Richelle Mead

Pokrevní pouta 5. Stříbrné stíny

1. kapitola

Sydney

Probudila jsem se do tmy.

To nebylo nic noveho, protože jsem se probouzela do

tmy už poslednich… ani nevim kolik dni. Mohly to byt

klidně tydny nebo dokonce měsice. V tehle male studene

cele s drsnou betonovou podlahou, ktera mi sloužila jako

postel, jsem uplně ztratila přehled o čase. Moji věznitele

mě udržovali vzhůru nebo ve spanku dle vlastniho uvaženi.

Dělali to pomoci nějake drogy, takže pro mě bylo

nemožne počitat dny. Nějaky čas jsem si myslela, že mi

drogu podstrkuji v jidle nebo piti, a tak jsem začala držet

hladovku. Jedine, čeho jsem tim dosahla, bylo, že do mě

jidlo nacpali nasilim – což nechci už nikdy znovu zažit –,

a droze jsem stejně neunikla. Nakonec jsem zjistila, že mi

drogu pouštěji do cely ventilačnim systemem, jenže přestat

dychat jsem nemohla.

Potom jsem dostala napad, že budu měřit čas podle

sveho menstruačniho cyklu, jak to dělaji ženy v primitivnich společenstvich. Když nastal můj čas, moji věznitele mě vybavili hygienickymi potřebami, jelikož byli posedli

čistotou. Můj plan ovšem selhal. Jelikož jsem od sve-

8

ho uvězněni přestala brat antikoncepci, hormony se mi

zblaznily a měla jsem nepravidelny cyklus. Tim padem

jsem nemohla měřit nic, což ještě zhoršoval můj nepravidelny spanek. Jedine, čim jsem si mohla byt jista, bylo, že nejsem těhotna, což pro mě představovalo ohromnou

ulevu. Kdybych se musela obavat o Adrianovo ditě,

alchymiste

by nade mnou měli neomezenou moc. Ale jsem

ve svem těle sama a zvladnu všechno, co si na mě přichystaji, řikala jsem si. Hlad, zima. Na tom nezaleži. Odmitam se nechat zlomit.

„Přemyšlela jsi o svych prohřešcich, Sydney?“

Kovovy žensky hlas se rozlehl po cele, jako by vychazel

ze všech směrů zaroveň. Posadila jsem se a škrabave

šaty si přetahla přes kolena. Bylo to spiš ze zvyku. Kus

hadru, ktery mi dali, neměl rukavy a byl tak tenky, že

absolutně nezahřal. Jedine, co mi poskytl, bylo alespoň

zdani důstojnosti. Šaty mi dali někdy v průběhu meho

vězněni s tim, že je to projev jejich dobre vůle. Ale myslim, že ve skutečnosti už mě tam nechtěli dal věznit nahou, protože viděli, že to stejně nevede tam, kam doufali.

„Spala jsem,“ odpověděla jsem a potlačila zivnuti.

„Neměla jsem čas přemyšlet.“ Kvůli droze ve vzduchu

jsem byla neustale ospala. Jindy mi zase pouštěli do cely

nějaky stimulant, aby mě udrželi v bdělem stavu, když

potřebovali. A bylo uplně jedno, jak moc jsem unavena.

Vysledkem bylo, že jsem se vůbec nikdy necitila odpočata,

což byl jejich zaměr. Psychologicky boj funguje nejlepe,

když je mysl unavena.

„Zdalo se ti něco?“ zeptal se hlas. „Zdalo se ti o spase?

Snila jsi o tom, jake by to bylo, kdybys znovu mohla

vidět světlo?“

„To vite, že ne.“ Dneska jsem byla nějak nezvykle

upovidana. Tyhle otazky mi pokladali neustale a někdy

9

jsem na ně neodpovidala vůbec. „Ale kdybyste do mě

na chvili přestali cpat sedativa, možna bych se dokazala

opravdu vyspat a zdalo by se mi něco, o čem bychom se

mohli bavit.“

A co by bylo důležitějši – kdybych opravdu spala a neměla

v sobě všechny ty drogy, Adrian by mě dokazal ve

snu najit a pomoct mi dostat se z tehle pekelne jamy.

Adrian.

Jeho jmeno mě provazelo spoustu dlouhych temnych

hodin. Myšlenky na něj – na minulost i budoucnost –

mi pomahaly přeživat přitomnost. Často jsem o něm snila

a vzpominala na par měsiců, ktere jsme spolu stravili.

Opravdu to byla jen tak kratka doba? Za devatenact

let meho života mi nic nepřipadalo tak důležite jako čas,

ktery jsem stravila s nim. Moje dny byly plne vzpominek

na Adriana. V duchu jsem si přehravala všechny vzacne

vzpominky, radostne i ty vypjatějši. A když už jsem

všechny vzpominky vyčerpala, snila jsem o budoucnosti.

Představovala jsem si nejrůznějši scenaře a všechny naše

„unikove plany“.

Adrian.

Jen diky němu dokažu přeživat v tomhle vězeni.

Ale taky byl důvodem, proč jsem se sem dostala.

„Nepotřebuješ, aby ti tvoje podvědomi řikalo něco, co

už tvoje vědomi davno vi,“ oznamil mi hlas. „Jsi poskvrněna

a nečista. Tva duše je zahalena temnotou. Zhřešilas

proti svemu vlastnimu druhu.“

Povzdechla jsem si nad tou starodavnou mluvou a zavrtěla

se, abych si udělala větši pohodli, což bylo beztak

nemožne. Svaly jsem měla neustale ztuhle. V těchhle

podminkach zkratka nebyla žadna utěcha.

„Musim ti řict něco smutneho,“ pokračoval hlas. „Zlomilas

srdce svemu otci.“

10

Tenhle novy přistup mě vykolejil natolik, že jsem bez

přemyšleni vyhrkla: „Můj otec žadne srdce nema.“

„Ale ma, Sydney. To viš, že ma.“ Pokud jsem se nemylila,

hlas zněl trochu potěšeně, že ze mě něco dostal.

„Velice lituje, žes padla. Zejmena když jsi působila tak

slibně v našem boji proti zlu.“

Posunula jsem se, abych se mohla opřit o drsnou zeď.

„Ma jinou dceru, ktera je teď mnohem slibnějši, takže

jsem si jista, že to otec překona.“

„I ji jsi zlomila srdce. Oba dva jsou tak nešťastni, že si

to ani nedovedeš představit. Nebylo by hezke se s nimi

zase smiřit?“

„Nabizite mi tu možnost?“ zeptala jsem se opatrně.

„Nabizime ti tu možnost už od začatku, Sydney. Jen

vyslov ta slova a moc radi tě povedeme po cestě ke spase.“

„Tvrdite, že tohle neni jeji současti?“

„Tohle bylo současti snahy pomoct ti očistit duši.“

„Jasně,“ poznamenala jsem. „Pomoct mi hladověnim

a ponižovanim.“

„Chceš vidět svou rodinu, nebo ne? Nebylo by hezke

si s nimi sednout a popovidat?“

Neodpověděla jsem a raději jsem se pokoušela přijit

na to, jakou hru to se mnou hraji. Hlas mi během meho

zajeti nabizel spoustu věci, z nichž většina mi měla

poskytnout

pohodli – teplo, měkka postel, opravdove oblečeni.

Nabizeli mi i jine odměny, jako třeba přivěsek

s křižkem, ktery mi vyrobil Adrian, a chutnějši a pevnějši

stravu než šlichtu, jakou mě tu krmili. Pokoušeli mě

dokonce tak, že mi do cely klimatizaci pouštěli aroma

kavy. Někdo – pravděpodobně rodina, ktere na mně tolik

zaleželo – jim prozradil, co mam rada.

