logickými argumenty, nedokázala jsem se zbavit nervozity. Palm Springs se pro mě stalo svatyní, kde ukrývám všechna svá tajemství – nejen svůj

vztah s Adrianem, ale i opravdové přátelství s ostatními. A samozřejmě zakázané provozování magie. Všechny tyhle záležitosti

jsem si dobře střežila, ale stačilo mi pouhé vědomí, že táta

bude tady, na mém území, a připadalo mi, že celý můj život je rázem odhalen.

„Hele, Neile,“ ozvala se náhle Angeline. „Už jsi někdy probodl

Strigoje?“

Vzhledem k tomu, že se před chvílí Jill pokusila nenápadně odvést řeč, tahle změna tématu byla podivná. Neil se tvářil, že

je stejného názoru.

„Ehm, no, opravdového ne.“

„Ale máš spoustu praxe s umělými.“

„Ano, samozřejmě.“ Trochu se uvolnil, protože se ocitl

na známém území. „Je to nezbytná součást našeho studijního plánu.“

Rozzářila se. „Myslíš, že bys mi dneska po vyučování mohl dát lekci?“

Eddie se zamračil. „Tohle jsme spolu probírali už před několika měsíci.“

„No jo,“ řekla, „ale jistě neuškodí, když se něco přiučím

i od někoho jiného, ne?“

163

„Jak můžou být různé postupy na to, jak probodnout srdce stvůře?“ podivila se Jill. Její výraz prozrazoval, že se jí nelíbí, že by Angeline měla trávit volný čas s Neilem.

„Jsem si jistá, že Neil a Eddie mají rozdílný zkušenosti,“

trvala na svém Angeline.

Byla to nebezpečná poznámka, která naznačovala, že jeden

je zkušenější než druhý. Oba kluci se tvářili tak, že pochopili.

„Moc rád ti to předvedu,“ souhlasil Neil a dmul se pýchou.

„Máš pravdu, že by ti mohlo prospět, kdybys viděla jiný styl.“

„Taky bych to rád viděl,“ poznamenal Eddie.

„Já taky,“ přidala se Jill.

„Ne.“ Angeline neústupně zavrtěla hlavou. „Jen byste ho rozptylovali a tohle je vážná věc. Jenom já a Neil.“ Podívala se na něj zpoza řas a mě bylo jasné, jakou vážnou věc má

asi na mysli. Když jsme se pak všichni rozešli a každý zamířil na svou hodinu, chytila jsem ji za paži.

„Proč jdeš tak agresivně po Neilovi?“ zeptala jsem se jí.

„Ještě před pár týdny jsi truchlila po Treyovi.“

Posmutněla. „To pořád. Nemůžu si ho vyhnat z hlavy. Takže mě napadlo, že bych to mohla přebít Neilem.“

Netušila jsem, co na to říct. „Ale říkalas, že by ses do něj nemohla doopravdy zamilovat.“

„Proto to musím aspoň zkusit,“ objasnila mi s pohledem prozrazujícím, že nejspíš nejsem tak chytrá, jak všichni prohlašují.

„Protože pak nebudu myslet na Treye.“

Nemělo smysl jí odporovat, i když jsem o její metodě měla

vážné pochybnosti. Ale věděla jsem, že je zásadní, aby se držela dál od Treye. „Tak teda hodně štěstí.“

Úzkost z otcova příjezdu mě užírala celý den. Ačkoli mi

bylo jasné, že bych se dneska měla Adriana stranit, nedokázala jsem to. Sotva jsem vešla do třídy profesorky Terwilligerové

na nezávislé studium, stačil jí jediný pohled na mě a usmála se.

„Běž,“ řekla. „Ať už musíš jít kamkoli, tak běž.“

„Děkuju vám, madam!“ Obrátila jsem se k odchodu dřív, než to dořekla.

164

Dojela jsem k Adrianovi domů a odemkla si svým klíčem.

Seděl v obýváku a pracoval na nečekaném projektu. Na zemi ležela spousta jeho obrazů, které stříhal na kousíčky. Zpanikařila jsem ještě víc než z tátova nadcházejícího příjezdu.

„Co to děláš?“ vykřikla jsem. „To je tak nenávidíš?“

S úsměvem na mě vzhlédl. „Ani ne. Dostal jsem nápad

na autoportrét. Uvědomil jsem si, že všechny ty zamítnuté jsou vlastně mojí součástí, a tak z nich udělám koláž.“ Kývla jsem

na plátno na stojanu, na kterém už byly přilepené kousky obrazu zpodobňujícího jeho auru.

„Trochu sis ten úkol předělal,“ poznamenala jsem a usedla vedle něj.

Vrátil se ke stříhání. „Profesorku jistě uchvátí moje genialita natolik, že si to bude chtít nechat a doma si to pověsí nad krb.

Nebo možná do ložnice. Nevadilo by ti to? Nebo by to bylo

divný?“

„To bych se od tebe mohla učit,“ řekla jsem.

„Jsi začátečník, Sageová.“ Odložil nůžky, zadíval se na mě

a povytáhl obočí. „Co se stalo?“

Málem jsem se nad tím usmála. Všichni říkají, že umím

dobře skrývat svoje pocity, ale on vždycky ví, co cítím. „Čteš moji auru?“

Mluvila jsem odlehčeným tónem. Poslední dva týdny jsme

o éteru moc nemluvili, vlastně od té doby, co se zhroutil v zastavárně. Pořád mě ničilo pomyšlení na to, jak ho magie žene

do takových extrémů, ale dávala jsem si pozor a nenaléhala na něj. Věděl, že si s tím dělám starosti, takže nemělo smysl znovu to vytahovat, pokud by s tím nezačal sám nebo pokud

bych k tomu neměla důvod. A poslední dobou se choval dobře. Neviděla jsem na něm žádné známky nadměrného pití nebo používání éteru. To samozřejmě neznamenalo, že ten problém

pominul, ale ulevilo se mi, že se teď nacházíme v klidných vodách,

kde se můžu snažit vymyslet, jak mu pomoct.

„Nemusím vidět tvou auru.“ Poklepal mi na čelo. „Když

tě něco trápí, tady se ti objeví taková malá roztomilá vráska.“

„Ne všechno je na mně roztomilé.“

165

„To je pravda. Některý věci jsou roztomilý. Ostatní jsou

sexy.“ Naklonil se ke mně a promluvil hlubokým hlasem. „Tak úžasně bolestně sexy, že se divím, že vůbec dokážu něco dělat, když myslím jen na to, jak chutnají tvoje rty, jak mě hladíš

a jaký máš nohy, když…“

„Adriane,“ přerušila jsem ho. Měl zastřený pohled. „Ano?“

„Buď zticha.“

Oba zároveň jsme se na sebe vrhli, a jakmile Adrian přitiskl rty na moje, veškeré myšlenky na tátu se náhle rozplynuly.

Až donedávna jsem si myslela, že mě dokážou rozpálit debaty

o periodické tabulce prvků nebo latinském skloňování. Ne. Když jsem se dotkla Adriana, pohltilo mě to. Připadala jsem

si živá jako nikdy a jako posedlá jsem si užívala pocitů, když

se naše těla dotýkají a proplétají. Adrian si nejspíš myslí, že se

nehrnu do sexu proto, že ještě nejsem připravená překročit tu fyzickou hranici. Ve skutečnosti ale připravená jsem. Věřte mi, že ano. Ale brzdí mě ta psychická hranice – vědomí, že jakmile

ji překročíte, už nebude cesty zpět.

Ale ve chvílích jako je tahle, když mě položil na podlahu

a sklonil se nade mnou, nevěděla jsem, proč bych se vlastně mohla chtít vrátit zpátky. Pohladil mě po noze a po boku a pak

pokračoval výš až pod halenku. Z každého jeho pohybu vyzařovala jistota, jako by přesně věděl, jak mě vzrušuje každý

jeho dotek. Oči mu plály touhou a naléhavostí. Díval se na mě, jak reaguju, a potom znovu sklonil své hladové rty k mým. Mezitím jsem mu rozepnula knoflíky u košile, ale nesvlékla

jsem mu ji. Stačilo mi jen se dotýkat jeho odhalené hrudi a cítit pod rukama jeho horkou kůži. Jednoho dne poznám, jaké to je,

když se k sobě budou tisknout naše nahá těla, ale když jsme se přestali zběsile líbat, věděla jsem, že dneska to nebude – hlavně když začal mluvit o tom, co bylo zřejmé.

„Netvrdím, že bych nechtěl pokračovat,“ pověděl mi

ochraptělým hlasem, „ale jak tě tak znám, za deset minut budeš muset běžet zpátky do školy. Ledaže by…“ Rozzářil se.

„Tvoji sestru převeleli?“ Rozesmála jsem se a zavrtěla hlavou.

166

S povzdechem ze mě slezl. „Je těžký tomu uvěřit, ale tvoje mysl získala navrch nad tělem. Tak mi pověz, co se děje.“

Nemusela jsem si představovat, jak těžké pro něj bylo to

přiznání, protože sama jsem to vnímala stejně. Neochotně jsem si sedla a opřela se na gauči.

„Takže… Zoe mi dneska řekla, že…“

„Počkej. To budeš u povídání takhle?“

Podívala jsem se dolů a zjistila, že moje sukně se válí na

zemi. „Podprsenku mám pořád na sobě. Tak v čem je problém?“

„Problém je v tom, že mě rozptyluješ. Hodně mě rozptyluješ. Pokud stojíš o mou plnou pozornost a moudrost, radši si tu sukni zase obleč.“

Usmála jsem se a posunula se k němu. „Cože? Adrian Ivaškov přiznává svou slabost?“ Natáhla jsem ruku, abych ho pohladila po tváři, ale on mě chytil za zápěstí překvapivě provokativním gestem.

„Samozřejmě. Ve světle tvého šarmu jsem nikdy netvrdil,

že jsem silný, Sageová. Jsem jenom obyčejný muž. Teď si obleč

i halenku.“

Předklonila jsem se a otestovala sílu jeho stisku. „Nebo co?“ Volnou rukou jsem sáhla po ramínku od podprsenky a začala

ho stahovat dolů…, takže jsme znovu skončili v objetí na podlaze

a zase jsme se líbali.

„Zatraceně,“ ulevil si po chvíli a odtáhl se ode mě. „Nenuť

mě, abych byl já ten zodpovědný. Vyčerpali jsme pět minut.“

„Dobře, dobře.“ Upravila jsem se a stručně mu pověděla novinku o svém tátovi. „Celou dobu, co jsem v Palm Springs, mám dojem, že tady velím. Ale když tu bude on… Najednou

mi to připadá jako střídání u moci.“

Adrian se tvářil věcně. „žádnou moc neztratíš. Nemůže ti sebrat tvůj život. Nemůže ti sebrat tohle.“ Rozhodil rukama kolem. „Jde jenom o večeři. Nejspíš bude mluvit o rozvodu.“

„Já vím, já vím. Už tak je pro mě dost těžké tajit věci před

Zoe, ale zvládám to. Jenže on je úplně jiná liga.“

167

„Jsi chytřejší než on. Jsi lepší osobnost.“ Spojil mi ruce

a políbil je, ale byl to výraz podpory a lásky, ne zuřící vášně.

„Nemáš důvod se něčeho obávat. Buď prostě chytrá Sageová

a později večer mi pověz, jak to probíhalo.“

„Pokud budeš vzhůru,“ poškádlila jsem ho. Ve snu mě

Adrian poslední týden už moc nenavštěvoval. Spal lépe než obvykle, a přestože mi naše půlnoční hovory chyběly, byla

jsem ráda, že už netrpí nespavostí. „A brzy se znovu budeme potřebovat spojit s Marcusem, takže bys na to měl být připravený.“

„Asi stačí, když vypiju víc kafe, abych se udržel v bdělým

stavu.“ V očích mu prohnaně zablesklo.

„Bacha,“ varovala jsem ho. Pokoušet mě kofeinem byla

podpásovka. „Pokud budeš chtít příště zase dělat něco neslušného, měl by ses radši chovat vzorně.“

„Vážně? A já myslel, že jsem si to vysloužil špatným chováním.“ Políbili jsme se na rozloučenou a já s menším zpožděním

zamířila do Amberwoodu. Ale stálo to za to. Ten krátký rozhovor

s Adrianem a dlouhý fyzický kontakt, obojí mi dodalo sil.

Cítila jsem se spokojená, plná lásky k Adrianovi a připravená bojovat ve svých bitvách. S tátou si poradím.

Zmínka o Marcusovi mě přivedla na myšlenku na mou magicky nabitou sůl. Zatím jsem s ní nic neudělala. Možná má

Adrian pravdu a Marcus ji bude chtít vyzkoušet na nějakém

novém rekrutovi. Sůl jsem měla schovanou u profesorky Terwilligerové doma. Přestože znám inkoust alchymistů, potřebovala

jsem její radu ohledně magických vlastností jistých látek,

které bych mohla do směsi přimíchat. Jenže když jsem přišla do profesorčiny učebny, zjistila jsem, že mám s rozhovorem

o magii smůlu. Už tam na mě netrpělivě čekala Zoe. Ačkoli jsem měla trochu zpoždění, stihla jsem se vrátit jen pár minut

po skončení hodiny. Zoe musela ze své poslední vyučovací hodiny běžet.

„Tady jsi,“ řekla.

168

Profesorka Terwilligerová vzhlédla od svého stolu a upřela na mě chápavý pohled. „Díky, žes mi odnesla ty papíry

do kanceláře. Právě jsem vysvětlovala tvojí sestřenici, jak mi

tady pomáháš.“

Přiškrceně jsem se usmála. „Dělám to ráda, madam. Už můžu jít?“

„Ano, ano, samozřejmě.“ Aniž by se na mě znovu podívala, sklonila hlavu k papírům.

„Co tak náhle?“ zeptala jsem se Zoe, sotva jsme vyšly ze třídy.

„S tátou se máme sejít už teď,“ objasnila.

„Teď? Ještě není čas na večeři. Dokonce ani pro důchodce.“

„Táta přijel do města dřív a nechce marnit čas.“

Snažila jsem se nemračit. „A já se to zase dovídám jako poslední.“ Střelila po mně ublíženým pohledem. „Připadalo mi, že

máš na práci jiné věci, které jsou pro tebe důležitější. Myslela

jsem, že je ti to jedno.“

„Nezačínej s tím,“ varovala jsem ji. Došly jsme do garáže

a jako obvykle jsem pohledem přejela Rtuťáka, abych se ujistila, že mi nějaký idiot při nešikovném parkování nepoškrábal

lak.

Zoe kupodivu zkrotla. „Máš pravdu. Neměly bychom se

spolu hádat. Dneska jsme sestry, ne jenom alchymistky. Musíme se spojit proti našemu společnému nepříteli.“

„Myslíš proti mámě?“ dotázala jsem se nevěřícně. Zoe přikývla

a já si musela skousnout ret, abych nic neřekla, jinak bych se dnes večer opravdu pustila do hádky.

Restaurace, kterou táta vybral, byla přesně taková, jakou jsem od něj čekala. Neměl trpělivost na nic, co považoval

za módní výstřelky a přehánění, takže luxusní a romantické restaurace byly ze hry. Navzdory svému pragmatismu by se nevypořádal ani s kavárnou, kde by byl hluk a pochybná čistota

a nekvalitní jídlo. Takže vybral japonskou restauraci patřící

k hotelu, který se pyšnil minimalistickým zařízením. Výzdoba

169

byla strohá, se spoustou čistých linií, a restaurace měla skvělou pověst.

„Ahoj, tati,“ pozdravila jsem ho. Když jsme se Zoe dorazily,

už seděl u stolu. Ani se nezvedl, aby nás objal. To nečekala ani

Zoe.

„Ahoj, Sydney a Zoe,“ řekl. To, že mě oslovil jako první, nebylo známkou preference, ale pořadí narození. Kdyby tu byla

Carly, oslovil by jako první ji. A aby to mělo tuplem řád, vzal to podle abecedy. Přišel číšník a nabídl nám vodu a čaj. Můj

táta mávl na menu. „Tohle jsou večeře. Přineste nám obědové

menu, prosím.“

„Doba oběda už skončila, pane,“ odvětil číšník zdvořile.

„Už jsme je vyměnili.“

Otec se mu zpříma zadíval do očí. „Snažíte se mi sdělit, že

v půl čtvrté už je doba večeře?“

„Ne…“ Číšník se bezradně rozhlédl po prázdné restauraci, kde pouze u baru popíjeli dva byznysmeni. „Ve skutečnosti ne.“

„V tom případě nevidím důvod, proč bych měl platit cenu za večeři. Přineste mi obědové menu.“

„Ale obědy skončily ve dvě.“

„Tak mi zavolejte vedoucího.“

Číšník se vzdálil a okamžitě se vrátil s obědovým menu.

Nejradši bych se propadla.

„Tak tedy,“ prohlásil táta a bylo na něm znát, jak je na sebe hrdý. „Teď nechme stranou jídlo a pojďme k věci.“

žaludek se mi sevřel a uvažovala jsem, jakou věc má konkrétně na mysli. I kdybych nebyla tak nervózní, stejně jsem

neměla moc hlad, ale projevila jsem snahu a objednala si sushi.

„To je jen malý talíř,“ poznamenal táta.

Z pusy se mi hrnula ta správná slova. „Ale taky je nejlacinější.

I ceny obědů jsou dost přemrštěné. Nechápu proč, když

je beztak společenskou zvyklostí jíst při společenských setkáních. Navíc večer na koleji dostaneme jídlo zadarmo. Strava je

zahrnuta ve školném.“

170

Souhlasně přikývl. „To je pravda. Navíc mám dojem, žes přibrala, takže je jedině moudré, že se v jídle omezuješ.“ Obdařila jsem ho strnulým úsměvem a polkla poznámku

o tom, že se pořád ještě vejdu do velikosti třicet čtyři. Ale vypadám mnohem zdravěji, už ne tak podvyživeně jako dřív. Zoe

už zavírala menu, ale rychle ho zase otevřela, protože táta mě pokáral. Nejspíš si chtěla objednat svou oblíbenou tempuru

a teď dostala strach, že by se táta zlobil, že si chce dát smažené jídlo. Ještě zvládnu, když naráží na mou váhu, ale kdyby něco

řekl jí, musela bych se hodně ovládat, abych na něj nevychrstla svůj čaj. Nakonec si Zoe objednala to, co já, ačkoli vím, že jí

sushi moc nechutná.

Jakmile od nás číšník přijal objednávky, táta vytáhl dvě hnědé obálky a každé nám jednu podal. „Nemá smysl marnit čas.

Jak vidíte, dal jsem dohromady informace, které vám pomohou vypovídat proti vaší matce.“

Měla jsem co dělat, aby mi nespadla čelist, když jsem listovala stránkami o mámině životě. Papíry z univerzity, historie zaměstnání. Spousta fotografií včetně jedné, která vypadala, že byla pořízena na hodině jógy. Zvedla jsem ji. Bylo na ní několik studentů včetně mojí mámy, kteří vycházeli z tělocvičny a nesli

si karimatky.

„Co je to?“ zeptala jsem se.

„Vidíš toho muže?“ Otec ukázal na chlápka, který mluvil

s mámou. „To je její učitel. Během těch lekcí se s ním hodně bavila.“

„A co je na tom, když byl její učitel?“

Táta se škaredě uchechtl. „Pokud v tom nebylo něco jiného.“

„Cože?“ Fotka mi vyklouzla z ruky. „Ne. To v žádném případě. Máma by ti nikdy nebyla nevěrná.“

Pokrčil rameny. „Chce se přece rozvést, ne?“

Mohla bych jmenovat spoustu důvodů, které ji k tomu vedly,

ale namísto toho jsem se rozhodla zachovat si neutrální postoj.

„Máš ještě nějaký důkaz?“

„Ne,“ přiznal. „Ale na tom nesejde. Ten náznak stačí. Potřebujeme, aby působila nespolehlivě. K tomu přispěje i to, že

171

nechala univerzity, a pak její pofidérní zaměstnání. Nikdy nepracovala na plný úvazek.“

„Protože se starala o nás,“ namítla jsem. Táta měl na starosti

naše vzdělávání, ale ona zajišťovala každodenní chod domácnosti, starala se o dům a foukala nám naše bolístky.

„Opět – to není podstatné. Tady je spousta dokumentace dokazující, jak nestálá matka byla. Přinejmenším mi to zajistí střídavou péči, ačkoli by mě překvapilo, kdybych nezískal péči výhradní.“

„Máš na své straně nějakého spojence právníka?“ zeptala jsem se s vynuceným úsměvem.

Zamračil se. „Ne, ale ne že bych se o to nepokusil.“

„Takže soud bude vycházet jen z faktů,“ poznamenala jsem

s kamenným výrazem.

„Ano. Bude to v pořádku, když vy dvě odvedete svou práci.“ Odmlčel se, protože číšník přinesl horké ručníky. „Vím, že

vám nemusím připomínat, jak moc je to důležité. Zoe je v našem případu cenným přínosem, což je každým dnem víc a víc rozhodující. To, že se znovu objevili lovci vampýrů, vyvolalo

vlnu pozornosti. Nesmíme dovolit jejich chaotické organizaci, aby zničila to, pro co pracujeme.“

Alespoň tohle pro mě byla úleva. Většina alchymistů pohlíží na Bojovníky světla jako na primitivní skupinu rebelů. Ale

Marcus nedávno získal důkaz, že někteří alchymisté s Bojovníky spolupracují. Také máme důkaz, že Bojovníci vědí o Jill.

Jsem ráda, že můj táta stojí na straně rozumu a většinového alchymistického smýšlení.

Překvapilo mě, že se zadíval přímo na mě. „Víme toho

spoustu díky tvému úsilí.“ To se snad nejvíc blížilo komplimentu.

„Udělala jsem, co jsem musela,“ pověděla jsem mu.

„Díky svojí práci, odhalení Keithových zločinů a tomu, že

jsi ustála tu svatbu, jsi vzbudila pozornost mnoha vysoce postavených alchymistů.“

Zavládlo trapné mlčení. Mezi alchymisty je běžnější někoho odsuzovat než chválit, takže jsem nevěděla, jak se s tím vypo172 řádat. Zoe si odkašlala. „Sama jsem dohlížela na pití krve,“ prohlásila hrdě. „Teda nemyslím zrovna tu část, kdy k pití krve došlo. Ale když Morojové měli jet do domu Clarence Donahuea

na pití, Sydney zrovna nemohla. Tak jsem to vzala místo ní.“

Otec na mě opět stočil pohled. „Jak to, žes nemohla?“

„Musela jsem pracovat na školním projektu,“ objasnila jsem.

„Aha.“ Nepatrně se zamračil.

„Sydney neustále pracuje na nějakých školních projektech,“

dodala Zoe. Nejspíš se cítila ublížená, že se její role „dohlížitelky“ nesetkala s přílišným oceněním. „Pořád pracuje i po vyučování. Neustále něco vyřizuje pro svou profesorku dějepisu

a schází se s ní.“

„My se nescházíme,“ opáčila jsem.

„Chodíte spolu přece na kafe, ne?“ dotázala se vítězoslavně

Zoe.

„No jo, ale to není…“

„Jaký předmět vyučuje?“ přerušil ji táta. „Chemii?“ Zoe i já jsme jednohlasně odpověděly: „Dějepis.“

Zamračil se ještě víc. „To není důležitý předmět. Stejně jako ostatní. Vynikající vzdělání už jsi získala.“

„Ano, ale je důležité, abych tady hrála svou roli,“ poukázala jsem. „Být vynikající studentkou přináší spoustu výhod.

Poskytují mi tady víc volnosti, a když můžu opouštět kampus

po večerce při vyřizování věcí pro profesorku Terwilligerovou, můžu tím pádem pomáhat Morojům, když je třeba, aniž bych

na sebe přilákala nežádoucí pozornost. Nemůžeme riskovat, že by provedli nějakou hloupost a vyvolali scénu.“

Zdálo se, že to tátu uklidnilo, ale Zoe už přešla do útoku.

„Jde o víc. Vy dvě jste kamarádky. Bavíte se o cestování do Řecka

a Říma.“

Odkud to přišlo? Čekala jsem, že mě bude vyslýchat táta,

a ne ona. „A co je na tom, že si občas popovídáme? Je to lidské. Nikomu to neublíží.“

„Ublíží to tomu, že potom nedokážeš plně věnovat pozornost naší misi.“ Zoe mě probodla příkrým pohledem, který

173

se mi vůbec nelíbil. „Ona sice je člověk, ale za kamarády máš

i Moroje a dhampýry.“

Otec povytáhl obočí, ale v tu chvíli nám naštěstí přinesli

jídlo, takže jsem získala čas, abych si promyslela odpověď. Ale předběhl mě. „Co to má znamenat? Přátelíš se s Moroji

a dhampýry?“

„Sydney se s nimi schází,“ prohlásila Zoe. „Dělá pro ně různé věci.“

Upřela jsem na ni tak tvrdý pohled, až sebou trhla. „Moje

práce je dohlížet na ně. Baví mě učit se navazovat s nimi společenské styky a vysloužit si jejich důvěru, protože potom dělají,

co potřebuju. To ty ovšem zatím nedokážeš pochopit. Proboha, vždyť jsem musela bydlet s jednou z nich! Dostala jsem to

jako rozkaz, který ty bys nikdy nedokázala splnit, vzhledem

k tomu, jak tě vyděsilo to ,dohlížení‘ na večeři. Takže neodsuzuj

moje metody, protože ty jsi neodhalila Keitha, Bojovníky ani nic jiného.“

„Ale no tak, děvčata. Nehádejte se.“ Nemohla jsem si nevšimnout, že táta už se nad tím tváří potěšeně. Nejspíš si myslí,

že soupeřením se vzájemně posilujeme. „Obě dosahujete vynikajících výsledků. Zoe, Sydney nám opět předvedla, jak je

loajální a jak skvěle dokáže vykonávat svou práci. Sydney, Zoe

má pravdu v tom, že by ses neměla příliš stýkat s tou profesorkou ani s Moroji, i když je to součástí tvé role. Jsou jisté hranice,

které se nesmějí nikdy překročit. Vidělas to na Keithovi, když podlehl a uzavíral dohody s Moroji.“

Zoe i já jsme se zatvářily vyděšeně. „Víš, co je s Keithem?“

zeptala jsem se.

Táta se náhle přestal mračit. „Ano. Už ho propustili.“

To mě překvapilo natolik, že jsem upustila sushi, které jsem pečlivě nabrala hůlkami. „Vážně?“

„Ano. Úspěšně prošel převýchovou v nápravném centru

a nyní pracuje v Charlestonu. Samozřejmě v kanceláři. Na práci

v terénu rozhodně není připravený. Ale všem se nám ulevilo,

že nápravné centrum pomohlo. Bohužel, ne vždy to vyjde. Dokonce někdy ani v tom případě, když se posílí tetování.“

174

Vzadu na krku se mi zježily chloupky. „Posílit tetování? Myslíš přetetovat?“

„Tak nějak.“ Velice pečlivě volil slova. „Řekněme, že existují

jisté modifikace inkoustu, které pomůžou problémovým jedincům, jako je Keith.“

Dokud mi o tom nepověděl Marcus, nikdy jsem o ničem

podobném neslyšela. „Inkoust se silnějším nátlakem pro poslušnost

a loajálnost ke skupině?“

Otec na mě přimhouřil oči. „Jak o tom víš?“

„Donesly se ke mně různé řeči.“ Modlila jsem se, aby ze

mě nepáčil podrobnosti, ale stejně jsem byla připravená lhát. Několik tíživých okamžiků na mně spočíval pohledem, ale pak se naštěstí rozhodl na mě netlačit.

„Je to ošklivý krok,“ prohlásil nakonec. „A jeho základ spočívá

v pomoci od nich. Ale je to nutné. Lidé, jako je Keith, nepředstavují

nebezpečí jen pro nás, ale pro celé lidstvo. Morojové

sice nejsou tak nebezpeční jako Strigojové, ale přesto jsou nepřirození. Nejsou součástí řádu tohoto světa a my musíme zabránit tomu, aby ovlivňovali někoho z našich řad. Je to naše

povinnost. Naše božská povinnost. Kdokoli, kdo nedokáže pochopit rovnováhu, kterou zachováváme s těmito monstry, ubližuje

našim záměrům. Ano, vyžadovalo to spoustu zásahů, ale

Keith se vzpamatoval. Zachránili jsme jeho duši. Tys ji zachránila, Sydney.“ Otec pokračoval se zápalem: „Měla by sis s ním

promluvit. Viděla bys, jaký pokrok díky tobě udělal.“ Nervózně jsem se zavrtěla. „Ach, já…“

„Až po večeři,“ prohlásil táta rozhodně. „Potom mu zavoláme.“ Rebelská část mojí povahy už by se nejradši zeptala: „Copak

to není oběd?“ Ale kousla jsem se do jazyka. Už mi nějak

nebylo do řeči. Zoe se naštěstí nemohla dočkat, aby byla středem pozornosti, takže mluvila dost za nás za obě. A když jsme

dojedli, řeč se opět stočila na soudní stání. Mechanicky jsem

přikyvovala.

„Jsem rád, že s vámi dvěma můžu počítat,“ řekl, když jsme

se všichni zvedli k odchodu. „Ne že bych o vás pochyboval, ale po tom, jak se zachovala Carly, no… Těžko říct.“

175

„Jak se zachovala Carly?“ vyhrkla jsem. Všimla jsem si, že

v restauraci nenechal žádné spropitné, a tak jsem nenápadně hodila nějaké peníze na stůl.

Zamračil se. „Bude vypovídat ve prospěch vaší matky. Ale nebojte, to stačit nebude.“

Zachvátila mě radost a musela jsem se ovládat, abych ji

nedala svým výrazem najevo. Carly se postavila našemu otci! Samozřejmě nebyla pod takovým tlakem jako já a Zoe, ale přesto jsem byla na svou starší sestru moc hrdá. Většinou byla nejvíc nesmělá z celé rodiny. Když se teď postavila za matku, udělala veliký pokrok. Uvažovala jsem, jestli vůbec někdy bude

mít odvahu říct, že ji Keith znásilnil. Tohle je ale slibný začátek.

A když už je řeč o Keithovi…, můj otec byl odhodlán ukázat

mi, jaké „dobro“ jsem vykonala, ačkoli jsem ho ujišťovala, že to není nutné. Když jsme vyšli na parkoviště, párkrát někam

zavolal a přepojili ho na Keitha. A co bylo ze všeho nejhorší –

byl to videohovor. V duchu jsem se modlila, aby Keith dělal

něco, u čeho by nemohl telefon zvednout, ale takové štěstí jsem bohužel neměla. Asi po minutě se mu táta dovolal a na displeji telefonu se objevil Keithův obličej. Zoe a já jsme se krčily u táty, každá z jedné strany.

„Dobrý den, pane Sagei,“pozdravil Keith nevýrazným tónem.

„To je od vás hezké, že jste zavolal.“

Zalapala jsem po dechu. Keith dřív býval arogantní a protivný. Během převýchovy se choval vyděšeně a pomateně.

Teď… teď v něm nebylo nic. Byl prázdný. Jako robot. Jedno oko měl skleněné, ale kdybych nevěděla které, snad bych to ani nepoznala.

„Je tady se mnou Sydney a Zoe,“ vysvětlil mu táta. „Sydney si o tebe dělala starosti.“

„Ahoj, Sydney.“ Myslím, že se usmál, ale těžko říct. „Chtěl

jsem ti poděkovat. Byl jsem nemocný, ale teď už je mi líp. Nechal jsem se podvést těmi zlými stvůrami. Nebýt tebe, ztratil

bych svou duši.“

Ztěžkl mi jazyk. „To… to je skvělé, Keithe. A co jinak? Kromě alchymistické práce?“

176

Zamračil se. „Co tím míníš?“

„No, já nevím. Neviděls třeba nějaký dobrý film? Nemáš přítelkyni?“ Uvědomovala jsem si, že je to pro tátu lehkovážné téma. „Jsi šťastný?“

Keith skoro ani nemrkal. „Na mém štěstí nezáleží. Jen na práci. Na ní a na pokání.“

„Za… za co? Za to, žes vydělával na Clarenceovi? Teda, to

bylo špatné…, ale mohlo to být i horší.“ Netušila jsem, proč se

ho snažím hájit před ním samotným, ale hrozně mě znepokojovaly ty řeči o duších a pokání – hlavně když vím, že skutečný

problém alchymisté nespatřují v tom, co Keith udělal, ale že spolupracoval s Moroji. „A říkal jsi, že se polepšíš.“

„Polepšení ale neznamená vyléčení.“ Při tónu jeho hlasu mi naskočila husí kůže. „Ti, kteří spolupracují se stvůrami z jiných důvodů než kvůli vyššímu dobru, musejí ujít dlouhou cestu

k vykoupení. Já už po ní kráčím. Zhřešil jsem vůči svému vlastnímu druhu a nechal jsem si zkazit duši. Nyní jsem připraven

očistit se od temnoty.“

„Připadalo mi, že jsi toho opravdu litoval,“ namítla jsem chabě. „To je přece dobře, ne? To musí něco znamenat.“

„Jsem připraven očistit se od temnoty,“ zopakoval. Těžko říct, jestli si vůbec uvědomoval, že mluví se mnou. Působil, jako by něco recitoval. Něco, co odrecitoval už mnohokrát. Ti, kteří spolupracují se stvůrami z jiných důvodů než kvůli

vyššímu dobru, musejí ujít dlouhou cestu k vykoupení. Dopad jeho

slov mi neunikl. Dělám toho mnohem víc, než že spolupracuju

s Adrianem. Tohle tedy riskuju? Takovou mrtvost? Když jsem Keitha viděla naposledy, křičel, aby ho alchymisté pustili. Bylo to příšerné, ale zároveň v tom bylo něco reálného. Vzdor. Měl

v sobě oheň. Teď už v Keithovi nezbylo vůbec nic. Dřív býval

drzý a sobecký, ale taky byl společenský a měl svou osobnost –

i když byla hrozná. Jak se člověk může posunout od nafoukanosti

k takovému stavu? Co vám asi musí udělat, aby vás

zbavili vaší osobnosti a vy jste souhlasili se vším, co vám řeknou?

177

Tetování, uvědomila jsem si. Museli ho přetetovat nějakým

inkoustem se silnou dávkou nátlaku. Instinkt mi ale napovídal,

že je v tom něco víc. Alchymistický inkoust vás přinutí poslouchat jednoduché rozkazy a vnímat návrhy. Ale takováhle naprostá změna osobnosti? To vyžaduje větší zásah. To musí být kombinace přetetování a toho, co s lidmi dělají v nápravných centrech.

Uvědomila jsem si, že přesně tak bych dopadla, kdyby mě přistihli.

„Keithe,“ oslovila jsem ho nakonec. „Jak přesně se očišťuješ od temnoty?“

„Už musíme jít,“ přerušil mě náhle táta. „Jsme rádi, že se ti daří dobře, Keithe. Popovídáme si zase příště.“

Keith se s námi rozloučil a my jsme zamířili ke svým autům.

Zoe se odvážila otce rychle obejmout a pak nastoupila do Rtuťáka. Chystala jsem se otevřít dveře na místě řidiče, ale otec mě

náhle chytil za ruku. Nebránila jsem se, protože jsem pořád byla jako opařená z toho, co jsem právě viděla.

„Sydney,“ řekl s chladným pohledem. „Skutečně odvádíš mimořádnou práci. Jsem rád, že je Zoe tady a učí se od tebe.

Je paličatá a nezkušená, ale nakonec se naučí. A v jedné věci má

pravdu – nenech se rozptylovat. I když jde jen o tu tvou učitelku. Možná nastane doba, kdy ti povolí dovolenou. Jistě by ses

ráda setkala s tím mladým nadějným Ianem Jensenem. Ale teď jsou pro tebe nebezpečné i zdánlivě nevinné společenské styky

s lidmi. Musíš se soustředit na svou práci. A vím, že ti nemusím připomínat, že se nesmíš přátelit s Moroji a dhampýry.“

„Samozřejmě, pane.“ Chtělo se mi zvracet.

Obdařil mě čímsi, co se podobalo úsměvu, a bez dalšího slova se otočil. Jela jsem se Zoe zpátky do Amberwoodu

a ve vzduchu se vznášelo napětí z naší hádky. Přestože se mi nelíbilo, že mě před otcem zradila, pořád ji mám ráda… a nemůžu

jí to tak docela dávat za vinu. Z něho mají strach všichni,

protože vyniká v tom, že si před ním každý připadá neschopný.

S tím už mám spoustu zkušeností.

178

„Hele,“ poznamenala jsem, když jsem si všimla, že míjíme cukrárnu, kde jsme spolu byly minulý týden. „Nechceš si dát oříškovou?“

Zoe zírala před sebe a na cukrárnu se ani nepodívala. „Sydney, je v ní spousta tuku a cukru.“ Na chvilku zavládlo mlčení.

„Asi bych se měla přestat učit řídit s Eddiem.“

„Je špatný učitel? Udělal snad něco, ehm, zlého?“

„Ne…“ Na jejím hlase bylo znát, jak se to v ní sváří. „Ale je jedním z nich. Slyšelas, co říkal táta… a co říkal Keith. žádná spolupráce.“

„To není spolupráce. To je pracovní záležitost,“ namítla

jsem pragmaticky. „Co kdyby se něco stalo a musela bys řídit? Potřebujeme, abys byla připravená. Je to pro vyšší dobro.“ Trochu se jí ulevilo. „Asi máš pravdu.“

Potom zase zmlkla, takže jsem měla příležitost uvažovat

o možných důsledcích naší dnešní večeře. Díky svým hvězdným záznamům jsem možná nedotknutelná, jenže Zoe vyžvanila některé moje další aktivity. Vzbudilo to snad u táty podezření? Těžko říct, ale byla bych radši, kdyby neměl důvod

o mně pochybovat.

A samozřejmě mě pořád znepokojovala ta záležitost s Keithem. Jeho obličej mě pronásledoval. Co mu to udělali? Čím si

musel projít v nápravném centru? A jak velkou roli v tom sehrálo

přetetování? Tyhle otázky mi vířily hlavou stále dokola.

Když jsme dojely do školy, dospěla jsem k rozhodnutí. Bylo to těžké rozhodnutí, které navíc zřejmě všechny moje problémy nevyřeší. Ale musím jednat. Poté, co jsem viděla Keitha, naplno jsem si uvědomila, v jak zoufalé jsem situaci.

Musím vyrobit inkoust. A musím se s ním přetetovat.

Jiná možnost neexistuje. Začnu zjišťovat, jestli ten inkoust ochrání proti psychické manipulaci alchymistů. Některý

z Marcusových

rekrutů by byl lepším pokusným morčetem,

jenže není čas ho hledat. Inez říkala, že výsledek můžu pokazit tím, že pracuju s magií, ale co jiného dělat? Nemám na testování jiný subjekt a nedokážu nic nedělat. Pokud existuje způsob,

jak zabránit, aby se další lidé – i já – změnili jako Keith, pak ho

179

musím objevit. Od toho se odpíchnu. Už jsem nechtěla promarnit ani chvíli.

Po večeři na koleji Zoe odešla na studijní skupinu a já se přichystala na cestu k profesorce Terwilligerové domů. Nejdřív jsem jí samozřejmě zavolala a můj požadavek ji velmi překvapil. Asi bylo nebezpečné utéct po té lekci od táty a od Zoe, ale

když se mě pak bude vyptávat, řeknu, že tenhle úkol byl povinný. Cestou na studentské parkoviště jsem potkala Treye.

Vypadal, že je na cestě do práce.

„Čau, Melbourneová,“ vyhrkl a zastavil se vedle mě. „Musím se tě na něco zeptat. Angeline se sešla s tím dhampýrem.

Zrovna jsem je viděl, jak spolu někam šli. Je mezi nimi něco?“

„S kterým dhampýrem?“ zeptala jsem se.

„S tím, co dělá, že mluví s britským přízvukem.“

„Nemyslím, že to předstírá.“

„No, to je jedno.“ I já jsem poznala, že z Treye vyzařuje žárlivost.

„Tak co je s nimi?“

„Jsem si skoro jistá, že nic.“

„Tak proč se pořád scházejí?“

Protože se snaží zapomenout na tebe, pomyslela jsem si. „Myslím,

že spolu trénují. Znáš to. Dhampýrské záležitosti.“ Nevypadal,

že jsem ho přesvědčila. „Třeba bys ji mohl přestat pronásledovat

a najít si nějakou jinou.“

Povzdechl si. „Myslíš, že jsem to nezkoušel? Ale jak se jí

nějaká může vyrovnat? Možná tomu nevěříš, ale na téhle škole není žádná holka jako ona.“

„Tak tomu věřím,“ řekla jsem a vzpomněla si, že když jednou Angeline zapomněla kombinaci k zámku u skříňky, tak se ji pokusila otevřít sekerou. Nikdo netušil, kde k ní vlastně přišla.

„Jde s někým na ples?“

„Na jaký ples?“

Ukázal na ceduli za oknem koleje, kde stálo: VALENTÝNSKÝ PLES. „Jak ti můžou takový věci unikat?“

„Mám toho v hlavě spoustu.“

„Nemyslíš, že tam půjde s Neilem, nebo jo?“

180

Vybavila jsem si Neilovu lhostejnost a důraz na povinnosti.

„Ne. Jsem přesvědčená, že tam s ním nepůjde.“

Zabořil ruce do kapes a nabručeně se zadíval do dálky.

Čekala jsem, že ještě něco řekne, ale mlčel. Překvapeně jsem vykulila oči. „To je pro tebe vážně takový problém? že by šla

na ples s někým jiným?“

„To teda jo,“ odvětil a zadíval se zase na mě. „Myslím…

myslím, že jsem s ní udělal chybu. Chtěl jsem, aby mě Bojovníci přijali zpátky. Ale teď? To, co opravdu chci, je vyhladit zlé

vampýry a napravit křivdy. Takové věci. Nepotřebuju Bojovníky. Umím myslet sám za sebe a najdu způsob, jak dosáhnout

svého. Možná ten způsob bude zahrnovat i Angeline.“

Jeho prohlášení mě fascinovalo, protože jeho záměry se velmi blížily mým vlastním touhám. „Tak co teda? Dáte to znovu dohromady?“

„Nevím. Potřebuju čas, abych promyslel, jak by to všechno mohlo fungovat. A potřebuju, aby mezitím nezačala chodit

s Neilem nebo s někým jiným.“ Obdařil mě zahořklým pohledem.

„Já vím, já vím. Zní to hrozně sexisticky, když chci, aby

přestala žít podle svého, zatímco já budu přemýšlet o tom, co vlastně chci. Ale přesně v takové situaci teď jsme.“

„Tak to není,“ zamumlala jsem. Opět mezi námi zavládlo

mlčení a vtom jsem si uvědomila hned dvě věci. Jakkoli je šílené, že by to Trey s Angeline měli dát znovu dohromady, přála

bych jim, aby jim to vyšlo. A je to příležitost i pro mě. „Pomůžu

ti. Pomůžu ti, aby Angeline zůstala sama.“

„Co?“ Pečlivě si mě prohlížel. „To bys dokázala?“

„Jasně,“ ujistila jsem ho. To jsem mu mohla slíbit snadno, když je do něj pořád zamilovaná a její nový objev o ni vůbec

nemá zájem, ale to Trey samozřejmě neví. Usmál se, ale pak se zarazil.

„Co za to budeš chtít?“ zeptal se opatrně.

„Proč myslíš, že za to budu něco chtít?“

„Jsi alchymistka.“ Ani tentokrát se nedokázal přimět

k opravdovému úsměvu. „Alchymisté nedávají nic zadarmo.“

181

„Kamarádi ano,“ řekla jsem a nevěděla, jestli mě má jeho nařčení urazit, nebo jestli se mám stydět, že v tomto případě

má pravdu. „Pomůžu ti s Angeline. Ale potřebuju od tebe laskavost

– velikou laskavost, která obnáší to, že mi musíš věřit jako kamarád.“

Na chvíli se nad tím zamyslel. „O co jde?“

Okamžitě mě zachvátilo nadšení, ale snažila jsem se působit klidně a důvěryhodně. „Jak by se ti líbilo další tetování? Takové, co by nikdo neviděl.“

Ohromeně na mě vytřeštil oči. „Je ti dobře?“

„Myslím to vážně! Pracuju na takovém utajeném projektu, který může spoustě lidí pomoct. Myslím skutečným lidem. Kdybys to pro mě udělal, bylo by to ohromné.“

Víc než ohromné. Trey by byl dokonalý testovací subjekt.

„Když ty máš něco společnýho s tetováním, určitě nepůjde jenom o ozdobu,“ prohlásil. Měl pravdu. Když jsem poprvé

přišla do Amberwoodu, objevila jsem, že Keith tady rozjel nelegální obchod s magickým tetováním, které mělo různé účinky.

Kvůli tomu si způsobil malér u alchymistů. Trey zažil ošklivé vedlejší účinky Keithovy práce.

„To sice ne, ale tohle tetování tě nebude ovládat. Pokud

bude fungovat, ochrání tě od toho, aby tvoji mysl mohl ovládat někdo jiný.“

Povytáhl obočí. „Ani jsem nevěděl, že mi něco takovýho hrozí. A co když to nebude fungovat?“

„Pak se nestane nic. Jen budeš mít příležitost dokázat, jaký

jsi drsňák, že podstoupíš další tetování.“ Jsem si celkem jistá,

že se nestane vůbec nic. Na devadesát devět procent. O jednom procentu není třeba se zmiňovat. „Ale… nakonec budeš muset

mít ještě jedno další, aby se prokázalo, jestli to funguje.“

„Sydney…“

„Treyi, prosím.“ Chytila jsem ho za paži. „Nemůžu ti prozradit úplně všechno, ale věř mi, že je to opravdu důležité.

Doufám, že už mě znáš natolik dobře, že víš, že bych od tebe nic takového nechtěla, kdybych k tomu neměla pádný důvod.“

182

Jeho výraz mi to potvrdil. „Říkáš, že chceš napravit křivdy? Věř mi, že tímhle toho docílíš. A já ti pomůžu s Angeline.“

„Takže když to pro tebe neudělám, nepomůžeš mi?“ Zaváhala jsem a moje ráznost mě na okamžik opustila.

V žádném případě ho přece nemůžu vydírat. „Ne. To bych ti neudělala. Pomůžu ti, aby zůstala volná, ať už se rozhodneš jakkoli.“

Dlouze na mě spočinul pohledem svých tmavých očí. „Možná toho budu litovat, ale dobře. Ne vždycky máme stejnou životní

filozofii, ale když tvrdíš, že pomůžeš lidem, pak to tak

opravdu je. Kdy to chceš provést?“

„Asi až se vrátíš z práce. Teď jedeš do práce, viď?“ To zdržení se mi nelíbilo, ale musím se s tím smířit, když už jsem

získala solidní testovací subjekt.

„Ne. Jedu si jen pro výplatu.“

Mám čím dál větší štěstí. „Můžeš pak zajet k profesorce Terwilligerové? Pošlu ti esemeskou její adresu a ona nám zařídí, že

se budeme moct vrátit na kolej po večerce.“

„Ono se to odehraje u profesorky T.?“

„Jo. Možná tam potkáme i jejího přítele. Nosí pásku přes oko.“

Trey se nad tím zamyslel. „Proč jsi mi to neřekla hned? Už se nemůžu dočkat.“

Poslala jsem mu adresu a zamířila ke svému autu. Jakmile

jsem vyjela, zavolala jsem Adrianovi.

„Tak jak to šlo s fotříkem?“ zeptal se mě.

„Nic moc,“ odpověděla jsem. „Teď jedu k profesorce Terwilligerové

a potřebuju, abys tam taky dorazil.“

„Dobře,“ řekl bez váhání. „A naznačíš mi aspoň, o co jde?“

„Našla jsem pokusné morče.“

183

13

Adrian

Jackiin výraz mi napověděl, že to není vtip.

„Pojď dál,“ řekla, otevřela dveře a pokynula mi, abych vešel.

„Doufám, že chápeš, o co jde.“

„Trochu,“ přiznal jsem a nevěděl jistě, jestli nepřeháním.

Sydney mi do telefonu jasně řekla, že je na čase vyzkoušet její inkoust, ale nedokázal jsem si představit, že to dovede do takového extrému. Naposledy se spokojila s tím, že počká na Marcuse

a nechá ho, aby jí našel pokusné morče on. Pokud se tedy náhle rozhodla provést podomácku tetování – a předpokládal

jsem, že to hodlá vyzkoušet sama na sobě –, muselo se stát něco závažného.

Poté, co Jackiin bungalov shořel, přestěhovala se sice do moderního domku, ale interiér vypadal skoro stejně jako v tom

předešlém. Překročil jsem hromadu knih o léčivých krystalech

a sehnul se, abych pohladil bílou kočku, která se mi otírala

o nohu. Po chvíli se z chodby vynořila Sydney a mačkala si

ruce. Jakmile mě uviděla, vrhla se mi do náručí. Jackie zdvořile odvrátila zrak a předstírala, že ji zaujalo rovnání svíček. Nikdy

jsme se před ní nezmínili, že spolu chodíme, ale v její společnosti jsme si zvykli chovat se uvolněně. O Jaclyn Terwilligerové

jsem zjistil dvě věci. Za prvé, není hloupá. Za druhé, nikoho

neodsuzuje.

184

„Co se stalo?“ zeptal jsem se Sydney. „Tvůj táta?“ To byl jediný důvod, který ji mohl přimět tak náhle změnit názor. Přikývla. „On. A Keith.“

„Keith? On tam byl taky?“

„Ne. Táta mu volal. Byl to videohovor.“ Odtrhla se ode mě

a začala přecházet sem a tam. „Bylo to příšerné. Co mu udělali. Už není ani člověk. Je jako robot. žádné pocity, žádné svobodné

myšlení. Udělali mu to v nápravném centru – a jejich

metody nespočívají jen v tréninku a udílení rad. Museli na něj použít inkoust se silnějším nátlakem, o kterém mluvil Marcus. Ten, co zesiluje loajalitu. Táta tvrdí, že ne na každého to působí takhle silně…, ale proboha! Na Keitha to zaúčinkovalo.“

Sydney ze sebe chrlila slovo za slovem, což obvykle nedělala. O to víc mě to znepokojovalo. V očích měla zděšený výraz.

Nejradši bych si ji přivinul zase k sobě, ale držel jsem se zpátky. Jackie se sice k našemu vztahu staví neutrálně, ale rozhodně

to nechci přehánět.

„A co se stalo pak?“ chtěl jsem vědět. „Vyhrožovali ti, že ti

to udělají taky?“ Něco mi napovídalo, že kdyby tomu tak bylo, Sydney by teď určitě nebyla volná.

Zavrtěla hlavou. „Ne. Táta mě vlastně pořád chválil a říkal,

jak jsem úžasná – teda svým stylem. Takhle přesně to neřekl. Zoe mě pořád napadala! Udělala ohromný problém z toho, že

s každým

dobře vycházím a že trávím hodně času s vámi.“ Kývla na Jackie a ta povytáhla obočí.

„Nevěděla jsem, že vykládáš o našich schůzkách svým, ehm, kolegům.“

Sydney se drsně zasmála. „že vykládám o magii? Ne. Samozřejmě, že ne. Jenže jim stačí málo. Dostala jsem vynadáno

jen za to, že jsem tak oddaná asistentka profesorky, což mě rozptyluje od priorit alchymistů.“

Zatvářil jsem se nevěřícně. „Poslali tě za to do nápravnýho centra?“

„Ne. Ale to všechno jsou ty drobečky, jak říkal Marcus. Přitahují ke mně pozornost. A kdyby někdy alchymisté zjistili, co

185

jsem udělala…, mohli by se mě taky pokusit přetetovat. To jim nesmím dovolit. Nedovolím jim to. Nebudu jako Keith.“

V hlubinách jejích hnědých očích plály jiskřičky hněvu, ale

přes její zápal a odhodlání jsem na ní poznal, že je vyděšená.

Jak by taky ne? Měl jsem sto chutí podívat se na její auru, ale to nutkání jsem potlačil jednak proto, že mám silnou vůli, a taky proto… , že si nejsem jistý, že bych se na její auru ještě mohl podívat.

Už skoro dva týdny beru prášky, které mi předepsal Einstein. První týden jsem nezaznamenal rozdíl v ničem kromě

jedné věci – spánku. Přestal jsem s ním mít problémy. Už jsem necivěl celé hodiny na strop v ložnici a nesnažil se uklidnit. Teď

si normálně lehnu do postele, ležím asi patnáct minut a pak usnu. Ale nepřipadal jsem si omámený. Účinek těch prášků

spíš spočíval v tom, že už mi hlavou zběsile nevířily myšlenky, nad nimiž nemám žádnou kontrolu. Moje myšlenky se prostě

večer zklidnily a dovolily mi prožívat to, co normální lidé prožívají běžně.

Za poslední týden jsem si u sebe všiml pozvolných změn.

Byl jsem o trochu trpělivější. Víc jsem si věci promýšlel. Ale rozhodně by se nedalo říct, že jsem se stal někým, kdo se dokáže dokonale ovládat a má vyrovnané pocity. Pořád jsem zažíval spoustu momentů, které by Sydney nejspíš označila za

„chvilky Adriana Ivaškova“. Jednou večer jsem poslouchal

The Dark Side of the Moon od Pink Floyd, což mě roztesknilo,

a začal jsem přemýšlet o smyslu života. Přivedlo mě to na myšlenku koupit si fosforeskující barvy, abych lépe vyjádřil svoje

metafyzické úvahy. A když jsem konečně dodělal ten proklatý autoportrét, odevzdal jsem ho profesorce s tím, že pokud si ho bude chtít pověsit doma, pochopím to. Její reakce ovšem nebyla nijak nadšená.

To byla nejspíš moje nejšílenější vylomenina, jakou jsem za poslední dva týdny vyvedl. Ve srovnání s minulostí to

opravdu nebylo vůbec špatné. Nejdůležitější bylo, že už jsem neměl dojem, že nad sebou ztrácím kontrolu. Už žádná vysilující temnota. A teta Taťána mlčela.

186

Už jsem si myslel, že jsem vyhrál jackpot, ale hned jsem

zjistil, že ne. Den poté, co jsem řekl profesorce, jestli si nechce ten obraz pověsit doma, jsem ji potkal v kampusu. Chtěl jsem vědět, jestli mám pořád kvůli té poznámce průšvih, a tak jsem

shromáždil éter, abych se podíval na její auru – a nic se nestalo. Bylo to podobné, jako zkoušet nastartovat v mrazu. Po třetím pokusu magie konečně zabrala a před očima se mi objevila profesorčina aura.

Tohle se stalo před čtyřmi dny a bojím se znovu éter použít. Nevím, jestli bych se vyrovnal s tím, co bych zjistil. Byla to ten den jen náhoda? Funguje mi éter pořád normálně? Nebo utichá

a možná už dokonce zmizel? Nevěděl jsem, jak mi z toho má být. Má se mi ulevit? Mám být zdrcen?

Hrozilo, že mě přemůže panika, a chvilku mi trvalo, než

jsem se uklidnil a potlačil tyhle myšlenky. O éter teď nejde. Teď jde o Sydney. Musím ji podržet.

Neřekl jsem jí, že beru stabilizátor nálad. Neřekl jsem ani, že

jsem navštívil Einsteina. Na jednu stranu jsem chtěl, aby věděla, že se opravdu snažím se změnit – že pro ni udělám cokoli –,

ale na druhou stranu jsem byl nervózní z toho, jak na mě léky budou účinkovat po delším čase. Děsilo mě pomyšlení, že bych

jí hrdě oznámil, že beru prášky, a ty by pak nezabíraly. A stejně tak jsem se bál, že zabírat budou – a já je přestanu brát, protože se nedokážu vyrovnat se změnami, které mi způsobí. Dokud

nebudu vědět, jak na tom jsem, nechci, aby o tom Sydney věděla. Budu radši, když si bude myslet, že se vůbec nesnažím,

než aby věděla, že jsem selhal.

„Co ode mě potřebuješ?“ zeptal jsem se.

„Od nás,“ opravila mě Jackie.

Obdařil jsem ji úsměvem. Pro mě není těžké zapojit šarm

a přede všemi nahodit šťastný výraz. Větší problém mám s tím, abych si někoho oblíbil a respektoval, ale Jackie u mě zabodovala

v obojím. Hlavně proto, že jí moc záleží na Sydney a udělala by pro ni cokoli. Za to mám Jackie rád. A taky se mi na ní

líbí, že jí stačí vědět jen polovinu z toho, co se děje, a přesto

chce pomoct. To je výhoda toho, že už má z dřívějška zkuše187

nosti s nadpřirozenem. Má vynikající schopnost zvládat nové

a nevysvětlitelné komplikace.

„Použiju směs, kterou jsem vyrobila,“ objasnila Sydney.

Spojila si ruce a mně došlo, že to udělala proto, aby se jí netřásly.

„Právě jsem smíchala sůl s pojivem a inkoustem. Vypadá to stabilně, takže teď musíme tetovat náš pokusný subjekt.“

„Ty máš opravdu nějaký subjekt?“ Rozhlédl jsem se kolem, jestli jsem náhodou někoho nepřehlédl, ale stáli jsme tam jen my tři. „Jedna z koček?“ podivil jsem se.

Ozvalo se zaklepání na dveře a Jackie vpustila dovnitř

Treye Juareze. To mě překvapilo. Mluvil jsem s ním jen párkrát. Krom toho, že se Trey narodil do skupiny, která se pokusila zabít Soňu Karpovou, působil jako rozumný a slušný kluk. Přese všechno, co se stalo, ho Sydney považovala za kamaráda a její názor pro mě má velkou váhu. Už jen to, že ho sem pozvala, vypovídalo o mnohém.

„Pane Juarezi, jak milé překvapení.“ Bylo znát, že Jackie je opravdu velmi překvapená.

„Divím se, že jste mě nepozvala dřív, profesorko T. Byl jsem vaším asistentem jako první! A Melbourneovou zvete pořád.“ Obdařil ji úsměvem, který já v repertoáru nemám, a nejspíš

dělá s ženami divy. Na rozdíl od Neila, který okouzloval dívky, aniž by chtěl, Trey byl profík. Byl jsem rád, že je v podivném nefunkčním vztahu s Angeline, protože někdo by mohl

namítnout, že hezký a vzdělaný lidský sportovec by se k Sydney hodil líp než psychicky labilní vampýr-umělec.

Jackie obrátila oči v sloup, čímž dala jasně najevo, že Treyovy úsměvy na ni nezabírají. „Chápu tu narážku. Předpokládám,

že pan Juarez je tím subjektem, který hodláš tetovat.“

Sydney přikývla a já se zeptal: „Jak přesně to chceš provést? Uděláš nový design? Nebo použiješ jen stříkačku a trochu mu toho vpravíš pod kůži?“

Marcus potřeboval jen stříkačku, když „porušil“ Sydneyino tetování. To byla jedna z užitečných věcí, které pro ni udělal, než odjel z města – píchl jí do tetování lilie malou dávku inkoustu vyrobeného z vampýří krve. Zrušilo to moc celého

188

tetování, ale dokud Sydney své tetování nezpečetí, alchymisté

ji pořád můžou ovlivnit, kdyby ji přetetovali.

„žádná stříkačka,“ řekla. „Myslím, že bude potřeba velká

dávka, která se musí dostat do škáry. To je vrstva kůže pod tou povrchovou.“

„Dobře,“ řekl jsem a nejspíš jsem to pochopil. Měl jsem dojem,

že definice škáry byla určena pouze mně. „Budeš tam potřebovat dostat víc inkoustu. Jak to chceš provést?“

Překvapilo nás další zaklepání na dveře. Jackie k nim vykročila.

„Á, to bude Malachi.“

Pozastavil jsem se nad tím. „Řekla jsi, že…“

Nemusel jsem větu dopovědět, protože jakmile otevřela

dveře, stanul v nich náš bývalý šílený učitel sebeobrany v celé své kráse s páskou přes oko. Ukázal prstem za sebe. „Ahoj, zlato. Tetovací potřeby mám v dodávce. Kde to mám rozložit?“ Zamžoural na nás dovnitř. „Ahoj, děcka.“

Jackie ho odvedla do garáže a já měl co dělat, aby mi nespadla čelist. Obrátil jsem se na Sydney. „To on bude tetovat?“

Pokrčila rameny. „Když jsem řekla profesorce Terwilligerové, že potřebuju udělat tetování, řekla mi, že Wolfe k tomu má vybavení. Nejspíš si dělal všechna tetování sám.“

„Nikdy jsem žádný neviděl.“

„Asi je má na místech, která většině lidí neukazuje,“ řekla. Trhl jsem sebou. „Díky, žes mi nasadila do hlavy představu, jaký se snad nikdy nezbavím.“

„Tak počkat.“ Trey ukázal do chodby, odkud se ozýval Wolfeův hlas. Zrovna vyprávěl Jackie nějakou svou hrdinskou historku.

„Ten chlap na mě použije tetovací pistoli? Vždyť má jen

jedno oko! Říká vám něco pojem prostorové vidění?“

„Profesorka Terwilligerová přisahá, že Wolfe ví, co dělá,“

ujistila ho Sydney. „A jelikož inkoust nemá žádnou barvu, nic

nebude vidět. Takže pokud bude všechno sterilní a on umí tetovat, nezáleží na tom, jaký je umělec. Potřebujeme jen tetovací

pistoli, aby se ti inkoust dostal pod kůži. Ale kdybys měl zájem…“ Na rtech jí hrál úsměv. „Bylo by snadné přidat do

189

směsi barvivo. Vsadím se, že Wolfe by ti svedl vytetovat krásnou čivavu.“

Trey se otřásl. „Ne, díky.“

Sydney se náhle zamračila. „Tvoje tetování od Bojovníků je jenom obyčejné, viď? Nemá v sobě žádnou moc?“

„Ne. My nepoužíváme tetování kvůli úžasným schopnostem. Nám stačí jako ozdoba.“

„Fajn,“ řekla. „Tím pádem mám pro Wolfea dobrou krycí

historku. Ať budu říkat cokoli, neboj se. S tvým současným tetováním se nic nestane.“ Trey nevypadal, že ho přesvědčila.

Uvažoval jsem o tom. „A nepotřebuje ještě jiné speciální tetování?“

zeptal jsem se. Nechtěl jsem to rozvádět před Treyem,

ale smysl tohohle experimentu přece spočívá v tom, abychom

zjistili, jestli Sydneyin inkoust dokáže deaktivovat ten alchymistický. Přikývla a pochopila mou nevyřčenou otázku. „Ano, ale

s tím si budeme lámat hlavu později, až se dostanu k materiálům. Pak provedeme to druhé.“

Trey otevřel pusu, ale neměl šanci cokoli říct, protože se

zrovna vrátila Jackie s Wolfem. „Tak co se dneska děje tak naléhavého? Vy dva jste se rozhodli, že si necháte vytetovat svoje

jména? Umím moc hezky font Courier.“

Sydney se nadechla, že něco řekne, ale zarazila se. Wolfe

nevěděl, že spolu chodíme, ale odjakživa to předpokládal, dokonce ještě dřív, než jsme se dali dohromady. Sydney se rychle vzpamatovala a jeho poznámce se zasmála. Trey si ničeho

nevšiml, protože byl stále vyděšen z toho, že ho bude tetovat

jednooký muž.

„Právě naopak,“ pověděla Sydney Wolfeovi. „Chceme kamarádovi tetování odstranit a máme na to speciální inkoust,

díky němuž to staré tetování časem vybledne.“

Zabručel. „Vážně? O něčem takovým jsem jaktěživ neslyšel. Myslel jsem, že tetování se dá odstranit jedině laserem.“

„Tohle je nová technika,“ objasnila Sydney a nepatrně kývla

na Treye. „Brzo ho navštíví jeho rodiče, a kdyby viděli, že má tetování, zabili by ho.“

190

Překvapeně jsem zamrkal. Působila tak přesvědčivě, že

bych jí to sám uvěřil. Wolfe samozřejmě taky. Na tohle často zapomínám – alchymisté jsou vynikající lháři. Kdyby mi Sydney někdy chtěla lhát, určitě bych to nepoznal.

„Kde ho máš?“ zeptal se Wolfe.

Trey nezareagoval hned. Myslím, že taky téměř uvěřil Sydney.

Obrátil se k nám zády, vyhrnul si tričko a ukázal tetování

slunce zezadu na rameni.

Wolfe se k němu naklonil, aby si obrázek prohlédl. „O co jde? Rodiče tě často vidí bez trička?“

Sydney strnula, když si uvědomila, že její logika má trhlinu.

„Prostě bude lepší, když zmizí, až rodiče přijedou, pane.“

„Jo,“ souhlasil Trey. „Občas vyrážíme s rodinou na pláž.“ Musel jsem mu připsat k dobru, že se chytil.

Sydney vysvětlila, že Wolfe musí jenom přidat inkoust

do existujícího tetování. Tvářil se zklamaně, že nebude mít příležitost ukázat nám své umělecké vlohy, ale myslím, že mu

ke spokojenosti stačilo, že může takhle pozdě večer navštívit

Jackie.

Přestože Wolfeovo vybavení vypadalo dostatečně profesionálně, to, že se celá akce odehrávala v garáži, jí dodávalo

pokoutní dojem. Neznám podrobnosti procesu tetování, ale

Sydney všechno prozkoumala kritickým okem, zeptala se

na sterilitu a potěšilo ji, že Wolfe pokaždé používá nové jehly.

Jackie se tvářila stejně bezradně jako já. Stála vedle mě a vyjeveného

Treye, jehož opálená pleť zbledla hrůzou z toho, co ho

čeká. Dokonce i Sydney působila trochu nervózně. Trey si lehl na břicho na lavici, aby měl Wolfe snazší přístup k jeho rameni.

„Určitě je velice zkušený,“ řekla Sydney. Těžko říct, koho

z nás se o tom snažila přesvědčit.

„Zatracenej kluku,“ zabrblal Wolfe a šťouchl Treye do ohromného tricepsu. „Co děláš za sport?“

„Všechny.“

„Vážně? A zkoušel jsi taky rychlobruslení s vrhání čakrumu?“

„Rychlobruslení s čím?“ zeptal se Trey.

191

Všichni jsme poznali, že Wolfe se chystá vytasit nějakou

svou historku, takže si Sydney odkašlala. „Ehm, pane? Měli bychom se do toho pustit.“ Znovu zopakovala instrukce a pak se Wolfe dal do práce.

Nikdy dřív jsem u tetování nebyl. Tetovací pistole vydávala zvuky jako vrtačka u zubaře, a přestože jsem na krev zvyklý, při pohledu na jehly rychle se zabodávající do kůže mi bylo

všelijak. Muselo to bolet, ale Trey byl klidný a ani se nepohnul. Sydney na celou operaci dohlížela a měl jsem dojem, že kdyby Wolfe udělal něco jen trochu nezodpovědného, zarazila by ho. Doslova i přeneseně hlídala Treyovi záda.

Přistoupil jsem k ní blíž a dával si pozor, abych se jí nedotkl, ale zároveň aby mezi námi nezůstal žádný prostor.

„Fajn. Pokud Wolfe omylem Treye neprobodne, co bude další krok? Pochopil jsem, že potom mu chceš nechat udělat tetování

s alchymistickým inkoustem, abys viděla, jestli ho tohle ochrání. Ale jak se chceš dostat k jejich inkoustu? Není k tomu potřeba vampýří krev a nátlak pomocí živlu země? Takový věci se ti zrovna v pokoji neválí.“

Na rtech jí hrál náznak úsměvu. „Ne. Ani ostatní ingredience. Nejsou to zrovna věci, které by se daly objednat přes

internet, ani je nemůžu získat legálními postupy od alchymistů. Budu muset vymyslet jiný způsob, jak k nim přijít.“

„Ale pořád chceš jako první tohle?“ Kývl jsem k Treyovi.

Její pomíjivý úsměv zmizel. „Ano. Když jsem dneska viděla Keitha, musela jsem to udělat. Možná je to předčasné. Možná jsem měla počkat, dokud nezískám inkoust alchymistů, ale

když pomyslím na Keitha…, musím jednat hned. Adrian e, nemůžu je nechat, aby tohle dělali i jiným lidem. O výrobě tohohle

inkoustu mluvím na teoretické úrovni už dlouho a nevydržela bych čekat na Marcuse nebo na nějakou ideální proceduru. Tohle nás posune o krok dál. Až seženu alchymistický inkoust, Trey už bude připravený. A jakmile dokážeme, že to funguje,

Marcus může inkoust rozšířit mezi lidi.“

Odolal jsem touze vzít její obličej do dlaní. To, co navrhovala, vůbec nebyl špatný plán. A bylo by ještě lepší, kdyby Syd192

ney s Marcusem měli možnost tetovat jednoho z jeho učedníků,

který už má alchymistické tetování s nátlakem. Pak by se vidělo, jestli tahle věc funguje stejně jako indigový inkoust. To by jistě byl ideální plán. Jenže o to právě jde. Sydney obvykle

všechno dělá ideálně. Je pečlivá. Není ten typ, co věci uspěchá nebo se spokojí s druhou nejlepší možností. Teď to ale uspěchala. Změnila optimální sled událostí svého experimentu, aby vše urychlila. To by asi udělal každý. Já rozhodně ano. Podstatné

ale bylo, že to udělala Sydney. Nejedná impulzivně a na základě emocí, ale tentokrát ano. Sydney je vyděšená.

Co sakra viděla na Keithovi?

„Měla bys říct Wolfeovi, aby tě taky tetoval,“ pověděl jsem

jí něžně. „Jestli se bojíš, tohle by bylo nejlepší. Jen pro případ, že se Inez spletla a práce s magií tvoje tetování nenarušuje.“ Obličejem se jí mihl bolestný výraz. „Uvažovala jsem o tom,

to mi věř. Jenže to nemůžu udělat, když jsem se Zoe. Ten proces naruší kůži, a přestože nejviditelnější stopy za pár dní zmizí, nedokázala bych to před ní schovat, když s ní bydlím. Musím

čekat a pak se chopit příležitosti.“

„Povíš o tom Marcusovi?“

„Pokud někdy zavolá,“ zvedla oči k nebi. „Nejspíš se válí opilý v nějakém mexickém baru.“

„Víš přece, že se s ním můžeme spojit,“ řekl jsem.

„Adriane,“ řekla pevným hlasem. „Víš, že nemůžeme.“

„Nic takového nevím,“ prohlásil jsem. „Éter jsem nepoužil

už dlouho. Od té doby… Však víš. Od té noci. Troška éteru pro

vyšší dobro? žádný problém.“ Bez přemýšlení jsem se vytahoval hlavně proto, že jsem jí instinktivně chtěl pomoct. Až pak

jsem si uvědomil, že bych toho možná ani nebyl schopen, když beru léky.

„Je to nebezpečné,“ namítla. V jejích očích jsem ale viděl nerozhodnost. Chtěla s Marcusem mluvit, ale nechtěla mě ohrozit.

„Nebezpečný je neudělat to, co může ochránit ostatní.

A pokud to obnáší rozhovor s mým oblíbeným psancem, pak

193

bychom do toho měli jít.“ Musím se o to pokusit. Možná se mi to nepodaří, ale nedokážu Sydney nepomoct.

Zaváhala a pak mi dala tu nejlepší odpověď, jakou jsem mohl očekávat. „Probereme to později.“

Ačkoli má Wolfe spoustu nedostatků, ukázalo se, že tetování zvládl výborně. Zdálo se mi, že celý ten proces trval věčnost,

ale Treyovi na zádech nezůstaly žádné díry. Když asi po hodině

Wolfe skončil, Trey měl kůži zarudlou a narušenou a trochu krvácel. Ale Sydney i Wolfe nás ujistili, že je to normální. Spokojeně pokýval hlavou a řekl Treyovi, ať se posadí, aby mu mohl zranění očistit a ovázat.

„Pokryl jsem celý obrázek,“ prohlásil Wolfe. „Za jak dlouho to vybledne?“

„Nějaký čas to může trvat,“ odpověděla Sydney. „Někdy je

třeba ještě pár dalších aplikací, ale tentokrát z toho mám dobrý pocit. Díky za pomoc.“ Už zase mluvila tak přirozeně, že bych

jí skoro až uvěřil, že jde jen o kosmetické odstranění a ne ochranu proti magii, která může ovládat mysl.

„Kéž by existovaly takové věci, když jsem byl mladý,“ povzdechl

si Wolfe. „Kdybych věděl to, co teď, nikdy bych si nenechal na stehno vytetovat Tocllul. Jenže tehdy jsem byl skoro

ještě děcko a myslel jsem, že s Tocllul spolu zůstaneme věčně.“

„Toc– Co?“ zeptal jsem se.

„Tocllul. Tuhle aztéckou princeznu jsem potkal, když jsem cestoval po Mexiku.“

Trey se předklonil. „Řekl jste aztéckou?“

„Jo. Byla poslední ze svého lidu. Její rodina hodně klesla

a musela prodávat suvenýry, aby se uživila. Účastnil jsem

se několika zápasů na život a na smrt, abych jim dokázal, že za něco stojím. Nakonec jsem si vybojoval právo stát se jejím královským chotěm, ale po pár měsících jsem zase začal být neklidný. Nebyl jsem ještě připravený usadit se. Když jsem ji

opustil, zlomilo jí to srdce. Ale co jsem mohl dělat? Byl jsem mladý a chtěl jsem poznávat svět. Chtěl jsem být volný. Volný

jako pták.“

194

„,A ptáka nezměníš‘,“ poznamenal jsem vážně. Sydney po

mně střelila ironickým pohledem. „Takže na sobě pořád máte její jméno?“

„Ne.“ Zvedl nohu, vyhrnul si nohavici bermud a odhalil

chlupaté stehno. Vybledlým modrým inkoustem tam měl napsáno

Tactful. „Vrátil jsem se do Států a našel tu chlápka, který

mi to opravil. Tohle bylo to nejlepší, co jsme s těmi písmeny vymysleli.“

„To je velice ušlechtilé,“ řekla Jackie. Zadíval jsem se na ni

a netušil, jestli taky nehraje. Pokoušelo mě to, abych se podíval na její auru. Sledovala Sydney a ta pomáhala ovazovat Treye.

„Budete potřebovat ještě něco? Někdo z vás? Přiznávám, že si tu připadám dost neužitečná,“ zeptala se Jackie.

„Jste hostitelka,“ řekla Sydney a odstoupila od Treye, aby si mohl obléknout tričko. „Udělala jste toho až až.“

„Ráda udělám víc, pokud se budete chtít ještě chvíli zdržet.“ Vzhledem k tomu, jak Wolfeovi povyjelo obočí nad okem

s páskou, jediný, kdo chtěl zůstat, byl on.

„Musíme už jít,“ řekl jsem a mluvil za nás za všechny. Když

dala Jackie Sydney povolení zůstat venku, předpokládal jsem, že tu dobu můžeme využít k tomu, abychom zašli na večeři. Klidně s námi může jít i Trey. Je mi to jedno, jen když budu

moct strávit pár vzácných okamžiků se Sydney. Ale zabzučení jejího telefonu mi napovědělo, že nic takového nepřipadá

v úvahu. Podívala se na displej a povzdechla si.

„A jéje! Tohle je už čtvrtá zpráva od Zoe. Ty předchozí jsem neslyšela, když tady vrčela ta pistole.“ Odložila telefon. „Určitě dostanu co proto, že jsem takhle pozdě ještě venku.“

„Nechoď domů,“ vyhrkl jsem impulzivně. Trey se zrovna

na něco ptal Wolfea, a tak jsem se sklonil Sydney k uchu. „Únikový plán číslo 31: Nasedneme do mýho auta a nezastavíme se,

dokud nebudeme daleko a v bezpečí.“

Láska vyzařující z jejího pohledu byla téměř až hmatatelná.

Musel jsem odolat touze sevřít ji v náručí. „Museli bychom zastavit hodněkrát. Tvoje auto je třeba často natankovat.“

195

Odešli jsme spolu s Treyem, který to všechno bral překvapivě dobře na to, že jsme ho zatáhli do experimentu, o němž

věděl jen málo. Nejdřív jsem předpokládal, že je v klidu proto, že prostě důvěřuje Sydney. Pak jsem si ale uvědomil, že je

v tom něco víc.

„Tak to byl nejsvětlejší bod celýho mýho dne, žes mě seznámila

s tím chlápkem,“ řekl jí Trey. „Možná dokonce nejsvětlejší

bod celýho roku. Je neskutečný. On a profesorka T. spolu vážně…?“ Sydney sebou cukla. „Asi jo.“

Odešla s Treyem a ohlédla se po mně. Počkal jsem uvnitř ještě pár minut, aby nás někdo neviděl odcházet společně.

Nemohli jsme riskovat ani ve čtvrti, kde nikoho neznáme. Věděl jsem, že ji zase brzy uvidím, pokud zvládnu pomocí éteru

vyvolat sen. Z našeho současného vztahu na mě však dolehla melancholie. Nechci jen sen. Chci skutečnost a vadí mi, že mi

uniká. Einstein měl pravdu. Léky sice trochu utlumí extrémní

pocity, ale rozhodně se jich nezbavím. Jsou součástí toho, být naživu.

Když jsem se vrátil domů, podíval jsem se na hodiny a pokusil

se odhadnout, jak dlouho asi Sydney potrvá, než dorazí

na pokoj a usne. Řekla, že o snu vyvolaném éterem si promluvíme později, ale jelikož k tomu nedošlo, považoval jsem to

za povzbuzení. Byl jsem unavený, což pro mě byl nový zážitek. Zároveň mě ale sužovaly obavy a zvědavost, jestli dokážu vytvořit sen. Uvědomoval jsem si, že by nebyla žádná ostuda, kdybych Sydney řekl pravdu. Pochopila by to a dokonce by

na mě byla hrdá kvůli tomu, co jsem udělal. Jenže mi to připomínalo

moje prvotní obavy ohledně braní léků na úpravu

nálad – že se sice osvobodím od temnoty éteru, ale zároveň ztratím schopnost pomáhat lidem, na kterých mi záleží.

Když už uplynulo dost času, uvolnil jsem se a navodil si meditativní stav, který je nezbytný pro vcházení do snů. Sáhl

jsem do svého nitra po magii éteru, která ve mně spí a je provázaná

s podstatou mého bytí. Nevyšlo to tak docela naprázdno,

ale bylo to jako snažit se udržet vodu v dlani. Stále mi unikala

196

mezi prsty. Začala se mě zmocňovat panika a nemínil jsem se vzdát. Stejně jako s profesorkou a její aurou jsem se neustále snažil magii uchopit. Bylo jí ještě míň než tehdy a sen vyžaduje mnohem víc éteru než koukání na aury. Přesto jsem nakonec zvládl vydolovat dostatek éteru, abych položil základy snu.

Moje ložnice zmizela a najednou jsem stál na nádvoří Gettyho vily. Až na to, že se to skutečnosti moc nepodobalo. Svět kolem mě blikal a vybledával, jako když je v televizi špatný signál.

Stálo mě veškerou energii, abych zachoval alespoň to. Už jsem

nemarnil čas a vtáhl jsem tam Sydney.

„Co se děje?“ podivila se a překvapeně se rozhlížela kolem.

„Jsem unavený,“ řekl jsem. „Stinná stránka mých nových vylepšených zvyklostí ohledně spánku.“

V jejích očích jsem zahlédl slabý záblesk pochybností a bylo mi jasné, co si myslí. „Nepil jsem, Sageová. Přísahám. Vážně

jsem jenom unavený. Pojďme sem rychle zatáhnout Robina

Hooda, protože nevím, jak dlouho to vydržím.“

Tvářila se starostlivě, ale souhlasně přikývla. Dosáhnout

na další osobu bylo ještě obtížnější a opět jsem to musel zkoušet několikrát, čemuž se Sydney velmi divila. Když se Marcus

konečně objevil, vypadal sice trochu nehmotně, ale jeho samolibý úsměv mě rozčiloval stejně jako vždycky.

„Říkal jsem si, kdy mě zase zavoláte.“ Při pohledu na blikající okolí se zamračil. „Co se to děje?“

„To není důležitý,“ odmávl jsem to. „A nemáme moc času.“

Sydney se toho chytla a rychle Marcusovi vysvětlila nejnovější vývoj událostí. Když jsem ho viděl, jak v úžasu otevírá

pusu, stálo to za tu námahu. „Fakt jsi to vyrobila? A použila? Funguje to?“

„To zatím nevím,“ přiznala Sydney. „Zatím vyšlo všechno podle plánu – a na kůži to není vůbec vidět. Je to víceméně

neviditelné.“ Nad tím se Marcus rozzářil. Indigově modrý inkoust, kterým se označují rebelové proti alchymistům, je dost

nápadný. „Na kamarádovi musím provést ještě pár dalších experimentů. Ale mám z toho dobrý pocit, a až si udělám chvilku,

nebude problém vyrobit pro tebe víc inkoustu. Kdy se vrátíš?“

197

„Tenhle týden to chceme v El Pasu zapíchnout,“ odpověděl.

„Máme novou osobu na ,zachránění‘ a pak bych už nejspíš mohl vyrazit za tebou. Možná za týden a něco? Maximálně za dva. Myslíš, že do té doby budeš něco mít?“

Přikývla. „Určitě už budu mít alchymistický inkoust.“

Z toho, jak se jí zadrhl hlas, jsem poznal, že se pořád ještě snaží přijít na to, jak získat původní inkoust s nátlakem. „Můžeme se

pak sejít u Adriana. Pamatuješ si, kde bydlí?“

„Jak bych mohl zapomenout?“ Marcus obrátil oči v sloup.

„Mám milé vzpomínky, jak jsem jím házel po bytě.“

„Hej,“ zavrčel jsem varovně, „to já jsem házel s tebou.“

Sydney po nás po obou střelila káravým pohledem. „Zařídím to. Už máš mobil?“

„Ne, ale jakmile se vrátíme do Států, Sabrina mi dá na tebe kontakt. Zavoláme si a domluvíme to napevno.“

„Domluveno?“ zeptal jsem se. Už jsem se potil. „Musím se vyspat.“

„Nejspíš,“ odvětila Sydney a znepokojeně se na mě zadívala.

„Ozvi se hned, jak to půjde, Marcusi.“

„Rozhodně,“ slíbil.

Považoval jsem to za rozloučení a nechal jsem ho rozplynout.

Z toho, jak se na mě Sydney dívala, mi bylo jasné, že

chce se mnou ještě mluvit, ale cosi mi bzučelo v hlavě a ztratil jsem nad snem kontrolu. Všechno kolem nás se rozpadlo a jen tak tak jsem jí stačil říct: „Promluvíme si zítra.“ Zprůhledněla

a zmizela.

Když jsem se probral ve skutečném světě, uvědomil jsem

si, že bzučení, které jsem slyšel, vychází z telefonu, který jsem měl zapnutý jen na vibrace a nechal ho ležet na nočním stolku.

Překvapilo mě, že se na displeji objevilo Lissino jméno. Roztřesenýma rukama jsem hovor přijal, úplně vykolejený z vlastního

vyčerpání.

„Trochu pozdní hodina, ne, Vaše Veličenstvo?“

„Ty jedeš podle lidského režimu,“ připomněla mi pobaveně.

„Aha, jasně. Po čase si na to každý zvykne. Čemu vděčím za tu čest?“

198

„Obávám se, že nevolám jen kvůli přátelskému popovídání. Nebude se ti to líbit, ale musím hrát královnu a povolat

tě ke dvoru. Vím, že nechceš. Vím to a moc se omlouvám. Opravdu.“

„Co se děje?“ Vzrůstal ve mně děs.

„Soňa chce, abys jí pomohl s Olive a krví. Tvrdí, že magie začíná z krve vyhasínat a nikdo neví, jak tomu zabránit.“

„To by nestačilo, kdyby mi zavolala?“

„Říká, že je to hrozně složité a že bys to měl mít z první ruky, když jsi s tím pomáhal.“

„Chápu.“ Už tak je pro mě dost velký problém vytvořit sen

a vidět aury… Jak bych se proboha mohl p řiblížit k tomu, co

jsem tehdy udělal? Jenže jsem nechtěl Lisse říct o těch prášcích.

„Soňa taky uvažovala, jestli…“ Lissa zaváhala. „Myslíš, že

by mohla přijet i Sydney? Kdyby získala od alchymistů povolení?“ Tep se mi zrychlil. „Proč zrovna ona?“

„Soňa si myslí, že z té krve můžeme vyrobit nějaké tetování,

a říká, že Sydney má s takovými věcmi zkušenosti.“ To byla pravda. Keitha uvěznili kvůli tomu, že vyráběl tetování zlepšující schopnosti, což Sydney odhalila. A pokud mě opravdu

chtějí jen jako poradce u experimentu, snad by se mi podařilo utajit, že mě éter pomalu opouští. „A Sydney je nejspíš jediná alchymistka, která by to takovou dobu u dvora zvládla. Možná to potrvá pár dní. Myslíš, že to udělá? Pojede s tebou? Nebo…

asi by bylo lepší, kdybyste cestovali každý zvlášť, aby se utajilo vaše spojení s Jill.“

No sakra! Sotva jsem dokázal uvěřit vlastním uším. Lissa

mi nabízí příležitost uniknout odtud se Sydney. Pravda, nebude to zrovna romantický výlet, ale morojský královský dvůr je rozhodně tím posledním místem, kde bychom se mohli obávat zraků alchymistů. Tam si musíme lámat hlavu jen s mou rasou.

„Když jí to řeknou alchymisté, tak pojede.“ Mluvil jsem tak chladně, jak jsem jen svedl. „Rozkazy jsou pro ni víc než strach. Nejspíš zvládne i cestování se mnou, jestli to chceš udělat jako posledně.“

199

I přes telefon bylo znát, jak se Lisse ulevilo. „To jsem ráda.

Bude to mnohem jednodušší, když přijedete společně s Neilem.“

„S Neilem?“

„No jo. Musíš být po cestě chráněný. Nebo chceš tentokrát

Eddieho?“

Tak tolik k tomu, že budu se Sydney o samotě. Snad se nám

to poštěstí u dvora. „Ne, pošli Big Bena. Takhle aspoň nenapáchá takovou škodu.“

„Co?“

„Nic.“

Slíbila, že mi ráno pošle podrobnosti ohledně letu, a zavěsili jsme. Upadl jsem do postele a téměř okamžitě usnul. Probudilo mě další vibrování telefonu, ale tentokrát mi

trvalo o něco déle, než jsem ho našel, protože byl zahrabaný mezi přikrývkami. Zvedl jsem ho na poslední chvíli a zamžoural do ranního slunce pronikajícího dovnitř oknem. Večer jsem zapomněl zatáhnout závěsy.

„Adriane?“ Jill mluvila znepokojeným tónem. „Právě jsem se doslechla, že jedeš ke dvoru.“

„Jo. Královský rozkaz. Ale neboj, nezletilá. Přivezu ti tričko.“

„Adriane.“ Strnulost, s jakou vyslovila moje jméno, se skoro rovnala tónu, jaký občas používá Sydney. „Musela jsem se to dozvědět od Neila.“

Zaúpěl jsem. „Nezačínej s tím. Lissa říkala, že se jedná jen

o pár dní. To snad bez něj přežiješ.“

„Ne,“ řekla netrpělivě. „Nechápeš to. Musela jsem se to dozvědět od něj. Protože jsem to nevyčetla od tebe.“

Mozek jsem měl pořád ještě otupělý ze spánku a únavy,

ale přesto jsem zaznamenal, že se něco děje. Naskočila mi husí kůže. „Co to říkáš?“

„Říkám, že už nevím, co se s tebou děje. Pouto potemnělo.“

200

14

Sydney

Je úžasné, jak k vám lidé dokážou být milí, když si myslí, že

umřete.

„Sydney, je mi to líto. Opravdu.“

„Řekla jsem ti, abys to pustila z hlavy.“ Na Zoe jsem se ani nepodívala a dál se probírala svými svetry. Oblečení mám pečlivě srovnané podle teplot a příležitostí. Do Pensylvánie v prosinci

to bude chtít to nejteplejší.

„Naštvalo mě, že si mě táta vůbec nevšímal,“ pokračovala.

Vítej v mém světě, pomyslela jsem si. Ironií bylo, že jsem se posunula do fáze života, kdy jsem konečně získala jeho pozornost, ale už jsem o ni nestála. Přesto jsem byla ráda, že vedeme

tenhle rozhovor. O naší večeři s tátou jsme si toho moc neřekly

a Zoe si myslela, že její kritika na mou adresu mi prospěla. Jí se zase o něco víc osvětlil pohled na názory alchymistů.

Trochu jsem si vyčítala, že tenhle rozhovor vyprovokoval její strach z toho, že jedu ke dvoru. Byla přesvědčená, že tam bude můj život v nebezpečí, ale nevymlouvala jsem jí to.

„Měl pravdu, když říkal, jak jsi v práci dobrá,“ dodala.

„Kdybys s nimi nebyla tak v pohodě, nebyla bys schopná jet na

jejich královský dvůr. Vím, že je hrozné, že vybrali právě tebe. Tohle by moc lidí nezvládlo. Já tedy rozhodně ne.“ Povzdechla si. „Ale přála bych si, abys nejela. Dělám si o tebe starosti.“

201

Konečně jsem se na ni podívala. S překříženýma nohama

seděla na své posteli. Bodlo mě u srdce. Přestože mě podezírala

a záviděla mi, pořád byla moje sestra, která mě má ráda. Jen

si připadala nejistě ohledně svého současného života, což bylo naprosto pochopitelné. Byla jsem si jistá, že nestojí o rozbroje mezi námi o nic víc než já.

„Budu v pořádku. Morojové jsou bezpeční a chtějí, abych jim pomohla. Nic se mi nestane.“

Pořád se tvářila skepticky. „Ale budeš tam mezi nimi spát. Budou všude kolem tebe. Nemůžeš si najít hotel v nějakém

nedalekém městě? Takhle tam přece cestujeme. Aspoň bys od nich byla dál.“

A taky dál od Adriana. „Když zůstanu přímo u dvora, dokončím svou práci rychleji a rychleji se pak vrátím domů,“

řekla jsem. Proti takové logice nemohla nic namítat. „A přežila jsem s nimi, když na svatbě oslavovali a popíjeli šampaňské.

Tentokrát to bude lepší.“

„Často mi piš, ať vím, že jsi v pořádku.“

Neubránila jsem se úsměvu. „Uvidím, jak to budu zvládat. A ty mi taky piš, jak to pokračuje tady.“

„Určitě,“ ujistila mě a dychtivě přikývla. „Budu úplně jako

ty.“

„Vím, že ti to půjde skvěle.“ Myslela jsem to vážně. Je chytrá

a schopná – a teď má navíc i motivaci.

„Postarám se, aby se u Clarence všichni navečeřeli a aby

Angeline nevyvedla žádnou šílenost. žádnou moc velkou šílenost.“

Uličnicky se usmála. „Slyšelas, jak vyhrožovala, že zažaluje školu za nesprávný výklad, když profesorka dějepisu vysvětlovala, že válka roku 1812 trvala do roku 1815?“

„Ne, o tom jsem neslyšela.“ Podrážděně jsem zavrtěla hlavou, ale v duchu jsem se radovala, že se Zoe směje někomu,

koho považuje za potrhlou známou – a ne za zlou stvůru.

„Udržím ji v mezích, neboj.“ Zoe zvážněla. „Nepředpokládám… Nemohla bych řídit, až je tam povezu? Víš, že mi to jde.

A není to nijak daleko.“

202

„Není to legální,“ připomněla jsem jí jemně. Mrzelo mě, že

po tom tolik touží a já jí to musím odmítnout. „Kdyby ses vybourala…“

„Nevybourám se! Pojedu opatrně.“

„Spíš se musíš obávat ostatních řidičů,“ řekla jsem a uvědomila si, že mluvím jako učitelka v autoškole. „Zatím trénuj

s Eddiem. Však jednou dostaneš řidičák.“ Povzdechla si. „Ale kdy?“

„Asi až se vrátíš do Utahu.“

Zavládlo mezi námi ticho. Z jejího výrazu jsem odhadla,

na co asi myslí. Až se vrátí do Utahu? Bylo mi jasné, že ji táta nenechá bez řidičáku věčně. Bude ho potřebovat pro svou práci.

Teď to pro něj ale není prioritní, takže Zoe bude muset čekat.

Ale když se vrátí a bude bydlet s mámou…

„Asi… musím být trpělivá.“ Zatvářila se ještě lítostivěji. „To

je teď jedno. Budu si o tebe dělat starosti, dokud se nevrátíš.“ Poplácala jsem ji po rameni. „Nedělej si starosti. Tohle je přesně ta chvíle, kdy o mně nemůžeš uvažovat jako o sestře. Považuj mě za alchymistku, která odjíždí vykonat práci.“

„Je to těžké,“ řekla hlasem, který mi lámal srdce.

Můj odlet se blížil a já se před Zoe tvářila klidně a rezignovaně vůči téhle nepříjemné misi. Ale tajně jsem se z toho radovala. Adrian a já odtud odjedeme! Nebudeme sice úplně volní,

ale rozhodně bude úleva ocitnout se z dohledu podezíravých očí a mít důvod být spolu.

Stejně jako když jsme s Adrianem letěli ke dvoru posledně, sešli jsme se v Los Angeles u spoje do Filadelfie. Když jsem

dorazila, Adrian s Neilem už čekali u odletové brány. Zastavila jsem se a prohlédla si je. Neil četl knihu o bojových uměních. Adrian měl na klíně rozloženou knihu poezie, kterou jsem mu dala, a nepřítomně hleděl z okna. Světlo zvýrazňovalo jeho bledou pleť a krásné rysy. Nejraději bych mu zabořila prsty

do tmavých vlasů. Tvářil se zadumaně a já uvažovala, jestli

se obává úkolu, který nás čeká. Posledních pár týdnů byl klid, takže jsem teď čekala, že se každou chvíli projeví éter, aby se pomstil.

203

„Sageová,“ vyhrkl, sotva si mě všiml. Jeho zamyšlený výraz okamžitě nahradil jeho obvyklý líný úsměv. „Připravená

na polární expedici?“ Kývl hlavou na nepromokavou bundu

s kapucou, kterou jsem nesla v ruce. Lem kapuce byl samozřejmě

z umělé kožešiny. „Vsadím se, že tady na tebe všichni civěli.“

„Ty ses nekoukal, jaké nás tam čeká počasí? No ovšem. Samozřejmě, že ses nepodíval.“ Neil měl na sobě lyžařskou

bundu, ale Adrianův lehký kabátek mě nepřesvědčil. Předpokládala jsem, že je štěstí, že si vůbec nějaký vzal. „To je všechno,

co máš na sebe?“

„Je to můj nejhezčí kabát,“ prohlásil.

„Takže to považuju za ,ano‘.“

„Styl má přednost před účelností, Sageová. Mám tam

spoustu zbožňujících fanynek a ty ode mě očekávají, že budu vypadat co nejlépe. Nesnížil bych se k… No, prostě bych se nesnížil.“

Nasadila jsem pohrdavý výraz. „Tak mi potom nechoď skučet, že je ti zima. Jedu tam kvůli práci, ne abych se o tebe starala.“ Neil nad Adrianem zakroutil hlavou, soucitně na mě pohlédl

a zase se vrátil k četbě knihy. Jakmile nám přestal věnovat pozornost, zachytila jsem Adrianův pohled. Ani jeden

z nás se neodvažoval usmát, ale vědoucí lesk v hlubinách jeho zelených očí mi zrychlil tep.

A po zbytek naší cesty mi srdce nepřestávalo bušit zrychleně. Všichni tři jsme letěli ekonomickou třídou (což znamenalo nekonečnou Adrianovu melodramatickou tirádu). Seděla jsem

uprostřed mezi kluky. Neil se začetl do útočných technik a sotva

s námi promluvil. Adrian i já jsme měli svoje knihy ke čtení,

jenže nás rozptylovala vzájemná blízkost. Tiskli jsme se k sobě nohama a občas jsme se vzájemně pokradmu dotkli. Když nám letuška přinesla nápoje, málem jsem skončila na Adrianově

klíně, jak jsem se natahovala pro dietní colu. A když se pak Adrian poohlížel po nějakém novém čtivu, natáhl se pro časopis do kapsy sedadla přede mnou tak šikovně, že mě jakoby

204

nechtěně pohladil po stehně. I když jsem na sobě měla džíny,

jeho dotek byl natolik provokativní, že jsem si okamžitě vybavila, kolikrát už mě hladil po nohou.

Bylo to utrpení… a přitom nádherné.

Taky to bylo rozčilující. Většinu letu jsem přemýšlela nad

každým naším dotekem a kdy asi dojde k dalšímu. Rozpalovalo mě to, a jak jsme se blížili k cíli, dokázala jsem už myslet jen

na to, kdy budeme mít možnost být spolu sami a nemuset svoje

doteky tajit. Z Adrianova mlčení a přerývaného dechu jsem měla dojem, že nejsem jediná, komu se hlavou honí neslušné

myšlenky. Vzpamatuj se, Sydney, okřikla jsem se v duchu. Měla

by sis dát studenou sprchu. Copak bys teď neměla myslet na rozšiřování svých znalostí?

Moje pocity mě pohltily natolik, že když už jsme začali klesat, lekla jsem se, když Neil promluvil. „Myslíte, že budu mít možnost vidět se s Olive?“

Adrian zvedl zrak od knihy poezie. „Nejspíš jo. Celá tahle záležitost se motá okolo její krve, takže jsem si jistý, že u toho bude.“

„Takhle jsem to ne…“ Neil si skousl ret a zadíval se z okýnka.

„Zapomeň na to.“

„Aha,“ prohlásil Adrian a mrkl na Neila. „Ono existuje vidět

se a vidět se. Ty máš na mysli vidět se. Mezi našimi dechberoucími

objevy se jistě najde chvilka, kdy se vzájemně můžete připravit o dech jiným způsobem.“

Neil se k němu otočil, v obličeji celý červený. „Takhle to

není. Píšeme si maily už od té doby, co jsme se poznali. Jsme

opravdu ve spojení.“

„No, existuje spojení a…“

„Adriane, už toho nech.“ Neilovi jsem řekla: „Neznám ji,

ale to, co musíme u dvora udělat, se nevyřeší za pět minut.

Budeš mít dost času a nebudeš neustále ve službě.“ Nad tím se neskutečně rozzářil.

Ve Filadelfii jsme si na zbytek cesty půjčili auto. Královský dvůr leží na okraji hor Pocono a obvykle se tam dá dostat

lehkým letadlem, které přistává na vesnickém letišti vzdále205

ném půl hodiny cesty. Jenže tam nic moc často nelétá, takže takhle narychlo jsme se rozhodli pro auto. Cesta nám trvala

asi dvě a půl hodiny, a kdybychom jeli za denního světla, mohli bychom se kochat nádhernou krajinou. Jenže jsme předtím dlouho letěli a svou roli sehrál i časový posun, takže tady už dávno panovala tma. To Neila znervózňovalo. Řídila jsem a on

seděl vedle mě, snad ani nemrkal, jak bedlivě sledoval okolí.

Se Zoe jsem hodně mluvila o svém bezpečí, ale to jsme probíraly jen z hlediska Morojů. Zapomínám, že na místa, kde se shromažďují skupiny Morojů, často zavítají i Strigojové. Temná silnice vedoucí ke královskému dvoru je tedy v noci rozhodně nebezpečná. Nemyslela jsem, že by nám nějaký Strigoj skočil

na auto, když jsme uháněli skoro stovkou, ale přesto jsem byla vděčná za Neilovu pečlivost a píli. A myslím, že Adrian taky, ačkoli si z něj utahoval.

Když jsme konečně překročili hranice královského dvora, byla už půlnoc. Neil byl strnulý jako vždy, ale Adrian ležel

na zadním sedadle a spal. Když jsem zpomalila, abych promluvila

se strážci u brány, zívl a protáhl se. Pro lidi se královský

dvůr vydával za specializovanou soukromou univerzitu. Rozhodně tak vypadal. Stěny budov byly porostlé hustým břečťanem. Dhampýři pozorně nakoukli do auta a já si připomněla

Zoeino varování. Chystám se vstoupit na území nadpřirozených

bytostí.

„Lord Ivaškov,“ zaradoval se jeden ze strážců, když si všiml

Adriana. „Vítejte zpátky.“

Adrian potlačil další zívnutí a kývl mu na pozdrav. Lord

Ivaškov. Občas zapomínám, že Adrian je součástí královské rodiny,

v níž jsou i níže postavení členové označováni za urozené. Připadalo mi neskutečné, že chodím s klukem z královské rodiny. A poslední dobou mě ještě víc udivovalo, že je vampýr. Dhampýři ukázali na úzkou uježděnou cestu vedoucí kolem

centrálních pozemků královského dvora. „Jeďte tudy a zaparkujte za palácem,“ řekl jeden z nich. „Už vás očekávají.“

„Palác,“ zamumlala jsem, když na nás mávli, abychom jeli.

„Už nejsme v Palm Springs.“

206

„Takhle prostě říkají baráku, kde bydlí královna,“ objasnil

Adrian. Předklonil se a strčil hlavu mezi mě a Neila. „Vypadá to tam jako v jakékoli jiné školní budově. Budeš se tam cítit jako doma.“

To nebyla tak docela pravda. Jakmile jsme zaparkovali

a vpustili nás zadní brankou, náš průvodce nás vedl ohromnými chodbami, které osvětlovaly křišťálové lustry a kde na stěnách visely veliké portréty morojských panovníků, kteří tu

po staletí vládli. Jejich bledé obličeje mě pozorovaly a připomínaly mi, že jsem skutečně v jiném světě – ve světě, kde jsem

příchozím odjinud. Na povrch ve mně začaly vyplouvat staré obavy alchymistů a já si musela stále dokola opakovat, že jsem

tu host. Nikdo mi neublíží. A i kdyby mi někdo chtěl ublížit,

Adrian by to nedopustil.

Věděla jsem, že v královnině rezidenci se nachází trůnní

sál a další místnosti pro státnické záležitosti, ale dnes v noci

nás zavedli do obyčejnějšího prostředí – do mediální místnosti. Něco takového jsem v paláci rozhodně nečekala. Na stěně visela ohromná televizní obrazovka, na níž běžela jakási soutěž,

kde závodníci překonávali překážky na blátivé trati. Před obrazovkou stály rozmístěné veliké čalouněné pohovky, na nichž

seděli Morojové a dhampýři, kteří si našeho příchodu ani nevšimli. Párek strážců na opačné straně místnosti si nás samozřejmě

všiml okamžitě. Podívala jsem se na diváky na pohovkách

a jednu osobu jsem hned poznala.

„Ale no tak!“ Rose vyskočila na nohy a zoufale zalomila rukama při pohledu na obrazovku. „Ty idiote, měls to přímo před sebou! Jsi slepý! Necháš je vyhrát!“

„Ve skutečnosti vyhraje zelený tým,“ poznamenal Adrian

a stoupl si vedle mě. „Tohle je repríza.“

Všichni se po nás otočili a někdo vypnul zvuk. Uslyšela

jsem slabé vyjeknutí a malá mrštná blondýnka vyskočila a objala

Adriana. „Dorazili jste!“

Usmál se a pohladil ji po zádech. „Co ti mám povídat, sestřenko? Jsem tvůj podřízený a podřízení slouží své královně.“

207

Lissa Dragomirová v tu chvíli moc jako královna nevypadala. Byla stejně stará jako já a platinově blond vlasy měla

stažené do culíku, který jí visel přes mikinu s logem univerzity

v Lehighu. Moc jsem ji neznala, ale připadala mi povědomá, protože se hodně podobala Jill. Měla stejné světle zelené

oči a vystouplé lícní kosti. Odtrhla se od Adriana a otočila se ke mně a Neilovi. Radostný úsměv, kterým obdařila Adriana, se změnil na formálnější, ale přesto upřímný.

„Sydney, moc ráda tě zase vidím. Kdybych pro tebe mohla něco udělat, určitě mi řekni. A ty musíš být Neil.“

„Vaše Veličenstvo.“ Neil jí vysekl poklonu tak hlubokou,

až se skoro čelem dotkl podlahy. Adrian nad ním obrátil oči

v sloup.

„Klídek, Lancelote,“ řekl mu. „Nemyslím, že je nutný se

klanět, když má královna na sobě džíny a pantofle se zajíčky.“

Neil se ladně narovnal. „Oblečení královskou hodnost nesnižuje.“ Adrian se podíval po ostatních a pohledem se dožadoval

jejich soucitu. „Dneska jsme spolu strávili skoro deset hodin.“ Lisse se oči zaleskly pobavením. „Velice ráda tě poznávám.“ Ti, kdo se neznali, se navzájem seznámili. Většinu důležitých lidí v místnosti jsem znala. Byl tam Dimitrij a Soňa, oba se

na mě usmívali. Rose dokonce zašla tak daleko, že mě objala.

S Lissiným přítelem Christianem Ozerou jsem se už dřív krátce setkala, a přestože jsem ho moc dobře neznala, kývl mi na pozdrav.

S Adrianem si jeden druhého obezřetně měřili a já si

vybavila, co mi o něm Adrian řekl: „Jeho teta sedí ve vězení, protože zabila moji tetu. Nevyčítám mu to. On zase nic nevyčítá mně.

Pořád se máme rádi, ale to neznamená, že to není dost divný, chápeš?“

Na menší pohovce seděly vedle sebe dvě dívky, které si udržovaly odstup a tiše sledovaly znovushledání ostatních.

Jedna z nich byla dhampýrka s černými vlasy a pletí s měděným nádechem. Druhá byla Morojka s tmavými kudrlinami

a krásnýma šedýma očima. Neil nemohl spustit zrak z dham208

pýrky, takže jsem si domyslela, kdo to asi je. Adrian se na ně

charismaticky usmál.

„Zdá se, že jste cestu přežily, co? Doufám, že si tady užíváte královskýho pohodlí. Zlatý kohoutky, sametový róby, šampáňo

k snídani. A k obědu. K večeři. Proč tady vlastně nemáme láhev?“

Olive a Charlotte Sinclairovy odpověděly úsměvem, hlavně Charlotte se usmívala zářivěji. „Tys žádnou nepřinesl?“ zeptala se vřeleji, než se mi zamlouvalo.

„Můžu ji dát přinést,“ nabídla Lissa. Otočila se k jednomu ze strážců u dveří, ale Adrian na ni zamítavě mávl rukou.

„Ne, musíme se chovat zodpovědně, když budeme řešit problém éteru, ne? Oslavovat můžeme později. Navíc Belikov nezná míru.“

Dimitrij se zatvářil překvapeně a já potlačila smích. Tady

zřejmě „lord Ivaškov“ může dostat, cokoli chce, a já na něj byla hrdá, že se drží svého slibu a nepije. Naštěstí se na mě zrovna nedíval, protože můj výraz by mu pravděpodobně prozradil

moje city.

Seznámila jsem se se sestrami Sinclairovými. Vyměnily jsme

si pár zdvořilostních frází. Obě si mě prohlédly a pak zaměřily svou pozornost zase na ostatní. Přítomnost alchymistky je tu něco nového, ale zase ne nijak vzrušujícího.