Ale tohle…, možnost vidět lidi a mluvit s nimi, to bylo

11

něco docela noveho. Nicmeně jsem musela uznat, že Zoe

ani můj tata se nenachazeji na prvnich mistech seznamu

lidi, s nimiž bych rada mluvila. Ale timto mi vlastně alchymiste nabizeli něco, co mě zaujalo – život mimo tuhle celu.

„Co bych musela udělat?“ zeptala jsem se.

„To, co viš už davno,“ odvětil hlas. „Přiznej svoje proviněni.

Vyzpovidej se ze svych hřichů a řekni, že jsi připravena

na spasu.“

Malem už jsem řekla: Nemám co přiznávat. To už jsem jim řekla stokrat. Možna dokonce tisickrat. Ale stejně mě to lakalo. Setkani s jinymi lidmi by obnašelo, že museji

přestat pouštět do klimatizace jed…, ne? A kdybych mu

dokazala uniknout, mohla bych snit…

„Jenom vyslovim ta slova a uvidim svou rodinu?“

Hlas působil blahosklonně, což mě rozčilovalo. „Samozřejmě

ne hned. Musiš si to zasloužit. Ale budeš

schopna se posunout do dalši faze sveho uzdravovani.“

„Napravy,“ řekla jsem.

„Tvůj ton naznačuje, že si mysliš, že jde o něco špatneho,“

oznamil mi hlas. „Dělame to proto, abychom ti

pomohli.“

„Ne, diky,“ opačila jsem. „Už si tady na to misto zvykam.

Byla by škoda ho opustit.“

Bylo mi jasne, že teď začne opravdove mučeni a naprava.

Jistě by nešlo o fyzicke mučeni, ale spiš o ovladnuti

mysli, ktereho tolik toužili docilit. Drsne podminky

měly jen vytvařet prostředi vhodne k tomu, abych si

připadala

slaba a bezmocna, abych byla otevřena, až se mi

během napravy budou pokoušet pozměnit mysl. Abych

jim byla vděčna a ještě jim za to poděkovala.

Ale přesto jsem se nemohla zbavit myšlenky, že kdybych

se odtud dostala, mohla bych zase normalně spat

12

a snit. Kdybych se timhle způsobem spojila s Adrianem,

všechno by se změnilo. Přinejmenšim bych věděla, že je

v pořadku…, kdybych ovšem samotnou napravu přežila.

Mohla jsem jen hadat, jake druhy psychicke manipulace

na mě budou zkoušet, ale s jistotou jsem to nevěděla.

Vydržela

bych to? Dokazala bych si zachovat nedotčenou

mysl, nebo by mě obratili proti všem mym zasadam a

milovanym

osobam? To bylo riziko, ktere souviselo s opuštěnim

cely. Taky vim, že alchymiste maji drogy a metody,

diky nimž jejich přikazy vydrži. Ačkoli jsem vůči nim

nejspíš imunni diky tomu, že než mě uvěznili, pracovala jsem s magii, stejně jsem se bala, že bych byla přiliš zranitelna.

Jedinou jistou metodou, jak se ochranit před jejich

natlakem, bylo použiti magicke směsi, kterou jsem dřiv

vyrobila a uspěšně aplikovala kamaradovi – ale ne sobě.

Po dalšim uvažovani mě přemohla unava. Rozhovor

s hlasem už zjevně skončil. Už jsem byla natolik poučena,

že jsem se nebranila, natahla se na podlahu a poddala

se těžkemu spanku beze snů, ktery pohřbil veškere myšlenky

na svobodu. Ale než mě droga přemohla, v duchu

jsem vyslovila jmeno, ktere jsem použivala jako mantru,

a ta mě udržovala při sile.

Adrian…

Těžko odhadnout, po jak dlouhe době jsem se probudila.

V cele jsem našla jidlo. Byla to obvykla šlichta

z horkych cerealii, ktera byla pravděpodobně doplněna

vitaminy a mineraly, abych zůstala zdrava. Ale nazvat

to „horkymi cerealiemi“ by bylo přiliš laskave. To spiš

„vlažne“. Museli se hodně snažit, aby to nemělo žadnou

chuť. Přesto jsem automaticky jedla, protože jsem si

uvědomovala,

že musim byt silna, až se odtud dostanu.

13

Pokud se odtud dostanu.

Ta zradna myšlenka se vynořila dřiv, než jsem ji stačila

zabranit. Bala jsem se toho už od začatku, te děsive

možnosti, že mě tu můžou věznit navěky a že už nikdy

nespatřim nikoho, koho mam rada – ani Adriana, ani

Eddieho, ani Jill, zkratka nikoho z nich. Už nikdy nebudu

moct provadět magii. Už nikdy si nepřečtu žadnou

knihu. To posledni mě dneska zasahlo nejvic, protože

jsem sice temne hodiny zabijela sněnim o Adrianovi,

ale čas by mi lepe utikal, kdybych se mohla věnovat tak

přizemni činnosti, jako třeba čteni podřadneho romanu.

Klidně bych se spokojila i s časopisem nebo letakem.

Spokojila bych se s čimkoli, co by nebyla jen tma a ten

hlas.

Buď silná, řekla jsem si. Buď silná kvůli sobě. Buď silná kvůli Adrianovi. Udělal by snad on pro tebe něco menšího?

Ne, neudělal. Ať už je Adrian pořad v Palm Springs,

nebo se přestěhoval někam jinam, nikdy by se mě nevzdal.

Musim byt připravena, až budeme zase spolu.

Musim byt připravena, až se znovu sejdeme.

Centrum permanebit. Ta latinska slova mi vytanula

na mysl a posilovala mě. V překladu to znamena „střed

vydrži“ a byla současti basně, kterou jsme s Adrianem

četli. Teď jsme tím středem my, pomyslela jsem si. A my dva vydržíme, ať se stane cokoli.

Dojedla jsem řidke jidlo a zběžně se oplachla v malem

umyvadle v rohu cely. Tmou jsem šla po paměti k male

toaletě. Opravdova koupel nebo sprcha tady nepřichazely

v uvahu (i když to moji věznitele zmiňovali, aby

mě nalakali). Denně (nebo jsem aspoň myslela, že denně)

jsem se myla drsnou žinkou a studenou vodou, ktera

pachla rzi. Bylo to ponižujici, protože jsem věděla, že mě

sleduji kamerami s nočnim viděnim, ale přesto to bylo

14

důstojnějši než zůstat špinava. To uspokojeni bych jim

nedopřala. Zůstanu člověkem, i když oni pravě o tom

pochybuji.

Když jsem si připadala dostatečně čista, schoulila jsem

se u zdi a klepala se zimou, jak mi na vlhkou kůži pronikal

chladny vzduch. Bude mi vůbec ještě někdy teplo?

„Mluvili jsme s tvym otcem a sestrou, Sydney,“ řekl

hlas. „Když se dozvěděli, že je nechceš vidět, byli moc

smutni. Zoe plakala.“

Trhla jsem sebou a zalitovala, že jsem to s nimi hrala.

Hlas si teď mysli, že rodinna taktika na mě ma nějaky

vliv. Jak si můžou myslet, že chci mit něco společneho

s lidmi, kteři mě tu nechali zavřit? Jedina moje rodina,

kterou chci vidět – moje mama a starši sestra – se

pravděpodobně

nenachazi na seznamu navštěv, zejmena když

otec zapracoval na rozvodu. Takovy vysledek se mi nelibil,

ale v žadnem připadě jsem to neminila dat najevo.

„Nelituješ, žes jim způsobila bolest?“ zeptal se hlas.

„Myslim, že Zoe a tata by měli litovat, že způsobili

bolest mně,“ vyštěkla jsem.

„Nechtěli ti ubližit.“ Hlas se snažil působit uklidňujicim

dojmem, ale docilil jen toho, že bych jeho majitele

nejradši praštila, ať už je to kdokoli. A to nejsem typ, ktery se běžně uchyluje k nasili. „Udělali, co museli, aby ti pomohli. O to se snažime my všichni. Moc radi by si s tebou

popovidali a všechno ti vysvětlili.“

„To jistě ano,“ zamumlala jsem. „Pokud jste s nimi

vůbec mluvili.“ Nenaviděla jsem se za to, že se se svymi

vězniteli vůbec bavim. Tolik jsem si s nimi nepovidala už

hodně dlouho. Musi se jim to moc libit.

„Zoe se nas ptala, jestli ti může přinest vanilkove nizkotučne late, až tě přijde navštivit. Dovolili jsme ji to.

Radi bychom uskutečnili civilizovanou navštěvu, abyste

15

si mohli sednout a pořadně si promluvit. Tak by se ulevilo

tvoji rodině i tvoji duši.“

Srdce mi zrychleně bušilo a nemělo to nic společneho

s lakavou představou kavy. Hlas mi opět potvrdil

to, co jsem si myslela. Opravdova navštěva, sednout si

a pit kavu…, to by se muselo odehrat mimo tuhle celu.

Pokud je takhle fantazie vůbec realna, v žadnem připadě

přece nepřivedou tatu a Zoe do moji cely – tedy ne

že bych je toužila vidět. Ale toužila jsem odtud vypadnout.

Pořad jsem totiž byla přesvědčena, že mě tu můžou

držet věčně a že se budu muset smiřit se všim, co

si na mě přichystaji. A opravdu bych to dokazala. Ale

čeho bych tim dosahla? Dokazala bych si, že vzdoruju

a že vydržim všechno, ale ačkoli jsem na to hrda, k Adrianovi by mě to nijak nepřibližilo. Ani k mym kamaradům…

Potřebuju snit. A abych mohla snit, musim se

dostat z drogoveho opojeni.

A nejen to. Až budu někde jinde než v male temne

cele, budu moct zase pracovat s magii. Mohla bych zjistit,

kam mě to vůbec odvezli. Mohla bych se osvobodit.

Nejdřiv ze všeho ale musim opustit tuhle celu. Myslela

jsem, že je statečne tady setrvavat, ale najednou mě

napadlo, že moji odvahu doopravdy otestuje až utěk.

„Libilo by se ti to, Sydney?“ Pokud jsem se nepletla,

z hlasu zaznivalo nadšeni – skoro až nedočkavost –, což

kontrastovalo s dřivějšim namyšlenym a rozkazovačnym

tonem, na ktery jsem byla zvykla. Nikdy o mě neprojevovali

tak velky zajem. „Chceš začit s prvnimi kroky

k očištěni sve duše? Chceš vidět svou rodinu?“

Jak dlouho už chřadnu v tehle cele, upadam do bezvědomi

a zase se z něj probiram? Podle sveho těla a paži

jsem poznala, že jsem tu hodně zhubla. Takova ztrata

vahy trva několik tydnů. Tydnů, měsiců… Neměla jsem

16

tušeni. A zatimco jsem tady, svět pokračuje dal beze mě –

svět plny lidi, kteři mě potřebuji.

„Sydney?“

Nechtěla jsem, aby to vyznělo přiliš nedočkavě. „Jak

můžu vědět, že vam můžu věřit? Že mi dovolite vidět

mou rodinu, když… začnu s tou cestou?“

„Zlo a podvody nepatři k našim zvyklostem,“ opačil

hlas. „My oceňujeme světlo a upřimnost.“

Lháři, lháři, pomyslela jsem si. Lhali mi cele roky, když mi tvrdili, že dobři lide jsou stvůry, a snažili se mi diktovat, jak žit. Ale na tom nezaleželo. Je jedno, jestli

dostoji svemu slibu ohledně moji rodiny.

„Dostanu… opravdovou postel?“ Schvalně jsem to

řekla přiškrceně. Alchymiste mě naučili stat se vynikajici

herečkou a teď uvidi, jak skvěle mě vycvičili.

„Ano, Sydney. Opravdovou postel, opravdove oblečeni

a opravdove jidlo. A budeš si moct povidat s lidmi,

kteři ti pomůžou, když je budeš poslouchat.“

To posledni zpečetilo moji dohodu. Pokud mě odtud

pusti a ziskam aspoň takovou svobodu, že se budu moct

pohybovat mezi lidmi, jistě nebudou pouštět do vzduchu

drogu. To mě povzbudilo a už jsem se nemohla dočkat.

Bylo mi jasne, že mi zrovna pustili do cely stimulant,

ktery mě přiměl k nedočkavosti a uspěchanemu

jednani. Na moji unavenou mysl to zapůsobilo přesně

tak, jak očekavali.

Ze zvyku jsem si sahla na krk a chtěla se dotknout

křižku, ktery jsem už davno neměla. Nedovol jim, aby tě

změnili, modlila jsem se tiše. Zachovej mi moji mysl. Ať vydržím všechno, co přijde.

„Sydney?“

„Co musim udělat?“ zeptala jsem se.

„Viš, co musiš udělat,“ odpověděl hlas. „Viš, co musiš

řict.“

17

Položila jsem si dlaně na srdce a moje nasledujici slova

nebyla vnitřni modlitbou, ale tichym vzkazem Adrianovi:

Počkej na mě. Buď silný a já budu taky silná. Probojuju

se tím, ať už na mě chystají cokoli. Nezapomenu na tebe.

Nikdy se k tobě neobrátím zády, i když jim budu muset lhát.

Náš střed vydrží.

„Viš, co musiš řict,“ zopakoval hlas. Teměř až slintal.

Odkašlala jsem si. „Zhřešila jsem proti svemu vlastnimu

druhu a dovolila jsem, aby mi zkazili duši. Jsem připravena

očistit se od temnoty.“

„A jake jsou tve hřichy?“ dožadoval se hlas. „Přiznej

se, cos provedla.“

To bylo těžši, ale přesto jsem dokazala ta slova vyslovit.

Pokud mě to přibliži ke svobodě a k Adrianovi,

řeknu cokoli.

Zhluboka jsem se nadechla a řekla jsem: „Zamilovala

jsem se do vampyra.“

A pak mě oslepilo světlo.

18

2. kapitola

Adrian

„Nevykladej si to špatně, ale vypadaš

přišerně.“

Zvedl jsem hlavu ze stolu a zamžoural jednim okem.

Ačkoli jsem měl i uvnitř na očich slunečni bryle, světlo mi

připadalo až přiliš oslnive pro moji bolavou hlavu. „Važně?“

podivil jsem se. „Copak se to da vykladat dobře?“

Rowena Clarkova na mě upřela velitelsky pohled, jakym

by mě nejspiš obdařila i Sydney. Sevřelo se mi srdce.

„Můžeš si to vykladat konstruktivně.“ Nakrčila nos.

„Maš kocovinu, viď? To znamena, že už bys měl byt

střizlivy. Ale vzhledem k oderu jako z tovarny na gin si

tim nejsem moc jista.“

„Jsem střizlivy. Skoro.“ Odvažil jsem se sundat si

slunečni bryle, abych se na ni mohl lepe podivat. „Maš

modry vlasy.“

„Tyrkysovy,“ opravila mě a sebevědomě se jich dotkla.

„Takhle jsi mě viděl už před dvěma dny.“

„Fakt?“ Před dvěma dny jsme asi měli tady na Carltonske

univerzitě hodinu smišenych medii. Ale sotva

si pamatuju, co se stalo před dvěma hodinami. „No, je

19

možny, že ani tehdy jsem nebyl moc střizlivy. Ale sluši

ti to,“ dodal jsem a doufal, že mě to uchrani před jejimi

projevy nesouhlasu. Neuchranilo.

Pravdou bylo, že posledni dobou jsem chodil do školy

střizlivy jen v polovině připadů. Ale vzhledem k tomu,

že jsem tam vůbec došel, měl jsem za to, že si zasloužim

nějakou odměnu. Když Sydney zmizela – ne, když ji

unesli –, chtěl jsem se školou seknout. Chtěl jsem nikam

nechodit a nedělat nic, co by nesouviselo s jejim hledanim.