Předpokládala jsem, že se všichni znovu sejdeme ráno, ale

Soňa začala vykládat, co zjistila ze vzorku Oliviiny krve. Uvědomila jsem si, že se rovnou pouštíme do práce. Málem jsem

zaúpěla, když mi došlo zjevné. Pro ně je prostředek dne. Jsou čerství, odpočatí a připravení něco dělat. Proto si nejspíš Adrian cestou

sem zdříml. Neil je jakožto dhampýr silnější a dokáže déle vydržet beze spánku. Ale já? Jsem jen pouhý člověk a touhle dobou už bych v Palm Springs dávno spala. Ale pokud jsou

ostatní připravení začít něco dělat, pak já taky. Potlačila jsem zívnutí.

„Není o tom pochyb,“ řekla Soňa. „Vzorek krve překypuje

druhem éteru, jaký jsme nikdy neviděli. A kouzlo, kterým jsi nabil stříbro, je geniální, ale…“

209

Dveře se rozrazily a dovnitř vpochodoval Moroj se strážcem

v závěsu. „Celá banda je tady, jak vidím. Asi jste zapomněli pro mě poslat.“

Rose obrátila oči v sloup. „Tebe nikdo nezval, staříku.“

Její okázale oblečený otec Abe Mazur nesouhlasně mlaskl.

„Jistě. To totiž dává dokonalý smysl, že jeden z největších objevů našeho světa by se měl nechat v rukou mládeže.“

„Mně je skoro třicet,“ namítla Soňa.

„Přesně o tom mluvím.“ Abe se rozhlédl, a jakmile si mě

všiml, rozzářil se. „Moje oblíbená alchymistka. Je od tebe hezké, že se s námi podělíš o svoje odborné znalosti.“

Polovičatě jsem se na něj usmála. „Ráda pomůžu.“

Na jakýsi nevyřčený rozkaz se objevil sluha s občerstvením, ale šampaňské nepřinesl. Sotva se všichni vzpamatovali

z Abeho nevítané přítomnosti, Soňa se vrátila k práci a podala

Adrianovi malou krabičku. Byla jsem zvědavá, a tak jsem došla k nim, abych si krabičku také prohlédla. Uvědomovala

jsem si, že nás s Adrianem dělí jen centimetry. V krabičce ležela malá lahvička s krví obklopená stříbrnými prsteny. Po chvíli zkoumání jsem vzhlédla a zaznamenala, že Soňa pozoruje mě

a Adriana a mračí se. Jakmile zaznamenala můj pohled, mračit se přestala.

„Co myslíš?“ zeptala se. „Můžeme nějak posílit pečeti kolem toho?“

Adrian se tvářil, že je mu to nepříjemné. „Hmm, asi ne.

Když jsem to udělal poprvé, použil jsem všechny svoje fígle.“

„Ale cítíš, jak se éter proplétá s podstatou krve,“ řekla. Adrian opět vypadal nervózně.

„Jo, toho jsem si všiml. Ale nedokážu to replikovat.“

„Já taky ne,“ řekla Soňa.

„Ani já ne,“ přidala se Lissa.

Soňa si povzdechla. „Myslím, že právě to je klíčem. I když

už to nedokážeme vycítit z Oliviny krve, jsem si jistá, že ji to změnilo způsobem, který zabraňuje proměně zpátky ve Strigoje. Kdybychom to dokázali udělat i pro ostatní…“

Souhlasně přikývl. „Jasně, ale nevím jak. Jedině…“

210

Všimla jsem si, jak na něj všichni přítomní s očekáváním

upírají pohledy. Čekali na jeho názor. Adrian měl v jedné věci pravdu, když obhajoval éter – dělal s ním věci, které nikdo jiný

nesvedl. Uvažovala jsem, jestli někdo – včetně něho – vůbec čekal, že jednou nastane doba, kdy na něj všichni budou pohlížet

jako na uznávanou autoritu a ne jen jako na vtipálka. Zodpovědnost

a prestiž se k němu hodí. Lord Ivaškov.

Podíval se na Lissu. „Zmínila ses, že bys z toho možná

chtěla vyrobit tetování, viď? Myslíš, že je to tak jednoduchý,

že by stačilo někomu to píchnout? Fungují tak přece vakcíny, ne? Když někdo prodělá chorobu, získá…,“ hledal vhodné slovo

a podíval se na mě, abych mu pomohla, „… protilátky?“ Přikývla jsem. „Nebylo by to totéž? Kdyby se magie rozšířila do někoho dalšího?“

„Netroufám si ani hádat, jestli je mezi tím nějaká podobnost,“

připustila jsem. „Ale když je v alchymistickém tetování rozpuštěna vampýří krev, spolu s ní do nás přechází něco

z morojského rychlého uzdravování a odolnosti vůči nemocem.“ Napadlo mě, že pokud práce s magií opravdu zvrátila

moje tetování, není vyloučeno, že jsem spolu s jeho účinky přišla

i o svou imunitu. Nesnáším, když jsem nastydlá.

Adrian se rozzářil. „Svedla bys vyrobit podobný tetování

s touhle krví?“

Zaváhala jsem. „Teoreticky. Ale nevíme, jestli by to fungovalo. Navíc jsem takový inkoust nikdy dřív nevyráběla.“

„Tak to zkusíš,“ prohlásil spokojeně. „Tady je spousta strážců,

kteří umějí tetovat. Co dalšího budeš potřebovat?“

„Můžu ti sehnat cokoli,“ nabídl se Abe.

„Budu potřebovat…“

Zarazila jsem se a svět se se mnou zatočil. Můžu ti sehnat cokoli.

Ano, to nejspíš může. Abe Mazur může sehnat nejrůznější věci, dokonce i ingredience do tetování potenciální ochrany proti Strigojům.

Ingredience, které jsou skoro stejné jako ty, které se používají

k běžnému alchymistickému tetování.

211

Já se k nim nedostanu, ale Abe ano. A pravděpodobně

k tomu ani nebude muset použít nějaké nekalé metody. Koneckonců, jednou už na královský dvůr propašoval C4. Vím, že

má kontakty mezi alchymisty, a dokázal by před nimi obhájit, proč to Morojové potřebují k experimentování. Alchymisté by

tenhle nápad určitě podpořili. Ale nezáleží na tom, jestli Abe

získá ingredience legálně nebo nějakým nekalým způsobem. Podstatné je, že může sehnat to, co potřebuju, aniž by si to někdo spojoval se mnou a mým osobním projektem, jak prolomit

nátlak alchymistů.

„Napíšu vám seznam věcí,“ řekla jsem co nejnormálněji.

„Ale bude lepší, když opatříte dvojnásobnou dávku. Pro případ, že bych udělala chybu.“ Adrian se mi podíval do očí

a bylo mi jasné, že poznal, co mám v plánu.

Rose se ušklíbla. „Copak jsi někdy v životě udělala chybu?“

„Jak se to vezme,“ zamumlala jsem a potlačila zívnutí. „Dejte mi papír a napíšu vám seznam.“ Další zívnutí už jsem potlačit

nedokázala.

Soňa na mě soucitně pohlédla. „Nechte už chudinku Sydney jít spát. Neřídí se naším režimem. Nemůžeme očekávat, že

takový úkol zvládne beze spánku. Navíc zatím ani nemáme, co potřebujeme.“

Lissa se zatvářila zahanbeně. „Máš pravdu. Omlouvám se, Sydney. Nenapadlo mě to.“

Přes telefon jsem se přihlásila do alchymistické databáze, abych našla seznam ingrediencí. Opsala jsem, co bylo třeba,

a Lissa mezitím poslala pro dalšího sluhu. Čekali jsme a Christian se náhle zeptal: „Koho budeš tetovat?“

Zavládlo ticho. „Mě,“ řekla nakonec Rose. „Měl by to být

dhampýr. Máme nejsilnější těla, aby si s něčím takovým poradila.

A navíc, když to bude fungovat, je pravděpodobnější, že

narazím na Strigoje.“

„Jsi pro královnu příliš cenná,“ namítl Neil. „Budu to já, pro případ, že by se něco pokazilo.“

„Nic se nepokazí,“ prohlásil Adrian zapáleně.

212

Rose ho ignorovala a obořila se na Neila. „Já to udělám.

Nikdo jiný nebude riskovat.“

„Jakou máte krevní skupinu?“ zeptala jsem se a dívala se

z jednoho na druhého. Pak jsem se obrátila na Olive. „A ty?“

„Nezatahuj ji do toho,“ zavrčel Neil.

„Nula pozitivní,“ odpověděla Olive vzdorovitě.

„B negativní,“ řekla Rose.

Neil rozčileně pohlédl na jednu a pak na druhou. „A pozitivní.“

„Vyhrál jsi,“ pověděla jsem Neilovi. Popravdě jsem byla přesvědčená, že nejvhodnějším příjemcem by byl Moroj, jenže

jsem měla dojem, že žádný z nich by to dobrovolně nepodstoupil. Obvyklá pravidla ohledně krevních skupin se mi tedy

zdála jako bezpečná volba.

Rosin ublížený výraz mi napověděl, že si myslí, že jsem

ji schválně zradila. Olive své počáteční zklamání rychle překonala

a přiběhla k Neilovi. Dmul se pýchou, že mu věnuje

pozornost. Soňa jakožto vědkyně už zřejmě neměla trpělivost

na další drama. „Fajn. Tetování dostane Neil. A teď už proboha odveďte Sydney do pokojů pro hosty.“

„Taky už si půjdu lehnout,“ řekl Adrian. Zívl a já si byla jistá, že to jen předstírá. „Už příliš dlouho žiju mezi lidmi.“

„Ty nebudeš bydlet u rodičů?“ podivila se Lissa.

Adrian se uchechtl. „Když je tam táta, tak ne. Chci klid a ticho.“ Dorazil Lissin sluha a Rose se rozhodla, že nás doprovodí. Nejspíš si myslela, že je jediná, s kým se tu cítím opravdu

v bezpečí. Když jsme odcházeli, přiběhla k nám Charlotte

a chytila Adriana za rukáv. Stála jsem u nich dost blízko, takže jsem ji slyšela, přestože šeptala.

„Doufala jsem, že si popovídáme trochu víc,“ řekla mu.

„Myslíš, že budeš mít čas zítra?“

Adrian nasadil galantní úsměv, jaký měl nachystaný pro všechny ženy. „To zní skvěle, ale nevím, jestli budu mít čas.

Nejspíš očekávají, že budu pracovat. Je to utrpení, být zodpovědný.“

213

Rose to slyšela taky. „No jasně. Jak je nepříjemné pomáhat

s největším objevem pro život Morojů! Chudáček Adrian!“ Adrian mrkl na Charlotte. „Dám ti vědět.“

Odešli jsme, ale předtím jsem zaznamenala touhu v Charlottiných

očích. Dokonce i mně byly jasné její záměry.

Pokoje pro hosty se nacházely v jedné ze starobylých budov. Cestou k ní jsme museli přejít nádvoří. Venku lehce sněžilo,

a tak jsem si pořádně zapnula kabát. Adrian si nestěžoval,

ale když jsme vešli do haly v budově, byl trochu promodralý. Probíhalo to tam jako v hotelu. Rose se ujala vyřizování našich pokojů. Zůstala jsem na vzdálené straně haly a Adrian ke mně došel.

„Vůbec netušíš, jak nádherně vypadáš, když máš ve vlasech sněhový vločky,“ zašeptal.

„A ty zase vypadáš nádherně, když jsi podchlazený. Doufám, že si tu opatříš pořádný kabát.“

Zazubil se na mě. „V tom případě mě budeš muset rozehřát.

Víš, že jsem to na Charlotte jenom hrál, viď? Pro mě existuje jen jediná holka, ale tady musím dělat, jako bych jich měl tucet.“

„Jenom tucet?“ podivila jsem se.

„Hej,“ křikla na nás Rose. „Máš pokoj s výhledem ve druhém patře, Adriane. Sydney, jak se budeš líp cítit mezi stvůrami noci? Chceš snadný únik v prvním patře, nebo chceš být

radši dál ve druhém?“

„Ve druhém,“ odvětila jsem s neutrálním výrazem. „Když bude třeba, vylezu z okna.“

Zavedla nás nahoru a popřála Adrianovi dobrou noc. Mě doprovodila až do mého pokoje a souhlasně ho přejela pohledem.

„Totéž, co dávají královským. Vyhovuje?“

Začala jsem procházet ohromné místnosti. Všude naleštěný nábytek a veliká televize. „No jo. To bych řekla.“

„Vím, že ti to asi připadá divný,“ řekla přátelsky. „Ale děláme tady velký věci. Aspoň to všichni tvrdí.“

„Mají pravdu,“ řekla jsem. „Ale poté, co jsem bydlela s Jill

a prchala s tebou před zákonem, tohle nic není.“

214

Tím jsem si vysloužila její zářivý úsměv. Ohromilo mě, jak

je krásná, a bodlo mě u srdce, když jsem si uvědomila, že dřív

k sobě měli s Adrianem tak blízko – citově i fyzicky. Rychle jsem ale své obavy odsunula stranou. Minulost už skončila.

O Adrianovi nepochybuju. Rose mě ještě několikrát ujistila, že tady budu v bezpečí, a řekla, abych se jí ozvala, kdybych něco potřebovala. Když pak odešla, pustila jsem se do vybalování.

O pět minut později se ve dveřích objevil Adrian.

„Zatraceně,“ ulevil si a nohou za sebou zabouchl dveře.

Sevřel mě v náručí a přitiskl mě ke zdi. „Nemáš ani tušení, co to pro mě dneska bylo.“

Objala jsem ho kolem krku a přitáhla si ho blíž. „Moc dobře

tuším,“ řekla jsem a pak se naše rty střetly ve vášnivém polibku. Vyzařovala z něj naléhavost, jakou jsem pociťovala i já. Napětí

z celého dne teď mezi námi explodovalo. Přejel mi rukama po celém těle a pak mi nadzvedl nohu a zahákl si ji za svoje boky. Vřela ve mně krev a už jsem si nepřipadala ani trochu

unavená.

Ačkoli bylo sexy postávat ve vášnivém objetí u zdi, nakonec jsme skončili v mojí posteli, kde jsme měli snazší přístup

ke svému oblečení a kůži…

Seděla jsem vedle něj na posteli a pomáhala mu svléknout můj svetr. „Koho by napadlo, že únikový plán číslo 71 budou prázdniny na morojským královským dvoře?“ řekl.

Rozesmála jsem se a on sklonil rty k mojí šíji, až jsem se

z toho zachvěla. „A proč ne? žádná Zoe…, žádní alchymisté…, žádná časová omezení.“ Přesunul rty k mému rameni a něžně

z něj odhrnul ramínko od podprsenky. „Máme spoustu volnosti, Sageová, a spoustu soukromí.“

Neubránila jsem se vzdechu, když svými zkušenými rty pokračoval v průzkumu. Zavřela jsem oči, lehla si na postel

a přitáhla si Adriana k sobě. Tohle je ono, uvědomila jsem si. Na tohle jsem připravená. Konečně máme reálnou šanci mít

sex, aniž by nás někdo vyrušil. Bylo to omamující. Kdy zase budeme mít takovou možnost?

215

Jenže zatímco mě jeho doteky vzrušovaly čím dál víc, můj

starý instinkt mě držel zpátky. Na co čekám? Proč se pořád bojím? Chci ho a miluju ho, ale přesto někde v hloubi duše ještě

váhám. Bylo to k zešílení, hlavně když celé moje tělo prahlo

po tom, aby ze mě Adrian strhal šaty. Otevřela jsem oči a zjistila, že se na mě dívá.

„To je v pořádku,“ řekl, protože odhadl moje myšlenky.

„Omlouvám se. Nevím, co to se mnou je.“ Políbil mě na špičku nosu. „Nic s tebou není.“

„Chci to. Vážně to chci. Ale prostě mi připadá, že na něco čekám.“

„Tak čekej.“ Z jeho zelených očí vyzařovala vlídnost a trpělivost smíšená s nepochybnou touhou, a to mě bolelo.

„Ale nechce se mi promarnit tuhle noc a tenhle pokoj,“ přiznala

jsem.

Svlékl si tričko a hodil ho na podlahu. „A kdo říká, že něco promarníme?“ Natáhl se vedle mě a znovu mě políbil. „Třeba to nebudeme dělat, ale věř mi, Sageová, že existuje spousta jiných způsobů, jak využít čas.“

216

15

Adrian

Tu noc jsem spal se Sydney – doslova, ne v sexuálním

smyslu.

A bylo to úchvatné. Netušil jsem, že se můžu tolik radovat

z něčeho tak prostého. Strašně dlouho jsem si přál, abychom spolu mohli trávit víc času, abych si jí mohl užívat a netlačilo

na nás okolí, které se proti nám spiklo. A bylo to tady. Chvílemi to ale taky bylo utrpení. Včerejší napětí během cestování se s tímhle nedalo srovnat. I v tričku a flanelových kalhotách od pyžama byla neuvěřitelně sexy. Jak mi ležela

v náručí a spala s hlavou opřenou o moji hruď, přemýšlel jsem

o jejím tričku a o tom, že pod ním nemá vůbec nic. Hodně

jsem přemýšlel, jaké by to bylo, kdybych ji svlékl. Hodně jsem přemýšlel o tom, co bych s ní dělal potom. Miluju ji pro její krásnou duši a toužím po ní pro její krásné tělo. Na tom není nic sprostého. Je to přirozené.

Výsledkem mého přemítání bylo, že jsem nemohl usnout. Nejspíš tomu nepomohlo ani to, že jsem si předtím zdříml

v autě. Když jsem zrovna nesnil o Sydney, myšlenky se mi zatoulaly

k naší současné misi a přelomovému nápadu použít

Olivinu krev k tetování pro Neila. Všichni koukali na mě a na

Sydney a čekali, že to vyřešíme. Byl jsem si poměrně jistý, že

krev nabitá éterem Neilovi neublíží. Stejně jako v případě Syd217 neyina experimentálního tetování nejspíš k žádné újmě nedojde, když to vyzkoušíme. Koneckonců už nám s krví docházely možnosti. Byl to stejně dobrý nápad jako jakýkoli jiný a vůbec

mě to netrápilo.

Zato mě trápilo, že rapidně klesá moje schopnost pracovat

s éterem. Když se mě Soňa zeptala, co cítím z obsahu lahvičky,

musel jsem lhát. Za pomoci éteru dokáže ze všech nejlíp poznat lež, ale naštěstí se zaobírala jinými myšlenkami, takže

si toho nevšimla. Ve skutečnosti jsem z toho vzorku nedokázal vyčíst vůbec nic. Soňa i Lissa tvrdily, že krev stále ještě obsahuje éter, ale já už jsem ho nedokázal vycítit. Taky už nedokážu

vidět aury. A přestože jsem se zatím nepokusil nikoho uzdravit, předpokládám, že výsledek by byl tentýž.

Jillino odhalení ohledně pouta bylo jako facka do tváře.

Reálně mi hrozilo, že mě éter opustí, ale nikdy jsem neuvažoval, jaké to bude mít následky pro Jill. Vysvětlila mi, že sice

pořád vnímá naše propojení, ale má z toho dojem, jako by nás odděloval závěs, který mojí mysli brání k ní vejít. To nebylo

zase tak špatné. Znamenalo to, že můj život je už zase soukromý

a ona je uchráněna od toho, aby se do ní vlévala temnota.

A nemohl jsem popřít tu nejzjevnější pravdu – teď jsem byl

od éteru uchráněn i já. Cítil jsem se… dobře. Můj svět se zklidnil. Už jsem neměl zběsilou potřebu namalovat za jednu noc

obrazy, které by vydaly na celou galerii, ale přesto jsem překypoval nápady, které jsem mohl rozvíjet, protože už jsem se dokázal

víc soustředit. Úvahy nad Pink Floyd už mě nepřiváděly

k depresím. Moje láska k Sydney plála pořád stejně silně. život byl dobrý.

Potvrzením toho bylo, že jsem se probudil vedle ní. Nakonec jsem přece jen usnul a probudilo mě, jak se zavrtěla. Oba

jsme během noci změnili polohu, ale přesto jsme se nepřestávali objímat. Snad nikdy mi nepřipadala tak rozkošná jako s rozespalým

výrazem a rozcuchanými vlasy. Sklonil jsem se k ní,

abych ji políbil, ale ona se odvrátila.

„Musím si vyčistit zuby,“ zavrčela.

218

„Prakticky v okamžiku, kdy se probudíš. To by mě nemělo překvapovat.“

„Je to logické.“ Překulila se na svou stranu postele a já se přitiskl k jejím zádům a objal ji kolem pasu.

„Chceš si zajít na snídani?“ zeptal jsem se.

„Nemůžeme jít spolu ven. Už tak by bylo dost zlé, kdyby tě někdo viděl, jak se plížíš z mého pokoje.“

Podíval jsem se na hodiny. „Ne. Teď jdou všichni spát.“

„Tak jak teda dostaneme snídani?“

„Je tu pár nonstop podniků, jelikož sem často jezdí někdo,

kdo je zvyklý na lidský režim.“ Políbil jsem ji na krk. „A vzhledem

k téhle výjimečné příležitosti ti odpustím omezení kofeinu.“

„Hele, svoje slovo držím.“

„Uvidíme, co budeš říkat, až se Morojové rozhodnou pracovat do noci.“

Chvíli mlčela. „Tys už nějakou dobu neměl ani kapku alkoholu, viď? Dokonce ani svůj denní drink.“

„Takhle je to jednodušší. Nemá smysl tančit na hraně.“ Její odpověď byla jednoduchá a dokonalá. „Miluju tě.“

Nakonec mě poslala do mého pokoje, abychom se oba nachystali,

přestože jsem promyšleně argumentoval, proč by

společné sprchování bylo efektivní. Sám jsem se osprchoval netypicky rychle, abych mohl zaběhnout do vedlejší budovy

na rychlou návštěvu dárců. Se Sydney jsme se sešli o půl hodiny později v hale domu pro hosty, jak by to udělal každý

spořádaný Moroj s alchymistkou. Muž za recepčním pultem

nám nevěnoval příliš pozornosti, ale přesto jsme sehráli scénku formálních pozdravů a udržování uctivé vzdálenosti, za kterou bychom si zasloužili Oscara.

Venku sice svítilo slunce, ale zimní ráno bylo chladné. Sydney vypadala hezky a roztomile v bundě s kožešinkou. Proklínal jsem svou blbost, že jsem si vzal jen lehký kabátek. Ale ani

za nic bych si nestěžoval. Musím se držet svého módního stylu. Pozemky byly opuštěné, přesně jak jsem očekával. Tu a tam

jsme potkali strážce na obhlídce, přestože královský dvůr je

219

chráněn před Strigoji magickými zdmi. V téhle době, kdy jisté osoby stále nesouhlasí s Lissinou vládou, ale samozřejmě hrozí

mnohem větší riziko od Morojů než od Strigojů. Jedna z restaurací, které jsem si pamatoval, stále ještě fungovala. Vešli

jsme do ní a Sydney se zasmála.

„Neuvěřitelné,“ poznamenala. „V těchhle budovách je nacpaná celá civilizace.“

„Jo. Tohle a mnohem víc. Je tu i klub, lázně a bowling. Ne

že bych byl takový hlupák, abych tě chtěl vzít na to poslední.“ Sydney šla dobře většina sportů. Ale nebylo to díky nějakým

sportovním schopnostem. Obvykle jen využívala logiku a matematické propočty a podle nich se pak pohybovala.

Restaurace byla zaměřená spíš na večeře. U pultu jsme si

objednali a s kávou se usadili u stolu, zatímco nám kuchař připravoval jídlo. Oba jsme pořád byli trochu unavení. Ohromilo

mě, jak si strašně užívám tuhle normálnost.

„Jednoho dne, Sageová,“ oznámil jsem jí, „budeme každé

ráno snídat v posteli v našem bytě v Římě. Nevím, jak to vymyslíme, ale nějak určitě jo.“

Otočila se od menu na stěně, které si prohlížela, a usmála se.

„V Římě, jo? A to je který únikový plán?“

„Číslo jedna,“ odpověděl jsem okamžitě, protože jsem věděl, že Řím je jejím snem.

Usmála se ještě víc. „Budeš se učit italsky?“

„To nepotřebuju. Dokážu komunikovat očima.“

„Musíš se naučit aspoň čísla, aby ses mohl dohadovat s lidmi, až budeš na ulici prodávat svoje obrazy,“ utahovala si ze mě. Položil jsem si ruku na srdce. „Teď jsi mě ranila, Sageová.

V téhle fantazii jsem tě umístil na prestižní univerzitu a ty mě posíláš na ulici.“

„Každý přece musí někde začít. Já začnu s učením. Ty začneš na ulici. Nakonec získám doktorát a ty budeš vystavovat

ve světoznámých galeriích.“

To mě uklidnilo, a tak jsem přikývl. „Dobře, s tím bych se vyrovnal. A potom už by bylo jen otázkou času, kdy budeme vozit děti na fotbal.“

220

Povytáhla obočí. „Děti?“

„Klídek, tohle je roky vzdálená budoucnost. Nemůžeš si to představovat? Tvoje inteligence, můj šarm, to, jak oba hezky vypadáme…, a k tomu přidej obvyklé fyzické schopnosti, co

mají dhampýři…“ Tvářila se spíš pobaveně než popuzeně, což

jsem skutečně nečekal. „To není fér vůči všem ostatním. Ještě

že bereš antikoncepci, protože svět evidentně zatím není připraven na naše dokonalé potomky.“

„Evidentně,“ zasmála se.

Naše pohledy se setkaly a moje myšlenky se stočily od antikoncepce

k nevyhnutelnému tématu. Tenhle výlet, to bude ono,

uvědomil jsem si. Není tu žádná Jill a včerejší noc byla důkazem, že máme spoustu času. Jak jsme se na sebe dívali, strnula,

a mně bylo jasné, že myslí na totéž. Už je na to připravená?

To je otázka, na jejíž zodpovězení bych čekal klidně celou věčnost, kdyby to bylo nutné. Čekání by ale bylo mnohem jednodušší,

kdyby to na první pohled taky tolik nechtěla.

„No sakra! Ivaškove, jsi to ty?“

Z omámení mě vytrhl nepříjemný hlas. Poklesl mi žaludek.

Pomalu jsem nasadil úsměv, jaký ode mě každý očekává, a otočil se ke vchodu do restaurace. Stál tam Wesley Drozdov, jeden

z nejprotivnějších Morojů, jaké znám. A co bylo ještě horší, spolu s ním přišli i další královští kreténi – Lars Zeklos a Brent Badica.

Dřív jsme spolu chodili pařit.

Byli evidentně opilí, což jsem poznal podle toho, jak se potáceli

k našemu stolu. Linul se z nich alkoholový odér. Wesley mě plácl do zad, až mi z toho zadrkotaly zuby.

„Kdy ses vrátil?“ chtěl vědět. „Proč ses neozval?“

„Přijel jsem včera v noci. Neměl jsem čas,“ řekl jsem.

„Děláš si srandu? Měl jsi vyrazit s námi! Pařili jsme asi…“

Brent se obrátil na ostatní, protože to pro něj nejspíš byly složité počty. „Šest hodin. Zrovna tu otevřeli nový klub a Monique Szelská uspořádala tuhle šílenou party, ze který právě jdeme.

Teď se jdeme posilnit a pak zapadneme do hajan.“

221

Až teď si uvědomili, že tam nejsem sám. Lars se narovnal

a nasadil pseudozodpovědný výraz, jaký používal na své rodiče, když se vrátili domů dřív a on zrovna pořádal večírek.

„Ahoj.“ Napřáhl ruku. „Já jsem Lars.“

Sydney zaváhala, než mu ruku podala, ale ne že by se bála Morojů. To spíš opovrhovala opilými idioty. „Sydney Sageová.“ Nahrnuli se k ní i ostatní, aby si s ní potřásli rukou. Věděl

jsem, že její alchymistický úsměv vyjadřující „toleruju tě“, který na veřejnosti někdy předstírala, je teď docela skutečný.

„Slyšel jsem, že jsou tu lidi.“ Brent zůstal civět na její tvář.

„Ty jsi jedna z nich? Z těch al– alchymistů?“ Ne všichni Morojové vědí o existenci alchymistů.

„Přesně tak,“ odpověděla chladně.

„Je tady kvůli nějaký tajný práci pro královnu. Nebo tak

něco,“ zasmál jsem se a opřel se na židli. „Nevím. Takový důležitý věci mi nikdo neřekne. Jenom mě požádali, abych ji tady

provedl. Předpokládám, že mi zaplatí výdaje za jídlo a pití, takže to je super.“

Wesley nemohl ze Sydney spustit oči. „Po západu slunce

někam vyrazíme. Nechceš se k nám přidat? Ivaškov ti nemůže ukázat skutečný život Morojů, pokud tě nevezme někam na večírek. Zrovna se jich pár dobrých chystá.“

Sydney působila strašně strnule. „Ne, díky. Musím se setkat

s královnou.“

„Vidíte?“ řekl jsem. „Já vám to říkal. Tihle alchymisté pořád jenom pracují.“

Lars do mě strčil. „Ale já vím, že ty ne. Půjdeš s námi? Člověče, budou tam holky, který kdyby věděly, že ses vrátil…“

Zmlkl a omluvně pohlédl na Sydney.

Vtom na nás zavolal kuchař, že máme hotové jídlo. Sydney se zvedla tak rychle, že málem porazila židli. „Dojdu pro to.“

Bez dalšího slova odešla. Všichni tři kluci na ni civěli a ani se

nesnažili skrývat chlípné pohledy. Se Sydney jsme toho v našem vztahu prožili už spoustu, ale tentokrát jsem poprvé pocítil nepřátelství vůči jiným mužům. Nejradši bych je všechny

zmlátil.

222

„Zatraceně,“ poznamenal Wesley. „Nikdy by mě nenapadlo, že zadek v maskáčích může být tak sexy.“

„Jak tady sakra dokážeš takhle klidně sedět?“ zajímalo

Larse.

Opřel jsem si nohu o prázdnou židli a spojil si ruce za hlavou. Kdyby se chovali umírněně, možná bych je nechtěl zaškrtit.

„Jak to myslíš?“

„Víš, jak to myslím.“ Lars zavrtěl hlavou. „Zrovna jdeme

od dárců a tam teda není k vidění nic takovýho. Ve srovnání

s ní všichni vypadají jako týden starý zbytky. Nikdy jsme neměli nic tak dobrýho.“

„Na krku nemá ani kousanec,“ vydechl Brent s vykulenýma očima. „Poznáš, že to nikdy nedělala. Dovedeš si představit, jaký to musí být, zabořit do něj zuby? Páni, úplná ambrózie.

Určitě by se jí to taky líbilo. Ty spořádaný si to vždycky užívají.“

Tiskl jsem k sobě ruce tak pevně, až jsem si zarýval nehty do kůže. Dokonce ani pro takovéhle idioty nepřipadal sex

s člověkem v úvahu. Ale pití krve? Od krásné lidské ženy, které se předtím nikdo ani nedotkl? To pro ně bylo stejně lákavé

jako sex. Naplňovalo je to zběsilým chtíčem jiného druhu.

„Zklidněte se,“ zasmál jsem se. „Víte vy vůbec něco o alchymistech? Sotva dokáže vydržet být s námi v jedné místnosti.

K jejímu krku by ses nikdy ani nepřiblížil.“

Wesley se naklonil ke mně. „Přemluv ji, ať s námi potom někam vyrazí! Královna ji přece nebude zaměstnávat celou noc.“

Teď už jsem si byl jistý, že jsem si zaryl nehty tak hluboko

do dlaní, že krvácejí. „Slyšeli jste vůbec, co jsem vám řekl? Je mimo vaši ligu.“

Brent sledoval Sydney, jak k nám míří s tácem. Pootevřel přitom ústa a odhalil tesáky. „Ne, když uděláme dabbling.“

„Ty jsi pořád namol, chlape.“ Zmohl jsem se na bolestný úsměv, ale zasmát jsem se už nedokázal.

„Bude to snadný,“ sykl. „Řekni jí, že ji vezmeš na nějakou

kulturní akci. Já jí dám něco do pití a pak se můžeme všichni vystřídat. Bože, chci vidět její výraz, až…“

223

„Ne,“ utnul jsem ho.

Lars se zamračil. „Nějak jsi vyměkl, Ivaškove. Nikdy dřív ti dabbling nevadil.“

Sydney se vrátila a ti tři aspoň měli dost rozumu na to, aby

zmlkli. „Už je pozdě,“ řekl jsem. „Měli byste se najíst a jít si

odpočinout.“

Pochopili tu narážku a za smíchu a šeptání se odebrali

k pultu. Předtím mi ještě řekli, abych jim zavolal, kdybych

si to rozmyslel. Zhluboka jsem se nadechl, abych se uklidnil,

a předstíral jsem zájem o svůj toast, aby Sydney nepoznala,

v jakém jsem rozpoložení.

„Promiň,“ řekl jsem jí. „Kamarádi z jiné doby.“

„Co je to dabbling?“ zeptala se.

Trhl jsem sebou. Takže zaslechla tu poslední část. To ostatní zjevně neslyšela, jinak by nebyla tak klidná. Musel jsem pečlivě volit slova. Kdybych jí lhal a ona by se pak dozvěděla pravdu,

měl bych problém. Jenže jsem jí nemohl říct ani plnou pravdu,

a tak jsem se rozhodl uchýlit se k něčemu, co se pravdě aspoň trošku podobá.

„Je to blbost.“ Obrátil jsem oči v sloup a ukousl si slaniny,

abych získal víc času. „Tihle idioti si myslí, že je úžasný vybírat

si za dárce nový lidi. Vytáhnou ven nějakýho člověka a nakecají mu spoustu nesmyslů, aby si ho získali.“

Upustila vidličku. „To myslíš vážně?“ Ohlédla se po nich

a nevěřícně si je prohlížela. „Chtěli… chtěli mě přemluvit,

abych se stala dárkyní?“ Šokovalo ji pomyšlení, že o tom otevřeně mluvili před někým cizím. Dárci se obvykle rekrutují

z okrajů lidské společnosti, často to bývají lidé, kteří už jsou

na něčem závislí a v životě je toho moc nečeká. žít mezi Moroji pro ně znamená, že si polepší. Normální aktivní členové lidské společnosti se k tomu nikdy nedostanou.

„To nic,“ ujistil jsem ji. „Odradil jsem je. O nic se nepokusí.

Myslí si, že jsi hezká – což je pravda –, ale tohle byly jen kecy.

Až vystřízliví, ani si to nebudou pamatovat.“

Sydney se přesto dál tvářila ustaraně, trhala muffin na kousky,

ale nejedla ani nemluvila.

224

„Myslím to vážně,“ řekl jsem a zalitoval, že se nemůžu dotknout

její ruky. „Jsou to kreténi. Nic neznamenají. Nikdy bych nedopustil, aby ti udělali něco takového.“

Konečně přikývla a pak mě obdařila úsměvem, v němž se zračila vřelost a důvěra. Nejradši bych umřel za to, že jsem jí lhal. „Já vím,“ řekla.

Polkl jsem a snažil se nekoukat na místo, kde seděl Wesley se svými kamarády, kteří po nás občas kradmo pokukovali.

„Pojďme to rychle dojíst a projít se venku. Teď je na to nejvhodnější

doba, když všichni ještě spí. A třeba bychom se mohli podívat po kabátu pro mě.“

Jak jsem doufal, zatvářila se vítězoslavně, že měla pravdu.

„Já to věděla! Věděla jsem, že mrzneš.“

„Jo, jo, jsi génius, Sageová. Seženeme kabát, projdeme se

a pak můžeme zalézt do postele jako všichni ostatní.“ Zanedlouho se opilí idioti stali jen vzdálenou vzpomínkou. Vplížili jsme se do domu mých rodičů, kde jsem našel svůj zimní kabát. Můj táta byl doma, ale spal, takže ani nezjistil, že

jsme tam byli. Potom jsem Sydney ukázal to nejlepší ze staré architektury, což ji zajímá. Neznal jsem žádné architektonické

podrobnosti, ale ona ano a moc se jí to líbilo. Pak jsme se vrátili

do jejího pokoje, schoulili se v posteli a zůstali tam až do plánované schůzky. Byl to nádherný den.

V paláci Lissa nechala připravit ohromný snídaňový bufet

pro všechny. Pro Sydney a pro mě sice byla doba večeře, ale nijak nám nevadilo zopakovat si snídani a Sydney byla ráda,

že si může dát kávu bez kofeinu. Jedli jsme a lidé v místnosti si

v hloučcích povídali. Charlotte na mě mávla z opačného konce místnosti, abych za ní přišel. Postávala tam s Neilem a Olive. Usmál jsem se na ni a naznačil, že možná později.

Přišla k nám Rose s talířem s pěti koblihami. Dhampýří metabolismus je šílený a téměř jsem chápal Sydney, proč měla

problémy s příjmem potravy, když trávila tolik času s dhampýry, kteří toho tolik spořádají a přitom jsou stále štíhlí.

„Měli jste příjemný den?“ zeptala se Rose. „Zřejmě jste nespali

jako většina nás ostatních.“

225

Sydney se zasmála. „Ne. Dokonce ani Adrian ne. V Palm

Springs si zvykl na lidský režim, takže mě tady provedl a ukázal mi všechny krásy morojského královského dvora.“

Rose po mně střelila potěšeným a hrdým pohledem, jako by tomu nemohla uvěřit. „To je dobře. Doufám, že je to další krok

k tomu, abychom tě přesvědčili, že ne všichni jsme krvežízniví vyslanci pekla.“

Sydney se znovu zasmála, ale pak se zamyslela. „No…, ne všichni z vás.“

„Co tím myslíš?“ zeptala se Rose nezřetelně s pusou plnou čokoládové koblihy.

„Nic,“ odpověděla Sydney. „Jen jsme potkali pár opilých

kluků, co chtěli… Jak jsi to říkal, Adriane? Dabbling?“ Rose se málem zadusila koblihou. „Cože udělali?“

„Nic neudělali,“ řekl jsem. Zmocnila se mě nervozita a modlil jsem se, abychom buď rychle změnili téma, nebo aby Lissa svolala všechny do práce.

„Koho to proboha vůbec napadlo?“ Poznala jsem tenhle Rosin výraz. Napovídal, že její pěst má s někým důležitou schůzku.

„Řekni mi, kdo to byl.“

Sydney vypadala, že ji její zájem dojal. „O nic nešlo a Adrian

má pravdu. Nic neudělali. Odradil je. Navíc by mě nepřemluvili, abych to udělala.“

Udělalo se mi nevolno. Rozhlédl jsem se po místnosti.

„Hele, kde je Abe? Neměl by přinést Sydney zboží?“

Rose mě vůbec nevnímala. Upírala zrak na Sydney. „Víš, co je to dabbling?“

„Jo,“ odpověděla Sydney nejistě. „Když se tě snaží přesvědčit, aby ses stala dárkyní.“

„Neřekla bych, že ,přesvědčit‘ je ten správný výraz,“ zavrčela Rose. „Znamená to, že si Morojové vyrazí ven a podstrčí nějakému člověku drogu, aby z něj nebo z ní mohli pít. Obvykle

z ní, protože za tím většinou stojí chlapi. Dotyčná osoba

je z drogy mimo a pak si nic nepamatuje, jen že nějak přišla

ke zraněním na krku. V podstatě je to podobné jako dát holce

226

drogu a pak ji znásilnit, jen s tím rozdílem, že jim jde o pití krve.“

Sydney zbledla natolik, že mohla být klidně považována za Morojku. „Cože?“

Rose si uvědomila, jak traumatizující to pro alchymistku

musí být, a tak se to pokusila zmírnit. „Nestává se to moc často,“

dodala rychle. „A tady se to rozhodně nestane – určitě ne,

když máš s sebou svého ušlechtilého ochránce Adriana. A mě.“ Sydney se nezmohla na odpověď.

Někdo zvolal Rosino jméno a ona si skousla ret a s obavami pohlížela střídavě na mě a na Sydney. „Omlouvám se. Neměla jsem nic říkat. Nechtěla jsem tě vyděsit. Nemáš se čeho obávat.“ Něžně se dotkla Sydneyiny paže. Sydney ucukla. Někdo

na Rose znovu zavolal. Podívala se na mě a řekla: „Promluv

s ní. Hned se vrátím.“

Odběhla a já přistoupil k Sydney. Naštěstí neucukla. „Má pravdu, je to…“

Sydney na mě příkře pohlédla. „Proč jsi mi lhal?“

Ukázal jsem na ni. „Právě proto. Nechtěl jsem tě vyděsit.“

„Neměl jsi mi podávat upravenou verzi,“ řekla. „Jsem dost silná, abych se s tím vyrovnala.“

„Já vím, že jo,“ pověděl jsem jí něžně. „Ale já nejsem dost

silný na to, abych ti říkal ošklivý věci. Myslel jsem, že pointa je tatáž – banda bastardů někoho přemůže.“

Přikývla a já zadržel dech. Doufal jsme, že toto téma už jsme vyčerpali. Jenže pak si na něco vzpomněla. „Jeden z nich řekl, že dřív ti to nevadilo. Ty jsi to schvaloval?“ Náhle se jí zadrhl dech. „Udělals to někdy?“

Svět se se mnou zatočil. Prosil jsem boha, aby mi vrátil můj

éter a já bych ji za použití nátlaku přesvědčil, že si chce povídat

o Velkém Gatsbym. Namísto toho jsem odpověděl stručně, jak jen jsem mohl. „Tak nějak.“

227

16

Sydney

„Tak nějak?“ vyštěkla jsem. „Jak můžeš něco takového

dělat… tak nějak?“

Nepřiměla jsem se zabíhat do podrobností. To, co právě popsala

Rose, bylo hrozné. Přesně takové věci jsou noční můrou

alchymistů a potvrzují, že vampýři jsou skutečně temné a zvrácené stvůry.

Adrian se rozhlédl kolem, ale všichni ostatní byli zabráni

do vlastních hovorů. „Nebylo to takhle. Nikdy jsem nikomu

nedal drogu. Stalo se to už dávno a jenom jednou. Tenkrát jsem byl mnohem mladší a mnohem hloupější. Zašli jsme do klubu,

kde jsme se dali dohromady s lidskýma holkama. Hodně pily –

ostatně to my všichni – a jedný z nich jsem se líbil. Byla namol

a jedna věc vedla k druhý… “

„… a ty jsi z ní pil,“ dopověděla jsem za něj. „Když byla mimo a nevěděla, co se děje.“

„Nepil jsem z ní moc.“ Z jeho výrazu mi bylo jasné, že i pro

něj je to chabá výmluva. „A technicky vzato se omámila sama.“ Polkla jsem a pokusila se to podat objektivním alchymistickým způsobem. „To bylo víc než nezodpovědné. Mohl jsi

odhalit svět vampýrů! Naší prací je krýt vás a ty se jen tak každému předvádíš.“

„Nemyslím, že si to pamatovala.“

228

„To je snad ještě horší.“ Objektivita mě rázem přešla. „Co

jsi udělal… Jak jsi jen mohl? Nezáleží na tom, že neměla žádnou drogu! Alkohol je stejně špatný jako cokoli jiného, co bys

jí podstrčil. Zneužils někoho, kdo nad sebou neměl kontrolu. To je jako znásilnění.“

Obličejem se mu mihl bolestný výraz. „Zatraceně, Sydney. Já nad sebou taky neměl kontrolu.“

„Myslíš, že to tě ospravedlňuje?“ sykla jsem. „A i kdyby se

to stalo jen jednou, kolikrát jsi to přehlížel, když tvoji kamarádi dělali mnohem horší věci?“

„Už to nejsou moji kamarádi. A vážně myslíš, že bych jim

v tom mohl zabránit?“

„Zkusil jsi to vůbec?“ chtěla jsem vědět.

„Tehdy jsem byl jiný!“ Adrian si uvědomil, že mluví dost

hlasitě, a tak ke mně přistoupil blíž a ztišil hlas. „Zrovna ty bys to měla pochopit. Ani ne před rokem jsi dělala znamení proti

zlu, když jsi nás viděla, a nepotřásala sis s námi rukou, protože sis myslela, že jsme potomci Satana.“

„Jo, možná jsem měla pravdu. A nesrovnávej pověry s… s…

krvavým znásilněním.“

Trhl sebou. „Netvrdím, že se to dá srovnávat. Tvrdím, že

lidi se mění. Vyvíjíme se, učíme se. Ty víš, jaký jsem. Víš, že teď by mě něco takovýho ani nenapadlo.“

„Vážně?“ Pokusila jsem se v sobě vydolovat co nejvíc vzteku, protože jinak bych se nejspíš rozbrečela. V žádném případě

se nerozbrečím v místnosti plné Morojů. „Takže kdybys měl možnost, nenapil by ses mojí krve? Nikdy tě to nenapadlo?“

„Ne.“ Mluvil s takovou jistotou, že jsem mu skoro věřila.

„Jediná věc, kterou chci z tvýho těla, je… No, není to tohle. A měla bys to vědět.“

Nebyla jsem si tím jistá. Odvrátila jsem se a pokusila se nějak vyrovnat s tím, co právě převrátilo můj svět vzhůru nohama.

S tím, že má za sebou bohatou minulost s dívkami, už jsem se smířila dávno. Kupodivu už mě to ani netrápilo. To bylo

přede mnou. Ty holky už jsou pryč. Nemiloval je. Byl volný,

a pokud chtěl oblbovat holky, měl na to plné právo.

229

A přitom… teď přiznal, že oblbnul i holku, která o to nestála.

„Oblbnout“ je ovšem mírný výraz pro to, co udělal. V očích alchymistů je pravděpodobně největším hříchem Morojů, že pijí krev. Já se s tím smířila a přijala jako fakt, že je to jejich životní potřeba, ale přesto mi z toho naskakovala husí kůže. Nemohla

bych se na to dívat a pokaždé, když Jill a Adrian

u Clarence skončili, ulevilo se mi. Teď jsem se nemohla zbavit představy, jak Adrian provádí tu hroznou věc. Vtělil se do něj strach alchymistů z monster pronásledujících náhodné oběti.

„Sydney…“

Bolest v jeho hlase mě zraňovala, ale neměla jsem pro něj žádná slova útěchy. Nedokázala jsem utěšit ani samu sebe. Řekl, že se změnil, ale stačí to? Může to vynahradit něco tak strašlivého?

„Promiňte, že jdu pozdě.“ Abe vpochodoval do místnosti

s dhampýrem, kterého jsem neznala. Aspoň jsem se mohla dívat na něco jiného než na Adrianův zmučený výraz. Abe nesl dřevěnou bedýnku a kolem krku měl zářivě modrý šál. Zřejmě

si užíval, že je zima. „Některé věci vůbec nebylo lehké získat.“

„Ale sehnal jsi všechno?“ zeptala se Lissa nedočkavě.

„Samozřejmě.“ Abe rozmáchle ukázal na dhampýra vedle sebe. „Včetně našeho tatéra, Horáce. Jsme připraveni začít, hned jak řekneš.“

Až když na mně spočinuly oči všech přítomných, uvědomila jsem si, že to bylo určeno mně. V tu chvíli jsem měla mysl úplně prázdnou. Proč na mě proboha všichni tak zírají? Co mám dělat? Jediné, na co jsem dokázala myslet, byl Adrian

a jeho temné doznání. Pak se ve mně pomalu začala probouzet vědkyně. Jistě. Inkoust. Odměřování, chemikálie. To zvládnu. žádná morální dvojznačnost.

Narovnala jsem se, došla k Abemu a promluvila chladným hlasem, jaký jsem už dlouho nepoužila. „Tak se podívejme, co jste sehnal.“

Na prostorný stůl rozložil věci. Každou ingredienci jsem

kritickým okem prozkoumala a nakonec jsem souhlasně přikývla.

„Máme všechno.“

230

„Co máme dělat my?“ zeptal se.

„Nepleťte se mi tady.“

Přitáhla jsem si ke stolu dřevěnou stoličku a vytáhla mobil,

kde jsem měla přesné složení alchymistického inkoustu včetně pokynů k výrobě. Zavládlo tíživé ticho a já se snažila nevnímat,

že mám publikum. Už dlouho jsem nepracovala s alchymistickými

substancemi, ale soustředění a píle se nijak nelišily

od práce na magických komponentech. Prostě jsem prováděla chemické reakce namísto magických.

Byla to vyloženě alchymistická práce, ale při odměřování

a míchání se mi třásly ruce. Musela jsem se nutit, abych se soustředila na práci a ne na svoje zlomené srdce. Když si všichni

uvědomili, že to asi bude trvat déle než pět minut, začali se

tiše mezi sebou bavit, takže jsem měla alespoň jakés takés soukromí. Rose a Dimitrij si mysleli, že jsem rozrušená z toho, že

pomáhám Morojům, takže se za mnou zastavili, aby mě ujistili, jak velkolepou věc dělám. Na jejich chválu jsem zareagovala

jen přikývnutím.

Když jsem končila, přišla za mnou Soňa s něčím podobným.

„Tohle pro nás bude tak užitečné, Sydney.“ Krátce jsem vzhlédla. „Já vím. Ráda pomůžu.“

Asi jsem se tvářila hrozně, a tak se zarazila. „Co se děje?“

„Nic.“ Zase jsem sklopila zrak. „To jen, že jsem u dvora

a mám převrácený režim.“

„Je v tom něco víc. Nemyslíš, že to poznám?“

Ano, samozřejmě, že to pozná, pomyslela jsem si hořce. Pravděpodobně vyčetla moje rozpoložení z aury. Právě to totiž dělá – nahlíží do ostatních, ať už to chtějí nebo ne. Učila jsem

se, že jisté hranice jsou mezi Moroji sporné.

„Viděla jsem tě mluvit s Adrianem,“ pokračovala. „Co ti

řekl?“ Trochu zaváhala. „Sydney, viděla jsem mezi vámi dvěma jisté věci.“

Znovu jsem se na ni podívala a vztek se mi rázem vrátil.

„Jestli mi chceš pomoct, tak mě nech pracovat a zapomeň na to, co myslíš, žes viděla.“

231

Trhla sebou a já jsem svých slov zalitovala. Soňa je moje kamarádka

a určitě to se mnou myslí dobře. Jen o to teď nestojím. Po pár vteřinách odešla.

Dodělala jsem suspenzi a obdivovala lahvičku s tekutinou, kterou jsem právě vyrobila. Byla tak dokonalá, jak jen bylo možné. Ostatní se vrátili a já se rázem znovu cítila utiskovaná

a jako v pasti.

„To je ono?“ zeptal se Neil. „Můžeš mě hned tetovat?“

„Ne.“ Ukázala jsem na nedotčenou lahvičku s krví, která stále spočívala obemknutá stříbrnými prsteny v krabičce.

„Moje suspenze se musí nechat nějakou dobu odstát, než ji můžeme smíchat s krví.“

Tohle zjevně nikdo z nich nečekal. „Jak dlouho?“ dotázal

se Abe.

„Pár hodin by mělo stačit.“

Soňa si zklamaně povzdechla. „Každou hodinou éter slábne.“ Obrátila se na Adriana. „Myslíš, že je ho v tom pořád ještě dostatečné množství, aby to fungovalo?“

„Musí být,“ pravil záhadně.

„Nemůžu to nijak urychlit,“ objasnila jsem. „Pokud se

ovšem nechcete odklonit od toho, co děláme už stovky let.“ Začínala jsem být nepříjemná, ale nemohla jsem si pomoct.

„Půjdu si teď odpočinout do svého pokoje. Vrátím se, až bude čas na další krok.“

„Chceš, abych tě doprovodil?“ nabídl se Dimitrij. Moji mizernou náladu už vycítili úplně všichni.

Zvedla jsem se a ingredience navíc jsem opatrně vrátila

do dřevěné bedýnky. „Díky, ale cestu znám.“ Radši půjdu

v noci přes královský dvůr sama, než abych musela snášet další dobře míněné rady. „Ačkoli…, Abe, jestli máte minutku, měla bych jednu otázku…“

To, že jsem se rozhodla zůstat sama pohromadě zrovna

s Abem, překvapilo hned několik přítomných, zejména samotného

Abeho. Rychle ale svůj údiv skryl a okamžitě u něj

převládla přirozená zvědavost. „Samozřejmě. Aspoň ti odnesu

232

tohle. Nebo jestli to nebudeš potřebovat, postarám se o to. Ingredience navíc jsi nespotřebovala.“

Zvedla jsem bradu panovačným stylem alchymistů. „Tyhle ingredience se používají k nejdůležitějším záměrům. Nemůžu

je tady nechat.“

Vyšli jsme ven a u dveří jsme minuli Adriana s Charlotte.

Díval se na mě a oči mu přetékaly bolestí, kterou cítil v srdci. Příliš nevnímal Charlotte, která mu ustaraně vyprávěla,

jak včera Olive zůstala s Neilem dlouho do noci. Rychle jsem

od něj odvrátila zrak, protože jsem se bála, že by mě můj pohled

zradil.

Noc byla mrazivá a na nebi svítily hvězdy. S Abem jsme zamířili k domu pro hosty. „Takže,“ prohlásil, „čemu vděčím za potěšení z tvé společnosti?“

„Ty ingredience, které jste mi přinesl. Jednou z nich byla morojská krev.“

„Byla na seznamu, i když se mi to zdálo divné,“ řekl. „Chápu, že obvykle je obsažena v tetovacím inkoustu alchymistů,

ale v našem případě už vzorek krve máme. O to přece jde.“ Chytrý Abe. Nic mu neunikne.

„Je magicky nabitá?“ zeptala jsem se.

„Ne. Nedalas mi žádné takové instrukce, a tak jsem prostě opatřil vzorek. Znovu jsme u toho – nevyrábíme standardní

inkoust, a tak jsem to nepovažoval za nutné. Stejně bych býval

musel vědět, jaký druh nátlaku potřebuješ.“

„Už jste to někdy dělal?“ A bylo to tu. Teď už si Abe v žádném případě nemohl myslet, že se bavíme v hypotetické rovině.

„Nabíjení nátlakem pro alchymisty?“

Ticho. Ano, věděl, že se něco chystá, ale ještě si to nedal dohromady. „Ne, nedělal. Ale rozumím tomu principu. Velice přímočarý nátlak k povzbuzení diskrétnosti a loajality ke skupině.“

„Velice přímočarý,“ zopakovala jsem. To bylo pochopitelné. Uchechtl se. „Od toho, kdo ovládá živel země, samozřejmě.“

233

„Takže byste to uměl udělat, i když jste to ještě nikdy nedělal? Mohl byste to udělat s tím vzorkem?“

„Jestli bych mohl…“ Moje budova už byla v dohledu. Abe

se zastavil. „Slečno Sageová, můžu se ujistit, že to chápu správně? Chceš po mně, abych nabil nátlakem vzorky krve, které

máš. Přímo mě sice nežádáš – nicméně si přeješ –, abych o tom

neřekl

jiným alchymistům.“

Nakopla jsem větvičku na cestě. Po nedávné bouři se jich

na cestách a nádvořích válelo plno. „Naštěstí vám chytrost nechybí.“

„Tobě taky ne. A právě proto je to tak fascinující. Nech mě hádat. Ty ingredience navíc nechceš proto, aby ses postarala, že se

vrátí do spravedlivých rukou alchymistů.“ Jeho tmavé oči působily

v přítmí zlověstně. „Koho se pokoušíš ovládnout nátlakem? Nějakého kluka? Nátlak na lásku skoro nikdy nezabírá.“

„Ne! Takhle to není. Prostě jen potřebuju všeúčelový nátlak, jaký byste udělal do standardního inkoustu. O zbytek už se postarám.“

„O zbytek už se postaráš,“ prohlásil pobaveně. „Ten zbytek

spočívá v aktivování magie ve chvíli, kdy je vzorek vpraven

do těla. Musíš být schopná vtisknout do dotyčného svůj příkaz.“

„Dokážete to, nebo ne?“ zeptala jsem se. Zvedl se vítr

a z nedalekého stromu se na nás začaly snášet sněhové vločky.

„Dokážu to klidně hned,“ řekl vesele. „Otázkou ale je, co za to dostanu na oplátku.“

Povzdechla jsem si. „Věděla jsem, že na to dojde. Copak

v tom vždycky musí něco být? Nemůžete to udělat jen proto, abyste byl milý?“

„Má drahá, dělám spoustu věcí, abych byl milý. Ale nenechám si proklouznout příležitost mezi prsty. Myslíš, že bych

se dostal tam, kde jsem teď, kdybych se jen tak vzdával věcí, kterými můžu získat moc a poznání?“

„Moc a poznání?“ Zavrtěla jsem hlavou. „Nejspíš mě žádáte

o víc, než jsem schopná vám dát.“

234

„Vysvětli mi, proč se zajímáš o tetování, které nebude uvedeno nikde v záznamech. To bude poznání. Víc než dostatečná platba.“

Zaváhala jsem. Abe mě alchymistům nevydá, ale rozhodně

mu nemíním vykládat o Marcusově rebelském hnutí. To je až příliš dobře střežené tajemství. „Nesnažím se nikoho ovládnout. Je to součást experimentu – čistě vědeckého. Taková je

pravda. Ale co je za tím, to vám nemůžu říct. Poznání můžete dostat jen do takovéhle míry. Ale pokud se chcete dohodnout ještě na nějaké jiné platbě, tak prosím. Ale pojďme radši do tepla.“

Třásla jsem se zimou, a tak jsem si přitáhla kabát těsněji

k tělu. Abe přemýšlel. Nakonec tiše řekl: „Už se mi dostalo

většího poznání, než myslíš. Vím, že Sydney Sageová, dobrotivý miláček alchymistů, tajně pracuje na vzpouře proti svému

řádu. To je více než dostatečná platba. Dej mi krev. Myslím ty vzorky.“

Poklekla jsem a otevřela bedýnku. „Co si s tím poznáním počnete?“

„Neoznámím to světu, jestli se obáváš tohohle.“ Odmlčel se

a sám pro sebe se zasmál. „Ale toho se samozřejmě neobáváš. Nikdy bys mě nežádala o kouzlo, kdyby sis myslela, že tě zradím.“ Našla jsem dvě lahvičky s morojskou krví a podala mu je.

„Ne,“ souhlasila jsem. „Nemyslím, že to na mě povíte. Ani jsem nečekala, že vás to bude šokovat.“

„Nešokuje. Překvapuje, ale nešokuje.“ Pozvedl jednu lahvičku

a zadíval se na ni. Ve tváři se mu prohloubily vrásky,

jak se soustředil. Svým lidským vnímáním jsem necítila nic, ale tenhle typ magie promlouvá přímo k podstatě krve, takže

nebyly třeba žádné ohnivé záblesky nebo vodotrysky jako

u jiných živlů. „Na.“ Podal mi lahvičku zpátky a zaměřil se

na druhou.

„Neodpověděl jste mi na otázku,“ připomněla jsem mu.

„Protože nevím,“ odvětil po chvíli. Vzala jsem si od něj druhou lahvičku. „Nakonec to poslouží stejné věci jako vždycky.“

235

„Vám?“

„Mým milovaným.“

Nezmohla jsem se na slovo. Takovou odpověď jsem od Abeho

„Zmeji“ Mazura rozhodně nečekala. Přistoupil ke mně blíž

a zadíval se mi do očí.

„Myslíš, že jsem jen manipulátor, co kuje pikle? To všechno kvůli nim. Moji milovaní jsou na prvním místě. Moji lidé

na druhém. A ano, předpokládám, že o mě jde trošičku taky,

ale nemysli si, že bych se neobětoval, kdybych mohl zachránit někoho, koho mám rád. A nemysli si, že bych neudělal strašlivé, nevyslovitelné věci, kdybych tím mohl zachránit někoho,

koho mám rád.“ Když ode mě odstoupil, uvědomila jsem si, že

jsem celou dobu zadržovala dech. „Hodně štěstí s tvým experimentem. Ozvi se, kdybys potřebovala pomoct ještě s něčím.“

Sledovala jsem ho, jak odchází do noci, a v hlavě mi pořád dokolečka zněla jeho slova. Když zmizel ve tmě, vrátila jsem se

s bedýnkou do svého pokoje. A tam mě myšlenky na zlověstné setkání s Abem opustily, protože přede mnou okamžitě vyvstal mnohem větší problém.

Adrian.

Adrian, který mi neřekl, že zneužil lidskou dívku. Adrian, kterému jsem věřila.

Vrhla jsem se na postel a čekala, že mě zachvátí pláč. Ale nestalo se to. Vír emocí, který mnou ještě nedávno zmítal, prostě

otupěl. V srdci mi zůstala chladná prázdná díra, zato motory mého mozku pracovaly na plné obrátky. Měl Adrian pravdu?

Je správné vyčítat mu něco, co udělal před tak dlouhou dobou? Každý z nás je jiný, a kdo jsem já, abych měla právo ho soudit,

když jsem sama zosnovala spiknutí, které Keitha stálo oko?

Taky nejsem svatá.

Jenže Keith spáchal hrozný zločin. Ta dívka, ze které Adrian pil, neudělala nic víc, než že byla ve špatný čas na špatném

místě. Proč se muselo stát zrovna tohle? Proč zrovna krev? Proč právě to, co mě děsí ze všeho nejvíc?

Poslal mi tři esemesky na telefon lásky a ptal se, jestli se může zastavit a promluvit si. Neodpověděla jsem. Aspoň že

236

měl tolik rozumu, že už dál nenaléhal. Celou svou přestávku

jsem strávila v posteli. Jen tak jsem ležela se Skokanem v podobě sochy přitisknutým k hrudi.

Když jsem se pak vrátila do paláce, už jsem se trochu vzpamatovala, protože jsem si zakázala, aby mnou zmítaly moje

pocity. V místnosti to vypadalo podobně, jako když jsem

ji opustila, jen pár lidí si odešlo odpočinout. Adrian tam seděl

s Charlotte a bavili se. Působila nadšeně. Adrian se sice usmíval, ale už ho znám natolik dobře, že poznám, kdy je jeho úsměv falešný. Na okamžik se naše pohledy střetly a pak jsem vykročila ke svému pracovnímu stolu.

Zbytek procedury byl prostý – přidat krev do suspenze, kterou jsem vyrobila. Tekutina okamžitě změnila barvu na stříbrnou, čímž jsem si od Abeho vysloužila překvapené zamručení.

„Nemělo by to být zlaté?“

Zaváhala jsem. „Tuhle část jsem změnila. Stříbro je víc naladěné na morojskou magii. Myslím, že takhle to bude lepší.“

Soňa zděšeně vytřeštila oči. „Éter uniká, když je teď mimo

sevření! Pomozte mi!“

Charlotte a Lissa k ní přispěchaly a všechny se tvářily soustředěně. Došlo mi, že se za použití magie snaží ochránit nádobku.

Nevěděla jsem, nakolik se jim to daří, ale bylo mi jasné,

že nemůžeme marnit čas. „Honem,“ řekla jsem tatérovi Horácovi. Do tetovací pistole podobné té, kterou měl Wolfe, nalil inkoust.

Neil usedl vedle něj a Olive postávala poblíž. „Musí to být na tvář?“ zeptal se.

Zavrtěla jsem hlavou. „Ne. Děláme to jen proto, abychom

se poznali.“

Po chvilce zaváhání si Neil svlékl tričko a odhalil své vypracované svalnaté tělo. Ukázal na levé rameno. „Tady.“

Horác k němu přiblížil jehlu, načež zmateně vzhlédl. „Co mám nakreslit?“

Nastala chvíle komického ticha. „Cokoli, co půjde nejrychleji,“

řekla jsem.

237

„Když už, tak bych tam rád měl kříž,“ prohlásil Neil toužebně. Vzápětí znovu nahodil svou stoickou masku. „Ale udělej,

co musíš.“

„Vytetuj jen kříž s jednoduchými liniemi,“ vložil se do toho

nečekaně Adrian. „Později udělám umělečtější návrh s ornamenty

a můžeš mu to dodělat obyčejným inkoustem.“

I mě ta nabídka překvapila, vzhledem k tomu, že Neil často

lezl Adrianovi na nervy. Horác už se pustil do práce. Ačkoli se jednalo o jednoduchý vzor, tetování se nedalo provést ve spěchu. Zjevně pracoval, jak nejrychleji uměl, ale z napjatých výrazů uživatelů éteru mi bylo jasné, že éter stále uniká. To drama

mě natolik pohltilo, že jsem na Adriana úplně zapomněla. Můj svět se smrskl do kapek, které se dostávaly Neilovi pod kůži.

Když Horác skončil, všichni vypadali, že omdlí z vyčerpání

ze stresu. Lissa si opřela hlavu o Christianovo rameno. Soňa,

bledší než obvykle, klesla na moji židli. „Když jsi skončil, v inkoustu pořád ještě byla magie,“ řekla. „Teď už ji ale necítím.

Netuším, jestli to zabralo.“

Náhle mě ohromila paralela mezi Neilem a Treyem. Oba teď

nosí experimentální tetování, které je má chránit před zákeřnými silami…, jenže nikdo neví, jestli obě ty procedury byly

účinné. U Treye to vyřeší obsah bedýnky, kterou mám ve svém pokoji. V případě Neila to bohužel budou muset vyřešit až strigojí tesáky.

Soňa zavřela oči a položila si dlaň na čelo. Mohla jsem si

jen představovat, jak se cítí. Jako posedlá chtěla chránit Moroje před Strigoji a tenhle projekt si brala osobně. Musí to pro ni

být velice významný okamžik, možná vyvrcholení její práce. Najednou otevřela oči a upřela pohled na Adriana, jako by si náhle něco uvědomila.

„Proč jsi nám nepomohl? Mohli jsme zachránit víc magie. Nic jsi neudělal.“

„Má pravdu,“ řekla překvapeně Lissa. „Uvědomila jsem si to až teď. Pracovali jsme jen my tři.“

Všichni jsme upřeli na Adriana oči a taky mě to ohromilo.

I pro něj to byla osobní mise, zejména vzhledem k významné

238

roli, jakou sehrál v zachování Oliviny krve. Proč teď nepomohl? Ve tváři měl nerozhodný výraz. Nakonec si rezignovaně povzdechl.

„Nepomohl jsem…, protože nemůžu.“

Lissa zvedla hlavu z Christianova ramene a narovnala se.

„Jak to myslíš?“

Smutně se na ni usmál. „Myslím to tak, sestřenko, že už třetí týden beru stabilizátor nálad a už nemám přístup k éteru.“ Srdce se mi zastavilo.

„Proč… Proč bys to dělal?“ podivila se Lissa.

„To mi řekni ty,“ odvětil. „Taky jsi to dřív brala. Nebo podobné léky. Chtěl jsem zpátky svůj život. Už jsem nechtěl, aby

mě ovládal éter. Sama víš, co dokáže udělat.“ Postupně pohlédl

na Lissu, Soňu a Charlotte. „Všechny to víte.“

Z jejich zarmoucených výrazů mi bylo jasné, že to vědí. Ale bylo na nich znát i to, že je to překvapilo.

„Proč jsi to udělal zrovna teď?“ vykřikla Soňa. „Přece jsi

věděl, že tě potřebujeme!“

Zadíval se na ni, ale neustoupil. „Věděl jsem to? Odvedl

jsem svou práci – dost podstatnou. Netušil jsem, že dojde na tohle. Na jakou dobu jsem to podle tebe měl odložit? Na chvíli,

kdy skočím z mostu?“

Ta slova na Soňu zapůsobila jako facka do tváře. „Jistěže ne. Ale… jsou i jiné způsoby, jak se s tím vypořádat…“

Adrian se zasmál. „Jo? Otupovat se alkoholem? Sebepoškozovat se? Stát se Strigojem?“

Bylo kruté říct to zrovna Lisse a Soně. Ani jedna z nich se nezmohla na protiargument. Promluvila až Charlotte. Šedýma očima se nechápavě rozhlédla kolem. „Ale jak dokážeš vydržet žít bez magie? Bez toho opojení. Copak ti to nechybí?“

„Ano,“ vyhrkl. „Ale mám v životě důležitější věci.“

Roztřásla se mi kolena, a tak jsem zacouvala k nedalekému křeslu, do kterého jsem usedla. Spojila jsem si ruce, aby se mi přestaly třást.

„Omlouvám se, že jsem vám tentokrát nemohl pomoct,

ale nikdo z vás nemá právo mě soudit,“ dodal Adrian. Z jeho

239

hlasu zaznívalo přesvědčení a síla, jakou u něj patrně nikdo

z přítomných nikdy dřív neviděl. „Je to můj život a vy mi nemůžete říct nic, co my mě přimělo si to rozmyslet. Jedině kdyby

mi Její Veličenstvo dalo královský příkaz, abych to přestal brát.“

Lissa zbledla. „To samozřejmě ne.“

Zavládla zvláštní atmosféra.

Udržovala jsem si od ostatních odstup, ale tentokrát se

o to nikdo nestaral a možná si toho ani nikdo nevšiml. Novou atrakcí se stal Adrian. Soňa a Lissa se mu omluvily a Charlotte

vyzvídala, jaké to je. Přes celou místnost po mně střelil zmučeným pohledem a já musela uhnout očima, protože jsem z toho

všeho byla dost zmatená.

Jak noc pokračovala, bylo mi jasné, že mu jen tak nedají

pokoj. Uživatelé éteru se chtěli dozvědět o Adrianovi a prášcích víc. Ostatní zase zajímalo, jaký bude další krok s Neilem.

Svou roli už jsem sehrála, a když mě začala přemáhat únava, tiše jsem vyklouzla z místnosti a chtěla si jít lehnout. Věděla jsem, že odjíždíme až zítra odpoledne, takže mi bylo jasné, že

teď mě nikdo potřebovat nebude. Na tomhle převráceném režimu bylo příjemné, že jsem byla tak strašně unavená, že už

mě ani moje mysl nezahlcovala otázkami. A věřte mi, že jsem jich měla spoustu. Chtěla jsem pochopit Adriana, jaký býval kdysi. Chtěla jsem pochopit Adriana, kterého miluju. A chtěla

jsem pochopit, proč mi neřekl, že se postavil svému největšímu strachu a nechal si předepsat léky.

Do očí mi vhrkly slzy a okamžitě začaly přimrzat. Zastavila jsem se uprostřed cesty mezi stromy a otřela si obličej.

„Jsi v pořádku?“

Zaslechla jsem neznámý hlas a okamžitě jsem zvedla hlavu.

Tedy, ten hlas nebyl tak docela neznámý. Mezi stromy se vynořil mladý muž a po chvilce ho následoval další. Byla jsem tak

unavená a emocionálně rozhozená, že jsem je nejdřív nepoznala. Vzápětí mi došlo, že jsou to ti Adrianovi kamarádi – nebo

spíš bývalí kamarádi – z restaurace. Strnula jsem. Okamžitě jsem se probrala a přešla do střehu.

240

A vyděsila jsem se.

„Sydney, že jo?“ promluvil ten první. „Já jsem…“

„Wesley,“ řekla jsem. „Pamatuju si.“

„Vážně? To je super. V tom případě si určitě pamatuješ

i Larse.“

Skrz větve stromu sem pronikalo slabé světlo lampy a osvětlovalo jeho úsměv, který měl patrně působit přátelsky. Nemusel

ke mně chodit blíž, aby mi bylo jasné, že je opilý – stejně

jako včera. Býval Adrian taky takový? Probouzel se z opice

a zase se hned opíjel? To musí být bezútěšný život.

„Kampak máš namířeno?“ zeptal se Lars. „Nepotřebuješ poradit?“

„Jdu na svůj pokoj spát.“ Ukázala jsem na budovu, která se mi náhle zdála neskutečně daleko. „Támhle.“

„Spát?“ Lars se zasmál. „No jasně. Máš převrácený režim. Nechceš s námi radši někam vyrazit? Užít si to tady? Seženeme

ti kafe a zajdeme na večírek.“

„Nebo kdybys chtěla něco klidnějšího, můžeme zajít ke mně

a povídat si.“ To řekl Wesley a zdálo se, že mu dává pořádně

zabrat, aby mluvil seriózně a zodpovědně.

„Ne, díky,“ odpověděla jsem a přešlápla z jedné nohy na druhou. Díky tomu jsem se ocitla o dva krůčky blíž k budově.

Bohužel mi jich zbývalo ještě asi dvě stě. „Jsem vážně unavená.“ Lars šťouchl do Wesleyho. „Vidíš? Tohle se stane, když máš

za průvodce Adriana. Spokojíš se s nudou.“

„Adrian není nudný,“ namítla jsem. „Rozhodně nebýval –

podle toho, co jsem slyšela.“

Wesley se ušklíbl. „Ani tenkrát se nikdy neuvolnil jako my ostatní.“

„Jestli chceš, povíme ti o něm všechno,“ vykřikl Lars, jehož

to zjevně inspirovalo. Krátce pohlédl kamsi přes moje rameno

a pak upřel zrak zase na mě. „Povíme ti všechno, co budeš chtít vědět. Teď pojďme k Wesleymu.“

„Ne, díky,“ řekla jsem. O Adrianovi už jsem věděla všechno, co potřebuju, hlavně to, že není jako tihle ztroskotanci. „Už

241

musím jít.“ Ani jsem se nepokoušela dělat, jako že nic, a rychle jsem se rozběhla k budově.

„Hej, počkej!“ vykřikl Lars. Na to, že byl opilý, se pohyboval překvapivě rychle. Chytil mě za paži a já si něco uvědomila.

Proč se pořád koukali za mě? Nejsou náhodou tři?

Otočila jsem se zrovna v okamžiku, kdy mě ten třetí zezadu chytil a rukou mi překryl ústa. Díky zlomku vteřiny, kdy

jsem něco takového předpokládala, jsem instinktivně zareagovala

podle Wolfeova tréninku. Kopla jsem dozadu a pocítila uspokojení, když jsem uslyšela Brenta zaúpět: „Auuu!“ Spustil ruku z mojí pusy, takže jsem měla šanci použít další Wolfeovu taktiku – křičet o pomoc.

Všechny obavy alchymistů, které mi vštěpovali od narození,

teď vypluly na povrch. Bylo to tu – zlo, před nímž nás

odjakživa varují. Uprostřed noci po mně jdou vampýři. Zplozenci pekla mi chtějí pít krev, když jsem sama a zranitelná.

Na okamžik mě strach a panika úplně ochromily. Pak promluvil můj vnitřní hlas: Nejsi zranitelná. Nedošly ti všechny možnosti.

UTÍKEJ! Jenže když jsem se pokusila utéct, zjistila jsem, že Lars mě pevně drží. Wesley ke mně přistoupil z druhé strany, aby přispěchal kamarádovi na pomoc, a znehybnil mě. „Musíme

odtud vypadnout,“ sykl Brent.

„Ne,“ řekl Wesley. „Ještě není pozdě. Odtáhneme ji ke mně

a postaráme se, aby si nic nepama…“

Nejsi zranitelná.

Vzedmula se ve mně vlna magie a vystřelila vzhůru do stromu nad námi. Jedna větev, která byla už tak dost přetížená váhou sněhu, praskla a spadla na Larse. To mi stačilo, abych se osvobodila. Mezi mnou a mojí budovou ale stál Wesley, a tak jsem se rozběhla opačným směrem. Věděla jsem, že dříve či později musím narazit na strážce na obhlídce. Jistě mě někdo slyšel.

Jak se ukázalo, někdo mě opravdu slyšel. U cesty, po níž

jsem běžela, se vynořil Adrian. V ruce třímal ohromnou větev, podobnou té, kterou jsem před chvílí magicky srazila. Zasta242 vila jsem se a on si stoupl mezi mě a tři Moroje, kteří rázem zpomalili.

„Co to děláš?“ vyštěkl Wesley.

„Trénuju stromyjitsu. Nejspíš jste o tom nikdy neslyšeli, ale

věřte mi, že to stačí k tomu, abych vám nakopal zadky a vymlátil

z vašich ksichtů ty samolibý výrazy.“

Typický Adrian, dokonce i v takhle nebezpečné situaci.

Přestože mluvil lehkomyslně, tvářil se tvrdě. Jeho pohled prozrazoval, že i kdyby před ním stála celá armáda, stejně by mě

bránil větví, kdyby se někdo pokusil na mě vztáhnout ruku. Zavládlo napětí a naši protivníci zvažovali další krok. Kdyby se rozhodli jít na nás silou, přemohli by nás, i když byli opilí. Adrian i já bychom se možná ubránili za pomoci Wolfeova tréninku a Adrianova stromyjitsu, ale byla by to dost ošklivá

bitka. Vtáhla jsem do sebe další magii, ale zatím jsem ji nechtěla použít. Spadlá větev mohla být považována za přirozenou.

Ohnivá koule ale ne.

„Padám odtud,“ prohlásil Lars a zapotácel se. Bez dalšího zdržování se otočil a dal se do běhu. Wesleyho a Brenta tam nechal.

„Fakt mi vyhrožuješ větví?“ vykřikl Brent. „Nejsi ty náhodou ohromně nadaný uživatel éteru? Neměl bys mi zamotat

hlavu éterem? Bože, věděl jsem, že ses změnil, ale tohle jsem teda nečekal.“

„Nezměnil se,“ prohlásil Wesley, kterému se vrátila kuráž.

„Adrian Ivaškov by se nezašpinil. Jen blufuje. Popadni ji.“

„Nedotýkej se jí,“ zavrčel Adrian, když Brent vykročil ke mně.

„No tak, Adriane,“ přemlouval ho Wesley. „Odlož svůj strom a pojď s námi. Můžeš ji mít jako první.“

Brent po něm střelil překvapeným pohledem. „Necháme ho?“

„Může na ni pak použít extra silný nátlak, aby si nic nepamatovala.“ Wesley mluvil tak potěšeně, jako by právě učinil

nějaký ohromně významný objev. „Nebudeme potřebovat žádný drogy.“

243

„No jasně,“ užasl Brent a znovu ke mně vykročil. „Bez drog chutná krev mnohem líp. Asi u toho bude víc řvát, ale po chvíli

– au!“

Adrian praštil větví Brenta do hlavy tak rychle, že jsem si nebyla jistá, jestli si to jenom nepředstavuju. Ale Brent padl

na kolena a vzápětí se zřítil k zemi, takže jsem poznala, že rána byla velice skutečná.

„Zdá se, že jsem ti přece jen zamotal hlavu,“ poznamenal

Adrian. Výhrůžně se nad Brentem tyčil.

Vypadalo to, že Wesley bude následovat Larse a taky uteče, ale neměl možnost. Opodál se ozvaly hlasy a náhle k nám

přiběhli dva strážci. Jednoho z nich jsem poznala – byl to Michail

Tanner, Sonin manžel. Díval se na nás, střídavě z jednoho

na druhého, a tvářil se šokovaně. „Co se to tu děje?“ vykřikl. Strážci nás všechny – včetně Larse – odvedli na velitelství, kde se vyptávali na události dnešní noci. Nakonec bylo všem jasné, že ti tři opilci se mě pokoušeli přemoct, ale nic víc se

jim nepodařilo. Byli zatčeni za morojskou obdobu výtržnictví, což – jak mi Michail omluvně vysvětlil – znamenalo, že zbytek noci stráví ve vězení a dostanou pokutu. Kdykoli jsem si vzpomněla, co mi chtěli udělat, sevřelo se mi hrdlo. Byla jsem přesvědčená, že z toho vyvázli až moc lehce.

Když mě Adrian vedl k východu z velitelství, téměř jsem

usínala za chůze. Zastavili jsme se u dveří, abychom se ještě trošku ohřáli, než vyrazíme ven.

„Omlouvám se,“ řekl mi. „Omlouvám se za všechno, co se

dneska v noci stalo.“

Střet s opilci trval sotva minutu, ale vyvolal ve mně paniku

a díky adrenalinu vypluly na povrch veškeré emoce, které

jsem tak pečlivě držela v sobě. Naplno mě zachvátila síla lásky

k Adrianovi a už už jsem se mu chtěla vrhnout do náručí, ale naštěstí jsem si včas uvědomila, že na druhé straně místnosti

sedí za stolem úředník. Neslyšel nás, ale rozhodně by nás viděl, kdybych se na Adriana vrhla a začala ho líbat.

„Nemáš se za co omlouvat,“ řekla jsem s pohledem upřeným

do jeho očí.

244

„Měl jsem ti říct, co jsem udělal té holce.“ Nepatrně se zamračil.

„Neměl jsem to dělat.“

„Není to totéž, co dělají oni. A nebyl jsi tak docela sám sebou.“ Zavrtěl hlavou. „Byl jsem sám sebou. Možná jsem neuvažoval racionálně, ale rozhodl jsem se k tomu. Jsem za to zodpovědný.“

„Už je to pryč. Teď jsi někdo jiný, než jsi býval dřív. Mohlo

to dopadnout špatně, ale měl jsi štěstí, takže to mělo minimální následky. A co je nejdůležitější – poučil ses z toho. To se o těch ostatních říct nedá.“

Adrian byl celý napjatý a měla jsem dojem, že také vzdoruje touze sevřít mě v náručí. „Nejsem žádný násilník, Sydney. Ani

v nejmenším. Upřednostňuju lásku před válkou. Ale přísahám, že kdyby ti ublížili…“

„Neublížili,“ řekla jsem rozhodně. Nechtěla jsem mu vykládat,

jak mě vyděsili, protože jsem se bála, že by si je našel a vyřídil si to s nimi. „Jsem v pořádku. Zachránils mě.“

Na rtech mu hrál úsměv. „Něco mi říká, že by ses zachránila

i sama.“ Jeho úsměv náhle zmizel. „Éter by ovšem byl rozhodně účinnější než větev.“

„Tvoje stromyjitsu bylo velice účinné.“ Úředník cosi ťukal

do počítače, a tak jsem se odvážila Adrianovi stisknout ruku.

„Proč jsi mi neřekl, že bereš stabilizátor nálad?“

Chvilku mu trvalo, než odpověděl. „Protože kdyby se léčba nepovedla, nedokázal bych se ti podívat do očí. Nebo kdybych ho nevydržel dál brát. Ani teď nevím. Po tomhle incidentu

a po tom, co se stalo v paláci…“

„Přestaň,“ přerušila jsem ho. „Děláš správnou věc. Šílené je,

že nemáš tušení, jak jsi silný a statečný. Jsem na tebe moc hrdá

a se vším ti pomůžu. Hrozně moc tě miluju.“

Láska pro mě nebyla žádným překvapením. Ale překvapilo mě, když jsem si uvědomila, že to je nakonec to jediné mezi námi, na čem opravdu záleží. Pokoušela jsem se přijít na to,

co mě odrazuje od sexu. Nebyla to Jill. Nebyl to žádný fyzický práh, který jsem se bála překročit. Nešlo o nic jiného, než že

245

jsem se bála, že se moje láska rozplyne. A jak jsem teď stála na tomhle nevhodném místě, chtěla jsem Adriana tak moc,

až se mi z toho zatočila hlava. Spalovala mě touha, která byla duševní stejně jako tělesná. Najednou jsem měla dojem, že už nepřežiju ani chvilku, aniž bych ho celého neměla.

„Pojď,“ řekla jsem mu tiše. „Pojď ke mně na pokoj.“

Oheň v jeho očích mi napověděl, že není třeba to podrobněji rozvádět. „Jsi unavená.“

„To říká kdo?“

Vtom se ozval cizí hlas, který prolomil kouzlo okamžiku.

„Aha, jste ještě tady,“ vykřikl Michail, který právě vběhl

do místnosti. „To je dobře. Musím si tě tady ještě chvíli nechat. Rozkřiklo se, co se stalo, a královna s tebou chce mluvit, Adriane.“ Vlídně se obrátil ke mně. „Ty můžeš jít. Doprovodím

tě, ať si odpočineš.“

Polkla jsem a nedokázala se soustředit na nic kromě jiskření

mezi mnou a Adrianem. Chtěla jsem říct Michailovi, ať nás nechá

o samotě, protože musím ochutnat Adrianovy rty a hladit

ho po těle. Namísto toho jsem ale řekla: „Díky. To je od tebe milé.“

Adrian se na mě rozpustile usmál. „V tomhle rozhovoru budeme pokračovat příště. Až budeš vzhůru.“

„Až skončíš s královnou, budu vzhůru,“ pověděla jsem mu. Nevěřila jsem si natolik, abych dodala ještě něco, ale jak mě Michail vedl pryč, ohlédla jsem se a upřela na Adriana pohled, který jasně prozrazoval, o čem všem s ním chci „mluvit“.

246

17

Adrian

Neměl jsem daleko k tomu, abych ignoroval královnu

a rozběhl se k Sydney do pokoje. Sydney jsem četl tak jasně,

jako by přede mnou zářila její aura. Věděl jsem, co chce, a panebože, chtěl jsem to taky.

Ale Michailův strnulý neústupný výraz mi jasně sděloval,

že ačkoli jsme kamarádi, pořád jsem Lissiným poddaným. Takže jsem se prakticky rozběhl zpátky do paláce, abych královně

podal hlášení a pak mohl co nejrychleji běžet do Sydneyiny náruče.

Lissa měla bohužel jiné plány.

„Odjíždíte,“ prohlásila, sotva jsem vešel do místnosti. Christian

stál vedle ní se založenýma rukama a tvářil se nasupeně.

„Slyšela jsem, co se stalo. Až to Sydney ohlásí, alchymisté se rozzuří. Musíme zmírnit škody aspoň tak, že ji odtud co

nejrychleji dostaneme. To znamená, že ty a Neil musíte odjet taky.“

„Bez obav,“ ujistil mě Christian. „Zítra s těmi kluky dokončím, co jsi začal.“

„Christiane,“ zaúpěla Lissa podobným způsobem, jakým mě oslovovala Sydney, když byla rozhořčená.

Rozhodil rukama. „A co? Ti kluci si zaslouží mnohem větší trest, než dostali. A ty to dobře víš, Liss.“

247

„Vím, že máme zákony,“ řekla trpělivě. „A já se jimi musím řídit.“

Christian nic neřekl, ale naše pohledy se na okamžik setkaly

a vyjadřovaly solidaritu. Netušil sice, že mě k obraně Sydney

vedly city, ale já věděl, že chce bojovat proti těm, kdo se chovají násilně. S Christianem máme ještě spoustu nedořešených věcí, ale teď mě uklidňovalo pomyšlení, že Wesley a jeho debilní kamarádi budou mít zítra trochu potrhané oblečení.

„Sehnali jsme vám ranní let z Filadelfie,“ pokračovala Lissa.

„Když odjedete hned, stihnete ho.“

Myšlenky na pomstu mě rázem opustily. Odjet hned?

A opustit soukromí Sydneyina pokoje a příležitost strávit spolu noc? Chtělo se mi smát a brečet zároveň. Se Sydney už jsme byli tak blízko! Tak blízko, abychom konečně v našem vztahu pokročili dál. Nemohl jsem namítnout nic logického, protože

to, co Lissa navrhovala, bylo pro alchymistku v téhle situaci absolutně správné – pokud by ovšem Sydney byla normální

alchymistka.

„Neil nebude chtít opustit Olive,“ namítl jsem chabě.

„Neil je teď ten nejméně důležitý článek,“ prohlásila Lissa odhodlaně. „Navíc je se Soňou. Monitoruje ho, jestli se u něj neobjeví nějaké vedlejší účinky.“

A tak jsme se za hodinu vydali na cestu. Sydney řídila a mě tentokrát vyzbrojili brokovnicí. Každou chvilku jsem se odvážil nepozorovaně se dotknout její nohy nebo paže, když jsem

si myslel, že se Neil nedívá. Přimělo jí to k úsměvu, ale nespouštěla

oči ze silnice. Vychutnával jsem si její úsměvy. Ani

jeden z nás pochopitelně nebyl nadšený z náhlého odjezdu.

Neil opravdu nechtěl opustit Olive. A Sydney a já jsme nechtěli opustit naši svatyni.

„Je větší tma, než jsem čekala,“ poznamenala. Odjeli jsme pozdě večer, ale těžké mraky přinesly noc dřív.

„Jaká je předpověď počasí?“ zeptal jsem se.

„Nevím,“ odpověděla. „Zapomněla jsem se podívat.“

V předstírané hrůze jsem si přitiskl dlaň na hruď. žerty stranou, ale tohle pro ni bylo velmi netypické. „Sydney Sageová

není připravená? Kam se to svět řítí?“

248

Znovu se usmála. „Já jsem tuhle cestu neplánovala.“

„Ještě že máš za parťáka mě.“ Vytáhl jsem telefon, a jakmile jsem otevřel aplikaci na předpověď počasí, humor mě rázem přešel. „Sakra. Na horách vyhlásili varování před sněhovou

bouří.“

„Cože? Proč nám to nikdo neřekl?“ vykřikla.

„Nejspíš se taky nepodívali. Ať už nám ten let zarezervoval kdokoli, nejspíš si jen spočítal, že to stihneme. Vsadím se, že ve Filadelfii bude počasí dobrý.“

Sydney zvážněla a já se podíval z okýnka, jak to venku vypadá.

Přes hustou sněhovou clonu nebyla silnice před námi

skoro vidět. Povzdechla si. „Máme za sebou hodinu z téměř tříhodinové jízdy. Možná bychom to měli otočit a počkat, až se to přežene. Nevíte, jakým směrem ta bouře postupuje?“

„Královský dvůr není tak vysoko položený,“ ozval se ze zadního sedadla Neil. Pravděpodobně se chtěl vrátit k Olive.

„Nebude tam tolik sněhu a křivolakých silnic…“

Možná to způsobilo náledí, možná sněžení. Možná byla

Sydney unavenější, než jsem si myslel. Ať už to zavinilo cokoli, na horské silnici se auto smýklo, pneumatiky podklouzly a stočili

jsme se k jedné straně. Sydney vykřikla a já na poslední chvíli postřehl borovici, do níž jsme vzápětí narazili. Pak mi pohled zastínil airbag.

Čas přestal mít smysl. Připadalo mi, že uplynula věčnost

a zároveň pouhý okamžik, než jsem si zase začal uvědomovat

svoje okolí.

Moje noční můra ožila.

A během několika vteřin, když airbagy splaskly a všechno

zůstalo nehybné, jsem myslel jen na jediné: Sydney je mrtvá a já

s tím nemůžu nic dělat.

Se zběsile bušícím srdcem jsem se k ní otočil a uviděl, že se pokouší rozepnout si bezpečnostní pás. „Díkybohu,“ vydechl

jsem a chytil ji za ruku. Stiskla mi ji, silně a přesvědčeně. Vzpomněl jsem si, že je tam s námi i Neil. Zaslechl jsem ho, jak se

vzadu vrtí.

„Všichni v pořádku?“ zeptal se.

249

„Asi jo,“ odpověděla Sydney. „Jen pár šrámů. O autě se ale bohužel totéž říct nedá.“

Vystoupili jsme, abychom obhlédli škody. Nohy jsem měl zesláblé, ale to nejspíš z toho šoku. Z výrazu svých společníků jsem vyčetl podobné reakce, ale naštěstí to bylo všechno.

Nikdo neutrpěl žádné zranění. Auto narazilo do borovice čelně, ale zjevně to nebyl tak silný náraz, aby rozplácl i nás.

O vyšších silách moc často neuvažuju, ale pokud v tomhle měl někdo prsty, byl jsem mu za to vděčný.

Neil podřepl k poničenému nárazníku. „Mohlo to dopadnout mnohem hůř. Ať už jsi udělala cokoli, minimalizovala jsi náraz.“

„Musíš nechat auto klouzat,“ řekla Sydney jakožto správný profík za volantem. „Nebrzdit.“

„Není tu signál,“ prohlásil jsem, když jsem se podíval na telefon. „Právě se ztratil.“

Vytáhla svůj telefon. „Já mám.“ Samozřejmě, že měla. Alchymisté mají nejspíš telefony napojené na nějakou hypermoderní

anténu na Měsíci. Ne že bychom na něj dnes v noci

měli hezký výhled. Venku byla tma, padal sníh – a byla hrozná zima. Chlad mi pronikal do kostí i v mém tlustším kabátu, zatímco jsem čekal, až zavolá pro pomoc.

Zavěsila a ušklíbla se. „Jede sem odtahovka, ale může to trvat klidně i hodinu.“

„Tak pojďme zpátky do auta,“ řekl jsem.

Nastoupili jsme a zjistili, že auto nenastartujeme. Mohli jsme

jen doufat, že tu zůstala aspoň troška předchozího tepla. Rád

bych Sydney objal, ale na předních sedadlech jsme si zachovávali odstup. Mimo Neilův dohled mi položila ruku na nohu.

Čas plynul a v autě bylo čím dál chladněji. Sydney se zachumlala

do bundy a vzadu jsem slyšel, jak si Neil mne ruce.

Už už jsem chtěl říct: „k čertu se slušností“ a přimáčknout se

k Sydney – možná dokonce i k Neilovi –, ale položila ruku na kliku od auta a prohlásila: „A dost!“

K mému ohromení došla ke kraji cesty a zmizela ve sněhové

zácloně. Neil i já jsme jako jeden muž vyběhli za ní. „Sydney?“

zakřičel jsem.

250

Našli jsme ji na mýtině pokryté asi třiceti centimetry sněhu.

Už jsem se jí chtěl zeptat, co dělá, když tu jí náhle z konečků prstů vyšlehly plameny. Mezi jejími dlaněmi se objevila ohnivá koule velikosti volejbalového míče. Opatrně, jako by nesla porcelán, kouli odložila na zem, kde žhnula na sněhu. Chvíli ji sledovala a pak pomalu odtáhla ruce a položila si je na kolena. Zadržel jsem dech. Tohle kouzlo jsem ji viděl provádět už několikrát, ale od té doby učinila obrovský pokrok. Jackie ji původně naučila dělat ohnivou kouli jako zbraň, kterou může házet, a říkala, že když při tom kouzlu setrvá na jednom místě, spotřebovává energii. Sydney ale vypadala, že je v klidu. Zato Neil valil v mihotavém světle oči.

„Jak jsi to udělala?“ vykřikl.

„Ne,“ řekla, aniž by se na něj podívala. „Nemluv.“ Vyslovila

to jako rozkaz, a ten na něj zabral. Beze slova se přikrčil vedle ní, aby se taky ohřál. Takhle jsme tam seděli dlouho, dokud padající sníh neprozářily reflektory auta. Sydney nechala oheň

hořet, dokud vůz nezastavil. Pak kouli uhasila a vyšla na cestu.

U krajnice stál odtahový vůz. Vystoupil z něj řidič a zadíval se směrem, odkud jsme přišli. „Co to tam bylo za světlo?“

„Rozdělali jsme si oheň,“ objasnila Sydney.

Chvíli trvalo, než jsme naložili naše nepojízdné auto. Pomáhali jsme řidiči, jak jen jsme svedli, a pak jsme se všichni

namačkali do kabiny náklaďáku.

„Netuším, jak dlouho to bude trvat,“ oznámil nám, sotva

vyjel na silnici. „Mám dojem, že tohle bude těžká noc. Pár kilometrů odtud je hotel, kde můžete zůstat. Já odvezu vaše auto

k nám do servisu, ten je kus dál za hotelem. Detaily probereme ráno.“

Ujet těch pár kilometrů trvalo dlouho, protože jsme jeli třicítkou.

Nakonec se ale před námi přece jen objevila světla malé budovy. Náš řidič odbočil a zastavil před útulným penziónem

s cedulí ÚDOLÍ POCONO, UBYTOVÁNÍ A SNÍDANĚ. Sydney se domluvila s řidičem a všichni jsme mu poděkovali, že

nás přijel zachránit. Pak odjel zachraňovat další ztroskotané řidiče.

251

Když jsme vešli do penziónu, postarší dáma za recepčním

pultem překvapeně vzhlédla. „Propánajána,“ vykřikla a vyskočila na nohy. „Dneska v noci už jsem nikoho nečekala.“

„Taky jsme nečekali, že tu budeme,“ řekl jsem jí. „Pár kilometrů odtud se nám rozbilo auto.“

„Chudáčkové. No, dneska v noci tu máme spoustu volných pokojů, takže tady klidně můžete zůstat.“

Chovala se tak trochu babičkovsky, až jsem si myslel, že by nás tu nechala i zadarmo. Ale když Sydney vytáhla kreditku,

rozzářily se jí oči. Zatímco Sydney vyřizovala ubytování, rozhlížel jsem se kolem. Nedávno jsme se Sydney pátrali v jednom pochybném penziónu. Tenhle ale působil jako jeho pravý

opak. Ačkoli to tu vypadalo staře, všechno bylo hezky zdobené

a vkusně zařízené, žádné harampádí.

Majitelka nám dala tři klíče a ukázala nám, kam máme jít

ráno na snídani a kde jsou svačinky pro hosty. Když jsme pak konečně zamířili po schodech nahoru, přitáhl jsem si Neila

k sobě a obě ženy jsme nechali jít napřed.

„Poslyš,“ sykl jsem tiše. „Sydney ti právě zachránila život.

Pokud vážně žiješ podle zákonů cti, jak prohlašuješ, neřekneš ani slovo o tom, cos viděl. Jestli to uděláš, zničíš jí život, což

by byla pěkná sprosťárna vzhledem k tomu, že jí dlužíš za ten svůj. Rozumíme si?“

Neil se mi několik tíživých okamžiků díval do očí. „Dokonale.“ Nevadilo by mi, kdybych na něj mohl použít menší nátlak

a zajistit si tak jeho mlčení, ale v jeho pevném pohledu bylo

cosi, co mě přesvědčilo, že mu můžu věřit.

Nahoře jsem hned chtěl jít k Sydney, ale nakonec jsem se

rozhodl napřed se trochu zabydlet ve svém pokoji. Než náš

řidič odjel, vzali jsme si zavazadla a teď jsem svůj kufr pohodil bezmyšlenkovitě do kouta. Pokoj byl hezký a čistý, stejně

jako zbytek hotelu. Postel s baldachýnem a ve vázách čerstvé květiny. Přejel jsem konečky prstů po hebkých modrých okvětních plátcích a udivilo mě, že majitelka penziónu vážila dlouhou

cestu pro květiny, když ani nečekala hosty. V koupelně

252

jsem objevil velikou mramorovou vanu a stejně tak impozantní prosklený sprchový kout. Najednou jsem si připadal po cestě hrozně špinavý, a tak jsem se svlékl a pustil si horkou vodu.

Po příšerné zimě to bylo příjemné.

Sotva jsem vylezl ze sprchy, uslyšel jsem, že mi na telefon

lásky přišla zpráva. Rozběhl jsem se k němu. Máš to? ptala se

mě Sydney.

Co?

Podívej se pod dveře.

Došel jsem k nim a zjistil, že mi pod nimi prostrčila klíč

od svého pokoje. Už jsem se ani neobtěžoval s odpovědí, rychle jsem se oblékl, vyšel na chodbu a zamířil k pokoji s číslem,

které bylo na klíči. Už už jsem chtěl zaklepat, ale pak mi došlo, že jsem přece obdržel přímé pozvání, a tak jsem si odemkl.

Vešel jsem dovnitř, zavřel za sebou a zjistil jsem, že tenhle

pokoj je ještě hezčí než ten můj. Světla byla zhasnutá a místnost osvětloval jen oheň praskající v krbu. Sydney seděla na posteli,

a když mě uviděla, vstala. A byla nahá.

Zarazil jsem se, klíč mi vyklouzl z ruky a cinkl o dřevěnou

podlahu. Srdce se mi na několik vteřin zastavilo a pak se rozbušilo rychleji než kdy dřív v mém životě.

„Pojď sem,“ řekla tónem, který nepřipouštěl žádné námitky. Vykročil jsem vpřed a viděl jenom ji. žádný umělec by nedokázal zachytit její krásu. Nemohl jsem uvěřit, že někdy měla

o své postavě pochybnosti. Světlo z ohně dodávalo její dokonalé pleti zlatavý nádech. Vypadala jako nějaká dávná zářící

bohyně. Nejradši bych před ní poklekl a slíbil jí věčnou poslušnost. Ale když jsem k ní došel, vzala mě za ruce a položila si

je na své holé boky. Překvapilo mě, že se celý třesu. Pohled jejích hnědých očí s nádechem do jantarova a všech možných odstínů zlaté, očí s dlouhými řasami, se střetl s mým. V tom pohledu byla taková jistota, že jsem si připadal jako nezkušený nováček.

„Jsem úplně vzhůru,“ dodala.

253

Musel jsem dvakrát polknout, než jsem se zmohl na slovo.

Byli jsme tak blízko. Dělilo nás jen pár centimetrů. Její nádherné tělo, které mě pronásledovalo ve snech, bylo ve skutečnosti mnohem krásnější než v mých představách.

„Tohle si nezasloužím,“ zašeptal jsem. Zvedl jsem ruce

a vzal její obličej do dlaní. „Ne po tom, co jsem v životě provedl.“

„Už jsem ti řekla, že ta kapitola je uzavřená,“ namítla. „Nejsme

ti samí lidé. Pořád se měníme, pořád se zdokonalujeme.

To, že jsi začal brát ty prášky… Nejde jenom o to, co s tebou dělají. Jde o odvahu, jakou jsi musel mít, abys ten krok udělal. Vždycky jsem v tebe věřila, ale…“

„Kvůli mně jsi brečela,“ řekl jsem. Ta vzpomínka zůstane navždycky jako rána v mém srdci.

„Brečela jsem, protože tě miluju a protože jsem nevěděla, jak

ti pomoct.“ Zvedla ruku a konečky prstů mi přejela po rtech.

Svět se se mnou zatočil „A to byla chyba. Pomohl sis sám. Nepotřebovals mě.“

„Ne, Sydney,“ vypravil jsem ze sebe přerývaně. „Potřebuju tě. Nemáš ani tušení, jak moc tě potřebuju.“

Sklonil jsem k ní rty a připadalo mi, že všechno, co se mezi

námi až dosud odehrálo, byla jen rozehřívačka. Můj život doopravdy začal až teď. Přitáhl jsem si ji k sobě a věděl jsem, že

pokud někdy měla pochybnosti o tom, jestli chci ochutnat její krev, teď zmizely. Toužil jsem ochutnat jen její rty, její kůži…

Šílel jsem z toho. Chytila mě za tričko a krátce jsme polibek

přerušili, aby mi mohla triko přetáhnout přes hlavu. Přejížděla mi prsty po hrudi a tentokrát se pro změnu třásla ona. Díval

jsem se jí do očí, a přestože se v nich zračila vášeň a touha, která pohání obě naše rasy už od počátku věků, viděl jsem v nich

i nervozitu.

Neměla žádné zkušenosti a v takové situaci se často neocitá. Bylo tedy na mně, abych se ujal vedení, jenže jsem byl

vlastně taky nezkušený – nikdy jsem neměl pannu. S jinými dívkami mi to šlo samo, ale věděl jsem, že se Sydney je to něco jiného. Ať už spolu zůstaneme navěky, nebo se rozejdeme,

254

podle toho, co prožije teď, bude v budoucnu posuzovat všechny ostatní.

Ale když jsem jí vedl ruce na svůj opasek a potom ji položil

na postel, věděl jsem, jakým směrem se bude naše cesta ubírat. Budeme spolu věčně. Musí to tak být. Neexistuje nic, co

by dokázalo utlumit nebo ubít naše city. Políbil jsem ji na krk

a potom postupoval k její hrudi. Zrychleně oddechovala a prsty mi proplétala do vlasů. Bylo mi jasné, že čekala, že se rovnou vrhneme na věc a bude to rychlé a zběsilé, ale až příliš dlouho

jsem na úplný přístup k jejímu tělu čekal, než abych to považoval za samozřejmost, a chtěl jsem si to náležitě vychutnat. A tak

jsem si dával na čas a prozkoumával všechnu tu krásu, o které ani neví, že ji má. Bylo to pro mě mučivé, ale i sladké. Poprvé

v životě jsem myslel víc na svou partnerku než na sebe. Když jsem ji pak znovu políbil na rty a ležel jsem nad ní,

přitiskla se ke mně s naléhavostí, v níž nebyl už žádný strach.

A pak se stalo to, o čem jsem tak dlouho snil. Ztratil jsem se

v jejím objetí, v jejích dotecích, ve všem. Soňa často říkala, že nevěří na spřízněné duše, ale během tohohle spojení jsem věřil, že něco v mojí duši promlouvá k Sydney, že spojení našich těl

promlouvá k něčemu většímu, než jsme my, k něčemu předurčenému.

A když bylo po všem, nechtěl jsem ji pustit. Díval jsem se

na ni, jak vypadá se zarudlými tvářemi a vlhkými vlasy, a myslel jsem si: Ať už je to přízemní zvířecí potřeba hledat si partnera, nebo vznešené splynutí duší, ona je moje a já jsem její.

Lehli jsme si na bok a nepřestávali se objímat. Narůstalo

ve mně tolik emocí, až mi připadalo, že z nich snad vybuchnu. Nejradši bych jí stokrát opakoval, že ji miluju, ale když jsem se díval do jejích očí, bylo mi jasné, že to není třeba.

„Na co myslíš?“ zeptal jsem se.

„že jsme to měli udělat už dávno.“

Přejel jsem jí rty po čele. „Ne, tohle byla ta správná chvíle.

Mělo to být až teď.“ Znám její názor na osud a předurčení, takže za jiných okolností by mi patrně dala lekci o svobodné vůli. Namísto toho mi ale přejela prsty po krku a usmála se.

255

„A na co myslíš ty?“ zeptala se.

„Na Rudyarda Kiplinga.“

Zarazila se. „To myslíš vážně?“

„Copak si myslíš, že po sexu nejsem schopen poezie?“

To ji rozesmálo. „Adriane, už dávno jsem pochopila, že jsi

schopen všeho. Jen bych spíš očekávala Keatse nebo Shakespeara.“

„Líbí se mi ta kniha básní, cos mi dala. Jsou kratší a ty šílenější mě tak nějak oslovují.“ Překulil jsem se na záda, dal

si ruku pod hlavu a zadíval se na gázový baldachýn. „Myslel

jsem na The Female of the Species.“

„Fajn, tohle jsem teda vážně nečekala.“

„Není to o krutých ženách, ačkoli to tak vypadá.“

„Já vím.“ Samozřejmě, že to věděla.

„… Ona ví, a varuje ho s instinktem, jenž neselže: Samce silou vražednou samice vždy přemůže…“ Na okamžik jsem zavřel oči

a nechával se unést láskou, vyčerpáním a blažeností. „V tomhle jsme ňoumové, Sydney. My muži. Teď jsem úplně bezmocný.

Jsi tak krásná a přitažlivá a my chlapi si prostě nemůžeme pomoct.

Vedeme kvůli vám války, přemlouváme vás… a vy nás berete na milost. V posteli to máme jednoduchý.“

Otočila mi hlavu k sobě. „Pro mě to taky nebylo nijak těžké.“

„Ale stejně to máme jednoduchý. Vy jste ta síla, pilíře…

naše obránkyně, obránkyně našich dětí.“

„Podceňuješ se,“ namítla. „Jsi stejně silný. Jinak bych s tebou nebyla. V tomhle jsme rovnocenní, ať už přijde cokoli.“ Nepřipadal jsem si rovnocenný. Pořád jsem měl omamný

pocit, že je jakousi bohyní, která sestoupila na zem, a já jí nejsem hoden. Zároveň jsem nechtěl být závislý na její síle nebo

ji využívat k tomu, abych si udržel život pohromadě. Nechci, aby mi dělala matku. Chci spojení, jaké právě zažíváme, ale

aby se rozšířilo do všech sfér našeho života. Můžeme jít životem ruku v ruce a já zbytek svých dní strávím zdokonalováním

naší lásky.