Cele dny jsem se jen choulil v posteli. Čekal jsem

a snažil se k ni dostat skrze svět snů vyvolanych eterem.

Ale spojeni se nezdařilo. Ať jsem to zkoušel v jakoukoli

denni či nočni dobu, nikdy jsem ji nezastihl ve spanku.

Nedavalo mi to smysl. Nikdo přece nemůže zůstat vzhůru

tak dlouho. S opilymi lidmi je těžke se spojit, protože

alkohol otupuje učinky eteru a blokuje mysl. Nicmeně

jsem pochyboval, že Sydney se svymi vězniteli alchymisty

pořada nonstop koktejlovou party.

Mohl jsem pochybovat o sobě a o svych schopnostech,

zejmena pote, co jsem bral leky, ktere mi na čas zabranily

pracovat s eterem. Jenže moje magie se pak vratila

v plne sile a neměl jsem problem spojit se ve snech s jinymi lidmi. Možna jsem ve spoustě věcech nešikovny, ale co se tyče vchazeni lidem do snů, jsem ten nejlepši ze

všech uživatelů eteru. Problem je, že znam jen malo dalšich

uživatelů eteru, takže mi nikdo nedokazal poradit

a řict mi, proč se nemůžu se Sydney spojit. Všichni vampyři

Morojove použivaji jeden druh živlove magie. Většina

z nich se specializuje na jeden ze čtyř elementů – zemi,

vzduch, vodu nebo oheň. Jen hrstka nas ovlada eter a na

rozdil od jinych živlů neexistuje žadna zdokumentovana

minulost tohoto druhu magie. Je spousta teorii, ale nikdo

s jistotou nevi, proč se k Sydney nemůžu dostat.

20

Asistent profesorky přede mě hodil štos papirů a stejny

před Rowenu, čimž mě vytrhl ze zamyšleni. „Co to

je?“

„Ehm, tvoje zavěrečna zkouška,“ odpověděla Rowena

s očima obracenyma k nebi. „Nech mě hadat. Nepamatuješ

si ani tohle. Ani to, že jsem ti nabidla, že se budu

učit s tebou?“

„To jsem asi měl volno,“ zamumlal jsem a nervozně

jsem se začal probirat papiry.

Rowenin karavy vyraz se změnil v soucitny, ale nemohla

mi už nic řict, protože profesorka nas okřikla, ať

jsme zticha a pustime se do prace. Ziral jsem na pisemku

a uvažoval, jestli bych ji nezvladl napsat nějakym podvodem.

Důvodem, ktery mě vytahl z postele a přiměl vratit

se na univerzitu, bylo častečně i to, že jsem moc dobře

věděl, kolik pro Sydney znamena vzdělani. Odjakživa

mi zaviděla, že mam možnost studovat na univerzitě. Jeji

debilni otec ji to nikdy nedovolil. Když mi došlo, že ji

hned tak nenajdu – a věřte mi, že jsem vyzkoušel spoustu

obyčejnych i magickych možnosti –, rozhodl jsem se,

že půjdu dal a budu pokračovat v tom, co by chtěla.

Dokončim

semestr na univerzitě.

Musim uznat, že nepatřim zrovna k nejzapalenějšim

studentům. Jelikož většina mych předmětů byly různe

uvody do uměni, profesoři mi obvykle přičitali k dobru

už jen to, že jsem něco vytvořil. Měl jsem štěsti, neboť

„něco“ bylo pravděpodobně tim nejhezčim popisem

mych nepovedenych uměleckych kousků, ktere jsem posledni

dobou vytvařel. Prolezal jsem s odřenyma ušima –

tak tak – ale tahle zkouška může všechno změnit. Otazky

představovaly buď všechno, nebo nic, dobře, nebo špatně.

Nemohl jsem jen nepřitomně něco malovat a pak si

nechat přičist body za snahu.

21

Když jsem se pokoušel zodpovědět otazky o kresbě

kontur a malbě krajinek, pocitil jsem, jak se mě zmocňuje

deprese. A nejen z toho důvodu, že nejspiš pisemku pokazim.

Zklamu i Sydney a jeji vysoke naroky, ktere na

mě vždycky měla. Ale co znamena jeden předmět, když

už jsem ji zklamal tolikrat? Kdyby se naše role obratily,

pravděpodobně už bych s ni nebyl. Jenže ona je chytřejši

a vynalezavějši. Dokaže neobyčejne věci. Ja nedokažu

ani ty obyčejne.

Po hodině jsem odevzdal pisemnou praci a doufal

jsem, že jsem tim nepromarnil cely semestr. Rowena skončila

dřiv a čekala na mě před učebnou. „Nemaš hlad?“ zeptala

se. „Zvu tě.“

„Ne, diky. Musim za sestřenkou.“

Rowena na mě obezřetně pohledla. „Nebudeš řidit,

že ne?“

„Už jsem střizlivy, diky za starost,“ opačil jsem. „Ale

jestli se ti ulevi, mam v planu jet autobusem.“

„Tak to je asi všechno, co? Posledni den.“

Překvapeně jsem si uvědomil, že je to tak. Chodil jsem

sice ještě na par dalšich předmětů, ale s Rowenou jen na

tenhle. „Určitě se ještě uvidime,“ prohlasil jsem.

„To doufam,“ řekla ustaraně. „Moje čislo maš. Nebo

jsi ho aspoň mival. V letě se nikam daleko nechystam.

Kdybys chtěl někam vyrazit, zavolej mi a rady s tebou

s Cassie půjdeme… Nebo kdyby sis chtěl o něčem promluvit…

Vim, že jsi posledni dobou zažil krušny časy…“

„Už jsem zažil krušnějši,“ zalhal jsem. Neznala ani

polovinu pravdy a v žadnem připadě jsem ji nemohl povědět,

co se doopravdy stalo. Obyčejnemu člověku bych

to nemohl řict. Nechal jsem ji myslet si, že se se mnou

Sydney rozešla, ale ničilo mě, když mě kvůli tomu litovala.

Jenže jsem ji nemohl vyvest z omylu. „Určitě se

brzo ozvu, tak buď na telefonu. Zatim čau, Ro.“

22

Polovičatě mi zamavala a ja se vydal na nejbližši autobusovou zastavku v kampusu. Nebylo to nijak daleko, ale pěkně jsem se zpotil, než jsem tam došel. V Palm

Springs byl květen a prchave jaro už davno převalcovala

letni vedra. Při čekani na autobus jsem si znovu nasadil

slunečni bryle a snažil se ignorovat pokuřujici par hipiků

vedle sebe. Aspoň že jsem se nevratil k cigaretam, když

Sydney zmizela, ale někdy to bylo těžke. Moc těžke.

Abych se nějak rozptylil, otevřel jsem batoh, nakoukl

dovnitř a uviděl malou sošku draka. Pohladil jsem ho po

hřbetě a ucitil jeho male šupiny. Žadny umělec by nedokazal

vytvořit tak dokonaly umělecky kousek. Drak

ovšem žadnou soškou nebyl. Byl to opravdovy drak –

vlastně callistana, abych byl přesny. To je druh laskaveho

demona, ktereho vyvolala Sydney. Řikali jsme mu

Skokan. Byl připoutan k ni i ke mně, ale jen ona ho dokazala oživit a pak zase změnit v sochu. Skokan měl smůlu, že zůstal v nežive podobě, když ji unesli. To znamenalo,

že je takhle uvězněny. Podle Sydneyiny učitelky magie

Jackie Terwilligerove je Skokan technicky vzato stale naživu, ale bez jidla a aktivity živoři. Všude jsem ho bral s sebou, i když jsem nevěděl, jestli pro něj kontakt se

mnou něco znamena. Ve skutečnosti potřeboval Sydney,

což jsem mu nemohl zazlivat. Taky ji potřebuju.