„Zvoral jsem to,“ řekl jsem jí. „Měl jsem se radši držet

Keatse.“

256

„Ne, je hezké vědět, že je tu pořád ten zadumaný metafyzický

Adrian.“

„Jeho se jen tak nezbavíš, ani když bere prášky.“

Její výraz zněžněl. „Je to hrozné? Být odříznutý od rauše, co

ti navozoval éter?“

„Ne, protože když jsem s tebou, mám z toho větší rauš než

z éteru nebo z pití nebo z čehokoli jinýho.“

Oči se jí zaleskly a rychle zamrkala, aby rozehnala slzy.

„Nezvorals to – s tím Kiplingem. Vím, co jsi tím myslel. A doufám, že víš, že ohledně tebe to vnímám úplně stejně. S tebou si připadám slabá. Ale zároveň i silná.“

Už jsem nepochyboval, jestli jsem jí hoden. Jeden pro druhého znamenáme sílu, ale přesto jsme silní i každý za sebe.

S povzdechem jsem si ji přivinul do náruče. „Myslím, že nikdy nebudu schopen dostatečně vyjádřit, jak moc tě miluju.“

„No,“ řekla s nažhaveným výrazem, který tak dobře znám.

„Určitě to ale můžeš zkusit.“

A tak jsem to zkoušel po většinu noci. A jak jsme si často říkali, Sydney se učila rychle.

Ráno jsem se probudil tak šťastný, jak jsem už dlouho nebyl. Sydney stála u okna a měla na sobě jen moje tričko. Bylo to

tak neuvěřitelně sexy, že jsem nedokázal myslet vůbec na nic. Nakonec jsem vstal, stoupl si za ni a zezadu ji objal. Opřela se

o mě.

„Podívej se ven,“ vydechla.

Chtěl jsem se dívat jenom na ni, ale přesto jsem se podíval

z okna. Všechno pokrývala hustá vrstva sněhu. Ploty, auto, všechno bylo zapadané sněhem. Větve stromů obaloval led. Svítilo bledé zimní slunce, které všemu dodávalo zvláštní lesk.

„To je neskutečné,“ poznamenala. „Jako by všechno bylo

z diamantů. Těžko uvěřit, že po tomhle se svět může vrátit zase do normálu.“

Objal jsem ji pevněji. „Já vím,“ řekl jsem. „Já vím.“

257

18

Sydney

Trvalo dva dny, než zprůjezdnili silnice a my jsme vyřešili

odvoz. Jak alchymisté, tak Morojové nás ujistili, že si nemáme dělat starosti s tím, že jsme rozbili auto z půjčovny, a že si máme půjčit nové, protože nemůžeme čekat, až nám opraví

to původní. Řekla jsem jim, že mi to nepřipadá správné, protože to byla moje vina, že jsme havarovali. A tak se mi podařilo

prodloužit pobyt v penziónu, dokud naše auto neopraví

po všech těch dalších, která tu noc havarovala. Pozvali nás zpátky ke dvoru, ale to jsem taky odmítla a alchymistům jsem řekla, že se cítím líp v penziónu, který vedou lidé. Pochopitelně se za mě postavili.

Dva dny jsme strávili jako ve snu. Jako bychom s Adrianem

byli na líbánkách. Neila jsme viděli jen na snídani a jinak zůstával zalezlý ve svém pokoji a nechával nám prostor pro naše

aktivity.

Nešlo pořád jen o sex. Ale většinou ano.

Adrian si ze mě utahoval, že si vynahrazuju ztracený čas. Možná že ano, ale doopravdy jsem si to nemyslela, protože jsem si nedovedla představit, že před ním bych to dělala

s kýmkoli jiným. Nebylo co si vynahrazovat. Taky jsem si nedovedla představit, jak může fungovat sex na jednu noc nebo

sex bez citů. Vím, že to lidé dělají neustále, ale připadalo mi to

258

jako zbytečnost. S Adrianem byl každý dotek…, všechno, co jsme spolu dělali…, umocněno naší láskou. Jak můžou mít lidé sex bez toho? Neměla jsem zájem přijít na odpověď na tuhle otázku.

I když jsme se nemilovali, trávili jsme spoustu času v posteli.

Četla jsem nebo pracovala na notebooku. On se díval na televizi nebo spal. Prohlašoval, že ho vyčerpávám, ale nevšimla

jsem si, že by postrádal energii. Mně připadal sex povzbuzující. Nabíjel mě. Připadalo mi, že se pak můžu vrhnout do stovky projektů. Měla jsem chuť k jídlu.

Nakonec nás dostihla realita a my se museli vrátit ke svým povinnostem v Palm Springs. Příliš mnoho lidí nás potřebuje.

Na rozdíl od napětí, které jsme prožívali během letu do Pensylvánie, na naší zpáteční cestě vládla spokojenost. Bylo to šestihodinové doznívání. S Adrianem jsme v letadle seděli vedle

sebe a mezi námi plápolalo naše propojení. I když jsme se chtěli vzájemně dotýkat, už jsme ani nemuseli.

Když jsme v Palm Springs vystoupili z letadla, zasáhl nás horký pouštní vzduch, který nám potvrdil, že náš zimní ráj je

už nadobro pryč. Během několika hodin jsem zapadla zpátky do své dřívější role. Už jsem nebyla hrdinkou zmítanou bouří,

která se ztrácí v objetí svého milence. Byla jsem Sydney Sageová,

alchymistka a opatrovatelka, byla jsem zase zpátky

v práci.

Adrian se musel vrátit do svého bytu a dohánět, co zameškal

v Carltonu. Já a Neil jsme se vrátili do Amberwoodu. Neil

v taxíku mlčel a já mu konečně dokázala věnovat pozornost. Během našeho zasněženého dobrodružství jsem měla oči jen pro Adriana a Neilovo samotářství jsem prostě připisovala

jeho povaze. Teď mi ale bylo jasné, že ho něco trápí.

„Je všechno v pořádku?“

Odtrhl zrak od okýnka. „Jo, jenom myslím na spoustu věcí.“

„Olive?“

„Někdy.“ Usmál se, ale okamžitě ho úsměv přešel. „Mimo jiné.“

259

Zmocnila se mě panika. „Cítíš se dobře? Nepociťuješ žádné vedlejší účinky?“

„Ne. Jen mám hodně věcí na přemýšlení.“ Tentokrát se

usmál doopravdy. „Nedělej si starosti. Už tak tě toho zaměstnává až dost.“

Na okamžik mě napadlo, jestli ví o Adrianovi. Proto je tak zadumaný? Neví, co s námi dělat? Ale ne, to mě napadlo jen

ze sobeckosti. Moje romantické dobrodružství s Adrianem pro

mě bylo nejvýznamnější věcí na světě, ale Neil si sotva uvědomoval, že jsme v penziónu taky. Měl svoje vlastní starosti

a po tom všem, čím si prošel, to bylo celkem pochopitelné.

Taxi zastavilo nejdřív před jeho kolejí a Neil začal vystupovat.

„Sydney…“ Zaváhal. „Vím, že musíš dohnat spoustu věcí,

ale rád bych s tebou o něčem mluvil o samotě, pokud někdy budeme mít možnost. Nemusí to být dneska. Ale v dohledné době.“

„Jasně,“ řekla jsem. „Domluvíme se.“

Až cestou na moji kolej mě napadlo, že se mnou možná

chce mluvit o tom, jak jsem ve sněhové bouři vytvořila žár. Už

tehdy

jsem si uvědomovala, jak je to bláznivé a nebezpečné,

jenže mi to pořád připadalo lepší, než abychom tam všichni

umrzli.

„Sydney!“

Sotva jsem vešla do pokoje, Zoe mi vběhla do náručí. Na okamžik mě napadlo, že se něco stalo, ale tvářila se nadšeně.

„Když jsi byla pryč, všechno šlo skvěle! Teda samozřejmě, že jsi mi chyběla, ale nevyskytly se žádné problémy. U Clarence jsem všechno zařídila a Eddie mě dokonce nechal řídit. Ne jenom

po parkovišti.“

Otevírala jsem kufr a víko mi vypadlo z rukou. „Cože udělal?“

„Řídila jsem jenom po okresce mezi dálnicí a Clarencem, takže nebyl žádný problém.“

„Policie může být všude,“ namítla jsem. „Nehody se můžou stát všude.“ Jako bych to nevěděla.

260

„Všechno bylo v pohodě,“ řekla. „Dokonce mi řekl, že mi to šlo skvěle. že jsem profík.“

Asi mě mělo potěšit, že se skamarádila s dhampýrem, ale nepotěšilo mě to. „Nemůžu uvěřit, že to udělal zrovna Eddie. Je to nezodpovědnost.“

Přikývla. „Říkal, že budeš toho názoru a že ti mám vyřídit:

,Aspoň že to nebyla Angeline.‘“

Neubránila jsem se smíchu. „To je pravda. I on má svoje limity.“

Když Zoe viděla, že jsem se uklidnila, pokračovala: „Když už mluvíme o Angeline…, věřila bys, že ještě nikdy nejedla

oříškovou zmrzlinu? Vzala jsem všechny do té naší cukrárny

a byla to ohromná zábava. Snažili jsme se na ni nezírat, jenže to nešlo, když tak valila oči. Dala si tři misky a nejspíš by si dala

i čtvrtou, kdybychom se už nemuseli vrátit na večerku.“

S údivem jsem zírala na nadšenou Zoe a radovala se, že mluví o tom, co dělala s Jill a dhampýry, jako by to byli její obyčejní lidští kamarádi.

„Promiň,“ řekla Zoe, protože si špatně vyložila moje mlčení.

„Ani jsem tě nenechala mluvit. Jak to šlo? Stalo se něco důležitého?“ Ano, to rozhodně.

„Teď čekáme, jak se to vyvine,“ odpověděla jsem a vrátila se

k vybalování. „Olivinu krev píchli Neilovi a teď jenom všichni doufáme, že ho to ochrání, aby se nemohl stát Strigojem.“

„To od něj bylo velice statečné,“ uznala.

Vzhlédla jsem. „Zoe, za posledních pět minut jsi dvakrát řekla něco hezkého o dhampýrech. Proč?“

„Nevím.“ Ale usmívala se. „Ale… jo, možná, že nejsou tak

špatní. Samozřejmě nejsou jako my, ale dá se s nimi vyjít. Vlastně

je všechno mnohem jednodušší, když je přestaneš nenávidět.“

„To určitě ano,“ souhlasila jsem. Pocítila jsem naději. Poslední měsíc života se Zoe a jejími striktními alchymistickými

názory byl pro mě utrpením. Ale můžu jí to vyčítat? Nebyla jsem dřív stejná? Trvalo mi dlouho, než jsem si zvykla…

261

Dokázala by to taky? Snad se časem přestane pokoušet zapůsobit na našeho otce a uvědomí si, že Morojové a dhampýři jsou

jako normální lidé. Bylo to omamné pomyšlení, že bychom

znovu mohly být jako sestry a sdílet stejnou filozofii proti alchymistům. Možná nakonec Marcus zruší i její tetování.

Tyhle myšlenky jsem si pochopitelně nechávala pro sebe, protože mi bylo jasné, že nesmím předbíhat událostem. Ale bylo těžké nedoufat, když jsme pak spolu s ostatními večeřeli

a viděla jsem, že Zoe už nevypadá, že by nejradši utekla. Všichni byli v dobré náladě, dokud se Jill nepodívala kamsi za mě

a těžce si nepovzdechla. Otočila jsem se a spatřila dvě dívky, jak vyvěšují plakát na Valentýnský ples.

„Tak ráda bych tam šla,“ poznamenala lítostivě.

„Já taky,“ přidala se Angeline.

„A proč nemůžete?“ podivila jsem se.

Jill dlouze pohlédla na Neila. Ten byl myšlenkami ve svém světě. „Nemám s kým jít,“ řekla. Angeline souhlasně přikývla.

„Určitě někoho najdete.“ Podívala jsem se na Zoe. „A ty

taky.“

Vykulila oči. „Cože? Na ples?“

„Jistě. Takhle se baví zbytek světa. Měla bys to taky zkusit.“

„A ty to zkusíš?“ zeptala se mě. „Vzhledem k naší práci mi to připadá lehkomyslné.“

„Už jsem to zkusila.“ Pár vteřin jsem nemohla pokračovat, protože jsem si vzpomněla na svůj první a jediný ples. Dorazil

tam opilý Adrian a já ho vezla domů, kde nás pak zastihl výpadek elektřiny. „Někdy není lehkomyslnost k zahození.“

Eddie se k plesu nevyjadřoval, ale teď se zazubil. „Sydney,

když jsem tě poprvé potkal, nikdy by mě nenapadlo, že můžeš taková slova vypustit z pusy. Co se s tebou stalo?“

Všechno, pomyslela jsem si.

S úsměvem jsem se na něj zadívala. „Všichni potřebujeme

nějakou zábavu. Pusťte teď z hlavy ples. Co kdybychom společně vyrazili do kina? Kdy jsme to udělali naposled?“

„Myslím, že nikdy,“ odpověděla Jill.

262

„Tak půjdeme. Koupíme si lístky a vezmeme s sebou

i Adriana.“ Zkoumavě jsem se zadívala na Angeline, ale nevšimla

si toho. „Možná i někoho dalšího.“ Trochu jsem si vyčítala, že jsem Treyovi slíbila, že budu držet Angeline dál od

Neila, když se jí Neil straní sám. Měla jsem dojem, že Treyovi dlužím mnohem víc za to, že se stal mým pokusným subjektem. Možná, když ho s námi vytáhnu do kina, urychlí to jeho

úvahy o tom, co dál.

život brzy zapadl do obvyklého rytmu. Jako dřív jsem

po škole na chvíli navštěvovala Adriana, ale už jsme spolu dělali něco jiného než předtím. Chybělo mi, jak jsme spolu v penziónu mohli trávit celé dny, ale z krátkého času, který jsme teď

měli, jsme se snažili vytěžit maximum. Dál jsem pokračovala ve „vynahrazování“ a dokonce jsem zašla tak daleko, že jsem

začala číst příručky o sexu. Připadala jsem si kvůli tomu hloupě, ale jednoho dne jsem se dočkala ocenění, když se mě zeptal:

„Kde ses tohle naučila, Sageová?“

Nový vývoj s Adrianem mi dodával ještě větší motivaci nás chránit, což znamenalo, že jsem musela všemožně pacifikovat Zoe. Netrávily jsme spolu tolik času, aby jí to stačilo, ale dělala jsem pro ni jiné věci, jako třeba, že jsem ji čas od času nechala řídit. Taky jsem ji povzbuzovala do aktivit se zbytkem party

a sledovala, jak je s nimi v čím dál větším klidu.

Jediné, co kazilo náš vztah, byl nadcházející rozvod rodičů.

Zoe dál předpokládala, že jsem na tátově straně. Veškerá moje nejistota ale zmizela po obědě/večeři s ním. Budu vypovídat

ve prospěch mámy, ačkoli je mi jasné, že to bude mít vážné následky pro můj nynější spokojený život. Soud se má konat až za měsíc a do té doby budu Zoe připomínat, jak moc nás naše máma miluje a že skutečně není špatná. Dokonce jsem

Zoe řekla, že by pro ni bylo dobré, kdyby soud schválil střídavou péči, takže by mohla rozdělit čas mezi oba rodiče a ne být neustále uvázaná k práci alchymistky, jak se toho moje máma

obává. Zoe se nad tím nápadem zprvu rozzářila, ale pak zavrtěla hlavou. „Tátovi by se to nelíbilo,“ řekla. Měla z něj až moc

velký strach.

263

Nejzvláštnější věc, která se mi poslední dobou přihodila, byla, že jsem se naučila pracovat s tetovací pistolí. Radost

z toho, že jsem se vrátila s tím, co jsem považovala za alchymistický inkoust, zmizela, když mi došlo, že Wolfe tím nemůže

Treye tetovat. Nejenže by praskla naše krycí historka o odstranění tetování, ale znamenalo by to, že Wolfe by se stal svědkem

aktivace kouzla. A tak jsem poprosila profesorku Terwilligerovou,

aby Wolfea přemluvila, aby si nechal tetovací pistoli u ní

pro případ, že bychom ji znovu potřebovali. Mezitím jsem ten přístroj prozkoumávala a četla všechno o tom, jak ho použít. Když jsem tu novinku oznámila Treyovi, nebyl z toho nijak nadšený.

„To ze mě máš větší strach než z jednookého chlapa?“ zeptala

jsem se, když jsme se sešli u profesorky.

„On aspoň tetuje už léta. Kolik tetování jsi udělala ty?“

„žádné,“ přiznala jsem. „Ale vsadím se, že o tom vím víc než on.“

Neměla jsem ale dobrý pocit z toho, že na rozdíl od inkoustu se solí má tenhle krvavý inkoust barvu. Bude tedy vidět.

Jelikož jsem předpokládala, že obě tetování by se měla překrývat, musela jsem ho udělat přes to Wolfeovo – přes Treyovo

slunce Bojovníků. Doufala jsem, že jenom objedu linie slunce, jenže jsem netušila, jestli mám dost zručné ruce.

„Jestli se mi to nepovede, tak ti zaplatím, aby sis to mohl nechat předělat,“ ujistila jsem Treye.

To ho uklidnilo, ale když si lehl na lavici, zavrčel: „Připomeň mi, proč jsem s tím vlastně souhlasil.“

„Protože držím Angeline dál od jiných kluků. Nechtěl bys

s ní jít na Valentýna do kina? Teda s námi se všemi.“ Zaúpěl. „Měl bych se jí stranit.“

„No, nemusíš sedět vedle ní. A nepůjdete tam přece sami.“

„Budu o tom uvažovat,“ řekl zdráhavě.

Netušila jsem, jestli tenhle plán s kinem v něco vyústí. Nemám moc zkušeností s dáváním lidí dohromady, ale Treyovi

ani Angeline se dosud zjevně nepodařilo překonat vzájemné

city. Došlo mi, že kdyby spolu začali znovu chodit, Trey by

264

jistě musel zpřetrhat svoje vazby s Bojovníky. Neprospělo by to vyššímu dobru? Nebo všechno jen komplikuju?

Každopádně tohle je problém na později. Prozatím se musím soustředit na to, jak se stát amatérskou tatérkou – což mi nakonec šlo dobře. Překryla jsem obrázek slunce další vrstvou

inkoustu a ani mi moc neujela ruka u kontur. Trey se chtěl podívat do zrcadla na výsledek, ale předtím jsem musela dokončit

kouzlo. Nátlak s pomocí živlu země se dá dělat s časovou prodlevou, kterou spustí určitá událost. Abe vložil do krve potřebu poslouchat, ale nijak specificky ji nenabil. To jsem musela

udělat já. Jakmile se krev ocitla v subjektu, magie začala působit

a byla připravena nechat se nasměrovat. Trey se posadil a já se předklonila a zadívala se mu do očí.

Během alchymistického rituálu poté, co se podá krev, hierofant předá novému rekrutovi standardní instrukce: „Naše

slova jsou tvoje slova, naše cíle jsou tvoje cíle, naše názory jsou tvoje názory.“ Nikdy jsem o těch slovech příliš neuvažovala.

Až donedávna jsem si neuvědomovala, jak kouzlo na osobu

konkrétně účinkuje. Hierofant potom ještě dodá: „Nikdy nepromluvíš

o nadpřirozenu s těmi, kdo nejsou jeho součástí.

Budeš střežit jeho tajemství.“ Víc tohle kouzlo nedokáže. Není možné udílet neurčité příkazy. Morojové zacházejí s nátlakem obezřetně, a tak do krve dávají jen nízkou hladinu magie. Nebo

aspoň většina Morojů. Ale jelikož někteří alchymisté jsou naprogramováni silnějšími příkazy, existují očividně i Morojové,

kteří jsou ochotni obejít pravidla a dodat krvi větší moc.

U Treye jsem si s ničím takovým nelámala hlavu. Když se

kouzlo v krvi zaktivovalo, stačilo mu dát jediný příkaz.

„S nikým nebudeš mluvit o svých citech k Angeline,“ přikázala

jsem mu strnule.

Trey mi hleděl do očí a já viděla, jak se mu tmavé oči zastřely

a příkaz si ho podrobil. Srdce mi pokleslo. Viděla jsem to

u alchymistů, když je tetovali. Sama jsem to zažila na vlastní

kůži. Nátlak začínal působit. Selhali jsme. Magie stále fungovala a…

265

Trey náhle zamrkal, jako by se pokoušel setřást ze sebe sen.

„Proč ne?“ zeptal se.

„Co proč ne?“

„Proč nesmím mluvit o Angeline?“

„A ty chceš?“

„Nevím. Někdy.“

„Víš, nedávno jsme u oběda probírali naše plány na jarní

prázdniny a ona najednou začala mluvit o tom, že surikaty nejsou

kočky a že by je zoologové měli přejmenovat, protože kdyby si někdo pořídil surikatu jako domácího mazlíčka, asi by

mu to způsobilo spoustu problémů.“ Pečlivě jsem se na Treye zadívala. „Co si o tom myslíš?“

Jeho výraz zněžněl a po tváři se mu rozlil úsměv. „Je to

legrace. Ne, miluju to. Vím, že takový věci zní šíleně, ale to proto, že všechno je pro ni tak nové. My všechno považujeme

za samozřejmost, ale když jsem s ní, vidím svět úplně novýma očima. Díky ní je můj svět lepší. Proto je tak skvělá.“ Náhle zpozorněl. „Proč se tak usmíváš?“

„Protože mluvíš o tom, co cítíš k Angeline.“

„No a?“ zeptal se podezíravě.

„žádala jsem tě, abys to nedělal.“

„Vážně?“

Dveře do garáže se otevřely a stanul v nich Adrian. Musel

dnes zůstat dlouho v kampusu, takže se k nám mohl přidat až teď. „Pořád ještě tetuješ, Sageová? Uděláš mi kostru piráta?“ Střídavě se na nás díval z jednoho na druhého. „Co se děje?“ Rozesmála jsem se a spráskla ruce. „Funguje to. Solný inkoust znegoval ten druhý. Zrušil nátlak! Lidská magie zvítězila.“

Trey došel ke mně. „Chci znát podrobnosti.“

Spěšně jsem ho objala, což ho překvapilo. „Podrobnosti jsou takové, že jsi právě pomohl dokázat ohromný objev. Pomůže to spoustě lidí.“

Pochopitelně se pořád tvářil nechápavě. „Pokud jsi něco nepokazila.“

„Jsi volný a můžeš s námi jít do kina,“ řekla jsem.

266

„Ale všichni jsme jen kamarádi,“ řekl Trey rychle.

„Rozhodně,“ přisvědčila jsem.

Musel už jít do práce, takže si s námi povídal jen chvilku. Jakmile odešel, vrhla jsem se Adrianovi do náruče a on se se mnou zatočil.

„Moje geniální holka,“ poznamenal. „Dokázala jsi to.“

Dala jsem mu pusu na tvář. „Bez tebe bych to nezvládla.“

„Beze mě? Já jsem nepřišel na způsob, jak sehnat nelegální ingredience, nepřesvědčil jsem testovací subjekt a během týdne jsem se nenaučil pracovat s tetovací pistolí.“

„Byl jsi mi morální oporou,“ ujistila jsem ho. „To je to nejdůležitější.

A teď, když vím, že to funguje, musím vyrobit víc toho inkoustu, než přijede Marcus. Budeš mi dělat společnost?“ Marcus vzkázal po Sabrině Adrianovi, že přijede do města

příští týden. Kdykoli budu mít volnou chvíli, budu vyrábět inkoust, takže jsem nechtěla promarnit ani tuhle chvíli. Musím

Marcusovi poskytnout co největší šanci k boji. Když jsme se

s Adrianem vrátili do domu, profesorka Terwilligerová vařila

v kuchyni. Ujistila mě, že můžu použít její pracovnu, a mávla na nás, abychom šli dál. Přestože přesně nerozuměla mému projektu, nevadilo jí, že pracuju u ní a nechávám si tam věci. Adrian tam taky často chodil. Dnes večer tiše seděl vedle mě

a dělal svou práci, zatímco já zase tu svou. Bylo to příjemné

a skoro až normální.

„Není to divný?“ zeptal se a vzhlédl, když jsem odměřovala

sůl. „Všechna ta různorodost, jakou život nabízí? Sedíme tady

a já čtu výplod kreativity.“ Pozvedl knihu poezie. Lekla jsem se, jak už je ošoupaná a má oslí uši. „A ty provádíš vědecký

a magický výpočty. V jednu chvíli děláme intelektuální věci…

a v další zcela podléháme fyzické vášni. Jak to děláme? Tam

a zpátky, mysl a tělo? Jak můžou stvoření jako my jít z extrému do extrému?“

„Protože takhle to děláme,“ usmála jsem se. Byla jsem opravdu ráda, že ty prášky neumlčely v Adrianovi filozofa.

Ráda jsem naslouchala jeho vzletným řečem. „A není to nutně extrém. Teda to, co jsme včera dělali u tebe…, to možná byl

267

fyzický akt vášně, ale bylo to zároveň velmi kreativní. Kdo tvrdí,

že mysl a tělo nemůžou spolupracovat?“

Zvedl se ze židle a došel ke mně. „Dobrý postřeh. A pokud

mi paměť dobře slouží, s tím geniálním nápadem jsem přišel

já.“

Odložila jsem materiál. „To není pravda. Byl to můj nápad.“

„Existuje jen jeden způsob, jak to vyřešit.“ Objal mě kolem pasu a přitiskl mě ke stolu. „Musíme tu kreativitu překonat. Myslíš taky na to, co já?“

„že ve vedlejší místnosti je profesorka Terwilligerová?“ Ale

když jsem cítila, jak se ke mně Adrian tiskne, tep se mi zrychlil

a už jsem přemýšlela, jak sklidit stůl.

Poodešel a zavřel dveře pracovny. „Je diskrétní,“ řekl.

„A chytrá. Nejdřív by zaklepala.“

Myslela jsem, že si dělá legraci, ale znovu mě objal, vysadil mě na stůl a obemkl si boky mýma nohama. Naše rty se

hladově střetly, zatímco jeho prsty umělce mi začaly rozepínat knoflíky na halence. Z líbání mě vytrhlo zabzučení mého telefonu.

„Kašli na to,“ řekl Adrian s očima zamlženýma touhou

a skoro bez dechu.

„Co když se něco děje ve škole?“ zeptala jsem se. „Co když Angeline ,nedopatřením‘ ukradla autobus a rozjela se s ním do knihovny?“

„Proč by to dělala?“

„Myslíš, že by toho nebyla schopná?“ Povzdechl si. „Tak to zjisti.“

Seskočila jsem ze stolu s oblečením nakřivo a zjistila, že mi

píše Neil. Musíme si promluvit. Můžeš se se mnou sejít dneska večer? Někde v soukromí? Je to důležité.

„Ha,“ poznamenala jsem a ukázala zprávu Adrianovi. Nechápal

o nic víc než já. „Nevíš, čeho se to týká?“

„Ne. Zmínil se o tom, když jsme se vrátili do města.“ žár

mezi námi začínal vyhasínat, a tak jsem zase zapnula halenku.

„Co když chce mluvit o tom, že pracuju s magií?“

268

Adrian zvážněl. „Ne, to si nemyslím. O tom nebude mluvit

s nikým.“

„Ale měla bych to zjistit. Jestli se něco děje…, nakonec si

s tím budu muset poradit.“ Klekla jsem si, abych uklidila dolů do police věci, které mi přidělila profesorka Terwilligerová.

„Může jít o něco důležitého. Navíc už je pozdě.“

„Víš, co je taky důležitý? že budeš mít za pár dní narozeniny. Budeš mít propustku?“

S úsměvem jsem se narovnala. „Nevím. Zoe se mnou chce

něco podniknout. Možná bychom mohly vymyslet, že vyrazíme

s celou partou, takže by ses mohl taky přidat.“

Objal mě. „To není dost dobrý. Chci tě – jenom tebe – u mě doma. Uvařím ti tu nejúžasnější večeři, jakou ti kdy připravil někdo, kdo vůbec neumí vařit. A potom… sedneme do mýho auta.“

Čekala jsem, až mi prozradí, kam by mě chtěl vzít. „A?“ Něžně mě políbil zezadu na krk. „Co myslíš?“

Potěšeně jsem zalapala po dechu. „No teda!“

„Trefil jsem to, viď? Uvažoval jsem nad nejlepším dárkem

a pak jsem si uvědomil, že tě asi nic nepotěší víc než ty a já

na tvém nejoblíbenějším místě na světě.“

Polkla jsem. „Trochu se stydím, jak jsem z toho nadšená.“

Nikdy by mě nenapadlo, že moje vášeň pro auta bude hrát roli

v mém sexuálním životě. Eddie měl pravdu. Něco se se mnou

stalo.

„To nic, Sageová. Každýho rozpaluje něco jinýho.“

„Ale pokazil jsi tím překvapení.“

„Ne. To je součást dárku – budeš na to myslet následující tři dny. Taky tě to podnítí, abys utekla Zoe.“

„To je úžasně podněcující.“

Políbili jsme se na rozloučenou a já si domluvila setkání

s Neilem. Soukromí, kam chtěl jít, bylo místo mezi stromy

u knihovny. Takhle pozdě večer tam nikdo nechodil, a kdyby nás tam někdo přistihl, mohli bychom tvrdit, že si zkracujeme

cestu do knihovny. Vzhledem k mé pověsti hvězdné studentky by to nikdo nezpochybňoval.

269

Překvapilo mě, že dorazil se zpožděním, což u něj nebylo typické. Tvářil se ztrápeně. „Promiň. Angeline mě sledovala

a měl jsem co dělat, abych jí unikl.“

„Líbíš se jí, to přece víš.“ Nevyčítala jsem si, že jsem mu to

řekla, protože to musí dávno vědět. „Nebo se jí spíš líbí představa

o tobě. Chce tě na odreagování.“

„Co to má znamenat? To je jedno.“ Zavrtěl hlavou. „Na nic takového nemám čas.“

Napadlo mě, jestli by měl čas na „něco takového“, kdyby

tady byla Olive.

„Tak co se děje?“ Připravila jsem se na výslech ohledně magie. Ale s čím přišel místo toho, mě málem porazilo.

„Potřebuju, abys mi pomohla se Strigojem.“

Na několik napjatých okamžiků zavládlo mezi námi ticho.

„To budeš muset trochu rozvést.“

Neil ukázal na svoji paži, kde měl tetování. „Všichni jsou

z toho nadšení, ale co to znamená? Funguje to? To nikdy nezjistíme, pokud to nevyzkouším se Strigojem.“

Zděsila jsem se. Samozřejmě jsem si to uvědomovala, ale nečekala jsem, že přijde s takovým nápadem. „Chceš se nechat přeměnit?“

„Ne, ne. Samozřejmě, že ne. Pročítal jsem si hlášení strážců

a objevil jsem, že Strigojové se vyskytli tady v okolí, v Los

Angeles.“

To mě nepřekvapovalo. V Los Angeles jsou vždycky Strigojové.

„Teda vlastně jeden Strigoj,“ pokračoval Neil. „Chci ho najít

a vylákat, než po něm půjdou ostatní. Znají už jeho zvyky natolik dobře, že k tomu dříve či později dojde. Obvykle jenom

pije a zabíjí, ale narazil jsem i na hlášení, podle nichž občas

nějakou svou oběť přemění. Tak jako tak, když budu jako návnada, ochutná moji krev a my zjistíme, jak na ni bude reagovat.“

Na první pohled mi to připadalo tak logické, že už jsem málem souhlasila. Plán měl ovšem několik trhlin. „Pokud tetování nefunguje, skončíš mrtvý nebo jako Strigoj.“

270

„V tu chvíli by ses do toho vložila ty,“ prohlásil nadšeně.

„To, co jsi udělala s tím ohněm…“

„Neile…“

Pozvedl ruku. „Ne, ne. Nikomu o tom nepovím. Ani se tě nebudu vyptávat, jak jsi to udělala. Ale kdyby ses dokázala schovat někde poblíž a udělat ten oheň znovu, mohla bys ho upálit, než by mi ublížil.“ Neilovo nadšení trochu ochablo.

„A pokud se mu podaří mě proměnit, můžeš nás zabít oba.“

„Neile! Posloucháš se? Tohle je šílené. Mluvíš doslova o sebevraždě.“ Jeho pohled se ve stínu střetl s mým. „Ano a můj život by

byl malou cenou za to, abychom získali odpovědi. A to není melodrama. Vím, že někteří z vás – hlavně Adrian – si myslí, že jsem trapný a přeháním, ale přísahám, že služba Morojům

je mým největším životním cílem. Chci pro náš lid to nejlepší.

Teď neděláme nic, než čekáme…, což je totéž jako nedělat nic. Když tohle vyřešíme, bude to ten největší průlom, o jakém budou všichni mluvit.“

Musela jsem se podívat jinam. Bylo to šílené…, ale přesto to

dávalo smysl. „Chápu, kam tím míříš, ale pokud si chceš zahrávat se Strigoji, nech si to posvětit od strážců. Ať něco zařídí

oni.“

„Myslíš, že by mi dovolili udělat něco takového?“ Neodpověděla jsem, protože jsem o tom pochybovala. „Přesně tak. Tu

noc jsi vytvořila veliký oheň. Myslíš, že bys dokázala takový, co by pohltil Strigoje?“

„Ano,“ odpověděla jsem bez váhání. „Ale není mi příjemně

z toho, že mám být tím jediným, co může zabránit případné zkáze.“

„Ne, to nebudeš.“ Neil ukázal za mě. „Právě včas.“

Otočila jsem se a uviděla Eddieho, jak k nám kráčí s nechápavým výrazem ve tváři. „Ahoj. Dostal jsem tvoji zprávu,“

řekl. „Co se děje?“

Neil začal Eddiemu znovu přeříkávat svůj plán ohledně

toho, jak se obětuje pro dobro Morojů. Nezmínil se o mně ani

o magii, ale Eddiemu navrhl totéž – že by ho potřeboval, kdy271 by se věci vymkly z rukou a bylo potřeba Strigoje zneškodnit. Vlastně nepoužil slovo „kdyby“. Lépe to vystihovalo slovo

„až“.

Eddieho to šokovalo snad ještě víc než mě. „Ne!“

„Eddie,“ přemlouval ho Neil klidným hlasem. „Uvědomuju

si, že jsme každý jiný, ale pravda je taková, že tě respektuju. Myslím, že jsi jedním z nejlepších strážců, jaké jsem kdy

potkal, a že jsi toho v životě dokázal mnohem víc než jakýkoli ostřílený strážce. Ty a Sydney jste ideální tým, který mi

může krýt záda. Musíš pochopit, jak je to důležité. Je pravda,

že jsem nikdy nebojoval s žádným Strigojem, ale viděl jsem, jak je zabíjeli. Když jsem byl malý.“ Zachmuřil se. „Pořád se mi

o tom zdá, a pokud můžeme udělat aspoň maličkost, abychom ta monstra zastavili, tak to udělat musíme. Pomysli na to, že bychom mohli zabránit přeměně ostatních!“

Eddie nevypadal, že ho Neil přesvědčil, ale ve tváři měl takový výraz, jaký jsem u něj ještě nikdy neviděla. „Nepopírám

ten princip, ale je to příliš nebezpečné. A nejen pro tebe. Kdysi

jsem udělal něco podobného…“ Eddie se zatvářil tak bolestně,

až mi to trhalo srdce. „Já a moji kamarádi. Mysleli jsme, že dokážeme přemoct Strigoje…, ale dopadlo to tak, že můj nejlepší

kamarád umřel. Nezáleží na tom, jak moc myslíš, že jsi připravený.

I když se postavíš jedinému Strigojovi, může se stát

cokoli. Ty a já, to nemusí stačit. A Sydney rozhodně ne – bez urážky. Potřebovali bychom víc, abychom situaci mohli obrátit ve svůj prospěch.“

Neil se na mě náhle zadíval s očekáváním. Trvalo mi pár

vteřin, než mi došlo, co po mně chce. „Slíbil jsi, že to neřekneš!“

„Neřeknu,“ ujistil mě. „Ale myslel jsem, že bys to mohla

říct sama. Jestli to neuděláš, já to nepovím. Myslíš snad, že by tě Eddie zradil?“

Oba mě upřeně pozorovali a já bych nejradši Neilovi jednu vrazila. Dostál své cti… ve volném slova smyslu. Poté, co jsem

si jeho řeč vyslechla hned dvakrát, skoro mě přesvědčil. Možná proto, že jsem se opájela vítězstvím z toho, že Treyovo tetování funguje. Nebylo by velkolepé dokončit další úkol, na němž

272

závisí osudy tolika lidí? A pokud do toho půjde Eddie, s jedním

Strigojem si jistě poradíme.

Jenže to znamenalo, že musím Eddiemu prozradit svoje tajemství, které už zná až příliš mnoho lidí. Vzpomněla jsem si

na staré přísloví: Dva dokážou udržet tajemství, jen když je jeden

z nich mrtvý. Čím víc se to rozšíří, tím větší malér z toho můžu mít.

Ale když jsem sledovala Eddieho pevný pohled, připomněla jsem si naše přátelství a všechno, čím jsme si prošli. Ve světě

tajemství a lží je jen pár lidí, kterým můžu ještě věřit. Bezpochyby ale vím, že Eddie je jedním z nich.

Zhluboka jsem se nadechla a zadoufala, že nebudu za blázna.

Natáhla jsem ruku před sebe. Nervózně jsem se rozhlédla,

abych se přesvědčila, že jsme skutečně sami, a pak jsem v dlani zažehla jiskru ohně, která se během chviličky zvětšila do velikosti koule tenisového míčku.

Eddie se předklonil a zalapal po dechu. Oranžové plameny ozařovaly jeho obličej. „Možná… možná máme větší šanci,“ řekla jsem.

273

19

Adrian

Nastaly Sydneyiny narozeniny a moje auto odmítlo nastartovat.

„To si ze mě děláš srandu,“ prohlásil jsem a snad posté otočil

klíčkem v zapalování. Motor vrčel a vrčel, ale ne a ne nastartovat. Zaúpěl jsem a opřel si čelo o volant. „To snad není

pravda.“

„Problém?“

Zvedl jsem hlavu a spatřil Rowenu. Stála venku u dveří

řidiče, které jsem nechal pootevřené. Rozhodil jsem rukama.

„Jak vidíš.“

Naklonila hlavu a prohlížela si auto. Jeden z jejích fialových copánků jí přitom spadl do obličeje. „Jak je ten krám starý?“

„Pozor na jazyk, ženská. Sydney to auto miluje. Možná víc než mě. Navíc jsi umělkyně. Měla by sis vážit starožitností. Znáš přece historii a řemeslo…“

Zavrtěla hlavou. „Já jezdím priusem.“

Pokusil jsem se znovu nastartovat mustanga. Smůla. „Sakra, proč zrovna dneska? Dneska má Sydney narozeniny.

Máme plány.“

„Zavolej odtahovku a já tě hodím domů.“ Soucitně mě poplácala po rameni. „Znám jednoho chlápka z opravny. Udělá

ti cenu.“

274

„To asi sotva,“ poznamenal jsem a vytáhl mobil. „Leda by to bylo zadarmo. Následující týden a půl jsem na mizině.“

„Předpokládám, že proto, žes jí koupil nějaký extravagantní dárek.“

„Ani ne. To je dlouhý příběh.“

Smířil jsem se s tím, že nebudu schopen Sydney zasypat

dary. Už jsem se kvůli tomu netrápil ani se neobával, že budu muset prodat manžetové knoflíčky od tety Taťány. Nejspíš mi

v tom hodně pomohly léky, ale věděl jsem, že je v tom i něco

víc. Po rozhovoru s Jill a po tom všem, co se stalo v Pensylvánii už pro mě materiální věci přestaly být tak důležité. Líbilo by

se mi zahrnout Sydney diamanty? Určitě, ale nemusím. Mezi námi jsou mnohem důležitější věci. Spokojil jsem se s tím, že

jí přichystám večeři a budu si prostě vychutnávat čas strávený

s ní. To je teď důležité. Jen my dva.

Samozřejmě jsem plánoval, že nějaký ten čas strávený

o samotě

se odehraje v mém autě, což teď ovšem nepřipadalo

v úvahu. Sice jsem už netrpěl depresí, při které jsem nebyl schopen vylézt z postele, ale když se mi pokazily plány, zdeptalo mě to jako každého. Když se mnou Rowena čekala v kampusu

na parkovišti, moc jsem nemluvil a jen jsem zabředával do pochmurné nálady.

„Jsi ukázkový příklad zamyšleného umělce,“ utahovala si ze mě. „Bereš lekce, aby ses to naučil?“

„Ne, s tím darem už jsem se narodil.“

Zazubila se a šťouchla do mě loktem. „Hlavu vzhůru.

Odvezu tě, kam budeš potřebovat. Zachráníme dnešní den, chlapče.“

Zářila jako sluníčko, takže bylo těžké zůstat zachmuřený.

Navíc bych nemohl připustit, aby ke mně Sydney večer přišla

a našla mě mrzutého. Bude muset provést zázrak, aby unikla

Zoe a odložila sesterskou oslavu. Nejspíš by si ušetřila spoustu stresu, kdyby odložila oslavu se mnou, jenže pro mě to něco znamená – oslavit to s ní v ten správný den. Naléhal jsem na ni, abychom se sešli dneska, a teď jsem musel zařídit, aby všechno vyšlo.

275

Odtahovka odvezla Ivaškinátora pryč a pak mě Rowena

odvezla do města. Za poslední zbytek peněz jsem hodlal nakoupit jídlo na dnešní večer. Jenže když jsme vešli do obchodu

a Rowena viděla, co kupuju, málem z toho dostala infarkt.

„Mražené lasagne? Hotový dort? Myslela jsem, že tu holku miluješ!“

„To jo, ale nestuduju na kuchaře.“

„Cassie ano.“

„Jenže tu není.“

Rowena si povzdechla a vytáhla mobil. „Upřímně se divím,

jak jsi mohl přežít, než jsme se poznali.“

O hodinu později dorazila Cassie za mnou a za Rowenou

ke mně domů. Přinesla tašku surovin. Sledoval jsem, jak obě vyndávají nejrůznější ingredience, o jejichž použití se mi ani nesnilo. Jako třeba klobásu a ibišek. Přinesla i láhev bílého vína.

„Sydney nepije,“ pověděl jsem jí.

„To je fuk,“ prohlásila Cassie a popadla vývrtku. „To je pro mě, zatímco budu vařit.“

Rowena sebou trhla. Zřejmě si myslela, že poté, co tehdy

Sydney napochodovala do toho baru, jsem šel na léčení. Možná měla pravdu. Vypadala, že se chystá Cassie napomenout

za pití, ale nakonec to odmávla.

„Jsem v pohodě.“ Kupodivu to byla pravda. „Rozhodně nechci zavinit, aby něco narušilo kuchařčinu genialitu.“

Cassie vzhlédla od své sklenky. „Hele, pomůžeš mi. Nebudu to gumbo dělat sama.“

„Když pomyslím na romantickou narozeninovou večeři, rozhodně mě nenapadne polívka.“

„Polívka?“ Málem se zadusila vínem. „Ty myslíš, že gumbo

je obyčejná polívka? Vymýšlela jsem něco, co nemůžeš pokazit, když na ni budeš čekat. Tohle bude lepší a lepší, čím víckrát

se to bude vařit. A až přijde a ochutná to, bude navěky tvoje.

Není zač.“

Přestože Cassie ode mě chtěla pomoct, nakonec od toho upustila, protože si nejspíš myslela, že bych to pokazil. Přesto jsem ale dával pozor, abych se něco přiučil. Loupání krevet pro

276

mě bylo záhadou a nikdy jsem neslyšel o ničem, co se jmenuje jíška. Vaření je vlastně zábava, když vaříte s někým, kdo ví, co

dělá. Jakmile bylo gumbo hotové, Cassie začala míchat ingredience na čokoládovo-mátové dortíky. Podala mi lžíci, abych

směs míchal, ale vtom mi zazvonil telefon. Obvykle ho mívám zapnutý jen na vibrace, ale dneska jsem pro všechny případy

nechal zapnuté zvonění, na kterém mám melodii „Under Pressure“

od Queenů. Rowena i Cassie se málem zadusily smíchy.

Odhodil jsem lžíci a rozběhl se do obýváku. Na displeji telefonu jsem uviděl neznámé číslo.

„Adriane? Tady Marcus. Už jedu zpátky.“

Na jeden děsivý okamžik jsem si představil, že Marcus překazí mou úžasnou narozeninovou oslavu se Sydney. Už jsem

ho živě viděl, jak srká gumbo.

„Zatím jsme ještě v Arizoně a něco tady doděláváme,“ pokračoval.

„Ale plánuju, že budu v Palm Springs v neděli. Předpokládám, že bychom se měli domluvit. Nechtěl jsem Sydney

kontaktovat přímo.“

„Super nápad.“ Telefon lásky byl jen pro nás dva a její normální číslo mohli alchymisté snadno prověřit. Sydney se neustále obávala, že s nimi bude mít problémy, ale Marcus riskoval mnohem víc. „Tak co máš v plánu?“

„Nevíš, kolik inkoustu vyrobila?“

Během toho procesu jsem býval často s ní. „Dost na to, aby naplnil kyblík na barvu.“

„Hmm. Možná bychom se tedy měli sejít na parkovišti před obchodem pro kutily. Vypadali bychom jako normální zákazníci.“

„Jako že bychom zaparkovali vedle sebe a předali si kyblík barvy? Jo, to vůbec nevypadá podezřele.“

„Máš snad lepší nápad? Nikdy nevíš, jestli tě nesledují alchymisté.“

„Určitě nebudou sledovat její učitelku,“ řekl jsem. „Inkoust

je stejně u ní doma. Sejdeme se tam a aspoň si budete moct promluvit. Sydney ti jistě k tomu bude chtít dát instrukce.“

277

„To je dobrý nápad,“ prohlásil Marcus zdráhavě. „Pokud ovšem té učitelce věříš.“

„Samozřejmě.“

Dal jsem mu adresu a domluvili jsme si čas schůzky. Když

jsem zavěsil, Cassie a Rowena ještě pořád za neustálého chichotání vyráběly dortíky, a tak jsem je nechal být. Vytáhl jsem

telefon lásky a napsal jsem Sydney.

Volal Robin Hood. Sejde se s tebou u J. T. v neděli v 8 večer. Zařídíš

to?

Odpověděla rychle. Zařídím. Díky za vyřízení.

Myslel, že bude bezpečnější, když půjde všechno přese mě. Zvládneš

se teda dneska stavit?

Skoro jsem až slyšel její povzdechnutí. Ano, ale těžce jsem si

to vydobyla a zítra si to sakramentsky odnesu. Navíc máme další spor ohledně rozvodu. Povím ti to pak.

Použilas slovo začínající na sakra? Je ti devatenáct a je z tebe úplně jiná žena.

Chystal jsem se oba telefony odložit, ale vtom jsem si všiml, že mám dva zmeškané hovory od Angeline. Volala před pár hodinami. Uvažoval jsem, jestli jí mám zavolat. Koneckonců

vždycky existuje možnost, že ukradla autobus. Ale kdyby se

něco dělo, Sydney by o tom jistě věděla dřív než já. Angeline

mi nenechala žádnou zprávu v hlasové schránce, a tak jsem se uklidnil a rozhodl se věřit, že je všechno v pořádku a že se mě

jen chtěla na něco zeptat.

Když jsem se vrátil do kuchyně, dortíky už byly v troubě

a Cassie v míse míchala polevu.

„Počkej, ty umíš dělat polevu?“ pozastavil jsem se. „Myslel jsem, že se kupuje už hotová.“

Poklepala lžící o mísu, aby z ní dostala zbytky. „Určitě se za toho kluka zaručuješ, Ro?“

Rowena se usmála. „Co se týče vaření, tak ne. Ale ohledně umění a romantických úmyslů vypadá slibně.“

„A nezapomínej na životní rady,“ dodal jsem. „V tom jsem taky dobrý.“

278

„Ujišťuju tě, že na to nezapomínám,“ řekla Rowena suše.

Rozhlédla se kolem a zamračila se. „Máš to tu hezký, ale nenapadlo by mě, že máš přítelkyni. Nejsou tu žádný fotky. Copak

si tady nikdy nic nenechala? Třeba kabát nebo plyšáka?“ Při jejích slovech mě bodlo u srdce, protože měla pravdu.

U normálních lidí doma je vidět, že mají vztah. Přinejmenším bych měl mít na lednici fotku sebe se Sydney. Jenže v mém

bytě není ani známka po tom, že bych měl přítelkyni, protože

pro většinu světa žádnou nemám.

„Kdybys ji znala, věděla bys, že nikdy nic nezapomíná.“

O chybějících fotkách jsem radši nic neřekl. „Je hrozně pečlivá. To já zapomínám, to mi věř.“

Cassie ukázala na časovač na troubě. „A myslíš, že ti můžu

věřit, že je včas vytáhneš a dáš na ně polevu? Ale musíš počkat, až vychladnou. Většina lidí to nedělá.“

„Jasně. Ale radši si to napíšu a…“

Ozvalo se zaklepání na dveře a já se na okamžik zděsil, že

Sydney dorazila dřív. I když jsou Rowena a Cassie jen kamarádky, objevit svého kluka v bytě se dvěmi dívkami nejspíš

není to nejlepší narozeninové překvapení. Ale když jsem se podíval kukátkem, uviděl jsem Angeline.

Sotva jsem otevřel, vpadla dovnitř a zrzavé vlasy si přehodila

přes jedno rameno. „Musíme si promluvit a nebereš mi telefon. Aha.“ Zrak jí padl do kuchyně. „Máš rande?“ Rowena si odfrkla. „Leda tak ve snu.“

Seznámil jsem je a Angeline představil jako svou sestřenku,

jak je v Palm Springs obvyklé. Jelikož mohla začít vykládat naprosto cokoli, rozhodl jsem se, že co nejdřív Cassie s Rowenou

vyprovodím.

„Holky, zachránily jste mi život,“ oznámil jsem jim. „Vážně. Tohle je mnohem lepší než mražený lasagne.“

Rowena na mě mrkla. „Něco mi napovídá, že to jídlo v kombinaci

s tvým šarmem zabere.“

„Teď si můžu svůj šarm schovat na něco jinýho.“

Dokonce i Cassie se tomu zasmála. „Nezapomeň přidat rozemletý mátový bonbóny. A až na to budeš dávat polevu…“

279

„… přesvědč se, že jsou úplně studený,“ dopověděl jsem

za ni.

Vyprovodil jsem je a Cassie mi dávala poslední instrukce, dokud jsem za nimi nezavřel dveře. Když jsem se vrátil, zjistil jsem, že Angeline obhlíží kuchyni. „Na nic nesahej,“ varoval jsem ji, jelikož už nadzvedávala pokličku nad gumbem.

Otočila se ke mně. „Jak to, že ti zachránily život? Na co to všechno máš?“

„Někoho čekám.“

„Někoho, s kým spíš?“

„Do toho ti nic není.“

„Ty dortíky vypadají dobře.“ Nakoukla okýnkem do trouby.

„Víš, že má Sydney narozeniny? Kdybys byl k něčemu, poslal bys jí po mně pár.“

„Ani nevím, proč a jak jsi přišla.“

„Přijela jsem autobusem.“ Angeline nechala průzkumu kuchyně

a vrátila se do obýváku. „Děje se něco divnýho.“

Málem jsem se rozesmál, ale tvářila se naprosto vážně.

„Na co konkrétního divnýho narážíš?“

„Sydney, Neil a Eddie něco chystají. Pořád spolu mluví,

a když se k nim přiblížím, zmlknou.“

Po tom, co se stalo u dvora, mě nijak nepřekvapovalo, že

Sydney hodně mluví s Neilem. Určitě se chce přesvědčit, že je všechno v pořádku s jeho tetováním – což mi připomíná, že jsem mu slíbil, že mu ho pomůžu vylepšit.

„U dvora se seběhla spousta věcí,“ pověděl jsem Angeline.

„Sydney a Neil na tom měli velký podíl. Nejspíš to teď spolu probírají.“

„Tak proč je do toho zamotaný i Eddie?“

Dobrá otázka. Jeho role je trošku nepochopitelná, ale možná Sydney chce s někým sdílet svoje nápady. Chápal bych, že upřednostnila Eddieho před Angeline. Taky je možné, že Angeline přehání o tom, že si špitají tajnosti. Bez ohledu na to

věřím, že Sydney ví, co dělá, a pokud z toho chce Angeline vyloučit, souhlasím.

280

„Nejspíš tě nechce zatěžovat, když toho teď máš tolik,“ řekl jsem. „Nepropadáš z literatury?“

Angeline zčervenala. „Já za to nemůžu.“

„Dokonce i mně je jasné, že nemůžeš napsat příspěvek

na Wikipedii a pak se na něj odvolávat jako na zdroj pro svůj

esej.“ Když mi o tom Sydney řekla, chvílemi z toho byla zděšená, chvílemi zase hysterická.

„Posunula jsem pojem ,hlavní zdroj‘ na úplně novou úroveň!“ Upřímně nechápu, jak jsme tak dlouho mohli žít bez Angeline. život musel být hrozně nudný.

„Spíš bys měla pracovat na tom, abys na úplně novou úroveň posunula svoje známky.“ Mluvil jsem skoro stejně zodpovědně jako Sydney. Časovač na troubě zapípal a já vyběhl

vyndat dortíky. „Takže se vrať na autobus, přestaň si vymýšlet

konspirační teorie a – proboha! Vždyť nesmíš opustit kampus sama!“

Její výraz prozrazoval, že tohle ji ani v nejmenším netrápí.

„Myslela jsem, že mě hodíš zpátky, a kdyby někdo něco říkal, tak mě budeš krýt.“

„Mám auto v servisu. Musíš se zpátky dostat sama.“ Opatrně jsem položil dortíky na linku. „Hlavně se prosím tě nenech

přistihnout. Sydney teď rozhodně nepotřebuje takový problémy.“

„Ona? To já budu mít problém,“ namítla Angeline.