Roweně jsem řekl pravdu – už jsem byl střizlivy. A to

se mi hodilo. Dlouha cesta autobusem mi poskytla dokonalou

přiležitost zase se porozhlednout po Sydney.

I když už jsem se ji nesnažil zběsile a za každou cenu

zastihnout

ve snu, pořad mělo smysl najit si parkrat za den

chvilku střizlivosti a zkusit to. Jakmile se autobus rozjel

a ja se usadil na sedadle, vyvolal jsem v sobě magii eteru

a na okamžik se nechal unest nadhernym pocitem, ktery

ve mně vyvolaval. Ale byla to dvojsečna radost, protože

23

jsem si uvědomoval, že kvůli eteru se mě pomalu zmocňuje

šilenstvi.

Šílenství je příliš ošklivé slovo, ozval se hlas v moji hlavě.

Ber to jako nový pohled na realitu.

Trhl jsem sebou. Hlas v moji hlavě nepatřil memu svědomi

ani ničemu podobnemu. Byl to hlas me mrtve tety

Taťany, dřivějši kralovny Morojů. Nebo mi spiš eter vyvolaval tyhle halucinace. Obvykle jsem ji slychal, když mi nalada klesla nebezpečně nizko. Přelud tety Taťany se ke

mně vratil, když Sydney zmizela. Světlou strankou – pokud

se na to vůbec da takhle pohližet – bylo, že maniodepresivni vedlejši učinky eteru už nebyly tak časte. Jako by šilenstvi eteru změnilo podobu. Je lepši vest v duchu

rozhovory se zesnulou přibuznou, nebo podlehat

dramatickym

vykyvům nalad? Upřimně jsem nevěděl.

Běž pryč, řekl jsem ji. Nejsi skutečná. Navíc je na čase, abych se podíval po Sydney.

Jakmile jsem se napojil na magii, natahl jsem sve smysly

a hledal Sydney – osobu, kterou znam na světě nejlip.

Neni snadne najit ve spanku někoho, koho moc neznam.

Ale najit ji – pokud by spala – by bylo jednoduche. Jenže se mi nepodařilo navazat kontakt, a tak jsem nakonec magie nechal. Buď nespi, nebo ji přede mnou cosi blokuje.

Znovu jsem si připadal poraženy, a tak jsem sahl

do batohu po placatce vodky, abych si ukratil cestu do

Vista Azul.

Když jsem dorazil do Amberwoodske připravne školy,

byl jsem v přijemnem opojeni, odřiznuty od magie,

ale ne od sveho zlomeneho srdce. Odpoledni vyučovani

pravě skončilo a mezi budovami pobihali studenti ve

stylovych uniformach. Chodili se učit nebo co už tak děcka

dělaji. Došel jsem před divči kolej, kde jsem čekal na

Jill Mastranovou-Dragomirovou.

24

Zatimco Rowena jen hadala, co mě trapi, Jill věděla

naprosto přesně, jake mam problemy. To proto, že

patnactileta

Jill ma tu „vyhodu“, že mi vidi do hlavy. Loni

se stala terčem vrahů, kteři chtěli svrhnout z trůnu jeji

sestru, ktera je kralovna Morojů a taky moje kamaradka.

Technicky vzato vrazi uspěli, ale diky neobyčejnym

schopnostem eteru jsem Jill přivedl zpatky k životu. To

si na mně pochopitelně vybralo velikou daň a zaroveň to

mezi mnou a Jill vytvořilo psychicke pouto, diky němuž

znala moje myšlenky a pocity. Bylo mi jasne, že moje deprese a nadměrne piti snaši těžce – ačkoli piti někdy pouto uplně otupilo. Kdyby tu byla Sydney, vynadala by mi,

že jsem sobecky a nemyslim na Jilliny pocity. Jenže Sydney

tu neni. Tiha zodpovědnosti spočivala jen na mně

a ja si na to nepřipadal dostatečně silny.

Přijely tři autobusy, ktere pendluji po kampusu, a Jill

nevystoupila ani z jednoho z nich. Vždycky jsme se jednou

tydně schazeli a ja v tom pokračoval i teď, když už

jsem nedokazal pokračovat v ničem jinem. Vytahl jsem

telefon a napsal ji: Čau. Jsem tady. Všechno v pohodě?

Žadna odpověď mi nepřišla, a tak jsem si začal dělat

starosti. Po utoku vrahů Jill poslali sem do Palm Springs,

aby se tu ukryvala mezi lidmi, protože poušť neni zrovna

mistem, ktere by vyhledavali Morojove ani Strigojove –

zli nemrtvi vampyři. Alchymiste – tajne společenstvi,

ktere udržuje lidi stranou od vampyrů – poslali Sydney

jako prostřednika, aby zajistili, že všechno bude probihat

hladce. Alchymiste chtěli zabranit tomu, aby ve světě Morojů propukla občanska valka, a Sydney odvaděla dobrou praci, když se všim Jill pomahala. Sydney ovšem zklamala,

když se zamilovala do vampyra. To se přičilo nazorům

alchymistů. Byli přesvědčeni, že lide a vampyři maji existovat odděleně, a tak zareagovali brutalně a učinně.

25

I pote, co Sydney zmizela, a nahradila ji kamenna tvař

Maura, Jill měla pořad relativně klid. Nic nenaznačovalo,

že by se odkudkoli bližilo nějake ohroženi, a dokonce se

k nam dostaly jakesi naznaky, že by se Jill mohla vratit

do morojske společnosti, až ji přišti měsic skonči škola.

Pro Jill nebylo obvykle, že by takhle zmizela a nedala

o sobě vědět, takže když mi neodpověděla na esemesku,

napsal jsem Eddiemu Castilovi.

Zatimco Jill a ja jsme Morojove, on je dhampyr – rasa,

ktera se zrodila smišenim lidske a vampyři krve. Dhampyři

se cviči, aby nas chranili, a on patřil k nejlepšim.

Ale jeho impozantni bojove dovednosti bohužel nestačily,

když Sydney pronasledovali alchymiste. Obelstila ho

a přiměla ho, aby se rozdělili. Obětovala se, aby ho

zachranila.

S tim se Eddie nemohl vyrovnat. Jeho poniženi

zničilo jeho počinajici romanticky vztah s Jill, protože si

nepřipadal dost dobry pro morojskou princeznu. Stale ji

oddaně sloužil jako jeji bodyguard, takže mi bylo jasne,

že kdyby se s ni něco stalo, věděl by to jako prvni.

Ale ani Eddie mi neodpověděl na esemesku a stejně

tak dalši dva dhampyři, kteři Jill ochraňuji. To bylo

zvlaštni, ale když mlči všichni, nejspiš to znamena, že

jsou spolu a v pořadku, jen je zrovna zaměstnava něco

jineho. Jill se jistě brzy ukaže.

Slunce nepřijemně palilo, a tak jsem obešel budovu

a našel jinou lavičku, ktera stala ve stinu palem. Pohodlně

jsem se na ni usadil a zanedlouho jsem usnul. Jednak

mě zmohlo včerejši ponocovani v baru a taky to, že

jsem dopil placatku vodky. Vzbudily mě hlasy a zaznamenal

jsem, že slunce na nebi už vykonalo řadny kus

cesty. Nade mnou postavali Jill a Eddie spolu s dalšimi

kamarady Angeline, Treyem a Neilem.

„Ahoj,“ pozdravil jsem je ochraptěle a vzpřimil se do

sedu. „Kde jste byli?“

26

„A kdes byl ty?“ dotazal se Eddie.

Jill na mě něžně pohledla svyma zelenyma očima. „To

je v pořadku. Celou dobu byl tady. Zapomněl. To je

pochopitelne,

když… no, proživa teď krušny časy.“

„Na co jsem zapomněl?“ zeptal jsem se a nervozně se

dival z jednoho na druheho.