„Ne, protože ty budeš jen sedět a čekat, zatímco ona se

za tebe bude přimlouvat a zaručovat.“ To už bych byl radši, kdyby přišel Marcus a snědl narozeninové gumbo, než aby Sydney musela dnešní večer strávit v amberwoodské ředitelně

a snažila se uchránit Angeline od vyloučení. „Teď už se vrať. Proplížíš se tam, aniž by si tě někdo všiml. To zvládneš.“

„Stejně si myslím, že se něco děje.“ Když jsem na to nezareagoval, kývla hlavou směrem k dortíkům. „Určitě si jich pár

nemůžu vzít?“

„Ještě nejsou hotový. Musí se na ně dát poleva.“

281

„Tak ji tam dej teď. To jsou jen kecy, že se musí čekat, než vychladnou.“

Byla to další z chvil, kdy jsem zalitoval, že už neovládám

éter a nemůžu na ni použít nátlak, aby odešla. Nakonec – poté, co jsem jí sehnal náhradní dopravu za autobus – odešla a já mohl dokončit narozeninové přípravy. Uklidil jsem byt, rozmístil svíčky a převlékl se do tmavozelené košile, o které vím,

že se Sydney líbí. Než jsem to všechno dodělal, dortíky už vychladly

a byly připravené na polevu. Odvážil jsem se ochutnat

gumbo a zjistil jsem, že Cassie měla pravdu. Bylo to něco víc než polévka. Bylo to úžasné.

Sydney dorazila okolo osmé, a sotva překročila práh, zarazila se. „To voní jako… krevety. A máta. A ananas.“

„Večeře, dezert a tohle.“ Ukázal jsem na jasně žlutou svíčku.

„Koupil jsem je. Jmenují se Havajská siesta.“

„To snad není… no, to je jedno.“ Zavřela za sebou dveře

a rozběhla se ke mně, aby mě políbila. Byl to jeden z těch vášnivých polibků, kdy přestávám vnímat svoje okolí. „Tak to je

zatím můj nejlepší narozeninový dárek.“

„S hodnocením ještě počkej,“ prohlásil jsem a rozmáchle ukázal do kuchyně.

Následovala mě tam a zůstala stát s otevřenou pusou. „Tys

dělal jíšku?“

„Jestli tím děláním míníš, že jsem dohlížel na výrobu, tak ano.“

Jedli jsme u stolku v obýváku a seděli přitom na zemi při

světle svíček jako před dvěma měsíci. Nikdy jsem nemyslel, že by mohla být ještě krásnější než v tom snu, když měla na sobě červené šaty, ale s každý uplynulým dnem mi dokazovala,

že se pletu. Pustili jsme Skokana, aby se proběhl. Schoulil se

u Sydney a delikátně okusoval klobásu.

Přiznal jsem se, že jsem měl v kuchyni pomocnice, čímž

jsem v Sydneyiných očích stoupl. Jill měla pravdu, když říkala,

že díky nedokonalosti se dostanu dál než s dokonalostí. Sydney se dosmála a pověděla mi, jaký měla den.

282

„Zoe je naštvaná. Náš vztah je teď tam, kde byl dřív. Řekla jsem jí, že vyřizuju věci pro profesorku Terwilligerovou – jako obvykle – a že by stejně bylo lepší, kdybychom spolu oslavily

moje narozeniny až o víkendu. že bude víc času.“ Zavrtěla hlavou.

„Ale Zoe mi to nezbaštila. Veškeré úsilí, abychom spolu

dobře vycházely, vzalo za své. Pořád jen řečnila, jak zanedbávám práci kvůli osobním záležitostem a že chci naši oslavu

odložit, aby s námi mohly jít ty stvůry. Ale to ještě nebylo to

nejhorší. Řekla jsem jí něco, co jsem neměla.“

„že budeš oslavovat s jednou z těch stvůr?“ Kdyby se stalo něco hrozného, pochopitelně by tady teď nebyla.

Sydney se na mě nepatrně usmála. „Řekla jsem jí, že jestli

jí na mně opravdu záleží, tak by mě měla nechat, ať si dělám

o svých narozeninách, co chci já. Stejně jako to udělala máma, když mi bylo dvanáct.“

„Co se stalo, když ti bylo dvanáct?“

„Máma nás všechny – teda kromě táty, ten byl mimo město – chtěla vzít na večeři, ale já nechtěla. Právě totiž vyšla kniha, po které jsem moc toužila, a mým snem bylo číst ji celou noc.“

„Proboha,“ poznamenal jsem a dotkl se špičky jejího nosu.

„Ty jsi rozkošná.“

Odstrčila mě. „Carly a Zoe hlasovaly pro večeři, ale máma jim řekla: ,Jsou to její narozeniny. Ať si dělá, co chce.‘“

„Tvoje máma je super.“

„To je.“ Sydney chvíli zírala do prázdna a v očích se jí odrážely plameny svíček. „To, že jsem se o ní dneska večer zmínila,

bylo pro Zoe nejhorší. Chtěla jsem ji přesvědčit, aby u soudu souhlasila se střídavou péčí, pokud by opravdu dokázala žít

s mámou i tátou. Myslím, že o tom jeden čas i uvažovala…,

jenže pak se na to zeptala táty. A on jí toho měl hodně co říct. Jediný rozhovor, a už zase jí vymyl mozek. Takže když jsem se

o mámě zmínila, Zoe začala o tom, že si musíme pamatovat,

jak je špatná. A tak pořád dokola.“ Povzdechla si. „Z pokoje

jsem se nejspíš dostala jen díky tomu, že jsem jí zařídila povolení trénovat cvičnou jízdu na parkovišti fakulty.“

283

„Aha, jistě. Mladý holce nic nezrychlí tep tak, jako když

může řídit auto. Slyšel jsem, že se to v rodině Sageových dědí.“ Konečně se zase usmála. „Jde o to, že je pořád v mnoha ohledech hrozně mladá. V jednu chvíli touží po řidičáku. Vzápětí mě klidně obviní, že porušuju pravidla alchymistů. Je to nebezpečné, obzvlášť když si myslí, že všemu rozumí.“

Sebral jsem naše prázdné misky a zvedl se. „A jak všichni dobře víme, jen jedna ze sester Sageových všemu rozumí.“

„Všemu ne. Neznám tenhle recept,“ křikla za mnou. „Ale budu se to muset naučit. Bylo to vynikající.“

„Možná bychom se měli vydat do New Orleans a ne do

Říma.“ Na talíř jsem nandal dortíky a spolu s nimi vzal tenkou svíčku a zapalovač. Skokan to sledoval se zájmem, hlavně ovšem dortíky. „Únikový plán číslo 37: Odletíme do New Orleans a budeme prodávat nicnetušícím turistům předražené ozdoby na stromy k místnímu svátku. Nesvítí tam tolik slunce. žádný problém s jazykovou bariérou. Vsadím se, že by bylo sexy, kdybych se naučil mluvit s cajunským akcentem.“

„Myslíš ještě víc sexy. Vsadím se, že tam Wolfe zápasil s aligátory.“

„Vsadím se, že je zkrotil, aby mu usnadnili útěk od pirátů.“ Vrátil jsem se do obýváku a s talířem usedl vedle Sydney.

„Vsadím se, že dělal obojí,“ řekla. Oba jsme chviličku mlčeli

a pak jsme vyprskli smíchy.

„Tak, oslavenkyně.“ Položil jsem před ni jeden dortík a zapíchl do něj malou svíčku. Zapalovač kupodivu fungoval, přestože jsem ho už měsíc nepoužil. „Něco si přej.“

Sydney mě obdařila úsměvem jasnějším než světlo svíčky

a předklonila se. Naše pohledy se na okamžik střetly a u srdce jsem pocítil hořkosladký záchvěv. Co si přeje? Jet do Říma?

Do New Orleans? Kamkoli? Svoje přání si nechala pro sebe, jak je obvyklé, a jenom sfoukla svíčku.

Zatleskal jsem, zahvízdal a pak se pustil do dortíku. Umíral jsem touhou dozvědět se, jak ten můj výtvor vlastně chutná. Vzhledem k tomu, že na mě zbyla ta nejtěžší práce – poleva

a zdobení –, měl jsem dojem, že vlastně můžu dortíky pova284 žovat za svoje výtvory. Cassie udělala jen to, že podle receptu smíchala ingredience.

„Nikdy by mě nenapadlo, že dát si po gumbu takovéhle

dortíky bude tak skvělé.“ Sydney se odmlčela, aby si olízla polevu

z prstů. Momentálně ji to připravilo o výřečnost.

„To bylo součástí Cassiina mistrovskýho plánu,“ přiznal

jsem nakonec. „Tvrdí, že sex je po mátě vždycky lepší.“

„Teda! Ta je opravdu kulinářský génius.“ Olízala si prsty

a pak si je decentně otřela do ubrousku. „A když už se bavíme

o sexu… Předpokládám, že už jsi s mustangem absolvoval prohlídku.“

„Aha. No…“ Na to jsem málem zapomněl. „Nevyděs se, ale…“

„Ale ne! Co jsi s ním provedl?“

Pozvedl jsem ruce. „Zadrž, já nic neudělal.“

Stručně jsem jí vypověděl, co se stalo dnes odpoledne, a její rozpustilý výraz se pozvolna měnil v zachmuřený. „Chudák

auto. Hned ráno zavolám do servisu a zeptám se, co se s ním stalo. Asi bychom ho měli nechat převézt do specializovaného servisu.“

„Prosím tě. Ani nevím, jestli si můžu dovolit zaplatit tenhleten.“ Položila ruku na moji. „Založím tě.“

Tušil jsem, že to přijde, a bylo mi jasné, že se tomu neubráním.

„Přišlas mě zachránit?“

„Samozřejmě. Od toho tu přece jsme.“ Přisunula se ke mně

blíž. Skokan se pokusil o totéž, ale jeho jsem odstrčil. „Já zachraňuju tebe, ty zachraňuješ mě. Prostě se střídáme podle

toho, kdy to ten druhý zrovna potřebuje. A jestli z toho budeš

mít lepší pocit, ber to tak, že jsem přišla zachránit Ivaškinátora,

ne tebe.“

Rozesmál jsem se a objal ji kolem pasu. „Tím se řeší všechno. Až na to, že když teď nemám auto, nemůžu dostát svému narozeninovému slibu.“

Sydney o tom chvíli přemýšlela. „No… Já ale auto mám.“

285

O hodinu později jsem si přísahal, že už si z její mazdy nikdy nebudu dělat legraci.

Ukázalo se totiž, že jsme v něm prožili to nejintenzivnější milování a rozhodně taky to nejvynalézavější, když jsme se museli přizpůsobovat stísněnému prostoru na zadním sedadle. Potom jsme tam spolu leželi přikrytí dekou, kterou jsem prozíravě vzal s sebou, a já se snažil vrýt si každý detail toho

prožitku do paměti. Její hladkou pleť, linii jejích boků. Radostnou

lehkost, která se mi vpalovala do duše, ačkoli jsem se cítil slastně letargicky.

Sydney se statečně posadila a stáhla střechu. „Jak se ti na narozeniny líbí tohle?“ dotázala se vítězoslavně. Skrz větve na nás svítil srpek stříbřitého měsíce.

Než jsme ze sebe strhali oblečení, Sydney objela blok, aby se ujistila, že nás nikdo nesleduje. Přestože neměla důvod si myslet,

že ji alchymisté sledují, radši byla opatrná. Když se ujistila,

že jsme sami, zaparkovala na strategickém místě v mojí ulici

před opuštěným domem, který se nachází asi blok od mého bydliště. To místo navíc zastiňovaly stromy. Samozřejmě někdo

mohl jít po ulici a vidět nás, ale ve tmě to bylo málo pravděpodobné. Znovu se ke mně zachumlala pod deku a položila si hlavu

na mou hruď. „Slyším tvoje srdce,“ řekla.

„Kontroluješ ho každou chvíli, aby ses ujistila, že nejsem nemrtvý, viď?“

Odpověděla mi tichým smíchem, následovaným dlouhým smyslným polibkem na krk.

Objal jsem ji pevněji a znovu se pokusil zapamatovat si všechno z téhle chvíle. Dokonalost spočívala už v tom, jak se

proplétala naše těla. Zdálo se mi nemožné, že mimo posvátné území měsíčním světlem zalitého auta existuje svět, před kterým

se musíme skrývat, svět, který nás chce od sebe odtrhnout.

Díky tomu pomyšlení se mi všechno mezi námi najednou zdálo hrozně křehké.

„Věci se rozpadají, střed nevydrží…,“ zamumlal jsem.

286

„Teď cituješ Yeatse?“ zeptala se nevěřícně a trochu nadzvedla hlavu. „Ta báseň pojednává o apokalypse a první světové.“

„Já vím.“

„Po sexu máš dost zvláštní vkus na poezii.“

Usmál jsem se a prsty jí prohrábl vlasy. V tomhle světle nepůsobily ani zlatě, ani stříbrně, spíš jako něco mezi tím. Dokonce

i v záchvatech lásky a radosti se mě zmocňovaly pochmurné nálady.

„No…, někdy mi prostě připadá, ž e tohle je příliš dobré

na to, aby to byla pravda. Nic takhle dokonalého bych nestvořil ani ve svých snech vyvolaných éterem.“ Přivinul jsem si ji

blíž a přitiskl tvář na její. „A jsem dost velký pesimista, takže vím, že nakonec se z každýho snu probudíme.“

„To se nestane,“ namítla. „Protože tohle není sen. Je to skutečnost. Nebo z toho aspoň děláme dostačující skutečnost. To je

báseň ze sbírky Devadesát devět od Edgara Allana Poea?“

„Copak Poe nepsal o smrti a takových věcech?“ Ona mě obviňuje z citování neromantických básní.

Překulila se na druhý bok a začala se probírat hromadou oblečení, které skončilo na podlaze. Po chvilce našla telefon

a začala v něm hledat. „Tady to máme. Devadesát devět pojednává

o snech, ale upíná se k naději, že svět bude stvořen znovu,

a stý muž se usilovně snaží ty sny uskutečnit.“ Odhodila telefon zpátky na hromadu oblečení a znovu se ke mně přitulila.

Ruku si položila na moje srdce. „Takhle se lišíme. Vypadá to jako sen, ale my ho uskutečňujeme. A co je skutečné, co jsme

vytvořili…, tomu se nemůže nic stát.“

Vzal jsem ji za jednu ruku a pak za druhou a obě je postupně políbil. „Jak to, že je z tebe romantička, zatímco já se užírám starostmi?“

„Asi jsme se nakazili jeden od druhého. A nedělej si z toho legraci,“ varovala mě.

„Tak mi k tomu nedávej příležitost.“

Usmíval jsem se na ni, a přestože jsem byl plný štěstí, nemohl jsem se zbavit mraku zadumaných myšlenek, který mé

štěstí zastiňoval. Nikdy dřív by mě nenapadlo, že někoho

287

dokážu takhle moc milovat. Taky by mě nikdy dřív nenapadlo, že budu žít ve strachu, že svou milovanou ztratím. Takhle

se cítí každý, kdo je zamilovaný? Všichni se pevně tisknou

ke svým milovaným a uprostřed noci se probouzejí zděšení, že jsou sami? Tohle je nevyhnutelné, když hluboce milujete?

Nebo to takhle máme jen my, když žijeme v neustálých obavách

a panice?

Přiblížil jsem k ní obličej. „Strašně moc tě miluju.“

Zamrkala způsobem, který už dobře znám. Takhle to dělá pokaždé, když se obává, že by se mohla rozplakat. „Taky tě miluju. Hej!“ Položila mi ruku na tvář. „Netvař se tak. Všechno bude dobré. Střed vydrží.“

„Jak to víš?“

„Protože ten střed jsme my.“

288

20

Sydney

Klečela jsem a prohlížela si svou práci. Téměř čtyři litry

inkoustu, který pomůže osvobodit další alchymisty, které už unavuje, že je naši nadřízení ovládají. Změní to způsob, jakým se až dosud nesla Marcusova mise. Změní to všechno.

To vědomí mě posílilo natolik, že jsem souhlasila s Neilovým šíleným plánem. To byla další šance na monumentální

objev. V záznamech alchymistů jsem vyhledala zprávy o výskytu

Strigojů v Los Angeles a zjistila, že Neil měl pravdu.

Podle všeho tenhle konkrétní Strigoj ovládá jedno území a obvykle pracuje sám. Převažuje teorie, že se stal Strigojem teprve

nedávno. Přestože Strigojové nebývají kdovíjak organizovaní,

dobře vědí, že ve skupině jsou silnější. Pokud je tohle začátečník, tím líp pro nás. Musím jen doufat, že na něj budou stačit

dva dhampýři a čarodějka, která ovládá oheň.

Samozřejmě jsem si uvědomovala, že se celá akce může

pokazit, a proto jsem se o ní Adrianovi nezmínila. Bylo mi

z toho hrozně. Vím, že spousta vztahů končí na tom, že jeden se chová hloupě a tutlá zásadní informace. Když jsem začala

s Adrianem chodit, přísahala jsem si, že to nikdy neudělám. Jenže mi bylo jasné, že kdybych mu o tom pověděla, stalo by

se hned několik věcí. Určitě by chtěl jet s námi. A kdyby se něco pokazilo, kdyby někdo z nás utrpěl zranění – nebo nedejbože

289

přišel o život –, nikdy by si neodpustil, že nebyl schopen dotyčného uzdravit. Viděla jsem ho předtím, než začal brát prášky,

a potom. Éterový rauš sice možná býval návykový, ale hůř ho mučí bezmoc, že nedokáže pomáhat ostatním. Nemohla jsem ho tomu utrpení vystavit.

A poslední důvod, proč jsem ho z toho chtěla vyloučit, byl čistě sobecký – nemůžu riskovat, že se mu něco stane.

Věci se rozpadají.

Vím, že Adrianova slova byla prostě jen součástí jeho zadumaného metafyzického rozpoložení, ale přesto mě pronásledovala,

protože jsem chápala, co tím chtěl říct. Náš vztah je dokonalý,

i když je založen jen na ukradených chvilkách, a občas

mi připadá, jako bychom tančili na ostří a bylo jasné, že jednou

přepadneme. Jak jsem tak uvažovala o svém plánu s Neilem

a Eddiem, říkala jsem si, jestli nás to s Adrianem od sebe neodtrhne. Tolik se bojíme, že nás někdo přistihne. Možná ale

nakonec náš vztah skončí proto, že se na vlastní pěst pustím do bláznivého, i když zároveň ušlechtilého úkolu.

Střed nevydrží.

S povzdechem jsem se zvedla. Teď už se nedá nic dělat.

Jsem odhodlaná do toho jít. Sydney Sageová je vážně nezodpovědná. Když jsem se vrátila na kolej do svého pokoje, Zoe zrovna

dodělávala domácí úkol. Po mých včerejších narozeninách se to mezi námi trošku uklidnilo, ale přesto panovalo tíživé napětí.

„Ahoj,“ pozdravila jsem a svlékla si kabát.

„Ahoj,“ odpověděla. „Už jsi dodělala tu práci pro profesorku

Terwilligerovou?“

Ignorovala jsem její obviňující tón. „Jo. Pomalu končíme

s tím velkým projektem, takže už bych měla mít víc času.“

Myslela

jsem, že ji to potěší, ale pořád se tvářila mrzutě, a tak

jsem to zkusila jinak. „Nechceš dortík?“ Zbylé jsem si vzala

s sebou a řekla jí, že jsou z kavárny Spencer’s.

Zoe zavrtěla hlavou. „Příliš mnoho kalorií. Navíc už je skoro čas večeře.“

290

„Půjdeš se najíst s námi?“ zeptala jsem se s nadějí. Stejně jako já si tu našla lidské kamarády a někdy chodila na jídlo raději s nimi než s naší morojskou partou.

Zaváhala, ale nakonec se na mě usmála a její úsměv mě naplnil nadějí. „Jasně.“ Chce, abychom byly sestry. Jenže stejně

jako já ani ona neví, jak na to, aby to fungovalo.

Jednoho dne, pomyslela jsem si. Jednoho dne všechno napravím.

S Adrianem i se Zoe. Život bude zase jednoduchý.

Když jsem jí cestou ze schodů řekla, že si večer může vzít

auto a učit se zatáčet, trochu pookřála. Poprvé po dlouhé době jsem trávila večer ve škole, takže toho klidně mohla využít

a vzít si mazdu. Ale po tom, co jsme s Adrianem včera v autě prožili, mi připadalo těžké se ho na chvíli vzdát. Vzpomínala jsem na to a zadrhával se mi dech. Měsíční svit, jeho doteky. Nikdy už na to auto nebudu pohlížet stejně, ale kvůli svému sentimentu ho přece nebudu odpírat Zoe.

V jídelně u stolu, kde seděli naši kamarádi, vládla podivná atmosféra. Jedině Jill nebyla skleslá, protože si našla partnera na ples. Domluvila se se svým bývalým přítelem Mikou. „Nic mezi námi není,“ prohlásila a významně pohlédla na Neila.

„Ale bude to zábava, když konečně můžeme vyměnit školní uniformu za něco jiného. Navíc se ples koná tady, takže nehrozí žádné problémy s bezpečností.“

Neil přikývl, ale bylo mi jasné, že nevnímal ani slovo z toho, co řekla. Eddie taky vypadal, že je duchem nepřítomen, což

bylo zvláštní. Sám si sice zakázal začít si s Jill, ale obvykle mu vadilo, když si chtěla vyrazit s někým jiným. On i Neil se tvářili zadumaně, takže mě okamžitě napadlo, že se něco stalo. Včera

jsme probírali náš výlet do L. A., ale ani jeden z nich z toho nebyl takhle skleslý. Napadlo mě, jestli snad nějaký podnikavý

strážce našeho „neškodného“ Strigoje nezabil.

Posledním dílkem tohohle dramatu byla Angeline. Nijak neskrývala svoje podezření. Adrian mi řekl, že se u něj včera zastavila. Teď mě i oba kluky probodávala ošklivými pohledy. Vzhledem k její roztěkanosti by mě nikdy nenapadlo, že

zrovna ona si něčeho všimne. Dokonce i teď, když nás bedlivě

291

sledovala, přeskakovala z tématu na téma – od toho, že pastýřský koláč vlastně vůbec není koláč, k tomu, proč musí chodit

na hodiny psaní na počítači, když technologie zanedlouho pokročí

a budou za nás psát roboti.

Když začala rozebírat mrkvové koláče z jídelny a že sýrová poleva by se vlastně měla jmenovat sýrový nátěr, už jsem to nevydržela. Vzala jsem svůj prázdný tác a zvedla se, abych si

došla natočit vodu. Nijak mě nepřekvapilo, že za mnou na druhý

konec jídelny přišel Eddie.

„Co se stalo?“ zeptala jsem se ho. „Angeline pořád ještě kritizuje mrkvový dort?“

„Ne. Přešla k pečení obecně a teď řeší, jestli je lepší dávat

polevu na pečivo předtím, než zchladne, nebo potom.“ Povzdechl si. „Ale asi tušíš, že se děje něco jiného.“

„Ven s tím.“

„Viděli jsme hlášení strážců o tom, že banda Strigojů se přesouvá po pobřeží. Všichni jsou si jistí, že nakonec skončí v Los

Angeles.“

Okamžitě mi to došlo. „A vy se obáváte, že se spojí s tím naším Strigojem.“

Přikývl. „Samozřejmě to nevíme jistě, ale tahle možnost

existuje. Náš nápad nebyl úplně šílený jen díky tomu, že v dané oblasti je aktivita Strigojů nízká.“

„Tak co budeme dělat?“ Jeho zklamání přešlo i na mě.

„S Neilem si myslíme, že bychom měli vyrazit už zítra.

Ostatní Strigojové tam ještě nedorazí a navíc bude pátek. Víme, že tenhle Strigoj chodí rád do klubů.“

Zaúpěla jsem. „Mám se Zoe oslavit svoje narozeniny. Jestli to zruším… Proboha, Eddie. Bude to hrůza. Mezi námi to teď

není zrovna růžové.“

Tvářil se sice přívětivě, ale v očích měl ocelově odhodlaný pohled. „Možná je to naše jediná šance.“

Zadívala jsem se přes celou jídelnu k našemu stolu. Neil už odešel a Zoe se zvedala, bezpochyby už se nemohla dočkat, až

si vezme auto. Angeline se nakláněla k Jill a cosi jí naléhavě

292

vykládala. Uvažovala jsem, jestli se s ní dělí o svoje konspirační teorie. Nebo jí povídá o koláčích. Nebo o robotech.

„Dobře,“ řekla jsem Eddiemu. „Zařídím si to.“

Udělala jsem to, ale jak jsem předvídala, byla to hrůza.

Zoe se vrátila z trénování jízdy po parkovišti ve špatné náladě

a já jenom doufala, že do něčeho nenabourala. Když druhý den skončilo vyučování, její nálada se nezlepšila. Bylo mi

jasné, že mi dá za můj plánovaný výlet co proto. Ale nemohla jsem nic dělat, a tak jsem jí oznámila špatnou zprávu, že oslavu

mých narozenin musíme znovu odložit. Ke konci našeho rozhovoru už málem plakala.

„Jak mi to můžeš dělat?“ křičela na mě. „Co je s tebou? Myslela jsem, že když sem přijedu, všechno bude skvělé. Myslela

jsem, že budeme tým.“

„To jsme,“ ujistila jsem ji. „Tolik toho děláme, a myslela

jsem…, no, zkrátka jsem myslela, že děláš pokroky v tom, jak vycházíš s Moroji a dhampýry.“

„Ano, ale nechci s nimi trávit volný čas. Chci ho trávit s tebou, Sydney. Jsi moje sestra! Proč je pro tebe všechno ostatní důležitější než já?“

Došla jsem k ní a objala ji, ale odstrčila mě. „Zoe, jsi pro mě důležitá. Mám tě moc ráda. Ale mám prostě spoustu práce. Takhle to v našem povolání chodí. Někdy musíme trávit čas odříznuti od svých rodin.“

„Nejsme odříznuté! Já jsem tady.“ Rozčileně si otřela oči.

„Říkalas, že ty věci s profesorkou Terwilligerovou už jsou hotové!“ Znovu jsem se uchýlila k obvyklé výmluvě, protože to

byla jedna z mála věcí, se kterými nemohla nic dělat.

„Už to mělo být hotové, jenže jsme zjistily, že v knihovně

v Pasadeně mají něco, co potřebujeme. Vzpomínáš na toho šíleného chlapa, jak jsem ti říkala, že s ní chodí?“ Přiměla jsem

se k pohrdavému smíchu. „Dneska jdou na výstavu psů, takže až do večera nebude mít čas. Ještě že je knihovna otevřená do…“

„Tvoje blbá knihovna je mi ukradená!“ Zoe na mě upřela

chladný pohled. Vnímala jsem ho skoro až hmatatelně. „Syd293 ney, chci něco vědět. A nelži mi ani se nevyhýbej otázce. Co budeš říkat u soudu?“

To mě vykolejilo. Na rty už se mi drala povídačka, ale když

jsem se střetla s jejím intenzivním pohledem, nedokázala jsem

se přinutit ke lži. „Budu říkat pravdu,“ odpověděla jsem.

„A jaká je ta pravda?“

„že máma i táta nám mají co nabídnout. Máma není zlá a ty to dobře víš, Zoe.“

Zoe se tvářila netečně. „A když se tě zeptají, kdo si myslíš, že by mě měl mít v péči, co jim řekneš?“

Dívala jsem se do jejích očí, tak podobných mým vlastním.

„Máma.“

Padla na postel, jako bych ji praštila. „Jak mi to můžeš udělat?“

„Protože máma tě má ráda,“ řekla jsem. „A měla bys vést normální život, než se upíšeš tomuhle alchymistickému stylu.“

„Už jsem se mu upsala,“ připomněla mi a dotkla se tetování na své tváři.

„Ještě není pozdě.“ Litovala jsem, že jí nemůžu povědět

o solném inkoustu, ale na to ještě není připravená. „Zoe, až

když jsem přišla sem, poprvé v životě jsem měla možnost dělat to, co dělají normální lidi. Mít normální vztahy.“

„Jo,“ poznamenala hořce. „Já vím.“

„Není to pošetilost. Je to úžasné. Mám to ráda. Chtěla bych, abys měla takový život.“

„To nezní jako názor alchymistky.“

„Nezní, protože s tebou teď mluvím jako tvoje sestra, ne jako alchymistka.“

„Přeskakuješ mezi tím celkem nahodile. Jak víš, kterou

z nich zrovna máš být?“

Pokrčila jsem rameny. „Instinkt.“

Zoe se zvedla a její tvrdý výraz mi prozradil, že si moje slova

k srdci nevzala. „Jdu ven. Uvidíme se, až pojedeme ke Clarenceovi.“ Vzpomněla jsem si, že dnes večer tam máme jet. Zřítila jsem

se na postel a sklíčená zatoužila, abychom už byli u Clarence.

294

Vytáhla jsem telefon lásky a napsala Adrianovi. Nemůžu se dočkat, až tě dneska večer uvidím. Kéž bys tu byl. Zrovna teď tě potřebuju.

Neodpověděl mi hned, nejspíš proto, že měl vyučování.

Přesto jsem psala dál, protože se mi ulevilo, když jsem mohla své pocity ventilovat. Miluju tě. Střed vydrží a jednou od toho všeho utečeme.

Když jsme ho pak vyzvedávali na cestu ke Clarenceovi, musela jsem se hodně ovládat, abych nevyběhla z auta a nevrhla

se mu kolem krku. Tížilo mě toho tolik. Zoe. Cesta do Los

Angeles. Nečekám, že Adrian bude vybojovávat moje bitvy za mě, ale přála jsem si, aby mě před nimi aspoň povzbudil.

Udělal to, aniž by o tom věděl, sotva jsme se na okamžik

ocitli sami. Šla jsem do kuchyně odnést zbytky večeře a on tam

asi za minutu přišel za mnou. „Ahoj,“ řekla jsem. Ruce mě svrběly, jak jsem se ho toužila dotknout.

„Všechno v pořádku?“ zeptal se. Viděla jsem na něm stejnou touhu. „Nevypadáš moc dobře. Teda samozřejmě, že vypadáš vždycky dobře, ale… víš, co myslím.“

„Hrozně jsem se pohádala se Zoe. Podrobnosti nejsou důležité. Zkrátka mě teď nenávidí.“ Pokrčila jsem rameny. „Vítej

v mém životě. Dostal jsi moje zprávy?“

„Aha.“ Odvrátil zrak. „O tom jsem s tebou zrovna chtěl mluvit… Já jsem totiž telefon lásky ztratil.“

„Cože?“ Zatočil se se mnou celý svět. „Adriane! V tom telefonu

jsou záznamy o všem, co se mezi námi stalo! Prosím tě, řekni mi, že jsi každou zprávu vždycky hned mazal.“

Jeho provinilý výraz mi napověděl, že to nedělal. „Klídek. Neztratil jsem ho na velitelství alchymistů. Určitě se to stalo

včera, když jsem byl v kavárně s Rowenou. Není tam moje jméno ani nic takovýho. Clarence mi půjčí auto, takže tam zajedu

a vezmu si ho.“

Stále jsem se nemohla zbavit nevolnosti, která se mě zmocňovala.

„Z toho může vzniknout katastrofa.“

„Jak to? Kdyby ho někdo našel – pokud se pořád ještě neválí

v kavárně pod stolem –, jen by ho pobavily naše zamilovaný

295

řeči. Nikdo by si neřekl: ,Ha! To je důkaz utajenýho románku

člověka s vampýrem.‘“

Jako vždy mě přiměl k úsměvu, ale pořád jsem si s tím dělala starosti. Do kuchyně přišla Jill a usmála se na nás. Už nám

sice nemohla nahlížet do vztahu, ale jistě jí došlo, že se posunul na jinou úroveň.

„Dobrá zpráva,“ řekla tiše. „Nejspíš jsi zmátla Angeline.

Pořád se snaží přijít na to, co s Neilem a Eddiem provádíš za tajnosti. Nejspíš si myslí, že s jedním z nich chodíš.“

Zasmála jsem se tomu a byla ráda, že ani Jill neví nic o naší cestě do L. A. „Jasně, to by vůbec nebyl problém.“

Ať už na to chtěla říct cokoli, neměla možnost, protože do kuchyně přišli ostatní s nádobím. To samozřejmě ukončilo

i můj rozhovor s Adrianem, takže jsem na něj jen dlouze a významně pohlédla a odešla. Doufala jsem, že přežiju dnešní noc

a že ho ještě uvidím.

S Eddiem a Neilem jsme pak nasedli do mého auta a vydali

se do Los Angeles. Během dvouhodinové jízdy jsme mluvili jen

o našem plánu, který už jsme předtím probrali nejmíň stokrát.

Oba kluci s sebou měli stříbrné kůly a já trénovala kouzlo s ohnivou koulí, jak jsem jen mohla. Dřív jsem k tomu potřebovala

věci a spoustu soustředění. Dneska už to zvládám prakticky ve spánku.

Dokážeme to, opakovala jsem si. Tohle je dobrý plán.

Našli jsme klub, kam náš Strigoj často chodí. Okamžitě jsem pochopila, proč mu připadá tak přitažlivý. Bylo tam hlučno

a narváno. Vyhazovači příliš nekontrolovali doklady, takže se dovnitř dostala spousta mladých a naivních lidí. Klub se nacházel v potemnělých křivolakých uličkách, ve kterých se

v noci potáceli jen opilci mířící domů. Byla tam spousta rohů

a temných zákoutí, kde se dalo schovat.

„Tady,“ řekl Eddie. Objeli jsme klub a zaparkovali ve slepé uličce před polorozpadlou budovou. Marcus by si tu připadal jako doma. Okno v prvním patře bylo rozbité, a tak tam Eddie vylezl přes kontejner. Objevil prázdný byt. „Tady počkáme.“

Pomohl mi tam vyšplhat a zaujali jsme pozici u okna, kde jsme

296

byli schovaní, ale zároveň jsme měli dobrý výhled do uličky

pod námi. Neil zůstal dole a doufal, že bude působit jako návnada. Než jsme vyrazili na cestu, zuřivě posiloval a zůstal

celý zpocený, aby ho Strigoj snáz ucítil. Strigojové radši pijí krev z dhampýrů než z lidí, ale úplně nejradši mají Moroje.

To byl další důvod, proč jsem nechtěla, aby o téhle cestě věděl

Adrian. Pokud náš Strigoj zachytí Neilův pach, bude to pro

něj neodolatelné lákadlo. Předpokládali jsme, že kdyby ucítil

i Eddieho, jeho pach by splynul s Neilovým. Nebo s pachem

dalších lidí kolem.

Pak už jsme nemohli dělat nic než čekat. Náš Strigoj měl

svůj časový harmonogram, takže jsme radši přijeli s předstihem. Doufala jsem, že ještě bude ve svém doupěti a že sem nedorazíme, když už bude na scéně. Taky jsem doufala, že se dnes objeví, jinak bychom sem jeli zbytečně.

Když se objevil, bylo to tak rychlé, že jsem měla dojem,

že se mi to jen zdá. Seskočil z budovy naproti té, kde jsme se

s Eddiem schovávali. Lehce doskočil na zem a plynulým pohybem strhl Neila k zemi. Potlačila jsem vyjeknutí. Kdyby se

Strigoj trochu rozhlédl kolem, mohl by nás uvidět. Ale zřejmě byl příliš nadšený z toho, že narazil na osamělého dhampýra. Přišpendlil Neila k zemi, takže Neil neměl šanci vytáhnout

svůj kůl. Strigoj se nad ním naklonil a Neil vydechl: „Počkej… Proměň mě… Udělej ze mě jednoho z vás… Probuď mě…“

Strigoj se zarazil, načež se rozchechtal. „Probudit tě? Víš,

jak je to dlouho, kdy jsem měl naposled dhampýra? Nebudu na tebe plýtvat svou krví. Vychutnám si tu tvoji.“

„Můžu ti pomáhat. Můžu ti sloužit.“ Nepochybovala jsem,

že hrůza zaznívající z Neilova hlasu je skutečná, ale přesto se chtěl obětovat vyššímu dobru. Chtělo se mi brečet, ale musela jsem být silná a čekat, až na mě přijde řada. „Pomůžu ti najít

další dhampýry… i Moroje…“

Strigoj se znovu zasmál a Eddie se naklonil tak těsně

k mému uchu, že se ho téměř dotýkal rty. Strigojové totiž mají neobyčejně dobře vyvinutý sluch. „Je silný,“ vydechl Eddie.

„A starý. Hodně starý. Spletli jsme se.“

297

Neil vykřikl, když se mu Strigoj zahryzl do krku. Eddie se

napjal a já ho popadla za paži. „Počkej. Musíme se to dovědět.“ Věděla jsem, jaké to pro Eddieho musí být utrpení, protože

jsem to vnímala stejně. Oba jsme chtěli Neilovi pomoct. Příčilo se nám nedělat nic, i když jen pár vteřin. Neilův řev přešel

v úpění, a jak Strigoj dál pil, uvědomila jsem si děsivou skutečnost. Tetování se nepovedlo a my –

Strigoj se od něj náhle odtáhl. „Co je to s tebou?“ zavrčel. To bylo vše, co jsme s Eddiem potřebovali slyšet. Eddie

v okamžiku vyskočil z okna a dopadl skoro – i když ne úplně – tak ladně jako Strigoj. Ve chvíli, kdy se jeho nohy dotkly země, už vytahoval stříbrný kůl, ale Strigoj to kupodivu předvídal.

Eddie měl pravdu. Byl starý a mocný. Na nás možná až příliš starý a příliš mocný.

Eddie se se Strigojem pustil do smrtícího tance a já čekala

na svou příležitost. Bylo nám ale jasné, že když se boj odehrává na tak stísněném místě, ohnivá koule by nás podpálila

všechny. Moje instrukce tedy byly prosté. Použít oheň jedině

v případě, že Strigoj zabije nebo promění moje kamarády. Byla jsem tam vlastně jako taková poslední záchrana, ale stejně jsem doufala, že budu schopná Eddiemu nějak pomoct. Neil byl sice stále naživu, ale vyřazen z boje.

Eddie si počínal úchvatně. Už dlouho jsem ho neviděla bojovat

a málem jsem zapomněla, že můj adoptivní bratr, se kterým jsem často žertovala a chodila na oběd, je smrtící bojovník. Strigoj se ho snažil zabít a Eddie zaváhal pouze jednou, když jím Strigoj mrštil proti cihlové zdi. Okamžitě se vzpamatoval,

ale já si všimla něčeho nevítaného. Menší rány a zranění, které utržil, si vybíraly svou daň. V kombinaci s nadlidskou silou Strigoje bylo jen otázkou času, kdy bude Eddie poražen.

Musela jsem jednat. Nemohla jsem jen tak postávat opodál

a nechat Eddieho umřít. Hodit tam ohnivou kouli nepřipadalo

v úvahu, ale byla jsem si jistá, že dokážu Strigoje rozptýlit jinak. Vyskočila jsem z okna na kontejner a z něho pak dolů

na zem. Po Eddieho ladném seskoku to působilo dost neohrabaně. Navíc jsem špatně došlápla a zavrávorala jsem. Ani jsem

298

nemusela použít magii na rozptýlení, protože Strigoj si mě všiml okamžitě. Odhodil Eddieho stranou a zamířil ke mně. Když se ke mně se svým bledým obličejem blížil, každou

část mého bytí zachvátila hrůza. Přestože bych nejradši jen křičela

a křičela, podařilo se mi vykouzlit malou ohnivou kouli.

Doufala jsem, že ho to překvapí natolik, aby Eddie mohl využít příležitosti a zabít ho. Oheň Strigoje kupodivu vůbec nevyděsil. Popadl mě za zápěstí a mrštil ohnivou koulí proti zdi. Plameny zhasly a já vyjekla.

„Nezahrávej si se mnou, čarodějko,“ zavrčel. „Znám takové jako ty. Znám vaše triky. Vaše krev je sice nepoživatelná, ale

vaz ti zlámu jako každému jinému.“

V jeho očích jsem viděla svou smrt. Nepociťovala jsem ani tak hrůzu, jako spíš bolest – ohromnou bolest z toho, co už nikdy nebudu moct dělat. Už nikdy neuvidím Adriana, nikdy nebudeme žít spolu, nikdy nebudeme mít dokonalé děti,

o nichž žertoval. I nepodstatné věci mi připadaly jako ohromná ztráta. Už nikdy nepůjdu s kamarády na oběd, už nikdy neuslyším Angelininy absurdní poznámky. Už nikdy nespravím

svůj vztah se Zoe.

Ohromilo mě, kolik věcí mi ve zlomku vteřiny proběhlo hlavou. A taky mě ohromilo, že i nedůležité věci v životě se stanou zásadními, když je máte ztratit.

Strigoj se náhle otočil, jelikož předvídal, že se po něm Eddie vrhne. Pustil mě z hlavy a oba se znovu pustili do boje. Na nic jsem nečekala a rozběhla se k ležícímu Neilovi. Pokusila jsem

se ho odtáhnout stranou, ale vtom se v uličce objevily dvě temné

postavy. Nejdřív mě napadlo, že to jsou lidé z klubu. Pak

jsem je ale poznala. Angeline a Trey.

„To snad ne,“ vydechla jsem.

Angeline nebyla ozbrojená, ale Trey nesl meč, oblíbenou zbraň Bojovníků světla. Jejich přítomnost Strigoje překvapila natolik, že Eddie měl konečně příležitost pořádně ho praštit. Trey se přiblížil ke Strigojovi z druhé strany a mečem se mu rozmáchl po krku. Angeline mi pomohla odtáhnout Neila do

299

bezpečí a zůstala klečet vedle něj. Zamrkal a sáhl si do kapsy, kde se zalesklo stříbro. Angeline si vzala jeho kůl, pevně ho sevřela v rukou a sledovala boj.

Strigoj se ocitl mezi Eddiem a Treyem, ale stále se tvářil neohroženě. Oba si je měřil pohledem a mně bylo jasné, jakým

způsobem se ubírají jeho úvahy. Ačkoli je Trey ozbrojený a trénovaný, představuje snazší cíl. Bude lepší ho sejmout hned,

nebo si nejdřív poradit s větší hrozbou? Strigoj se rozhodl pro první možnost. Vyřítil se na Treye a zároveň uhnul Eddieho

výpadu. Strhl Treye k zemi, ale díky tomu Eddie využil příležitosti

a rozmáchl se kůlem.

Strigoj sykl bolestí, ale nezastavilo ho to. Dál se bránil i útočil bez zjevného úsilí. Nikdo nevítězil a moje rozčilení vzrůstalo. Připadala jsem si bezmocná. Přemýšlela jsem, jaké další kouzlo bych mohla použít. Napadala mě jich spousta, jenže

všichni se pohybovali tak rychle, že bych klidně mohla zasáhnout některého ze svých kamarádů.

Eddie provedl zoufalý útok a skopl Strigoje k zemi. Trey nemusel nic říkat, jen se rozmáchl mečem a připravil se k dekapitaci.

Ale Strigoj nás opět překvapil. Vyskočil a v otočce vykopl, takže srazil oba kluky k zemi. Zjevně se rozhodl pro změnu

taktiky, a tak se teď vrhl na Eddieho. I já jsem si všimla, že se

Eddie zvedá až příliš pomalu.

A pak se stalo něco neuvěřitelného. Z louží na chodníku se náhle zvedla hustá bílá mlha a na okamžik Strigoje oslepila. Vtom zareagovala Angeline. Všichni na ni zapomněli, dokonce

i já. Vyskočila, bez váhání se vrhla vpřed a zarazila stříbrný

kůl do Strigojových zad. Zařval. Nestačilo to, aby ho to zabilo,

ale Eddiemu to poskytlo příležitost vrazit svůj kůl do hrudi

a do srdce té stvůry. Strigoj sebou zmítal v poslední snaze zachránit

si život, ale nakonec padl a znehybněl. Zavládlo ticho. Všichni jsme ho pozorovali se zatajeným dechem.

„Co tady děláš?“ vyštěkl nakonec Eddie.

„Přišli jsme vám zachránit krk,“ odpověděla Angeline. „Já věděla, že něco chystáte.“

300

„S tebou nemluvím,“ odsekl. Odhodil kůl a zamířil kolem

ní na druhý konec uličky. Podívala jsem se tam a spatřila vysokou štíhlou postavu. Světlo lampy ozařovalo její vlasy. Jill.

Vybavila jsem si, jak se voda na zemi změnila v mlhu, a náhle mi to dávalo smysl.

„Nemáš právo tady být!“ vykřikl Eddie a zastavil se před

ní. Jen málokdy jsem ho viděla rozzuřeného. A už vůbec ne na ni. Střelil pohledem po Angeline a pak se znovu zadíval

na Jill. „Neměli tě sem brát.“

„Mám právo tady být,“ opáčila. „Když nás Angeline přesvědčila, věděla jsem, že vám musíme pomoct. A taky že jsme

pomohli.“

Eddieho to nepřesvědčilo. „Je mi fuk, co dělají oni. Jestli

chtějí ohrozit svoje životy, je to jejich věc. Ale princezna svého lidu se nemůže vrhat do nebezpečí.“

„Princezna svého lidu nemůže sedět stranou, když jsou její lidé v nebezpečí,“ opáčila Jill.

„Máš vůbec tušení, co se mohlo stát, kdyby…“

„Už zmlkni,“ řekla a natáhla se po něm. Překvapeně sebou trhl, ale jakmile ho začala líbat, napětí ho opustilo. Zavrtěla jsem hlavou a podívala se jinam.

„No teda,“ poznamenala jsem jen tak do vzduchu. „Tahle noc je zkrátka plná překvapení.“

Když teď ohrožení pominulo, mohla jsem si podrobněji

prohlédnout Neila. Byl zesláblý ze ztráty krve a strigojích endorfinů, ale žil. „Hej,“ řekla jsem a něžně se dotkla jeho obličeje.

Obluzeně se na mě zadíval a nejspíš mě ani nepoznával.

„Dokázals to. Dokázal jsi, že tetování funguje. Máme způsob,

jak zabránit Strigojům, aby z nás pili.“ I kdyby Olivina krev nezabránila proměně, Strigoj nedokázal Neilovi vypít dostatečné

množství krve na to, aby proces proměny proběhl až do konce. Neil se na mě nechápavě usmál a zavřel oči. „Musíme mu

dodat tekutiny,“ prohlásil Eddie. Jill teď stála jen kousek od něj.

„Zpátky do auta.“

Zatímco Eddie s Treyem táhli Neila k autu, já jsem se postarala

o Strigojovo tělo a rozpustila ho chemikáliemi alchymistů.

301

Když jsem se dívala, jak se jeho krutý obličej mění v kouř, zažila jsem neskutečný moment prozření. Vybavila jsem si ty děsivé vteřiny, kdy jsem myslela, že všechno, co znám a miluju,

rázem skončí. že Sydney Sageová zmizí ze světa. Moji zbití kamarádi a já jsme se střetli se smrtí. Zničili jsme zlo, ale bylo

to děsivé. Strigoj mohl ve kterékoli chvíli někoho z nás zabít.

život a smrt byly neuvěřitelně propojené a my kolísali mezi

nimi. Dnes v noci jsme ale nad smrtí zvítězili. Přežili jsme a svět byl zase krásný. život byl krásný a já ho nemínila promarnit. Cestou k autům se Angeline s Treyem vychloubali, jak

nás sledovali. „Věděla jsem to,“ řekla Angeline. Držela Treye za ruku, ale já už neměla energii o tom přemýšlet. „Věděla jsem, že dneska v noci něco chystáte.“

„Vedla sis dobře,“ pověděla jsem jí. „Vážně dobře.“ Překvapeně na mě vykulila oči, protože evidentně očekávala, že jí

za to vynadám. Možná by si to zasloužila, ale mně se do toho nechtělo. Všichni jsme Angeline brali jako zábavnou holku,

jenže je stejně drsná bojovnice proti zlu jako Eddie a Neil. Podívala jsem se na Treye. Zrovna si schovával meč pod kabát.

Uvědomila jsem si, že je taky jedním z nás. Dokonce i Jill.

„Já tomu vlastně moc nevěřila,“ přiznala Jill s nepatrným úsměvem. „Když mi Angeline řekla, že odjíždí, šla jsem za tebou do pokoje, abych ti o tom řekla. Zoe mi pověděla, že jsi

pryč, takže mi došlo, že se asi vážně něco děje. Tak jsem šla za nimi a přidala se.“

Angeline na ni vyvalila oči. „Svádíš to na mě? Proto jsi šla

s námi?“

Jill pokrčila rameny. „Všechno nám vyšlo.“

„Tentokrát,“ poznamenala jsem. Nechtělo se mi do žádného kázání, ale jedno bylo jasné. Eddie měl pravdu. My ostatní

se můžeme pouštět do šílených akcí, ale naším jediným důvodem, proč jsme vůbec tady, je chránit Jill. A stačilo jen, aby nám

ten Strigoj unikl.

V mém autě jsme ovázali Neilova zranění a nalili do něj

vodu a pomerančový džus. Postupně se vzpamatovával z endorfinového opojení a sotva mu došlo, co jsme tady dokázali,

302

začal se usmívat. Nejspíš si ještě neuvědomil, že je s námi i Jill, jinak by patrně nebyl tak povznesený. „Vážně to funguje. Dokázali jsme to.“ Tiše se zasmál a já pátrala v paměti, jestli jsem

ho vůbec někdy slyšela nahlas se smát. „Až to nahlásíme, pěkně nás seřvou.“

Eddie se na něj taky usmál a já mezi nimi zaznamenala upřímné přátelství. „Pochybuju, že na nás budou řvát dlouho.

Jen do té doby, než budou mít výsledky.“

„Jaký je teď plán?“ zeptal se Trey. „Jsme venku dost dlouho po večerce.“

„Zapisovali jste se, že odjíždíte?“ zeptal se Eddie. Trey

i Angeline zavrtěli hlavami. „Ne. Měli jsme v plánu zůstat venku celou noc a do kampusu se vplížit až ráno, až bude rušno

a nikdo si nás nebude všímat. Spolubydlící to na nás taky neprásknou.“

„Můžeme jet ke Clarenceovi nebo k Adrianovi,“ navrhla

Angeline.

„Mám hlad,“ zabrblal Neil.

„Znám skvělý nonstop, kde dobře vaří,“ řekl Trey. „Oslavíme vítězství smaženým jídlem.“

Domluvili jsme se a ve dvou autech zamířili zpátky k Palm

Springs. Sotva jsem s Eddiem a Jill vyjela na silnici, prohlásila jsem: „Musím navštívit Adriana. Zajedu k němu a pak si vezměte moje auto. On mě hodí do školy.“

Eddie vypadal, že ho to naprosto překvapilo. „Proč ho musíš navštívit?“

„Prostě musím.“ Nechtělo se mi vymýšlet žádnou výmluvu

a Eddie nebyl ten typ, který by to ze mě páčil. Jen na mě zvědavě pohlédl, když jsme dojeli před Adrianův byt. Jeho zvědavost

se ovšem vzápětí změnila v paniku, když mu došlo, že ho nechávám samotného s Jill.

„Hodně štěstí,“ řekla jsem a vystoupila. Nevěděla jsem jistě, kdo z nás to štěstí potřebuje nejvíc. „Kdyby se něco dělo

s Neilem, hned mi zavolej.“ Ten jel v autě s Treyem a Angeline

a nevypadalo to, že by měl nějaké problémy. Už když jsme se

303

loučili, normálně stál na nohou. Dhampýři se navíc uzdravují

rychle.

Eddie odjel a já s bušícím srdcem zamířila k domu, kde

bydlí Adrian. Pořád ještě jsem se nezbavila ohromujícího radostného pocitu z toho, že jsem byla jen krůček od smrti a vyvázla

jsem.

Odemkla jsem si byt, kde panovalo ticho a tma. Nepřestávalo mě udivovat, jak dobře poslední dobou Adrian spí. Plížila

jsem se do ložnice, kde ležel jen v boxerkách. Jednu ruku měl přes hlavu a byl celý zamotaný v přikrývkách. Pouliční osvětlení zvenku mu osvětlovalo obličej. Ve spánku vypadal jako

dokonalý obraz klidu. Byl tak neuvěřitelně nádherný, že jsem mu skoro věřila, když říkal, že žijeme ve snu.

Ale tohle bylo skutečné. Bylo to skutečné a jsme živí. Jsme živí a já si to zoufale potřebovala připomenout. Bez váhání jsem se svlékla a vklouzla do postele k němu.

304

21

Adrian

„Sydney…“

Ucítil jsem, jak vklouzla do postele ke mně, a rozespale jsem vyslovil její jméno. Můj spánkem otupělý mozek už neměl šanci zformulovat něco dalšího, protože se ke mně sklonila a políbila mě. Objal jsem ji a překvapivě zaznamenal, že je nahá, což

mě velmi potěšilo.

„Co se děje?“ zeptal jsem se. „Teda ne že bych si stěžoval. Ptám se spíš z intelektuální zvědavosti.“

„Udělala jsem něco, co mohlo být hrozně nebezpečné,“ vypravila ze sebe nervózně. „Teda ne že mohlo být. Bylo to nebezpečné

a taky hloupé.“

Pověděla mi neuvěřitelnou historku o tom, jak s Eddiem předhodili Neila Strigojovi. Stálo mě hodně sebezapření, abych nevyletěl a nerozzuřil se na ni, že takhle pošetile riskovala svůj život. Myslí mi probleskla děsivá vzpomínka, jak nás držely

dvě Strigojky a jedna Sydney kousla. Nedokázal jsem si připustit, že by se něco podobného opakovalo.

„Počkej,“ zarazil jsem ji a posadil se. V duchu jsem počítal,

kdo všechno u té události vlastně byl. „Byli tam všichni? Byla

tam Jill?“

„To nebylo součástí plánu,“ objasnila mi rychle a sedla si

vedle mě. „To byla její a Angelinina improvizace. Treyova nejspíš taky.“

305

Představit si, že Sydney umírá, bylo naprosto příšerné. Ale představit si, že umírá Jill, bylo v určitém ohledu ještě horší, protože už jsem to viděl.