„To je jedno,“ odpověděla vyhybavě Jill.

„Na co jsem zapomněl?“ vykřikl jsem.

Angeline Dawesova, jedna z Jillinych dhampyrskych

ochranců, jako obvykle bezmyšlenkovitě vyhrkla: „Na

Jillinu zavěrečnou přehlidku.“

Nechapavě jsem vykulil oči a pak mi to došlo. K Jillinym

aktivitam patřilo modni navrhařstvi a klub šiti. Začala

s modelingem, ale když se ukazalo, že vystupovani

na veřejnosti je pro jeji pozici přiliš nebezpečne, uchylila se do zakulisi světa mody a navrhovala oblečeni – a byla v tom hodně dobra. Posledni měsic neustale mluvila

o velke přehlidce a vystavě, kterou pořada jeji klub

u přiležitosti konce školniho roku. Těšilo mě, že je zase

po dlouhe době z něčeho tak nadšena. Věděl jsem, že i ji

trapi, co se stalo Sydney. Trapi ji i moje deprese a pokaženy vztah s Eddiem, takže žije pod skoro tak temnym mrakem jako ja. Těšila se na přehlidku a na možnost

předvest svou praci, což byla v celkovem kontextu udalosti

maličkost, ale pro dospivajici divku, ktera potřebuje

trochu normalnosti, to bylo mimořadně důležite.

A ja na to zapomněl.

Teď jsem se rozpominal na utržky rozhovoru, kdy mi

sdělovala datum a čas konani akce, a že jsem ji slibil, že ji tam přijdu podpořit. Dokonce mi to připomněla ještě tenhle tyden, když jsme se viděli. Vzal jsem na vědomi, co

mi řekla, a vydal se do nedalekeho baru oslavit tequilovy

čtvrtek. Bylo pochopitelne, že mi to vyklouzlo z hlavy.

27

„Sakra, omlouvam se, nezletila. Zkoušel jsem ti psat…“

Zvedl jsem telefon, abych jim ho ukazal, jenže to nebyl

telefon,

ale placatka vodky. Rychle jsem ji strčil do batohu.

„Během přehlidky jsme museli mit vypnute mobily,“

objasnil Neil. To byl třeti dhampyr ve skupině, ktery do

Palm Springs přibyl teprve nedavno. Časem jsem si ho

oblibil nejspiš proto, že měl taky zlomene srdce. Byl šileně zamilovany do jedne dhampyrky, ktera jako by se ztratila z povrchu zemskeho. Ale na rozdil od Sydney

Olive Sinclairovou nejspiš neunesli alchymiste, ale mlčela

z osobnich důvodů.

„Tak… jaky to bylo?“ zkusil jsem to. „Vsadim se, že

tvoje věci sklidily uspěch, že jo?“

Připadal jsem si tak strašně hloupě, že to bylo k nepřežiti.

Možna nedokažu bojovat proti tomu, co alchymiste

udělali Sydney. Možna se nedokažu připravit na

zkoušku. Ale proboha, snad jsem aspoň mohl přijit na

modni přehlidku! Stačilo jen přijit, sedět tam a tleskat.

Ani to jsem nedokazal, což mě najednou nesnesitelně tižilo.

Mysl mi zastřel černy opar, ktery způsoboval, že

jsem nenaviděl všechno a všechny – a nejvic sam sebe.

Nebylo divu, že jsem nedokazal zachranit Sydney. Vždyť

se nedokažu postarat ani sam o sebe.

To nemusíš, zašeptala mi v hlavě teta Taťana. Já se o tebe postarám.

Jill vycitila moje temne rozpoloženi a oči se ji zaleskly

soucitem. „Bylo to super. Neboj, ukažeme ti fotky. Byl

tam profesionalni fotograf a da všechny fotky na internet.“

Pokusil jsem se zaplašit temnotu a přinutil se k napjatemu

usměvu. „To rad slyšim. Tak co kdybychom teď

všichni někam vyrazili to oslavit? Zvu vas na večeři.“

Jill posmutněla. „Angeline a ja večeřime se studijni

28

skupinou. Teda možna bych to mohla zrušit. Zkoušky

budou až za měsic, takže vždycky můžu…“

„Zapomeň na to,“ řekl jsem a zvedl se. „Někdo v tomhle

poutu musi byt na zkoušky připraveny. Užij si to.

Uvidime se jindy.“

Nikdo se mě nepokusil zastavit, ale po chvilce mě

doběhl Trey Juarez a srovnal se mnou krok. Byl nejspiš

tim nejpodivnějšim členem naši party – kluk, ktery dřiv

patřil k lovcům vampyrů. Zpřetrhal s nimi svazky jednak

proto, že to byli psychopati, a pak taky proto, že

se navzdory rozumu zamiloval do Angeline. Ti dva byli

v naši partě jedini, kteři se bližili k tomu, co připominalo šťastny milostny život, ale kvůli nam ostatnim nešťastnym dušim se snažili svůj vztah zlehčovat.

„Jak se chceš dostat domů?“ zeptal se mě Trey.

„Kdo řika, že jdu domů?“ opačil jsem.

„Ja. Na party už nemaš co pohledavat. Vypadaš přišerně.“

„To už jsi dneska druhy, kdo mi to řika.“

„V tom připadě bys možna měl začit poslouchat,“

prohlasil a vedl mě ke studentskemu parkovišti. „Pojď.

Odvezu tě.“

Byla to od něj snadna nabidka, protože jsme spolu

bydleli.

Tak to ale nebylo od začatku. Původně bydlel na

Amberwoodu,

kde studoval spolu s ostatnimi. Jeho byvala

skupina – Bojovnici světla – měla ohledně vztahů lidi

a vampyrů stejne nazory jako alchymiste. Jenže zatimco

alchymiste před obyčejnymi lidmi existenci vampyrů

skryvali, Bojovnici k tomu zaujimali brutalnějši přistup

a vampyry lovili. Prohlašovali sice, že jdou pouze po

Strigojich, ale ani s Moroji a dhampyry nekamaradili.

Když se Treyův otec dozvěděl o Angeline, udělal něco

29

jineho než Sydneyin otec. Neunesl sveho syna a nenechal

ho zmizet beze stopy, pan Juarez syna prostě vydědil

a odřizl od všech prostředků. Trey měl štěsti, že měl

školne zaplacene až do konce školniho roku. Ubytovani

na koleji ale ne, a tak ho před par měsici vyhodili. Přišel

za mnou a nabidl mi, že mi bude na ubytovani přispivat

ze sveho skromneho platu z kavarny, aby mohl dokončit

studium na Amberwoodu. Přijal jsem ho jako spolubydliciho

a penize odmitl, protože jsem věděl, že by to tak

Sydney chtěla. Měl jsem jen jedinou podminku, a sice, že

se nikdy nesmi stat, že přijdu domů a přistihnu ho, jak se

s Angeline vali na mem gauči.

„Piju ji krev,“ řekl jsem po par minutach jizdy za

nepřijemneho

mlčeni.

„To je nějaky vampyrsky vtipek?“ zeptal se Trey.

Střelil jsem po něm pohledem. „Viš, jak to myslim.

Podělal jsem to. Nikdo toho po mně tolik nechtěl. Jediny,

co jsem měl udělat, bylo zapamatovat si, že mam jit na

jeji modni přehlidku, a ja to podělal.“

„Stala se ti spousta hroznych věci,“ řekl diplomaticky.

„Stejně jako všem ostatnim. Sakra, podivej se na sebe.