„Jill mohla přijít o život,“ řekl jsem. „Máme ji přece chránit

a držet v bezpečí!“

„Já vím, já vím.“ Sydney si opřela hlavu o moje rameno.

„Vážně jsem nechtěla, aby tam byla. Eddieho to taky pěkně naštvalo. Ale nevím, jaké z toho má pocity teď, když ho políbila.“

„Cože? Fajn, k tomu se vrátíme později. Proboha, Sydney, proč jsi mi neřekla, co plánujete?“

„Protože by ses mi v tom snažil zabránit. Nebo bys chtěl jet taky. Věř mi…, vážně mě to moc mrzí. Nechci před tebou nic tajit. Nikdy. Chci, aby mezi námi vládla naprostá upřímnost.

Ale chtěla jsem… Prostě jsem chtěla, abys byl v bezpečí.“ Přitulila

se ke mně. „Neříkej, že to nechápeš.“

„Samozřejmě, že to chápu! A opravdu bych se ti v tom snažil zabránit. Zatraceně, Sydney!“ Vzal jsem ji za ruce a překvapilo mě, že se třesou. Znovu jsem si vybavil, jak kdysi vypadala,

celá zakrvácená. „To není totéž, jako když jsi utekla na čarodějnický čajový dýchánek! Tohle je otázka života a smrti. Kdyby

tě zabil… Kdybys mě tu nechala…“

„Já vím,“ vydechla. „Já vím.“

Najednou mě objala a políbila mě tak hladově, že to zaplašilo veškeré moje myšlenky. Přitiskla mě k posteli s takovou naléhavostí, jakou jsem nikdy dřív mezi námi nezažil – a to je tedy něco vzhledem k našemu aktivnímu sexuálnímu životu. Možná díky doteku smrti jsme si chtěli zběsile dokázat, že jsme živí. Jediné, co jsem věděl jistě, bylo, že ji potřebuju, že se chci ztratit ve vášni a dostat se k Sydney tak blízko, jak je to jen možné…, a už nikdy ji neztratit.

Dál mě zuřivě líbala, až rty zavadila o moje zuby. Ucítil jsem

na jazyku pár kapek její krve. Chutnala kovově a moje tělo okamžitě zachvátila oslepující extáze. Tiše zalapala po dechu a odtáhla

se. Jak jsem se na ni díval ve slabém světle, poznal jsem,

že se jí zmocňují morojské endorfiny. Měla pootevřené rty a oči rozšířené touhou. V tu chvíli jsem bez pochybností věděl, že

306

bych jí klidně mohl zabořit tesáky do krku a ona by mě nechala pít. Kdybych chtěl, mohl bych dnes v noci mít její krev i tělo.

A opravdu jsem to chtěl. Chuť její krve mě opájela a vyvolávala ve mně hlad – a nejen proto, že to byla krev, ale že to byla

její krev. Podstata jejího bytí. Dychtil jsem po všepohlcujícím sjednocení s ní, aby mezi námi nebyly už žádné hranice, abych

ji viděl užívat si rozkoše na vlně endorfinů. Dovolila by mi všechno. Možná by to i sama chtěla – nebo aspoň ta Sydney, která právě nedopatřením dostala do těla morojské endorfiny. Jenže jsem si nebyl jistý, jestli by to chtěla i normální Sydney,

ať už mě miluje sebevíc. A dokud nebudu mít jistotu, tuhle

hranici s ní nikdy nepřekročím, ačkoli šílím z pouhé představy. Skláněla se nade mnou několik napjatých vteřin, v nichž

jsme oba vedli své vnitřní bitvy. Po chvilce pokušení pominulo

a oba jsme se vrátili zase do normálu, jako by se nic nestalo.

Vrhli jsme se na sebe tak dychtivě, že to přehlušilo moje vzpomínky na její krev. Ztrácel jsem se a utápěl v moři touhy. Její

vášeň byla stejně veliká jako ta moje. Tiše šeptala moje jméno

a zarývala mi nehty do kůže, jako by se bála, že mě ztratí, kdyby mě pustila.

Potom padla vedle mě, zrychlený dech se jí pomalu začínal zklidňovat a nepřestávala se ke mně tisknout. Jednou rukou jsem ji objal a srdce mi zběsile bušilo z toho, co jsme právě prožili. Už jsem se nezlobil. Po takovém sexu by to snad ani

nešlo. Spíš mě děsilo, jak blízko smrti se ocitla. Ale byla naživu. Opakoval jsem si to stále dokola a pevně ji objímal. Je naživu

a v bezpečí mého objetí. Nikam nepůjde.

A abych byl upřímný, chápal jsem, proč přede mnou celou akci tajila. Nelíbilo se mi to, ale chápal jsem to. Kdybychom

si vyměnili role a já se ocitl v takové situaci, zachoval bych

se úplně stejně, abych ji ochránil. Těžko jí taky můžu vyčítat,

že mi něco tají, když jsem před ní sám tajil, že jsem začal brát stabilizátor nálad.

Jejich riskantní akce se ale vyplatila. Výsledek byl nepopiratelný. Olivina krev funguje. Během tápání a hádání se nám

307

skutečně podařilo vyrobit magickou vakcínu proti Strigojům. Ještě kdyby existoval způsob, jak ji replikovat.

„Angeline a Neil dneska večer dali všechno v sázku,“ poznamenal jsem, jak jsem o tom přemýšlel. „Už nikdy si z nich

nebudu dělat legraci.“

„Nikdy?“ utahovala si ze mě Sydney.

„No, možná ne tolik jako obvykle.“

„Eddie dal taky všechno v sázku,“ připomněla mi.

„Jo, já vím, ale u něho je to normální.“ Vtom jsem si vybavil,

co řekla předtím. „Počkej, tys řekla, že ho Jill políbila?“

„Jo. Vlastně to bylo hrozně romantické. Jako by mu tím

chtěla říct: ,Proč jsi takhle bláznivě riskoval život?‘“ Odmlčela se. „Dost se to podobalo tomu, co jsme teď udělali my.“

„Lepší by to bylo bez toho,“ zavrčel jsem.

„Fajn. Řekněme prostě, že motivace byla zhruba stejná,“

uvedla věci na pravou míru.

Povzdechl jsem si a rozhodl se, že si zítra s Jill promluvím.

„Vzhledem k tomu, že jste všichni naživu, uznávám, že jste dokázali velikou věc. U dvora z toho budou všichni vedle.“

„A zítra večer se sejdeme s Marcusem a dokážeme další velikou věc,“ poznamenala. „Možná je to dost šílené na to, aby

to fungovalo.“

„To je vždycky,“ řekl jsem. Pohladil jsem ji po zpoceném rameni. Jak jsem pokračoval ke krku, dotkl jsem se řetízku a uvědomil

si, že si nesundala úplně všechno. Na krku měla dřevěný

křížek ode mě a působilo to mnohem erotičtěji, než kdyby byla úplně nahá.

„Únikový plán číslo 45,“ prohlásil jsem. „Přidáme se k nudistům na Fidži.“

„Na Fidži jsou nudisté?“

„No, někde v teple přece musejí být.“

Stále mě spalovala panika z pomyšlení, že jsem ji mohl ztratit. Skoro stačila, aby ve mně znovu vyvolala touhu po fyzickém aktu. Ale jak jsme tam leželi a povídali si, splynuly spíš

naše mysli a duše. Ve vzájemném objetí jsme nacházeli klid

a radost. Oba jsme vnášeli rovnováhu do života toho druhého

308

a bylo to tak příjemné, že jsem dokázal usnout hlubokým spánkem jako už dlouho ne.

Nevěděl jsem, jakým otázkám bude muset Sydney druhý den čelit. Výmluvy na profesorku Terwilligerovou dokázaly

mnohé, ale Zoe bude jistě zajímat, proč se Sydney celou noc

nevrátila. Možná by jí Sydney mohla říct, že s profesorkou pracovaly dlouho do noci a pak si zdřímla u ní na gauči. Ať už si

Sydney vymyslí cokoli, z jejího ranního odhodlaného výrazu

mi bylo jasné, že si s tím poradí. Ostatně je to její boj, ne můj. Probrala ingredience, které u mě nechala Cassie, a udělala

nám z nich palačinky. Neměl jsem žádný sirup, ale objevil jsem malinový džem. Namazali jsme ho na palačinky a připadalo

mi, že nic lepšího jsem snad v životě nejedl. A jak jsme seděli

v kuchyni u stolu, jedli palačinky, pili kávu, Sydney si četla

v mobilu zprávy a já listoval knihou básní, věděl jsem, že tohle bych chtěl dělat po zbytek života.

„Únikový plán číslo 73,“ prohlásil jsem. „Ve Švédsku si otevřeme palačinkárnu.“

„Proč zrovna ve Švédsku?“

„Protože tam nemají palačinky.“

„Mají.“

„V tom případě tam určitě najdeme místo na trhu.“

Vysadit ji v Amberwoodu pro mě bylo hořkosladké – především proto, že tím skončilo kouzlo, které mezi námi přetrvávalo

od minulé noci. Ale oba jsme si museli vyřídit svoje

záležitosti a beztak Sydney uvidím později.

„Víš, že tě miluju, viď?“ Touha políbit ji na rozloučenou byla tak silná, že jsem málem porušil naše pravidla.

Usmála se a v ranním slunci byla neuvěřitelně krásná. „Ne tolik, jako já tebe.“

„No ne! Uskutečnil se můj sen, že povedeme debatu o tom,

kdo koho miluje víc. Takže začínám: Já tebe miluju víc. Teď jsi na řadě ty.“

Sydney se rozesmála a otevřela dveře od auta. „Chodila jsem do debatního kroužku. Na moji logiku bys neměl. Tak ahoj večer.“

309

Díval jsem se, jak odchází, a neodjel jsem, dokud nezmizela uvnitř budovy.

Než jsem dorazil domů, přišla mi esemeska a okamžitě mě napadlo, že je to telefon lásky. Vzápětí jsem si ale uvědomil, že jsem idiot a ztratil jsem ho. Když jsem volal do kavárny, kde

mi nejspíš vypadl, řekli mi, že tam mají hned několik zapomenutých mobilů, a ať se tam stavím. To jsem měl v plánu udělat

dnes odpoledne. Na můj normální telefon mi teď přišla zpráva

od Lissy: Připoj se na notebook. Musíme si promluvit z očí do

očí.

Bylo mi jasné, o čem se mnou chce mluvit. Když jsme navázali spojení, její rozzářený výraz mi to potvrdil. „Už jsi o tom

slyšel?“ zeptala se nadšeně.

„O tom nebezpečným a naprosto neschváleným výletu, co děcka podnikla včera v noci? Jo, o tom jsem slyšel.“

Lissa moje rýpnutí ignorovala. „Adriane! Tohle je ohromné.

Je to úžasné. Sen, který se uskutečnil. Vím, že to neměli dělat,

ale už je po všem a jsou v bezpečí. A my máme skutečnou odpověď.“

„Já vím.“

Nechápavě na mě pohlédla. „Bereš to nějak moc klidně.“

„Dozvěděl jsem se to v noci. Měl jsem spoustu času to zpracovat.“ Lissino nadšení jsem nesdílel taky proto, že mě spíš

trápilo, jak Sydney ohrozila svůj život.

„Uvědomuješ si, jak velkou roli jsi v tom sehrál, že jo?“ Probodávala mě pohledem svých jadeitově zelených očí. „Přišel jsi

na něco, na co nikdo z nás nedokázal přijít. Na tom, co se stalo, máš velikou zásluhu.“

Pokrčil jsem rameny. „Ani ne. Jedna z vás chytrých holek by

na to určitě přišla taky.“

„Ale přišels na to ty. Teď už jen musíme objevit účinnější

způsob, jak to provádět, abychom k tomu pokaždé nepotřebovali zachráněného Strigoje.“ Její nadšení trochu ochablo. „Přála

bych si…“

„Já vím,“ řekl jsem. Bylo mi jasné, co chce. „Ale nemůžu, Lisso. Beru prášky.“

310

Rezignovaně přikývla. „Myslela jsem si to. A je ode mě špatné to po tobě chtít. Vypadáš dobře – a nedělej si legraci jako vždycky. Vyzařuje z tebe něco jiného. Světlo. Štěstí. Nevím.“

„Ale sluníčko nesvítí pořád. Tuhle jsem poslouchal The Wall.

Musím ti povědět, co si o tom myslím.“

„Snad někdy příště,“ řekla s úsměvem. „Prozatím nám můžeš pomáhat tak, že nám budeš radit. Charlotte a já jsme obě zachránily Strigoje. Soňa zase byla jako Strigojka zachráněna. Ty a já jsme někoho přivedli zpátky ze světa mrtvých.“

„Působivé shrnutí, Vaše Veličenstvo.“

„Víš, co tím chci říct. My všichni jsme toho udělali spoustu

a viděli jsme toho dost na to, abychom mohli přijít na to,

jak to všechno funguje. Nedovolíme éteru, aby nás porazil.“ Její nadšení se opět vrátilo. „Netoužím po slávě, Adriane, ale

ráda bych za sebou nechala nějaký odkaz. Tohle může být ono. Nechci být jednou z těch panovnic, které ,jen vládly‘. Chci pro

svůj lid něco udělat.“

„Děláš pro nás spoustu věcí, sestřenko. Změníš ten dlouholetý zákon, ne? Rodinné kvórum.“

„Aha.“ Náhle zvážněla. „Jde o to… Chtěla jsem ti to říct až

později. Rada už se chystá hlasovat. Ohledně toho zákona, podle

něhož musí mít panovník minimálně jednoho žijícího člena

rodiny. Zatím to vypadá, že máme potřebný počet hlasů.“

„Paráda,“ vyhrkl jsem, protože jsem si nemohl pomoct.

„Jestli to projde…, Jill bude v bezpečí. Může odjet z Palm

Springs.“

To ale znamená, že bude muset odjet i Sydney.

„Já vím. Projde to, tím jsem si jistá.“

Svět, jaký jsem znal, se náhle změnil. „Co s ní bude pak?“

„Může se vrátit ke dvoru a studovat tady. Učit se královské záležitosti. Určitě taky bude chtít vidět svou mámu.“ Lissa zaváhala. „A nevadilo by mi trochu víc ji poznat. Vím, že si myslíš, že jsem s ní zacházela špatně.“

„Dělalas, cos musela,“ řekl jsem, čímž jsem její tvrzení ani nepotvrdil ani nevyvrátil. Okolnosti postavily obě sestry do velice špatné pozice.

311

„Můžeš jí to říct, ale nikomu jinému se zatím o tom hlasování nezmiňuj. Až to bude jisté, oznámíme to světu.“

Zasalutoval jsem. „Jak poroučíš.“ Bylo mi jasné, že už se chystá hovor ukončit, a tak jsem se rychle zeptal: „Máš tam někde svou horší polovičku? Na něco bych se ho rád zeptal.“ Překvapeně se na mě podívala. S Christianem jsme nikdy nebyli zrovna nejlepší přátelé. „Jasně. Je hned tady.“ Vstala

a odešla. Po chvilce se mi na monitoru objevil Christian se svým obvyklým sarkastickým úsměvem.

„Co se děje?“ zeptal se. „Potřebuješ rady ohledně účesu?“ Na okamžik jsem se nezmohl na slovo. Teta Taťána už mě

sice za dne nepronásledovala, ale v mých vzpomínkách bude žít věčně. Všichni v rodině Ozerových si byli hrozně podobní,

a když jsem se teď díval na Christianovy černé vlasy a ledově modré oči, jako bych viděl jeho tetu Tašu Ozerovou. Začala se

mě zmocňovat dávná panika a deprese, ale pomalu jsem ji potlačoval. Christian nemohl za to, co se stalo. Jsme kamarádi.

To přece zvládnu.

„Rady, cos mi ukradl? Ne, díky. Ale slyšel jsem, že máš recept na úžasnou sekanou se slaninou.“

Jeho naprosté ohromení stálo za ten pohled.

„Odkdy vaříš?“ vykoktal nakonec.

„To víš, jsem renesanční bytost. Dělám všechno. Pošli mi

ten recept a zkusím to. Dám ti vědět, kdybych ho ještě nějak vylepšil.“

Ušklíbl se. „Snažíš se zapůsobit na nějakou holku?“

„Vařením?“ Ukázal jsem na svůj obličej. „Mně k tomu stačí tohle, Ozero.“

Jakmile jsem skončil s královskými nesmysly, zavolal jsem

Jill. Chtěl jsem být první, kdo jí poví novinku o tom zákoně.

Rád bych ji vytáhl někam ven, jenže jeden z dhampýrů by zcela jistě trval na tom, že půjde s námi. Do toho se mi zrovna

nechtělo, a tak jsem se s ní domluvil, že za ní zajedu do školy

a uděláme si „sourozenecký“ piknik. Bylo hezky a mně ještě zbyly nějaké dortíky. Dnes ráno jich sice většinu snědl Skokan,

312

ale Sydney ho pak radši proměnila do neživé podoby a vzala

si ho s sebou.

„Nemůžu uvěřit, žes tohle upekl,“ prohlásila Jill mezi sousty, když jsme se pak sešli. Další výhodou našeho vyhaslého pouta bylo, že jsem mohl přikrášlit svou roli v pečení.

„A já zas nemůžu uvěřit, že ses přidala k lovu na Strigoje, aniž bys mi o tom řekla,“ prohlásil jsem příkře.

Povzdechla si. „Řekla bych ti o tom, ale nebyl čas. Všechno

se to seběhlo hrozně rychle. V jednu minutu jsme je sledovali

a v další už jsme se ocitli uprostřed akce.“

„Jasně. O tom jsem taky slyšel – jak jsi sama podnikla jistou

akci.“

Tváře jí zrůžověly. „Takhle to není. Byla to jenom pusa.

A pak jsme se o tom bavili. Tak trochu. Řekl, že ,o tom musí přemýšlet‘. Ať už to znamená cokoli.“ Znovu si povzdechla

a tentokrát to znělo zamilovaně. „Nejspíš se se mnou nechtěl

líbat a teď se jen snaží vymyslet, jak mě šetrně odmítnout.“

„Oplácel ti polibek?“ zeptal jsem se.

„Jasně, ale asi jsem ho zastihla nepřipravenýho.“

„Nezletilá, on je strážce. Ti nejsou nikdy nepřipravení.“ Pobaveně jsem sledoval, jak se jí obličej pomalu rozzářil úsměvem.

„Je na čase, abys taky měla svůj milostný život,“ dodal jsem. „A nejen pořád koukala na ten můj.“

Její úsměv se změnil v úšklebek. „Tak trochu mi chybí, že

už toho nejsem součástí,“ řekla. „Zní to ujetě. Ale nelíbilo se mi být za voyeura, to spíš cítit všechnu tu lásku… Bylo to zkrátka úchvatný.“

„Buď trpělivá. Tvůj čas teprve přijde.“ Slunce pálilo silně,

ale my jsme seděli ve stínu na dece, kterou jsem s sebou přinesl.

„Teď se hlavně snaž nemíchat se už do dalších smrtících bojů se Strigoji, jasný?“

„Bylo to nebezpečný,“ uznala. „Neohrozilo to jen můj život, ale i Lissinu vládu. Když pomyslím na všechny ty důsledky, kdybych umřela…“

Narovnal jsem se. „Zvláštní, že se o tom zmiňuješ…“

313

Pověděl jsem jí novinu o tom, že za čas už možná nebude

patřit na seznam nejhledanějších osob, po kterých pasou Lissini nepřátelé. Pověděl jsem jí, že už snad bude moct žít normální život – tedy aspoň do té míry, do jaké může vést normální

život princezna a nevlastní sestra královny. Jill jen kulila oči.

„Mohla bych vidět mámu…“ Zamrkala, aby rozehnala slzy.

„Zvykla jsem si tady…, ale moc mi chybí. Chci ji zase vidět.“ Pokusil jsem se ji utěšit a pohladil jsem ji po ruce. Ale nechtěl jsem jí říkat, že není jediná, komu chybí máma.

Odsunula své emoce stranou. „Co bude se všemi, když odjedu? Odjedou i ostatní, viď? Dostanou nové přidělení?“

„Asi jo. Nebude důvod tu už dál zůstávat.“

„Sydney taky odjede,“ uvědomila si Jill.

Přikývl jsem. To mi taky došlo, když mi Lissa sdělila novinky.

„Co budeš dělat ty?“

„Nevím,“ odpověděl jsem popravdě. „Jsem tady kvůli tobě.

Pořád ti chci být oporou, to přece víš. Ale budeme to potřebovat, když nebude naše pouto fungovat? A jak bych mohl následovat Sydney na její další misi? Teď máme záminku, že se

můžeme vídat. Kdybych šel za ní přes půl světa…, nemohli bychom to nikomu vysvětlit.“

„Může od alchymistů odejít. Marcus to udělal.“ Jillin soucitný

výraz mě málem přiměl k pláči. „Mohli byste spolu někam uprchnout. Pořád ještě vymýšlíš únikový plány?“

Západní Virginie. Řím. New Orleans. Fidži. Švédsko.

„To je jen legrace,“ namítl jsem a z pochopitelných důvodů

mě přepadla skleslost. „Musím to s ní probrat. Zatím ještě neví ani tuhle novinu a hlasování ještě neproběhlo.“

Nejdřív se ale musíme sejít s Marcusem a předat mu inkoust. Když jsem se vrátil domů, napsal jsem Sydney a pečlivě

volil slova, jelikož zpráva nešla přes telefon lásky. Všechno

platí? Její odpověď přišla rychle. Pokud vím, tak jo.

Pak už se den táhl, hlavně proto, že mi Sydney hrozně scházela a chtěl jsem být s ní. Udělal jsem pár úkolů a vydal

se do kavárny, kde jsem zjistil, že se můj telefon nenašel, což

314

mě zklamalo. Zbývala mi jen jediná naděje, že ho někdo našel ve škole a odevzdal do univerzitní kanceláře. Budeme si muset

se Sydney opatřit nový telefon lásky.

Když jsem pak večer dorazil k Jackie, otevřel mi Marcus.

Za ním postávali dva chlápci, které jsem neznal. Tváře jim oběma zdobily zlaté lilie bez indigového zpečetění. Uvažoval jsem,

jestli jsou to pokusná morčata.

„Ahoj, Adriane,“ pozdravil mě Marcus a potřásl mi rukou.

„Ahoj, Marcusi,“ opáčil jsem. Těžko uvěřit, že jsme dospěli

k takovým zdvořilostem, když jsem ho zmlátil minutu poté, co jsme se seznámili.

„Tohle je Jamie a Chad. Vzal jsem je s sebou z Nového Mexika.“

Taky jsem si s nimi potřásl rukama a pak do obýváku vešla

Jackie. Usmál jsem se a byl opravdu rád, že jsme se zase sešli.

„Tebe tu vždycky ráda vidím,“ řekla mi a postavila na stůl tác

s čajem a limonádou a pak mi vlepila pusu na tvář.

„Dneska večer nemáš rande?“ podivil jsem se.

Oči jí zajiskřily pobavením. „No, těžko si můžu vyrazit,

když jsem hostitelkou utajeného setkání, ne? Buď v klidu, dopřeju vám soukromí. A pokud se obáváš o můj vztah s Malachim,

tak buď taky v klidu, sejdeme se totiž později a bude to

v pořádku.“

„Obávat se? To ne. A jestli jsem zmatený nebo trochu rozrušený? To ano. Ale nepřekvapuje mě, že všechno vychází. Určitě

ti zobe z ruky, lamačko srdcí.“

Zasmála se. „Ach, Adriane, jsem tak ráda, že tě Sydney bere pro zábavu s sebou.“

„Z jiného důvodu to být nemůže,“ rýpl si Marcus a kývl

na znamení díků, když mu nalila limonádu. „A když už je

o ní řeč…, překvapuje mě, že nedorazila s hodinovým předstihem.“ Podíval jsem se na hodiny. Do stanovené schůzky zbývalo

pět minut. „Před měsícem by to udělala. Ale od té doby, co sem přidělili její sestru, má trošku… komplikovanější život.“

Marcus svraštil obočí. „Vážně? Nechceš to trochu rozvést?“

315

Jackie zvedla mourovatou kočku. „Myslím, že je na čase,

abych se odebrala do pracovny. Kdybyste něco potřebovali, klidně tam za mnou přijďte. A ať se se mnou Sydney rozloučí, než odejde.“

Sedl jsem si v obýváku s Marcusem a jeho veselými chlapíky. Strategicky jsem se rozvalil přes celou pohovku pro dva,

aby si tam nikdo nemohl sednout. Jedině až přijde Sydney. Sotva jsem dosedl, vyskočily za mnou tři kočky a uvelebily se tam.

„Povolali Sydneyinu sestru,“ vysvětlil jsem Marcusovi.

„A udělali z ní součást amberwoodské hry. Chce toho hodně dokázat a je hrozně podezíravá ohledně Sydneyiných aktivit – jako třeba, když je dlouho pryč, nebo se moc přátelí s Moroji.“ Zatímco jsem mluvil, Marcus se tvářil čím dál zachmuřeněji.

„Varoval jsem ji. Říkal jsem jí, že k tomu dojde. Měla jet se mnou.“

Ukázal jsem na kyblík, který zřejmě přinesla Jackie. „Kdyby jela, nikdy by nedokázala vyrobit tohle. Může změnit způsob, jakým vedeš svůj byznys, Robine Hoode. Vyrobila inkoust,

který natrvalo zruší ten alchymistický a přitom je neviditelný.

Všude můžeš nasadit dvojité agenty.“

„Já vím.“ Podíval se na Jamieho a Chada. Ti svého vůdce zaujatě pozorovali. „A věř mi, že jsem o tom přemýšlel. Ale

je to příliš nebezpečné. Alchymisté umějí skvěle vyčenichávat zrádce.“

„Sydney je taky dobrá,“ prohlásil jsem.

„Já vím, že je. Ale jak už jsem jí říkal, nemůže tuhle hru hrát věčně. Nakonec uklouzne. Stačí maličkost. Drobnůstka.“ Zachovával jsem chladný výraz a předstíral zaujetí strakatou kočkou, která mi předla na klíně. Ve skutečnosti jsem

byl nervózní. Maličkosti. Jako třeba sex v autě. Nebo že u mě zůstala přes noc. Nebo že mě vyzvedla v zastavárně. Na cokoli

z toho mohl přijít špión nasazený alchymisty. Marcus má pravdu. Přestali jsme si počínat obezřetně. Když jsem vzhlédl,

přistihl jsem ho, jak si mě prohlíží svýma zářivě modrýma očima. Nevěděl sice, jak to mezi mnou a Sydney je, ale věděl, že

uvažuju o tom, jestli uklouzne.

316

„Dokázal bys ji odtud dostat?“ zeptal jsem se. „Kdyby šla?“ Přikývl. „Jasně.“

„Kam bys ji vzal?“ Do Západní Virginie, do Říma, do New

Orleans.

„To ještě nevím. Někam, kde by mohla být užitečná, ale přitom by byla v bezpečí.“ Marcus na okamžik zmlkl a mně bylo

jasné, že mu opravdu záleží na ní i na ostatních rekrutech. „Šla by?“

„Půjde,“ prohlásil jsem odhodlaně a nedal najevo, jak těžké bude ji přemluvit, aby utekla. A já uteču s ní.

Marcus zabředl do vlastních myšlenek a pak se podíval

na telefon. „Kde je? Umírám zvědavostí dozvědět se něco víc

o tom inkoustu.“

Taky jsem se podíval, kolik je hodin. Měla už čtvrt hodiny zpoždění. Nevzpomínal jsem si, že by Sydney někdy v životě přišla pozdě. Vytáhl jsem telefon a pokusil se vymyslet neutrální esemesku: Všechno v pořádku? Když mi hned nepřišla

odpověď, považoval jsem to za dobré znamení.

„Nejspíš je na cestě,“ objasnil jsem Marcusovi. „Nepsala by zprávu při řízení.“

Chtěl se dozvědět víc o inkoustu, a tak jsem mu podal velice mlhavé vysvětlení, které nezahrnovalo Sydneyino použití magie. Nemohl jsem si vybavit geologická specifika, ale přesto ho

to zaujalo, stejně jako novinky o „antistrigojí vakcíně“. Bylo mi jasné, že to nezůstane tajemstvím dlouho, a Marcus není žádný přítel Strigojů.

Když uplynulo dalších patnáct minut, začala se mě zmocňovat nervozita. Prolomil jsem mlčení a zavolal jí. Ale hovor

spadl do hlasové schránky. Marcus na mě ostře pohlédl.

„Adriane, co se děje?“ zeptal se.

„Nevím… Slyšíte?“

Všichni jsme uslyšeli, jak po příjezdové cestě přijíždí auto.

Téměř okamžitě bouchla dvířka vozu a ozvalo se hlasité a zběsilé zabušení na domovní dveře. Trochu mě překvapilo, že Sydney prostě nejde dál. Na ten rozruch zareagovala i Jackie, ale já

doběhl ke dveřím jako první…

317

… a za nimi stál Eddie.

Oblečení měl špinavé a roztrhané a pravou stranu obličeje zarudlou a nateklou. V očích se mu zračil divoký, pološílený pohled, jaký jsem u něj ještě nikdy neviděl. Zmocnil se

mě příšerný pocit a veškerá temnota a zoufalství, které mě už tak dlouho nechávaly na pokoji, teď znovu začaly vyplouvat

na povrch. Aniž by to Eddie musel říkat, věděl jsem, co se muselo stát. Poznal jsem to podle jeho strašlivě bolestného výrazu,

který se tolik podobal tomu, když tehdy nedokázal zachránit

Masona. Věděl jsem to, protože jsem se tvářil úplně stejně.

„Co se stalo?“ vykřikla Jackie.

Eddieho oči spočinuly pouze na mně. „Adriane,“ vydechl.

„Snažil jsem se. Snažil jsem se, ale bylo jich moc. Nedokázal

jsem je zastavit.“ Došel ke mně a chytil mě za paži. „Snažil jsem se, ale odvedli ji. Bylo to naplánované. Nevím, kde je. Sakra, obelstila mě! Nikdy bych ji neopustil, kdyby mě neobelstila!“ Druhou rukou sáhl do kapsy u kabátu a vytáhl malého zlatého draka. Podával mi ho, ale já se ho nedokázal dotknout.

Přistoupil k nám Marcus. „O čem to mluvíš? Co se stalo?“ Na okamžik jsem zavřel oči, abych se uklidnil. Zatím jsem ještě neznal podrobnosti, ale znal jsem konečný výsledek.

„Věci se rozpadly,“ poznamenal jsem a konečně si vzal draka.

„Střed nevydržel.“

318

22

Sydney

Když jsem se vrátila od Adriana, Zoe stále ještě ležela

v posteli. Před sebou měla otevřenou knihu, ale nevypadala, že

ji čte. Tvářila se zasmušile. Na okamžik mě napadlo, že má třeba nějaký obyčejný středoškolský problém, jako třeba špatnou známku, nebo že nemá s kým jít na ples. Ale z pohledu, kterým

po mně střelila, mi bylo jasné, kdo může za její mizernou náladu. Nelíbilo se jí, že jsem pořád zaneprázdněná, ale došlo mi,

že to není nic ve srovnání s tím, že jsem se přiklonila na stranu

mámy. Pro Zoe to bylo neodpustitelné.

„Zoe,“ oslovila jsem ji prosebně. „Pojďme na oběd nebo někam. Dáme si něco jiného než z jídelny.“

„Copak toho i tak nemáš dost?“ vyštěkla. „Kafíčka s profesorkou

Terwilligerovou, cesty pro dortíky.“ Z jejího pohledu čišelo takové nepřátelství, až jsem sebou trhla.

„Nejde o jídlo. Jde o tebe. Chci, abychom si spolu promluvily.“

„Já s tebou ale mluvit nechci.“ Překulila se i s knihou a obrátila se ke mně zády. „Běž pryč. Běž si dělat, co děláš obvykle.“ Situace byla taková, že jsem zrovna neměla nic naléhavého

na programu, až večer setkání s Marcusem. Inkoust jsem měla hotový a ani s profesorkou Terwilligerovou jsem neměla žádnou urgentní magickou práci. Opravdu jsem doufala, že bych

319

se mohla se Zoe usmířit, jenže teď to vypadalo, že se to v dohledné době nestane. Ale vždycky jsou tu domácí úkoly, pomyslela

jsem si, a tak jsem si sbalila bágl a zamířila do knihovny. Když v mém pokoji vládla taková nepřátelská atmosféra, rozhodně se mi tam nechtělo zůstávat.

Když jsem byla asi v polovině úkolu o kyselinách a zásadách, padl na stůl přede mě stín. Vzhlédla jsem a uviděla Treye

s Angeline. Stáli tam a drželi se za ruce. Nevěděla jsem proč,

ale prostě mě to rozesmálo. Možná, že po napětí a nebezpečí posledních dnů mi jejich vztah připadal osvěžující.

„Jsi v pohodě, Melbourneová?“ zeptal se Trey. „Nepraštila ses včera v noci do hlavy, že ne?“

S úsměvem jsem jim pokynula, aby si přisedli. „Ne, ne. Jen mám radost, to je všechno.“

Angeline zívla. „Parádně jsme si užili, že jsme byli vzhůru

celou noc. Mělas zůstat s námi. Eddie říkal, že jsi šla za Adrianem.“

„Jo. Musela jsem s ním probrat něco kolem Jill.“ Další krásná lež. A vzhledem k tomu, že ani jeden z nich okem nemrkl,

mi bylo jasné, že to ani v nejmenším nezpochybňují.

„Je s ní všechno v pořádku?“ Náhlá Angelinina vážnost mě málem znovu přiměla k úsměvu. Opravdu jí na Jill záleží.

„Je v pořádku,“ řekla jsem. „Kromě toho, že včera v noci utekla na nebezpečný lov Strigoje.“

„Včera to byla šílenost,“ poznamenal Trey a zaleskly se mu oči. „Šílenost, ale úžasná.“

„Netušila jsem, že ti to jde tak dobře s mečem. Trénuješ mezi domácími úkoly z chemie a fotbalem?“

Zazubil se na mě. „Takhle jsem vyrůstal.“

„A jak se srovnáváš s tímhle?“ Významně jsem pohlédla na

jejich spojené ruce.

Oba se vzpamatovali a Trey stiskl Angelininu ruku. „Tohle znamená mnohem víc. Říkal jsem ti, že potřebuju čas, abych si promyslel, co mám dělat. A teď se ukázalo, že už to vím. Věděl jsem to už dlouho.“

320

„Příčí se to tomu, jak jsi byl vychováván,“ připomněla jsem mu. „Příčí se to názorům tvojí skupiny.“

Zdálo se, že mu to nevadí. „Věci se mění. Už to nejsou moje názory. A dokonce už to ani není moje skupina. To mi dali jasně najevo.“

Měla jsem potřebu hrát roli ďáblova advokáta. „Je tak snadné se z toho vymanit?“

„Skutečně se vymaňuju až tak moc? Původním cílem Bojovníků bylo aktivně vyhledávat a zneškodňovat Strigoje. Vůdci

jen během let sešli z cesty.“ Jeho radost se zase vrátila. „To, co jsme včera v noci udělali…, bylo to děsivý jako samo peklo. Bál jsem se, hlavně když mě dostal na lopatky. Ale zároveň mi to připadalo hrozně správný. Jako by právě tohle bylo to, kvůli

čemu jsem se narodil – pomáhat ze světa vymýtit zlo.“

„Vážně jsi řekl ,vymýtit‘?“ podivila jsem se.

Pobaveně potřásl hlavou. „Pohlížím na to tak, že to, co dělám, se nijak moc neliší od toho, co mě učili. Strigojové jsou zlo. Musíme je zastavit. Můžu to dělat po svým, i bez Bojovníků.

Můžu to dělat, jak se má.“

„A já můžu pomáhat,“ prohlásila Angeline. Oba si pohlédli

do očí a já měla dojem, že se na místě vrhnou jeden druhému do náručí. „Založíme vlastní skupinu.“

„Strážci mají přísná pravidla ohledně toho, co mají dělat,“

upozornila jsem ji.

„Ale já nejsem strážce,“ odvětila prostě. „Nezodpovídám

se jim. A copak nestačí promluvit s Moroji, abychom ty stvůry mohli pronásledovat?“

„Ano.“

Královna má v současné době tolik problémů, že tohle teď přehlíží. Ale zájem o útoky na Strigoje vzrostl jak mezi Moroji, tak mezi strážci. Po staletí Morojové namítali, že je nemorální používat magii jako zbraň. Postupem času ale bylo čím dál zřejmější, že klíčem k bezpečnosti národa je právě magie.

„Fajn,“ pokračovala jsem a samotnou mě překvapil můj bojovný postoj. „Takže podle Bojovníků máš volnou ruku. Ale co

321

myslíš, že by udělali, kdyby zjistili, že chodíš s dhampýrkou? Nijak se s tím totiž netajíš.“

Pokrčil rameny. „To ne, ale tady svoje špehy nemají. I kdyby na to přišli, jen by mi vynadali. Nepotrestali by mě nebo tak

něco. Proč jsi tak posedlá zrovna tímhle? Proč tolik otázek? Ty

nám snad nepomůžeš?“

„Je to alchymistka,“ připomněla mu Angeline s netypicky moudrým výrazem. „Oni už jsou zkrátka takoví.“ Překvapilo mě, že najednou zaváhala a odtáhla od Treye ruku. „Promiň. Tohle ti asi musí připadat… vážně hrubý. Měli jsme se nad tím zamyslet.“

Těžko říct, co bylo absurdnější – jestli to, že Angeline něco takového vůbec došlo, nebo fakt, že to je tak vzdálené od pravdy.

Protože upřímně – dávala jsem jim tak zabrat jen proto, že

jsem jim záviděla. Tuhle emoci nezažívám zrovna často, ale tentokrát ve mně ožila. Strašně jsem záviděla, že si takhle otevřeně

můžou dávat najevo svoje city. žádné tajné plížení kolem. žádné obavy z pomsty. Treyovi bylo úplně jedno, že by ho mohli přistihnout Bojovníci. Ještě před měsícem by mu jejich výtky připadaly strašlivé. Ale teď, když se smířil se svými city, mu

jejich hněv připadal jako maličkost. Koneckonců se zdálo, že

by ho beztak jen pokárali a slovně odsoudili. I když jsou Bojovníci divoši, nedají se srovnávat s alchymisty, kteří se vždycky

snaží problémy eliminovat a napravovat. Nejradši bych brečela

a křičela do světa, jak je to nespravedlivé, jenže mi bylo jasné, že na to nemám právo. život je nespravedlivý k mnoha lidem.

Já nejsem výjimka a tenhle osud mi byl dán.

„Ne,“ řekla jsem a pokusila se o úsměv. „Mám z vás radost. Vážně.“

Po chvilce se rozhodli mi uvěřit a úsměv opětovali. Zabzučel

mi telefon a přišla zpráva od Adriana: Všechno platí? Odepsala jsem mu: Pokud vím, tak jo. Když Trey s Angeline odešli,

snažila jsem se nalézt vzpruhu v tom, že Adriana večer uvidím. Mohlo by být hůř. Vídáme se přece každý den, i když svůj

vztah musíme tajit.

322

Jenže… už se pomalu blížím k bodu, kdy mi to nestačí.

Chtěla bych s ním každý večer uléhat do postele, nejen kvůli sexu, ale abych se mohla ráno probudit vedle něj. Chci s ním dělat palačinky. Chci chodit na dvojité rande s jeho kamarády. Chci s ním žít. Chci svůj život pro sebe.

Když jsem se pak vrátila na pokoj, Zoe už tam nebyla. Pořád jsme spolu byly na kordy, ale aspoň se mi ulevilo, že dokázala vstát a někam jít. Depresivní stavy jsem často vídala u Adriana

a nechtěla bych se koukat, jak si tím prochází ještě někdo další. Zoe a já to spolu urovnáme. Musíme.

Asi hodinu předtím, než jsem měla odjet k profesorce Terwilligerové,

mi přišla další esemeska od Adriana: Změna plánu. Sejdeme se v opuštěné restauraci v Indiánském kaňonu.

Ta zpráva mě šokovala. Ozval se ti Marcus?

Adrianovi trvalo, než odpověděl. Ano.

No, nebylo to zrovna netypické. Když byl Marcus naposledy

ve městě a měli jsme se sejít, neustále měnil místa schůzek,

často na poslední chvíli. Věřil, že takhle je to bezpečnější. Možná na tom něco je.

To je takhle večer dost strašidelné místo, odepsala jsem.

Právě proto. Bez obav. Budeme tam všichni. OK. Nejdřív se ale musím zastavit pro věci. Vezmu ti je.

Vtom mi to došlo. Komunikace proběhla přes telefon lásky.

Vzala jsem ten svůj, aniž bych o tom přemýšlela. Tys našel telefon!

Jo.

Zaplavilo mě štěstí a úleva. Neměla jsem o Adrianovi pochybovat.

Miluju tě, napsala jsem. Tak za chvíli.

Čekala jsem na odpověď, ale když žádná nepřišla, začala

jsem se chystat na cestu. K restauraci je to asi dvacet minut jízdy a nachází se na odlehlém místě mimo hlavní silnici. Čím dál víc jsem přemýšlela o tom, jak je ta lokalita nebezpečná.

Pro Marcuse je to možná ideální místo, ale sama bych se tam rozhodně nevydala. Jeho se nebojím, ale spíš jiných lidí s ne323 kalými úmysly. Při jedné z Wolfeových lekcí jsem se naučila vyhýbat se nejistým situacím. Přestože mě Adrian ujistil, že

tam budou všichni, raději jsem se rozhodla pro klid duše učinit

z předběžné opatrnosti ještě další opatření.

Zavolala jsem Eddiemu.

„Čau,“ pozdravila jsem ho. „Nechceš se mnou zajet něco vyřídit?“

„Když jsi ode mě naposled chtěla něco podobného, sešli jsme se s bandou rebelujících alchymistů.“

„V tom případě doufám, že ses u toho dobře bavil, protože právě to mám dneska večer v plánu.“ Znám Eddieho už

dlouho, takže přesně vím, jak si ho získat. „Mám jet na odlehlé místo uprostřed pustiny. O Jill se postarají Trey a Angeline.“ Uplynulo pár vteřin. „Dobře. Kam jedeme?“

„Hned jsem u tebe.“

Když jsem po chvíli Eddieho vyzvedla, byl uvolněný

a v dobrém rozpoložení, takže mi došlo, že než jsem k němu dojela, stihl kontaktovat ostatní dhampýry. Eddie samozřejmě nebyl s Jill čtyřiadvacet hodin denně, ale měl dojem, že kdykoli opustí kampus, Jill je mimořádně zranitelná. Věděla jsem, že

má hned lepší pocit, když Jill ochraňuje Neil, ačkoli o něm měl svoje mínění.

„Těžko uvěřit, že se po včerejší noci všichni chovají, jako by

se nic nestalo,“ poznamenala jsem, když mi bylo jasné, že má dobrou náladu.

„Neil ne,“ namítl Eddie. „Vypadá, že je z toho vedle. Ne že

by ho to nějak přemohlo, ale je šťastný z toho výsledku. Myslím, že je to příliš velká věc – přijmout, že držíš v rukou řešení

veliké záhady. Vysvětloval nám to včera v noci, když jsme byli venku.“

„Mrzí mě, že jsem o to přišla,“ řekla jsem. Ve skutečnosti mě

to nemrzelo – ne, když jsem si vzpomněla na vášnivou, vypjatou

noc s Adrianem.

„Sydney…“ Eddieho odlehčená nálada rázem zmizela,

a i když jsem upírala oči na silnici, z jeho tónu jsem poznala, že

324

se mi chystá sdělit něco vážného. „K tomu… K tomu, že chodíš za Adrianem…“

Sevřelo se mi hrdlo a nedokázala jsem odpovědět hned.

„Nemluv o tom,“ řekla jsem. „Prosím.“

„Ne, musíme o tom mluvit.“

Eddie to věděl. Eddie to věděl, a kdyby nešlo o něco tak

strašlivého, určitě bych se rozesmála. Když se náznaky mezilidských vztahů týkaly jeho, nevnímal je, ale strážci jsou cvičeni

k tomu, aby sledovali a pozorovali. Eddie to dělal a mezi

mnou a Adrianem bezpochyby zaznamenal spoustu maličkostí. Snažili jsme se tajit náš vztah před alchymisty, ale tajit ho

před kamarády, kteří nás znají a mají rádi, bylo nemožné.

„Hodláš mě poučovat?“ zeptala jsem se strnule. „Budeš mi

vykládat, že porušuju tabu, která byla stanovena už před staletími, aby zachovala čistotu našich ras?“

„Co?“ zděsil se. „Ne, jistěže ne.“

Odvážila jsem se na něj pohlédnout. „Co myslíš tím ,jistěže ne‘?“

„Sydney, jsem tvůj kamarád. Jsem jeho kamarád. Nikdy bych vás neodsoudil a už vůbec bych vás nezatracoval.“

„Spousta lidí si myslí, že to, co děláme, je špatné.“ Připadalo mi zvláštní a podivně úlevné potvrdit někomu dalšímu, že

s Adrianem chodím.

„No, já nejsem jeden z nich. Jestli to takhle chcete…, je to vaše věc.“

„Najednou se k tomu všichni staví hrozně liberálně,“ poznamenala jsem s úžasem. „Něco podobného jsem dneska slyšela

od Treye a Angeline – teda o jejich vztahu. Ne o vztahu…

někoho jiného.“

„Myslím, že za tu svou změnu názorů vděčím strašlivé

době, kdy jsem chodil s Angeline,“ prohlásil s větší dávkou humoru, než bych čekala, vzhledem k tomu, že ho podváděla.

„Často mluvila o svém lidu a po nějaké době už se mi to vůbec nezdálo divné. A koneckonců moje rasa existuje jen díky tomu, že se lidé a Morojové dávali dohromady a měli spolu děti.“

325

Usmála jsem se. „Adrian říká, že by nebylo k světu fér, kdybychom měli děti, protože by po nás zdědili ohromující šarm,

inteligenci a krásný zevnějšek.“

Eddie se hlasitě rozesmál. Moc často jsem ho neslyšela se

smát, a tak mi taky bylo do smíchu. „Jo, dovedu si ho představit, jak říká něco takového. A o to právě jde. Důvod, proč

mě to mezi vámi udivuje, je…, že to jde proti všemu, co se zdá logické, ale vám to prostě nějak funguje.“

„Proti všemu, co se zdá logické,“ zopakovala jsem. „To není pravda.“

Pobavení ho trochu přešlo. „Ale tohle mě netrápí. Ani ta morální stránka. Obávám se tvých vlastních lidí. Jak dlouho

dokážeš takhle dál pokračovat?“

Povzdechla jsem si a sjela na odbočku k místu setkání. „Tak dlouho, dokud střed vydrží.“

Zchátralá restaurace neoriginálně nazvaná U Boba byla

za dne snadno vidět už z dálky. Večer to ale bylo něco jiného. Reflektory osvětlující budovu zhasly už před lety a štěrkové parkoviště se utápělo ve stínech. Když jsem zastavila a vypnula motor, jediné světlo pocházelo z žárovky u zadní části budovy. Bylo to ideální místo pro sériové vrahy, pobudy a Marcuse

Finche. Eddieho jsem vzala s sebou kvůli prvním dvěma kategoriím. Clarenceovo porsche jsem zatím neviděla, ale stála tam zaparkovaná šedá dodávka. „Proboha,“ poznamenala jsem. „Kolik

asi rekrutů s sebou Marcus přivedl?“

Eddie nic neříkal. S řečmi o vztazích už skončil a teď se choval jako pravý strážce. Na takovém místě byl ve střehu

a podle celoživotního tréninku bedlivě sledoval okolí a díval

se do všech koutů. Dokonce šel přede mnou a jako první zkusil otevřít dveře. Okna byla zabedněná, ale přesto jsem uvnitř postřehla slabé světlo. Klika v Eddieho ruce povolila, dveře se otevřely a my jsme vkročili do…

… do léčky.

Nikoho jsem nepoznávala. Všichni byli oděni v černém

a na obličejích měli černé lyžařské masky. Nejspíš očekávali jen

326

mě, protože po Eddiem sáhl pouze jeden z nich. Překvapeně vykulil oči, když se mu Eddie vysmekl a mrštil jím přes celou místnost, až narazil do někoho dalšího.

„Sydney, uteč!“ zařval Eddie.

Instinktivně jsem nechtěla Eddieho opustit, ale když mě

vystrčil ze dveří a couval, došlo mi, že utíká se mnou. Doběhli jsme na parkoviště, ale tam jsme spatřili další dvě postavy, které vyskočily z dodávky a zastoupily nám cestu k našemu

autu. Eddie mě popadl za ruku a táhl mě opačným směrem, za budovu, kde se ve tmě do dálky táhl pruh písku.

Jsem dobrý běžec, ale bylo mi jasné, že Eddie musí zpomalovat, abych mu stačila. Taky jsem věděla, že jakékoli pokusy

říct mu, aby se na mě vykašlal a běžel, co mu síly stačí, se

nesetkají s úspěchem. V písku rostly trsy trávy a stromů tam bylo jen pomálu. Dlouho jsme neslyšeli nic než vlastní dupot

a zrychlený dech. Pak jsem za námi zaslechla pokřikování a…

výstřely.

Eddie se ohlédl, aniž by přitom zpomalil. „Jdou po nás,“

vydechl. „Je jich asi sedm. Mají baterky. A zbraně.“

„Podívej,“ vyjekla jsem. Před námi jsem uviděla dvě světla baterek. Blížila se k nám ze směru, kterým jsme utíkali.

Nic neřekl, jen mě najednou strhl doprava a k zemi. Zalehli jsme do jámy, kterou svým mimořádně vyvinutým zrakem ve tmě uviděl. Lehla jsem si na břicho a on si ochranitelsky lehl na mě. V jámě jsme byli částečně ukrytí a řídký smutný

strom, který tam rostl, nás schovával ještě o trochu víc. Srdce mi zběsile bušilo a snažila jsem se uklidnit, aby nikdo neslyšel

moje hlasité oddechování. Eddie nade mnou zůstával dokonale

nehybný a napjatý, připravený vrhnout se do boje, kdyby bylo třeba.

Hlasy se blížily a naši pronásledovatelé na sebe pokřikovali, kudy se dát, a spekulovali, kde se asi s Eddiem schováváme.

Jak jsem tam ležela a doufala, že kolem nás projdou bez povšimnutí, uvažovala jsem, kdo to asi je. Marcus a jeho parta

zjevně ne. Ale je to někdo, kdo nás – nebo spíš mě – touží dopadnout natolik, že zorganizoval tuhle promyšlenou past.

327

Napadala mě jenom jedna skupina lidí odpovídající tomu popisu. Alchymisté.

Už dlouho jsem se toho obávala, ale nečekala jsem, že to provedou takhle. Hlavou se mi honilo milión otázek. Jak dlouho jsou alchymisté tady? Chytili i Adriana a Marcuse?

„Sydney!“

Zaslechla jsem známý hlas a přestala dýchat. Můj táta.

„Sydney, vím, že tam někde jsi. Pokud ti ještě zbyla špetka zdravého rozumu a slušnosti, vylez a vzdej se.“

Zkušený vyjednavač by to vyslovil prosebným tónem. Můj

otec ovšem ne. Promluvil drsně a bezcitně jako vždycky. Každé slovo od něj znělo jako urážka.

„Když se vzdáš, budeš to mít mnohem snazší,“ pokračoval.

„A co se týče toho… toho kluka, nepotřebujeme ho. Může jít, když půjdeš s námi.“ Ztišil hlas a někoho se zeptal: „Je to on?“ Odpověděl mu dívčí hlas: „Ne, není.“

Eddie strnul, takže mi bylo jasné, že i on poznal Zoe.

„Je to pro tvé vlastní dobro,“ zavrčel otec a ani v nejmenším to nevyznělo altruisticky. „Je to pro dobro tvé duše. Pro tvou

lidskost. Víme všechno. Našli jsme ten telefon. Pojď s námi, ať tě můžeme zachránit před zatracením a poskvrněním.“

Telefon. Adrianův ztracený telefon. Tolik jsem se bála, že

se někde vynoří a bude z toho problém! Adrian to lehkovážně komentoval, že o nic nejde, pokud nálezce nebude vědět, že je ten telefon jeho. Měl pravdu, jenže někdo se zjevně dozvěděl,

čí je. Někdo se dozvěděl, že ten telefon nepatří jen nějakému náhodnému zamilovanému člověku. Jak to? Sledoval Adriana

snad někdo do školy a ukradl mu ho tam? Bylo to pro mě záhadou, ale teď jsem neměla čas o tom uvažovat.

Zavládlo ticho a všichni čekali, až se vzdám. Eddie a já jsme skoro ani nedýchali. Náhle do našeho úkrytu zasvítil paprsek světla. Eddie se vymrštil dřív, než náš objevitel stihl křiknout

o pomoc. Praštil ho takovou silou, že se ten muž svezl k zemi. Pak se bez váhání vrátil ke mně, chytil mě za ruku a rozběhli jsme se. Vtom se ale objevil další a dal ránu Eddiemu do

328

obličeje. Eddie ho odkopl stranou a téměř bez zastavení pokračoval

v běhu. Klopýtala jsem a on mě táhl za sebou. Musel

odhadnout správný směr, protože před sebou jsme už neviděli

žádná světla. Znovu zazněl výstřel a můj otec zakřičel: „Přestaň, nebo ji zastřelíš! Pal jedině, když budeš moct bezpečně zasáhnout pouze jeho.“

Moc jsem toho ve tmě neviděla, a tak jsem musela spoléhat

na Eddieho zrak. „Myslím, že tady už budou jen kopce a divoká příroda,“ řekl. „Ztratíme se jim a někde se ukryjeme tak

dlouho, jak bude třeba.“ Pro Eddieho je zřejmě snadné přežít pár dní v divočině. „Pak se vrátíme domů a něco vymyslíme.“ Něco vymyslíme. Co jako? Pokusíme se vyjednávat s lidmi,

kteří mě chtějí unést a Eddieho zabít? Ostře zahnul doleva a já pochopila proč. Ve směru, kterým jsme běželi, jsem zahlédla světlo. Těžko říct, do jaké dálky se táhne jejich síť. Další výstřel

se ozval z mnohem větší blízkosti, než jsem čekala. To znamenalo, že někdo uviděl Eddieho a žene se za námi. To bylo

pozoruhodné, protože dohonit dhampýra není vůbec snadné. Ne, dhampýra ne. Mě. Eddie neběžel tak rychle, jak by

mohl. Zpomaloval, abych mu stačila. Kdyby byl sám, možná

by jim unikl a schoval se v přírodě, ale když jsem s ním já, tak

těžko. Jsem jenom člověk a navíc mě pořád bolela noha z těžkého doskoku včera v noci.

Eddie mě neopustí, pomyslela jsem si. Nikdy mě neopustí.

Chtějí mě, ale na něm jim nezáleží. Je jim jedno, jestli bude žít nebo zemře. Klidně ho zastřelí a jeho tělo pak zničí.

„Eddie,“ vypravila jsem ze sebe zadýchaně. „Musíme se

rozdělit.“

„Nikdy.“

Jeho odpověď mě nepřekvapila. Překvapilo mě ale, že mi

na mysli vytanula slova Abeho Mazura: Nemysli si, že bych neudělal strašlivé, nevyslovitelné věci, kdybych tím mohl zachránit

někoho, koho mám rád. Protože to byl Abe, předpokládala jsem,

že mluví o tom, že by provedl strašlivé, nevyslovitelné věci někomu jinému. Ale jak jsme se s Eddiem drželi za ruce, ta slova

náhle dostala úplně jiný význam. V tu chvíli jsem věděla, že

329

udělám cokoli, abych zachránila Eddieho – svého kamaráda, kterého mám ráda.

I když to znamená, že udělám něco příšerného a nevyslovitelného sama sobě.

Slyšela jsem výkřiky a dupání. Blížili se. A stejně tak jejich zbraně. I když mě ovládala hrůza a srdce mi bušilo tak, že jsem

měla dojem, že mi exploduje v hrudi, zmohla jsem se na alchymistickou

lež.

„Viděls, co jsem udělala tehdy s ohněm? Zvládnu podobné kouzlo. Ne stejné, ale zrovna tak dobré. Mám s sebou jeden

magický předmět, ale musí se použít z dálky. Když se rozdělíme

a oni půjdou za mnou, můžeš je očarovat. Je to kouzlo

spánku. Všichni kromě mě usnou. Já jsem chráněná.“

„Neumím čarovat,“ namítl. „Proč to neuděláš ty a já je nalákám?“

„Protože by tě kouzlo taky omráčilo, kdyby ses mu připletl

do cesty. Dokážeš to. Magie už je v té věci. Jenom vyslovíš formuli

a bude to fungovat.“

Volnou rukou jsem při běhu zalovila v kabelce. Vytáhla

jsem Skokana v jeho neživé podobě a spolu s klíčky od auta ho podala Eddiemu. „Vezmi si klíčky, ať pak můžeš nastartovat

auto, než tě doběhnu. Kouzlo použiješ tak, že budeš držet draka

v ruce a řekneš centrum remanebit.“

„Centrum co?“

„Centrum remanebit,“ zopakovala jsem odhodlaně. „Vyslov

to třikrát a buď otočený k nám, ale zachovej si dostatečnou vzdálenost. Kdyby tě někdo chytil a přerušil, kouzlo se obrátí proti tobě.“

„Nemůžu! Nemůžu tě opustit. Přijdeme na jiný způsob.“

„Ne, nepřijdeme.“ Už jsem byla hrozně unavená a noha mě bolela čím dál víc. Bylo mi jasné, že kdyby to Eddie zjistil, chtěl by mě nést, což by situaci ještě zhoršilo. „Tohle je naše šance.

Je jich moc a musíme je sejmout všechny naráz. Prosím, Eddie. Říkáš, že jsi můj kamarád. Já jsem tvoje kamarádka. Věř mi.

Vím, co dělám.“

330

Ozval se další výstřel a jen kousek od nás odlétla od země hlína, jak na to místo dopadla kulka. „Půjdu támhle,“ řekl

Eddie a ukázal Skokanovou soškou směr. „Ty utíkej. Zdá se, že tam nikdo není. Až upoutáš jejich pozornost, nebudou mít čas

tě dostat, než na ně uvrhnu kouzlo… že ne?“

„Ne.“ Stiskla jsem mu ruku a měla co dělat, aby mi nevyhrkly slzy. „Zvládneš to. A pamatuj – jsem tvoje kamarádka.“

„Centrum remanebit.“

„Centrum remanebit,“ zopakovala jsem. Pustil mě a rozdělili

jsme se. Rozběhl se doprava, ale já, namísto abych běžela opačným směrem, jsem se otočila a utíkala tam, odkud jsme přišli.

Na pronásledovatele jsem narazila skoro okamžitě.

„Nebudu se bránit,“ řekla jsem tiše, když mě popadli za

paže. „Ale musíte mě okamžitě dovést k mému tátovi. Dostaňte mě odtud. Budu mluvit jenom s ním.“

Modlila jsem se, aby mě poslechli a abychom se dostali dost

daleko, než Eddie zjistí, že jsem mu lhala a vrátila se zpátky

do nebezpečí. Pronásledovatelé mě prakticky táhli, ale vyslechli můj požadavek a zmizeli jsme včas. Alchymisté zkrátka pracují účinně. Měli poslání. Chtěli ho splnit rychle a důkladně.

U parkoviště stál táta a Zoe, oba už bez masek. Byla jsem

tak vyčerpaná, že bych se nejradši sesula na zem, ale udržela jsem se na nohou, i když mě moje eskorta postrčila kupředu

a pustila. Pohlédla jsem tátovi zpříma do očí.

„Eddie odešel pro pomoc,“ oznámila jsem mu chladně.

„Jestli se chcete vyhnout krvavé lázni se strážci, okamžitě odjeďte.“ Odfrkl si. „Aspoň, že ti zbyla trocha rozumu.“ Trhl hlavu

směrem k dodávce. „Naložte ji tam.“

Chlapi mě znovu popadli a strčili mě do auta na zadní sedadlo.

Sedadla tam byla umístěna podivně, takže jsem seděla

obrácená zády k řidiči a koukala dozadu. Vedle mě seděl nějaký alchymista a dva další nasedli dopředu. Po chvíli nastoupil

i táta se Zoe a usedli na sedadla naproti mně, takže jsem jim viděla do obličeje. Měla jsem dojem, že v okolí jsou i další auta pro ostatní alchymisty. Sotva jsem si zapnula bezpečnostní pás,

331

alchymista, který seděl vedle, mě popadl za ruce a spoutal mi

je za zády. Dodávka nastartovala a vyjeli jsme v oblaku prachu

a štěrku. Doufala jsem, že ostatní alchymisté taky stihnou odjet, než na parkoviště doběhne Eddie. Nechtěla jsem ho ohrozit.

V dodávce vládlo tíživé mlčení. Jediný otec a Zoe měli nezakryté obličeje. Upřela jsem pohled na ni. „Prodalas mě.“

Na můj tvrdý hlas ani pohled nebyla připravená. Polkla.

„Sa-sama ses prodala. Dělala jsi hrozné věci. Dovolila jsi jim, aby ti pokazili mysl.“

„Je to skutečně kvůli tomuhle?“ zeptala jsem se. „Nebo kvůli tomu, že budu svědčit v mámin prospěch?“

Táta sebou trhl. „Je to kvůli tomu, abychom ti ukázali, co

opravdu znamená rodina. Zodpovědnost samozřejmě beru na

sebe. Mělo mi být jasné, že k tomu dojde, už když jsi tehdy utekla s tou dhampýrskou holkou. Měl jsem se do toho vložit, jenže mě zaslepoval sentiment.“

Drsně jsem se zasmála. „Vážně? Sentiment? Nedokážu uvěřit, žes to vyslovil s neutrálním výrazem.“ Obrátila jsem se

k Zoe. „Tys ten telefon ukradla?“

Zavrtěla hlavou. „Našla jsem ho v autě.“

Nemilosrdný smích mi odumřel v hrdle. Samozřejmě.

Adrian zjistil, že postrádá telefon, den po mých narozeninách. Musel mu vypadnout z kapsy, když jsme ze sebe na zadním sedadle strhávali oblečení.

Ne, uvědomila jsem si překvapeně. Nevypadl mu. Někdo

mu ho vytáhl. Já. Když jsem dočetla Adrianovi citát z Poeovy sbírky Devadesát devět, popadla jsem první telefon, který

mi přišel pod ruku. Měli jsme hned čtyři. Nebrala jsem příliš

na vědomí, čí je zrovna tenhle, a neopatrně jsem ho odhodila

na hromadu našeho oblečení, abych mohla dál s Adrianem ležet nahá.

„Ale byly v tom i další věci,“ řekla Zoe s očima lesklýma

slzami. „Už jen způsob, jak ses s nimi smála a mluvila. Jak jsi vždycky mizela. Ty dortíky.“

Zarazila jsem se, protože jsem nechápala. „Dortíky?“

332

„Řeklas, žes je koupila. Jenže když si jednou v jídelně Angeline stěžovala na koláč, začala vzpomínat na čokoládovo-mátové dortíky, které pekl Adrian. Říkala něco o tom, že nejdřív

musí vychladnout a až pak se na ně dává poleva.“

To byl další z hrozných okamžiků, kdy se mi chtělo smát. Usvědčily mě dortíky a narozeninový sex v autě.

Ne, Sydney, pomyslela jsem si. Jen si o sobě moc nemysli. Ujíždělo

ti to už delší dobu.

Třásl se jí hlas. „Zachráníme tě.“

„Nepotřebuju žádnou záchranu,“ namítla jsem. „Se mnou

není nic v nepořádku. Než jsi tohle všechno rozpoutala, mělas za mnou přijít.“ Chtěla jsem ta slova zdůraznit gestem, ale

měla jsem spoutané ruce. „Mohly jsme si spolu promluvit. Jsem tvoje sestra.“

„Ne, Sydney.“ Její tvrdý bezvýrazný pohled se až děsivě

podobal otcovu. „Jsi jen další alchymistka a tak se k tobě chovám

– jak jsi mi řekla.“

Její slova mě hluboce zasáhla a otec okamžitě využil mé chvilkové slabosti.

„Vymyli ti mozek a my to napravíme,“ řekl. „Když budeš spolupracovat, bude to pro tebe mnohem lehčí.“

„Řekla jsem vám, že se mnou nic v nepořádku není!“ Vztek,

o němž jsem ani nevěděla, že ho v sobě mám, teď vybuchl

a zastínil strach a smutek. „To vy se po staletí necháváte obelhávat zaslepeným fanatismem a pověrami. Morojové a dhampýři

jsou jako my – teda až na to, že v sobě mají víc cti a slušnosti.“ Facku, která přišla, jsem předem nepostřehla. Ačkoli měl

otec mnoho chyb, nikdy na nás nevztáhl ruku. Ale facka, kterou mi teď vrazil, mi bolestně připomněla, že s tím nemá žádný problém. Hlava mi odletěla a kousla jsem se do jazyka.

„Nevíš nic o tom, co ti tady obětuju,“ sykl s chladným pohledem.

V Keithově skleněném oku bylo emocí víc. „Nemáš

ponětí, jaké máš štěstí, že to pro tebe děláme. Temnota tě narušila natolik, že nevím, jak dlouho potrvá, než tě napravíme.

Ale dokážeme to. Nezáleží na tom, jak dlouho to bude trvat,

333

ani jak to bude těžké, ale napravíme to, co s tebou udělal ten morojský kluk.“

Přiměla jsem se k vědoucímu úsměvu a v ústech ucítila příchuť krve. „Jsi si tím jistý, tati? Protože on mi udělal všechno.“

Otec střelil pohledem po někom, kdo seděl za mnou. Ucítila jsem, jak se mi do krku zabodla jehla, a trhla jsem sebou. Svět se se mnou zatočil a náhle jsem byla lehká jako pírko. Otcův

i Zoein obličej mi propluly před očima a pak už jsem spadla

do temnoty.

334

23

Adrian

Kdyby Eddie pil, jistě bychom teď spolu zamířili do baru.

Ta katastrofa ho pochopitelně nezasáhla tolik jako mě, ale taky hodně.

Poté, co večer vpadl k Jackie a vypověděl nám svůj příběh,

okamžitě jsme udělali, co se samo nabízelo. Několikrát jsme zavolali

Sydney na mobil. Zajeli jsme do zavřené restaurace, ale

tam po ní nebylo ani stopy. Ani v Amberwoodu. Za necelé dvě hodiny úplně vyklidili její pokoj a na ředitelství došla zpráva,

že Sydney Melroseová a Zoe Ardmoreová okamžitě ukončují studium. žádná adresa, kam se stěhují. Vzhledem k tomu,

že jsme ve škole všichni vystupovali jako příbuzní, náš údiv všechny ohromil.

Marcus čekal u Jackie, až se vrátíme. Nechtěl se přibližovat

ke koleji, protože se bál, aby se tam ještě nezdržovali alchymisté. Sotva jsme vešli do obýváku, rozrušeně se zvedl. Jackie

nervózně přecházela sem a tam.

„Něco nového?“ zeptala se. Eddie zavrtěl hlavou a já došel

k Marcusovi.

„Kde je?“ chtěl jsem vědět. „Kam ji odvezli?“

„Nevím,“ odpověděl pochmurně.

„Ale víš! Takoví jste všichni.“ Potlačil jsem touhu začít s ním lomcovat. „Zatraceně, tyhle věci víš! Býval jsi kápo. Kde je?“

335

Eddie ke mně přistoupil a chytil mě za paži. Nejspíš se obával, že se na Marcuse vrhnu. „Klídek,“ upozornil mě.

Marcus byl bledý. „Je mi líto. Vážně nevím, kde je. Můžu

hádat, můžu někam zavolat…, ale když se nemáme čeho chytit, je to jako hledat příslovečnou jehlu v kupce sena.“

Normální lidé nepoužívají slova jako „příslovečná“. Jedině

chytří lidé, jako jsou alchymisté. Sydney by to taky klidně řekla. Zaúpěl jsem a klesl do křesla.

„Řekli, že ji zachrání před zatracením,“ prohlásil Eddie. Pořád

vypadal příšerně a ani se nepokusil očistit se a smýt ze

sebe krev.

„Jo,“ poznamenal Marcus pochmurně. „Jsem si jistý, že jsou přesvědčeni, že právě tohle dělají. Je spousta míst, kde ji můžou ukrýt. O mnoha – ba ne, o většině – moje kontakty vůbec

nevědí. Místa, kam posílají lidi jako ona…, o těch se mezi alchymistickou veřejností moc neví.“

Lidi jako ona.

Zabořil jsem obličej do dlaní a myslel na příšernou scénu, kterou nám vylíčil Eddie. „Telefon. Zatracený telefon.“ Byla to

moje chyba. Já můžu za to, že ji přistihli. Kdybych se nechoval tak nezodpovědně, neztratil bych ho. Když jsem vzhlédl, zjistil

jsem, že na mě všichni upírají nechápavé pohledy. Dokonce ani

Eddie, který nám ten příběh vyprávěl, nevěděl přesně, jakou

roli v něm sehrál telefon. Marcus se náhle narovnal.

„Počkat. Můžeme ji najít. Vím jak.“ Přestal jsem dýchat. „Jak?“

„Přes tebe,“ prohlásil Marcus nadšeně. „Pomocí snu vyvolaného éterem. Někdy přece musí spát. Najdi ji, a ať ti poví,

kde je.“

Zase jsem klesl do křesla. Chtělo se mi smát. Chtělo se mi

brečet. Chtělo se mi něco rozmlátit. „Nemůžu. Éter mám momentálně mimo provoz.“

A bylo to tu. Strach, že nedokážu Sydney pomoct, kdyby se zranila, mě pronásledoval od prvního dne, kdy jsem začal brát léky. Ale nikdy mě nenapadlo, že budu potřebovat sen. Ačkoli jsem věděl, že je to beznadějné, pokusil jsem se dotknout éteru

336

jako dřív. Nic se nestalo. Ne že bych éter cítil a nemohl na něj dosáhnout. Prostě tam vůbec nebyl.

Selhal jsem. Byl jsem příliš slabý na to, abych se dokázal vyrovnat

s temnou stránkou éteru. Podlehl jsem lékům a teď jsem

k ničemu. Vrátil by se éter, kdybych je přestal brát? Jak dlouho by to trvalo? V tu chvíli ale byla tahle otázka zbytečná. Sydney

je pryč a nikdo z nás nemůže nic dělat.

Jackie si odkašlala. „Mohla bych pomoct. Zkusím ji najít pomocí stejného kouzla, jaké použila k nalezení vaší morojské kamarádky. Potřebuju její vlasy.“

Pocítil jsem chabou naději. „U mě doma se jich najde spousta.“ Marcus nad tím povytáhl obočí.

„Tady možná taky nějaké najdu…“ Jackie bez dalšího slova zamířila do své pracovny. Následoval jsem ji. Sehnula se

k poličce, kde si Sydney nechávala věci, které nemohla mít na

pokoji na koleji.

Většinou se jednalo o magickou výbavu. Sydney nemohla

riskovat, že by ji Zoe v pokoji objevila. Nacházelo se tam i několik

kusů jejího oblečení. Jackie vysvětlila, že to tam Sydney

měla pro případ, že by se při práci něčím polila. Sydney zkrátka počítala se vším. Taky tam byl sametový plášť a knihy kouzel. Opatrně jsme rozložili oblečení a zoufale na něm hledali

její vypadlé vlasy. Nakonec jsem u límečku purpurového trička

našel jeden zlatý vlas. Podal jsem ho Jackie a rozložil tričko. Měl jsem co dělat, abych se na místě nezhroutil.

Bylo to tričko, které jsem jí vyrobil – tmavě purpurové se stříbrně namalovaným ohnivým srdcem. Na okamžik jsem se

ve vzpomínkách ocitl v narvaném zakouřeném domě sesterstva. Seděli jsme vedle sebe na zemi a když jsem se jí podíval

do očí, uviděl jsem v nich stejnou touhu, jakou jsem pociťoval sám. Když mě pak políbila, můj svět se vykolejil a v tu chvíli

jsem věděl, že k sobě patříme, ačkoli to vehementně popírala.

Sevřel jsem tričko v rukou a přitiskl si ho k sobě. Pořád jsem

z něj cítil její parfém. „Vezmu si ho.“

Jackie přikývla. „Běž za ostatními. Chvíli mi potrvá, než to provedu.“

337

„Musíš ji najít,“ prohlásil jsem a naléhavě ji chytil za paži. Uvědomoval jsem si, že mluvím jako zoufalý blázen, ale tím

jsem ostatně byl. „Musíš. Jestli se jí něco stane, nedokážu… Tak

to je.“

V jejích očích se zaleskly slzy a objala mě, což mě ohromilo.

„Udělám, co budu moct. Ty se teď musíš dát trochu dohromady.“ Netušil jsem, jestli se mi to podařilo, než jsem se vrátil

za Eddiem, Marcusem a ostatními, ale beztak se všichni utápěli ve vlastních obavách, takže si mě nikdo moc nevšímal. Eddie zvedl hlavu. Ve tváři měl pořád vrytý žal.

„Snažil jsem se,“ zašeptal. „Adriane, snažil jsem se. Kdybych to věděl, nikdy bych ji neopustil. Zůstal bych s ní až

do konce. Položil bych za ni svůj život a…“

Musel jsem zarazit svoje pocity, abych se s tím vyrovnal.

Eddie ztratil další osobu. Byla to smůla. Eddie patří k nejlepším strážcům široko daleko, ale sám si to o sobě nemyslí, protože

si vyčítá, kolikrát selhal. Když jsem se mu podíval do očí,

poznal jsem, jak se užírá sebenenávistí. Ten pocit dobře znám, taky ho často prožívám.

„Já vím,“ ujistil jsem ho. „Nemohls nic dělat.“

Zavrtěl hlavou a šíleným pohledem se zadíval do dáli. „Byl jsem idiot. Neměl jsem jí věřit ty řeči o kouzle. Ale když jsem tehdy viděl, co udělala s ohněm, připadalo mi to… reálné. Věřil jsem jí. Dávalo to smysl.“

Nevesele jsem se usmál. „Takhle to dělá. Je trénovaná

k tomu, aby lidi něčemu uvěřili. Přechytračí je. Neměls šanci.“

Taky byla odhodlána položit svůj život, aby zachránila kamaráda, ale to ji nikdo neučil. Tohle měla v povaze.

Eddieho jsem moc nepřesvědčil, a tak jsem ho ponechal jeho zármutku a prožíval ten svůj. Einstein říkal, že i bez těch prášků mě smutné věci rozesmutní a šťastné mě učiní šťastným.

Měl pravdu. Jak jsem tam seděl, celý můj svět se rozpadal.

Měl jsem dojem, jako bych ty prášky vůbec nebral. Znovu se mě zmocnila temná dusivá beznaděj, která pronikala každou

338

částečkou mého bytí. Nenáviděl jsem se. Nenáviděl jsem svůj život, protože Sydney už není jeho součástí.

Utrpení kolem mě vířilo jako za starých časů éteru – až

na to, že teď už éter neovládám. Kdybych ho ovládal, nebyl bych takhle úplně k ničemu. Nemám Sydney co nabídnout. Nikdy jsem neměl.

Ale Jackie ano. Ve své beznaději se musím upnout aspoň

k jiskřičce naděje. Jackie to vyřeší. Najde Sydney. A s pomocí Marcusových kontaktů a Eddieho pěstí ji snad přivedeme zpátky. Upnul jsem se k té naději a vykřesal z ní plamínek,

který aspoň trošku zaplašil stíny v mém srdci. Už jsem se přestal tolik nenávidět a vyčítat si, co se stalo. Musím být silný. Už

kvůli Sydney. Věřila ve mě.

Ale když se Jackie vrátila, z jejího výrazu mi bylo jasné, že

se jí kouzlo nepodařilo.

„Snažila jsem se,“ řekla. Oči měla zarudlé. „Myslím, že jsem

se na ni napojila, ale nic konkrétního jsem neviděla. žádné obrazy, jen tmu.“

„žije?“ zeptal jsem se a svůj hlas jsem skoro nepoznával.

„Ano,“ odpověděli Jackie i Marcus jednohlasně. Tázavě jsem na ně pohlédl.

„Kdyby byla mrtvá, během kouzla bych to poznala.“ Jackie už to dál nerozváděla.

„Nezabijou ji. To není jejich styl,“ prohlásil Marcus. „Svých

lidí si velmi cení. Jen se ji pokusí změnit a přimět, aby uvažovala jinak.“

„Převychovají ji,“ poznamenal jsem tupě.

Rozhodil rukama v bezmocném gestu. „Jo, takhle tomu říkají.“

„Ale nakolik ji můžou doopravdy změnit?“ zeptal se Eddie.

„Vždyť… je to přece Sydney. Bude stejná, ne? Vzepře se jim.“ Marcusovi trvalo dlouho, než odpověděl. „Jistě.“ Ani

v nejmenším nebyl tak dobrý lhář jako Sydney. Zeptal se mě:

„Na sebe to solné tetování nepoužila, že ne?“ Zavrtěl jsem hlavou, ale on takovou odpověď stejně předvídal. O tom, že Sydney

možná chrání magie, což není jisté, jsem se radši nezmínil.

339

Nepotvrzovalo to nic jiného než Inezina slova, ale Sydney přesto na sobě prováděla experimenty s optimismem. To nám teď ale nebylo nic platné. „Až se všechno uklidní,“ řekla mi jednou. „Pak budeme mít čas.“

Zůstal jsem vzhůru celou noc, protože jsem se nedokázal uklidnil. Druhý den jsme se sešli u Clarence, kam dorazila

i alchymistka jménem Maura. Byla asi stejně stará jako Sydney

a hnědé vlasy měla tupě zastřižené. Měla na sobě amberwoodskou školní uniformu. „Jsem nová alchymistka přidělená

do Palm Springs,“ prohlásila škrobeně. „Budu vám pomáhat vypořádat se s morojskou frakcí, která by mohla povstat.

Vzhledem k tomu, že jsem pochopila, že situace je stabilizovaná, princezno, pochybuju, že budeme mít důvod k prudké

interakci.“

Všichni jsme na ni nabručeně civěli. Už se vědělo, že Sydney odvezli, ale důvody obecně známé nebyly. Ti, kdo nevěděli

o Sydney a o mně, si mysleli, že ji sebrali proto, že se s námi až moc sblížila, což nebylo daleko od pravdy.

Maura nám rozdala vizitky. „Kdybyste něco potřebovali, tady je můj e-mail a telefon. Máte nějaké otázky?“

„Jo,“ ozval jsem se. „Kde jsou Sydney a Zoe Sageovy?“ Mauřin úsměv byl zdvořilý, jako by byla politička, ale v jejích očích jsem viděl alchymistický led. Pochybuju, že by se

mnou dokázala vydržet v jedné místnosti, kdyby znala celý

Sydneyin příběh. Bylo jasné, že Maura můj druh zavrhuje a nevěří

mu.

„Je mi líto,“ řekla chladně. „Já jenom jdu tam, kam mi přikážou. O důvěrné informace se se mnou nepodělili. Pokud se

chcete dozvědět o dalším přidělení sester Sageových, budete se muset obrátit na moje nadřízené.“ Z tónu jejího hlasu bylo zřejmé, že si nemyslí, že by mi tu informaci někdo sdělil. Aspoň

na něčem jsme se tedy shodli.

Ráno jsem si nevzal léky a během dne jsem u sebe zaznamenal menší změnu. Jackie mě ujistila, že za dva týdny, až

bude měsíc v novu, zkusí provést další lokalizační kouzlo. Tohle

a naděje, že se mi éter zase vrátí, bylo to jediné, co mě

340

drželo dál od láhve vodky. Největším výkonem pro mě bylo jít do školy. Nejradši bych se schoulil do klubíčka a zůstal doma. Nebo bych otravoval Marcuse a neustále se ho vyptával, jestli

něco nezjistil. Jen díky myšlence na Sydney jsem každý den dokázal dojet do Carltonu. Chtěla by, abych dál studoval, a nejen

proto, že si cenila vzdělání, ale i proto, že nesnášela, když jsem

se utápěl v zoufalství. Ploužil jsem se po kampusu jako robot

a moje obrazy se nesly jen v odstínech šedé a černé.

Tři dny poté, co jsem přestal brát prášky, jsem si byl jistý, že

mě deprese nikdy neopustí. Bylo to stejné jako dřív.

Po pěti dnech jsem se ráno probudil a zachytil první záchvěv éteru.

Málem jsem vykřikl. Bylo to už tak dlouho. Natáhl jsem

smysly a otřel se jimi o zářivé prameny magie. Měl jsem dojem, že až dosud jsem nemohl dýchat. Éter byl mou součástí,

která mi chyběla. Jak jsem se ho někdy mohl vzdát? Zatím jsem ho nedokázal plně uchopit ani ho ovládnout, ale sladkost z té schopnosti byla opojná a posilující. Od Sydneyina zmizení to

byla první věc, která mi dodala naději. Druhou věcí byl telefonát

s Lissou. Zaplašil jsem svou malátnost a najednou jsem měl dojem, že mám dost energie na to, abych se postavil celému světu.

„Musíš se spojit s alchymisty a zjistit, kde je Sydney,“ vyhrkl

jsem na Lissu, sotva zvedla telefon.

„O čem to mluvíš?“ podivila se nechápavě.

Nikdo se zřejmě neobtěžoval jí sdělit, že v Palm Springs

proběhla změna režimu. Když je Jill v bezpečí, alchymisté nemají dojem, že by Lissa musela znát podrobnosti. Vysvětlil

jsem jí, jak alchymisté odvezli Sydney za to, že se s námi moc kamarádila. Opět to nebylo daleko od pravdy.

„To je strašné,“ poznamenala. Z jejího hlasu jsem slyšel

soucit. „Ale já s tím nic moc nenadělám. I když je to příšerné, je to jejich věc. Nemůžu po nich chtít, aby mi vydali jednoho ze svých lidí, stejně jako oni nemůžou požadovat některého

z mých poddaných. Alchymisté a Morojové spolupracují, ale vzájemně si nepřikazujeme.“

341

„Prosím tě, nemůžeš se jenom zeptat? Prosím?“ Snažil jsem se mluvit vyrovnaně a byl jsem rád, že to není videohovor. Netuším, co všechno by můj výraz mohl prozradit.

„Zeptám se,“ řekla neochotně. „Ale nic ti neslibuju.“

„Já vím. Děkuju.“ Vtom mě něco napadlo. „Setkala ses

s ní…, tak nemohla bys jí vstoupit do snu? Pokoušel jsem se

o to, ale když jsem bral ty prášky…“

„Aha.“ Odmlčela se. „Můžu to zkusit, ale nejde mi to tak

dobře jako tobě. Abych někoho mohla navštívit ve snu, musím ho znát opravdu moc dobře. Ale třeba bys mohl požádat

Soňu.“

To byl dobrý nápad. Okamžitě jsem se k němu upnul jako ke všemu, co by mohlo pomoct. Ze Soni a Sydney se staly

dobré kamarádky, jenže Soně taky moc nejde vstupovat lidem

do snů. Když mi za pár dní zavolala, její zprávy nebyly nijak povznášející. „Zkoušela jsem to,“ řekla. „Nemůžu se k ní dostat. Možná na to přece jen nemám dost zkušeností. V tomhle

jsi nejlepší ty.“

„Třeba byla vzhůru,“ řekl jsem a nevěděl jistě, jestli tomu

sám věřím. Moje naděje se znovu propadly do nekonečných hlubin, ale naštěstí tam nezůstaly dlouho. Druhý den ráno už jsem se dokázal dotknout éteru.

Bylo to tu zase. Jako bych znovu získal jakousi vnitřní součást

sebe samého. Když jsem to ucítil, zalapal jsem po dechu. Magie ve mně plála nadšením a nádherou. Měl jsem z toho takovou radost, že jsem vyběhl ven jen v boxerkách a tričku.

Moc lidí tam naštěstí nebylo, jen nějaký pán na opačné straně ulice, který venčil psa, na mě překvapeně pohlédl. Bez váhání jsem využil moc éteru a náhle mi před očima zazářila oranžová

a modrá aura toho muže.

„Můj bože,“ vydechl jsem. Vrátila se mi magie. Dokážu

to. Mávl jsem sousedovi na pozdrav a rychle se vrátil domů.

V ložnici jsem se posadil, uklidnil se a pokusil se navodit stav

potřebný ke snům vyvolaným éterem. Vyžadovalo to hodně

klidu, což pro mě bylo v mém nadšení a zápalu těžké. Ale když

342

se mi konečně podařilo navodit si stav transu, nemohl jsem se

k Sydney dostat.

Probral jsem se a snažil se uvažovat logicky. Pokud je někde ve Státech, musí mít taky den. A navíc existuje možnost, že

budu muset svoje schopnosti trošku vylepšit. Ale moje chmury to na chvíli rozehnalo a nechal jsem se unášet na křídlech

naděje až do stavu, před kterým mě Einstein varoval, že je přehnaný. Jenže já tomu nevěřil. Poprvé za poslední dobu jsem

měl dojem, že všechno ještě není ztraceno. Zachráním Sydney.

Dodalo mi to tolik energie, že následující čtyři dny jsem

skoro nespal. Byl jsem příliš nabuzený. A taky jsem nechtěl promarnit žádnou příležitost, kdy by mohla spát. Už zase jsem dokázal ovládat éter plnou silou a každou chvíli jsem upadal

do snového módu a doufal jsem, že ji zastihnu ve spánku. Jenže to se nikdy nestalo. Někdy jsem nenavázal vůbec žádné

spojení. Jindy jsem z toho měl dojem, jako by nás oddělovala temnota nebo zeď. Ať už to bylo cokoli, výsledek byl stále stejný

– Sydney nikde.

Moje nálada začala opět klesat, ale pak mi naštěstí zavolala

Jackie a řekla, že by mohla zkusit další kouzla. Souhlasil jsem,

i když jsem už zase propadal extrémním depresím. Nešlo ani tak o to, že se nikomu z nás nedaří navázat spojení, i když to mě taky tížilo. Příliš jsem se soustředil na vlastní snahu a tím

pádem jsem neměl čas myslet na Sydney samotnou. Co se s ní děje? Marcus nám příliš neobjasnil, co jí můžou udělat. Moje

představivost se rozběhla na plné obrátky. Vrátila se mi sebenenávist.

Sydney trpí. Potřebuje mě a já jí nepomáhám.

Před Jackiiným domem stálo cizí auto. Když mě pustila dál,

s překvapením jsem zjistil, že u ní sedí Jill a Eddie. „Co tady děláte?“ podivil jsem se.

„Chtěla jsem vidět ta kouzla,“ odpověděla Jill. Dlouze

a zkoumavě se na mě zadívala. „A taky jsem s tebou chtěla mluvit.“

„Jak víš, že jsme…“ Zarazil jsem se. Spolu se vším ostatním,

co se mi vrátilo, se obnovilo i naše pouto. Jill už mě zase sledo343

vala a z jejího přepadlého výrazu jsem usuzoval, že i ji stahují ke dnu moje temné nálady.

„Adriane,“ pověděla mi něžně. „Musíš se vyspat.“

„Nemůžu. A ty víš proč. Nemůžu riskovat, že ji prošvihnu.

Někdy spát musí a já musím být vzhůru, abych ji zastihl.“

„Nikdy jsi to nezkoušel celé dny. Je na čase přiznat si, že je něco špatně. Něco tě blokuje.“

Měla pravdu, ale nechtěl jsem si to přiznat. Chtěl jsem věřit,

že když se budu snažit o něco víc nebo se trefím do té správné chvíle, tak Sydney zastihnu. Nedávno jsem ve snu mluvil

s Lissou. Řekla mi, že od alchymistů nic nezjistila. Tím pádem jsem ale věděl, že schopnost vcházet lidem do snů stále

mám.

„Na tom nezáleží,“ namítl jsem tvrdohlavě. „Jackie ji najde. Ona to vyřeší. Máš hned dvě kouzla, která můžeš provést, viď?“

Jackie přikývla. „Jedno z nich se může provádět, jen když je měsíc v téhle fázi. Druhé se může provést téměř kdykoli…, ale vyžaduje spoustu magie a jisté vzácné ingredience, které už mi došly. Nějaký čas trvalo, než jsem je zase sehnala.“

„Tak do toho.“

Kouzlo při měsíci v novu se muselo provádět venku. Postavila tam oltářík s vonnými tyčinkami a dalšími předměty.

My ostatní jsme se drželi dál a v napjatém tichu čekali. Pro nás nezasvěcené kouzlo vypadalo jako nesrozumitelná slova a gesta. Vzpomínal jsem, jak jsem byl se Sydney, když Jackie provozovala magii. Sydney to dokázala vnímat, a kdykoli sledovala

svou učitelku při práci, tajil se jí dech a třeštila oči úžasem. Já jsem necítil nic, jen souboj naděje a strachu ve svém nitru.

Když se Jackie konečně zvedla a vrátila se k nám, smutně zavrtěla hlavou. „Nic. Je mi líto. Zkusím ještě to druhé.“

Druhé kouzlo prováděla uvnitř. Bylo to skvostné představení,

v němž ze vzduchu vytvořila veliký rotující kotouč. Vyžadovalo tolik síly, že u toho málem omdlela. Zachytil jsem

ji ve chvíli, kdy začala kolabovat. „Pořád nic.“ Když jsem ji

teď viděl na pokraji pláče, pochopil jsem, jak moc jí na Sydney

344

záleží. „Myslela jsem, že jedno z nich bude fungovat. Ale pořád narážím na tmavou zeď.“ Pomohli jsme jí dojít zpátky do obýváku

a já se vydal do kuchyně, abych jí přinesl něco k snědku. Naučil jsem se totiž, že vyčerpaní mágové si potřebují doplnit

kalorie. „Podobnou zkušenost jsem měla, když byla moje sestra

v kómatu.“

Jill sebou trhla. „Myslíte, že je Sydney v kómatu? Mohli jí ublížit?“

„O jejich metodách toho moc nevím,“ řekla Jackie a vděčně

ode mě přijala sklenici jablečného džusu. „Pořád jsem si jistá, že je naživu, ale to je asi tak vše.“

Usedl jsem na pohovku a uvedl se do snového transu. Zdálo se nepravděpodobné, že bych něčeho dosáhl, když Jackie

nepochodila, ale zkusit jsem to musel. Jak jsem se obával, narazil jsem jen na další temnotu. Těžko říct, kde končila ta její

a začínala moje.

Když jsem se probral, všichni mě sledovali s pochmurnými výrazy. „Běž domů, Adriane,“ pověděla mi Jill. „Odpočiň si. Budeš jí užitečnější, když budeš v plné síle.“

„Nejsem jí užitečný,“ namítl jsem.

Když jsem byl se Sydney – ať už ve víru vášně, nebo jsme jen tak seděli a povídali si –, nemyslel jsem, že bych mohl v srdci chovat víc lásky. A teď jsem si zase nemyslel, že bych mohl

v srdci chovat víc zoufalství. Netýkalo se to jen srdce. Každá částečka mého bytí truchlila. Lidi si ze mě dřív utahovali, že je pro mě jedem alkohol, ale ve skutečnosti nade mnou vyhraje tenhle jed.

A když už se zmiňuju o alkoholu…, poprvé po měsíci jsem zatoužil po drinku. Chtěl jsem si dát spoustu drinků. Nejradši bych pil tak dlouho, dokud bych nezkolaboval a nepropadl se

do temnoty. Pak už bych totiž nic necítil. Uvědomoval jsem si, že nevím jestli ještě chvíli vydržím cítit se takhle. Odstřihlo by mě to od éteru a možnosti vstupovat do snů, ale v tuhle chvíli moje sny Sydney stejně nepomůžou.

„Nedělej to,“ řekla Jill, jelikož uhodla moje myšlenky. Sedla si vedle mě. „Pořád ještě je naděje.“

345

„Opravdu?“ Opřel jsem si hlavu o její rameno a uvažoval,

jak se asi musí cítit, když má teď přímé spojení s mojí myslí

a srdcem.

Koutkem oka jsem postřehl, že na stole leží Skokan. Nechal jsem ho tam toho večera, kdy unesli Sydney. To ode mě bylo ošklivé. „Co s ním bude?“ zeptal jsem se Jackie. „Můžeš ho nějak oživit?“

Zrak jí padl na třpytivého draka. „Ne. To může jen ona.

Když ho budeš nosit u sebe, i v téhle podobě, pomůže mu to, ale až zase ožije, bude zesláblý a nemocný. Ale až završí rok své existence, samozřejmě se beztak vrátí do své říše… I když

je pro něj hrozné setrvávat v tomhle stavu tak dlouho.“

„Vím, jak mu je,“ zamumlal jsem. Škoda, že s sebou Skokana nemůžu vzít do baru, aby mi dělal společníka. Mohl by se

stát barovým Skokanem.

Eddie zíral na Skokana s opovržením, ale spíš jsem předpokládal, že opovrhuje sám sebou a ne drakem. „Já jsem ale

blbec,“ zabrblal. Tuhle větu jsem od něj slýchal celkem často.

„Neměl jsem tomu věřit. Pořád jsem dokola vykřikoval to její údajné zaklínadlo a jediné, čeho jsem tím dosáhl, bylo, že jsem jim poskytl víc času, aby ji stihli odvléct.“

„Jen se tě snažila ochránit,“ poznamenala Jill.

„Já jsem měl chránit ji,“ zavrčel.

Jackie dopila džus a vrhla se na balíček sušenek. „Jaké zaklínadlo chtěla, abyste pronesl?“

Eddie svraštil obočí. „Cent… centrum remanebit. Je to vůbec

zaklínadlo?“

„žádné, které znám.“ Jackie ho obdařila soucitným pohledem, ale on si ho ani nevšiml. „Ale pokud z toho budete mít

lepší pocit, skutečně je to latinsky. V mnoha kouzlech se používají

latinská zaklínadla.“

„Co to znamená?“ zeptala se Jill. Pořád jsem se o ni opíral, ale v myšlenkách už jsem probíral seznam nejbližších barů.

V centru jsou lepší, ale kdybych se vydal až do Carltonu, mohl

bych potkat známé. Chci být sám, nebo ne?

346

„No, centrum znamená střed,“ objasnila Jackie. „Remanebit

je sloveso v budoucím čase. Dalo by se to přeložit jako ,zůstane‘. Nebo možná ,přetrvá‘. Dohromady je to něco jako ,střed

zůstane‘.“

Rychle jsem zvedl hlavu. „Počkej,“ vypravil jsem ze sebe ochraptěle. „Střed vydrží.“

Sydneyina poslední slova. Nebyla adresována Eddiemu, ale mně.

Zbytky mého sebeovládání vzaly za své. Okamžitě jsem se zvedl. Jill po mně natáhla ruku. „Adriane…“

„Uvidíme se později.“ Vykročil jsem ke dveřím a cestou sebral

ze stolu Skokana a dal si ho do kapsy.

Střed vydrží.

Opravdu, Sydney? uvažoval jsem. Protože já se rozpadám.

„Kam jdeš?“ zeptal se Eddie.

„Ven,“ odpověděl jsem. „Únikový plán číslo 82: jít někam,

kde chvíli nebudu muset nic cítit.“

S Jill si vyměnili ustarané pohledy, načež se mě zeptal: „Kdy se vrátíš?“

Centrum remanebit.

Potřásl jsem hlavou a obrátil se k odchodu. „Na tom nesejde.“

347

24

Sydney

Nakonec to byla zima, co mě probudilo. Nevěděla jsem,

jak dlouho jsem vyplouvala z temnoty a zase se do ní vracela. Nevěděla jsem, kolik času uplynulo od doby, kdy jsem se svou rodinou jela dodávkou. V puse jsem měla vyschlo a stále jsem

byla omámená, takže jsem předpokládala, že mám v těle pořád ještě nějakou drogu, ale její účinek už pomalu odezníval, takže

jsem se aspoň probrala z bezvědomí.

Ležela jsem na drsné betonové podlaze, která působila o to studeněji, že byla navíc vlhká. Chlad mi pronikal až do kostí.

Pomalu a neohrabaně jsem se posadila, abych se mohla obejmout

pažemi a pokusila se udržet si tělesnou teplotu. Ve vlhké

cele nebylo víc než deset stupňů a situaci ještě zhoršovalo, že jsem navíc byla nahá.

V místnosti panovala tma. Absolutní tma. Tohle nebyla obyčejná tma, tahle byla neproniknutelná. Černota působila skoro

až hmatatelně, těžce a dusivě. Musela jsem se spoléhat na ostatní smysly, abych získala představu o tom, kde se nacházím.

Vzhledem k zlověstnému tichu mi ani sluch nebyl k ničemu.

Začaly mi drkotat zuby, a tak jsem si přitáhla kolena k bradě

a trhla sebou, jak mě při tom pohybu škrábla drsná podlaha. Schoulila jsem se do co nejtěsnějšího klubíčka a nemohla

348

uvěřit, že ještě před chvílí jsem byla v poušti. Před jak dlouhou dobou? Netušila jsem, ani jsem nevěděla, kde vlastně jsem. Droga, kterou mi podali, ve mně úplně zastavila vnímání času. Od mého únosu mohly uplynout dny nebo minuty.

„Ahoj, Sydney.“

Ten hlas se ozval bez varování. Odrážel se od stěn cely a nepoznala jsem, odkud se nese. Byl to ženský hlas, ale elektronicky

zkreslený, jako by dotyčná mluvila přes nějaký filtr. Nic

jsem neřekla, jen jsem zvedla hlavu a nehnutě zírala před sebe. Pokud je tahle místnost vybavena vynikajícím zvukovým systémem, pravděpodobně tu mají i kamery s nočním viděním,

aby se na mě mohli koukat. Alchymisté se zřejmě pokoušejí

odstřihnout mě od mých smyslů, což chtějí využít ve svůj prospěch.

„Víš, kde jsi?“ zeptal se ten hlas.

Musela jsem několikrát polknout, než jsem dokázala promluvit.

„Uvězněná bandou úchylných voyeurů, co si užívají, že mohli zavřít nahou holku?“

„To ty jsi úchylná, Sydney.“ Hlas neobsahoval vůbec žádné emoce. „Temnota, která tě obklopuje, není ničím ve srovnání

s temnotou, která zaplňuje tvou duši. Jsme tady, abychom ti pomohli ji vyhnat.“

„Nepředpokládám, že mi můžete pomoct dostat oblečení

a deku.“

„Byla jsi znovuzrozena do světa nahá a v chladu. Dostáváš novou šanci zachránit se.“

Opřela jsem si hlavu o kolena a neodpověděla. Můžou to

odít, do jakých metafor chtějí, ale samozřejmě jsem si uvědomovala, že takováhle omezení jsou jen psychologickou technikou,

aby mě zlomili. Následující slova mi to potvrdila.

„Čím víc budeš spolupracovat na svém spasení, tím pohodlnější podmínky získáš.“

Jako na povel mi začalo kručet v žaludku, což mě znovu přivedlo na myšlenku, kolik času už uplynulo. „Nechte si svoje

pohodlí. Nepotřebuju žádnou spásu.“

349

„Zničili jsme všechno, cos měla u sebe, až na jednu výjimku. To je znamení naší dobré vůle. Neděláme to proto, abychom byli krutí. Chceme ti pomoct.“

Mlčela jsem.

„Ta věc je v tvojí cele, jestli ji chceš,“ dodal hlas.

Začaly psychické hry alchymistů. Nevěděla jsem, co od nápravného centra čekat. Tahle centra jsou zahalena tajemstvím

bezpochyby proto, aby vyvolávala strach. Ale nejpravděpodobnější mi připadalo, že tady psychicky i fyzicky mučí lidi.

Pokud chcete někoho předělat, nejdřív ho musíte zlomit.

Hlas už nic dalšího neřekl a já si přísahala, že s nimi nebudu

hrát jejich hru. Ale čím déle jsem tam seděla, tím víc mě přemáhala zvědavost. Jakou věcí mě pokoušejí? Pokud tu tedy opravdu

nějaká je. Uvědomovala jsem si, že jim nesmím dopřát vítězství. Uvědomovala jsem si, že nejlepší bude vzdorovat. Jenže

jsem se užírala zvědavostí a navíc jsem stejně nevěděla, co dalšího se v téhle místnosti nachází. Trocha průzkumu neuškodí.

Vstala jsem a překvapilo mě, jak mám zesláblé nohy. Měla

jsem lehkou hlavu, ale aspoň se se mnou netočil celý svět, když

byla všude taková tma. S rukama před sebou jsem opatrně vykročila vpřed. Netrvalo dlouho, než jsem narazila na zeď. Byla

stejně studená jako všechno ostatní tady, ale byla hladší a se spárami, jako by ji tvořily cihly nebo dlaždice. Část pro mikrofony

a kamery?

Můj průzkum trval jen krátce. Cela měřila asi tři a půl krát

dva a půl metru. žádné dveře jsem nikde nenašla. V rohu bez jakékoli zástěny stála malá toaleta a umyvadlo, což mě mělo bezpochyby ještě víc ponížit. Otočila jsem kohoutkem. Tekla

z něj ledová voda. Nepáchla ani divně nechutnala, takže jsem

si hned nabrala do dlaní a napila se, protože jsem byla vyprahlá.

U umyvadla visel na zdi dávkovač s mýdlem, které páchlo

po dezinfekci. Málem jsem se usmála. I během mučení ve vězení alchymisté zachovávají své hygienické normy.

Když už jsem nic dalšího neobjevila, vrátila jsem se na svoje původní místo na podlaze. „Hezky zahráno,“ poznamenala jsem. „Asi jste mě dostali.“

350

Nic. Po pár vteřinách mě napadlo, že bych mohla hledat

něco na podlaze. Věděla jsem, že mě sledují, ale odsunula jsem sebevědomí stranou a začala se plazit po podlaze a dlaněmi hmatat kolem sebe. Nakonec jsem z toho neměla nic než bolavá kolena.

„Nic tady není,“ řekla jsem. „Doufám, že jste si aspoň užili představení. Dalo mi to zabrat.“

Náhle se rozsvítilo jasné světlo. Po neproniknutelné tmě

jsem vykřikla a zakryla si z toho šoku oči.

„Bolí to, že ano?“ ozval se hlas. „Po životě v temnotě je těžké vrátit se ke světlu.“

Trvalo dlouho, než se můj zrak přizpůsobil. I když už jsem

si dokázala sundat dlaně z očí, stejně jsem mžourala. Zadívala jsem se před sebe a zjistila, že světlo vychází ze čtverce ve zdi.

Jak jsem předpokládala, bylo do ní zabudováno několik komponentů. Tahle dlaždice měla skleněný povrch, takže jsem viděla

dovnitř. Nebyla nijak velká, ale vešly se do ní oslepující reflektory a…

… a křížek od Adriana.

Vzdor, který jsem se snažila zachovat, mě začal opouštět.

Rychle jsem se ovládla, aby do mého výrazu nepronikly emoce. Ale stejně jsem se neovládla dost a s bolestně toužebným pohledem upřeným na křížek jsem přejela prsty po skle. Nic

s ním neprovedli. Malý dřevěný křížek vypadal pořád stejně.

Byl pomalovaný modrými kytičkami a visel na jemném řetízku.

„Nemáš právo nosit tak svatý symbol,“ prohlásil hlas. „Ale považujeme za optimistické znamení, žes takovou věc vůbec nosila. Prozrazuje nám to, že i když jsi padla hluboko a nechala se zkazit, v hloubi duše toužíš navrátit se k čistotě a na cestu spravedlnosti.“

„Už na té cestě jsem,“ řekla jsem a nedokázala spustit zrak

z křížku. „Už dlouho.“

„Ne. Zbloudilas a snížila ses. Zabředlas do bezbožného zvráceného světa, který se příčí všem zákonům přírody a spásy. Až to dokážeš přiznat a až budeš schopná vyznat se ze

svých hříchů, dostaneš křížek zpátky.“

351

Křečovitě jsem sevřela ruku přitisknutou na sklo. Tolik jsem se chtěla křížku dotknout, abych měla něco, čeho se dotýkal

Adrian, a mohla se k tomu upnout. Děsivý chlad, který mě

trápil, jsem náhle přestala vnímat, protože moji mysl i srdce zaplavily myšlenky na Adriana. Na jeho úsměv a nádherné zelené

oči. Na to, jak mě pevně objímal a tiskl si mě na srdce. Na to, jak sváděl vnitřní bitvu, aby se zachoval správně. Na Adriana

s jeho bezmeznou vírou ve mne.

Kdybych měla ten křížek, kdybych měla spojení…, pak by nezáleželo na překážkách a vzdálenosti mezi námi. Jistě bych dokázala přetrpět všechna mučení, která se na mě rozhodnou použít.

Tohle je jedno z nich, uvědomila jsem si. Chtějí mě nalákat.

Chtějí, abych si křížek vzala. Jestli se vzdám a přiznám se k jejich obviněním, k Adrianovi mě to nepřiblíží. Nezáleží na tom,

jak moc křížek chci, protože kdybych ho přijala, znamenalo by to, že jdu proti Adrianovi a obracím se zády ke všemu, na čem jsem tak tvrdě pracovala. Pomalu a bolestně jsem ruku odtáhla

a zaťala ji v pěst. Nepotřebuju žádnou věc, aby mi připomínala jeho lásku. Tu už si beztak nesu v srdci a to mi musí stačit, abych všechno přežila.

„Nemám co přiznávat,“ procedila jsem skrz zuby.

„Musíš přiznat všechno,“ ozval se hlas. „Začni malými

krůčky a udělej ten první na cestě k vykoupení. Řekni: ,Zhřešila jsem proti svému vlastnímu druhu a nechala si zkazit

duši. Jsem připravena nechat se očistit od temnoty.‘ Vyslov to

a všechno budeš mít mnohem jednodušší. Dostaneš svůj křížek. Můžeš dostat i deku. Můžeš dostat jídlo. Tak jako tak tě

od temnoty očistíme, ale když nebudeš spolupracovat, metody,

k nimž se bohužel budeme muset uchýlit, ti budou připadat…

nepříjemné.“

Bodl mě u srdce strach, ale rychle jsem ho potlačila. Naposledy jsem toužebně pohlédla na křížek a pokusila se nesoustředit

na objekt samotný, ale na lásku v Adrianových očích,

když mi ho dával. Otočila jsem se a přešla na druhou stranu místnosti.

352

„Nemám co přiznávat,“ zopakovala jsem.

„V tom případě nám nedáváš na vybranou,“ řekl hlas.

„Zklamalas nás a velmi, velmi zarmoutila.“

Světlo ve skleněném panelu zhaslo a křížek i já jsme se znovu ponořily do temnoty. Začala se mi točit hlava a došlo mi,

že se jim nějak podařilo zase do mě dostat tu drogu. Opět jsem upadala do bezesného světa. Dali to do vody?

Tak jako tak tě od temnoty očistíme, ale když nebudeš spolupracovat,

metody, k nimž se bohužel budeme muset uchýlit, ti budou připadat… nepříjemné.

„Dobře,“ vypravila jsem ze sebe těsně předtím, než jsem se

zřítila k zemi. „Tak ukažte, co pro mě máte.“