Cela tvoje rodina popira tvou existenci a děla, co může,

aby tě vykopli ze školy. Našel sis praci, maš dobry znamky,

dělaš sporty a při tom všem jsi ještě dosahl na stypko,“

povzdechl jsem si. „Zatimco ja jsem nejspiš prolitl

i z uvodu do uměni. Vlastně to bude možna z vice předmětů,

protože mě tenhle tyden pravděpodobně čekaji

dalši zkoušky. Ani o tom nevim.“

„Jo, ale pořad mam Angeline. A to stoji za to, abych

se vypořadal s tim ostatnim. Zatimco ty…“ Trey to

nedopověděl

a v opalenem obličeji se mu mihl vyraz bolesti.

Moji kamaradi tady v Palm Springs o mně a o Sydney

věděli. Byli jedini ze světa Morojů (nebo lidi), kdo

30

věděl o našem vztahu. Bylo jim lito, co se se Sydney stalo

a jaky to na mě mělo dopad. Taky ji měli radi. Samozřejmě

ne tak jako ja, ale Sydney zkratka byla loajalni osobnost,

kterou si kamaradi velice oblibili.

„Taky mi chybi,“ zašeptal Trey.

„Měl jsem toho udělat vic,“ poznamenal jsem a shrbil

se na sedadle.

„Udělals toho až až. Vic než bych čekal. A nejen vchazeni

do snů. Hledal jsi jejiho tatu, tlačil jsi na Moroje,

Mauře jsi udělal ze života peklo… Vyčerpal jsi už všechno.“

„Umim byt otravny,“ uznal jsem.

„Prostě jsi narazil do zdi, to je všechno. Až moc dobře

taji, kde ji vězni. Ale jednou se u nich objevi trhlina a ty na ni přijdeš. A ja ti budu stat po boku. Stejně tak ostatni kamaradi.“

Jeho razna promluva u něj nebyla pravě obvykla, ale

přesto mě nerozveselila. „Nevim, jak tu trhlinu objevit.“

Trey vykulil oči. „Marcus.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Ten už taky vyčerpal všechny

možnosti. Neviděl jsem ho už měsic.“

„O to nejde.“ Trey zabočil k domu, kde bydlime,

a ukazal před sebe. „Tamhle je Marcus.“

Opravdu. Na schodech před budovou seděl Marcus

Finch, rebel a byvaly alchymista, ktery Sydney povzbuzoval,

aby uvažovala sama za sebe. Snažil se ji najit, ale

bezvysledně. Otevřel jsem dveře dřiv, než Trey zastavil.

„Kdyby neměl nějakou zpravu, nepřišel by sem osobně,“

vykřikl jsem nadšeně. Vyskočil jsem z auta a rozběhl

se přes travnik. Moji letargii okamžitě vystřidala motivace.

To bylo ono. Marcus na to přišel. Marcus našel

odpovědi.

„Co se děje?“ vyhrkl jsem. „Našels ji?“

31

„Ne tak docela.“ Marcus se zvedl a uhladil si sve

blond vlasy. „Pojďme dovnitř a promluvime si.“

Když jsme dostrkali Marcuse do obyvaku, Trey byl

skoro stejně nedočkavy jako ja. Oba jsme na něj zirali se

založenyma rukama. „Takže?“ pobidl jsem ho.

„Mam seznam lokalit, ktere alchymiste pravděpodobně

využivaji jako napravna centra,“ začal Marcus. Jenže

nevypadal tak nadšeně, jak by měl. Stiskl jsem mu paži.

„To je užasny! Začneme je prohledavat a –“

„Je jich třicet,“ přerušil mě.

Nechal jsem ruku zase klesnout. „Třicet?“

„Třicet,“ zopakoval. „A nevime přesně, kde jsou.“

„Ale řekl jsi, že –“

Marcus pozvedl ruku. „Nejdřiv mě to nech vysvětlit.

Pak můžeš mluvit. Tenhle seznam, ktery jsem dostal

od sveho zdroje, obsahuje města ve Statech, kde se

alchymiste

poohliželi po tom, kde by mohli vybudovat

napravna a operačni centra. Seznam je několik let stary.

Moje zdroje potvrzuji, že v jednom městě ze seznamu

alchymiste skutečně vybudovali napravne centrum,

ale nevime s jistotou, ktere město vybrali, ani umistěni

v něm. Existuje způsob, jak to zjistit? Jistě. Znam lidi, co to můžou začit obhližet. Jenže to musime dělat misto po mistě a každe nam nějakou dobu zabere.“

Veškera naděje a nadšeni z Marcusovy navštěvy se

nahle rozplynuly. „Nech mě hadat. ,Nějaka doba‘ je par

dni?“

Ušklibl se. „To bude různe připad od připadu a bude

zaležet na tom, jak těžke bude každe město prohledat.

Odškrtnout jedno ze seznamu může zabrat par dni. Ale

možna taky par tydnů.“

Myslel jsem, že po zkoušce a po tom, co se stalo s Jill,

už se nemůžu citit hůř, ale zjevně jsem se pletl. Poraže-

32

necky jsem klesl na gauč. „Par tydnů krat třicet. To může

trvat vic než rok.“

„Pokud nebudeme mit štěsti a nebude v jednom

z prvnich měst, ktere prohledame.“ Ale bylo mi jasne, že

ani on to nepovažuje za pravděpodobne.

„To, jak se všechno až doteď vyvijelo, bych rozhodně

neoznačil za štěsti,“ poznamenal jsem. „Nechapu, proč

by se to teď mělo změnit.“

„Je to lepši než nic,“ prohlasil Trey. „Je to prvni opravdove voditko, jake mame.“

„Musim najit jejiho tatu,“ zamumlal jsem. „Musim ho

najit a za pomoci natlaku z něj vymačknout, kde je sakra

Sydney.“ Veškere pokusy najit Jareda Sage byly taky

neuspěšne.

Podařilo se mi jen mu zavolat, ale ihned zavěsil.

Po telefonu natlak moc dobře nefunguje.

„I kdyby se ti to podařilo, nejspiš by to nevěděl,“ řekl

Marcus. „Maji tajnosti i jeden před druhym, aby se chranili

před vynucenym doznanim.“

„A je to tu.“ Zvedl jsem se a zamiřil do kuchyně pro

drink. „Trčime na mistě, stejně jako předtim. Za rok mi

poviš, že tvůj seznam byl jen slepa ulička.“

„Adriane ,“ povzdechl si Marcus a vypadal tak poraženě,

jak jsem ho ještě nikdy neviděl. Obvykle působil

jako kluk z reklamy na sebevědomi.

Trey zareagoval pragmatičtěji. „Už žadny piti. Dneska

jsi toho vypil až až, kamo.“

„Za to mě budou soudit,“ vyštěkl jsem. Nenalil jsem

si panaka,

ale popadl jsem prvni dvě lahve s likery, ktere

mi přišly pod ruku. Odkračel jsem do sveho pokoje

a praskl za sebou dveřmi, ale nikdo se mě nepokusil zastavit.

Než jsem rozjel svou one-man party, znovu jsem se

pokusil dostat k Sydney. Nebylo to snadne, protože jsem

33

v sobě pořad měl trochu vodky z odpoledne, ale přesto

jsem vahavě eter uchopil. Jako obvykle nic, ale chtěl jsem

to zkusit už kvůli tomu, že Marcus byl s jistotou přesvědčeny, že je ve Statech. Na Vychodnim pobřeži byl zrovna podvečer, a tak jsem chtěl zjistit, jestli už třeba Sydney

nema půlnoc. Evidentně ne.

Zanedlouho jsem se ve společnosti lahvi zoufale pokoušel

zapomenout na všechno. Na školu. Na Jill. Na

Sydney. Nenapadlo by mě, že je vůbec možne citit se

takhle mizerně, mit emoce tak hluboke a černe, že z nich

nedokaže vyvstat jediny konstruktivni pocit. Když to

skončilo mezi mnou a Rose, myslel jsem, že žadna ztrata

už nemůže byt hroznějši. Mylil jsem se. Mezi nami nikdy

nebylo nic vyznamneho. Když jsem ji ztratil, ztratil jsem

vlastně jen možnost.

Ale se Sydney…, se Sydney jsem měl všechno –

a všechno jsem ztratil. Lasku, porozuměni, uctu. To, že

se oba stavame lepšimi kvůli tomu druhemu, a dokud

budeme spolu, zvladneme všechno. Jenže už spolu nejsme.

Odervali nas od sebe a ja netušil, co se stane teď.

Střed vydrží. Tuhle větu Sydney vytvořila z „Druheho přichodu“, což byla baseň od Williama Butlera Yeatse.

Ve svych nejčernějšich chvilich jsem se obaval, že původni

slova basně jsou mnohem přihodnějši: Věci se rozpadají,

střed nemůže vydržet.

Propil jsem se až do zapomněni, ale docilil jsem jen

toho, že jsem se probudil uprostřed noci s ukrutně bolavou

hlavou. Bylo mi na zvraceni, ale když jsem se dopotacel

do koupelny, ani to se mi nepodařilo. Jen jsem

se citil mizerně. Možna proto, že tam pořad ležel Sydneyin

hřeben, ktery mi ji připominal. Nebo možna proto,

že jsem vynechal večeři a nevzpominal si, kdy jsem

naposledy pil krev. Nebylo divu, že jsem v tak hroznem

34

stavu. Během let piti jsem si vybudoval ohromnou toleranci

na alkohol, takže mi z něho skoro nikdy nebylo

špatně. Tentokrat jsem to tedy musel opravdu přehnat.

Bylo by moudre začit se zavodňovat a pit litry vody, ale

namisto toho jsem se rozhodl pokračovat v

sebedestruktivnim

chovani. Vratil jsem se do sveho pokoje, dal si

dalši drink, ale bylo mi ještě hůř.

Hlava i žaludek se mi uklidnily, až když začalo svitat.

Přiměl jsem se ke chvili spanku v posteli. Po par hodinach

mě ale vyrušilo zaklepani na dveře. Nejspiš bylo

dost tiche, ale s přetrvavajici bolesti hlavy mi to připadalo, jako by do dveři někdo vši silou bušil sbiječkou.

„Běž pryč,“ vypravil jsem ze sebe a zakalenym zrakem

pohledl na dveře.

Trey strčil hlavu dovnitř. „Adriane, je tady někdo,

s kym musiš mluvit.“

„Už jsem slyšel, co ma Marcus na srdci,“ opačil jsem.

„S nim už jsem skončil.“

Dveře se otevřely vic a někdo proklouzl dovnitř kolem

Treye. Přestože se se mnou při každem pohybu točil

cely svět, posadil jsem se a zamžoural. Poklesla mi čelist

a uvažoval jsem, jestli nemam halucinace. Nebylo by to

poprve. Obvykle jsem si jen představoval tetu Taťanu,

ale tahle osoba byla stoprocentně živa a krasna. Ranni

slunce ji osvětlovalo vystouple licni kosti a blond vlasy.

Ale v žadnem připadě tady byt nemohla.

„Mami?“ zasipal jsem.

„Adriane.“ Vplula do pokoje a usedla vedle mě na

postel. Něžně se dotkla moji tvaře. Jeji ruka mě na rozpalene kůži studila. „Adriane, je čas jit domů.“

35

3. kapitola

Sydney

Alchymistům jsem jejich světelny šok

odpustila, protože jakmile jsem začala zase vidět, nabidli

mi sprchu.

Stěna v moji cele se odsunula a za ni mě pozdravila

mlada žena, možna tak o pět let starši než ja. Byla oblečena ve slušivem kostymku ve stylu, jaky alchymiste miluji, a černe vlasy měla stažene do pevneho francouzskeho

drdolu.

Jeji makeup neměl chybu a voněla po levanduli. Na

tvaři ji zařila zlata lilie. Pořad ještě jsem neviděla tak jako dřiv, ale jak jsem tak stala u ni, bolestně jsem si uvědomila rozdil mezi nami. Pořadně jsem se neumyla cele věky a můj oděv byl jen o trochu lepši než hadr na podlahu.

„Ja jsem Sheridanova,“ oznamila mi chladně. Uvažovala

jsem, jestli ona byla tim hlasem, ktery se mnou mluvil.

Byla jsem přesvědčena, že pracovali na směny a použivali

nějaky počitačovy program, ktery hlas upravil tak,

že zněl pořad stejně. „V současne době jsem tady ředitelka.

Nasleduj mě, prosim.“

Na vysokych podpatcich zamiřila do chodby a ja ji beze

slova nasledovala. Zatim jsem si nevěřila natolik, abych

36

promluvila. Ačkoli jsem se v cele mohla trochu pohybovat,

bylo to omezene a moc jsem nechodila. Moje strnule

svaly nahle protestovaly proti te změně, takže jsem za ni

postupovala jen pomalu, jeden bolestivy krok za druhym.

Minuly jsme spoustu neoznačenych dveři a ja uvažovala,

co se asi za nimi skryva. Dalši temne cely a slabe hlasky?

Žadne dveře nebyly označeny jako vychod, což bylo jedine,

co mě zajimalo. Nebyla tam ani okna a naprosto nic

nenaznačovalo, jak by se odtud dalo dostat.

Sheridanova došla k vytahu hodnou chvili přede

mnou a trpělivě tam na mě čekala. Obě jsme nastoupily,

vyjely nahoru a vystoupily v podobně puste chodbě.

Jedny dveře vedly někam, kde to vypadalo jako sprchy

u tělocvičny. Byla tam kachličkovana podlaha a několik

sprchovych koji. Sheridanova ukazala do jedne, kde bylo

mydlo a šampon.

„Až pustiš vodu, poteče jen pět minut,“ upozornila

mě. „Tak ji použivej moudře. Až budeš hotova, budeš

tady mit připravene oblečeni. Počkam na chodbě.“

Vyšla ze sprch, jako by mi naoko chtěla dopřat soukromi,

ale stejně mi bylo jasne, že jsem sledovana. O iluzi

důstojnosti jsem přišla už ve chvili, kdy jsem se tady ocitla.

Začala jsem ze sebe svlekat ty hadry, když vtom jsem

si všimla zrcadla na stěně. A co bylo důležitějši – kdo na

mě ze zrcadla kouka.

Uvědomovala jsem si, že jsem v hroznem stavu, ale

pohlednout pravdě do oči byl docela jiny zažitek. Prvni

věc, ktera mě šokovala, bylo, jak moc jsem zhubla. To

byla ironie, vzhledem k tomu, že jsem cely život byla přimo

posedla tim, abych si udržela štihlou postavu. Sveho

cile jsem rozhodně dosahla a mnohem vic. Nebyla jsem

štihla, ale podvyživena. Košile mi visela na vychrtlem

těle a obličej jsem měla propadly. Prazdny pohled oči

37

zvyrazňovaly černe kruhy pod nimi v kontrastu s bledou

pleti, ktera tak dlouho neviděla slunce. Vypadala jsem,

jako bych se zotavovala ze smrtelne choroby.

Vlasy jsem měla taky špatne. Ačkoli jsem se domnivala,

že si je ve tmě cely docela normalně myju, na světle

to vypadalo jako vtip. Měla jsem je mastne a rozcuchane.

Bezpochyby jsem byla pořad blondyna, ale barva byla

matna, protože jen studenou vodou jsem z nich nedokazala

smyt špinu a pot. Adrian mi vždycky řikal, že mam

vlasy jako ze zlata, a někdy si ze mě utahoval, že mam

svatozař. Co by asi řekl teď?

Adrian mě nemiluje kvůli mým vlasům, pomyslela jsem si a zadivala se do oči svemu odrazu v zrcadle. Aspoň ty zůstaly hněde. Pořad stejne. Tohle je jen zevnějšek. Moje duše, moje aura, moje povaha… nic z toho se nezměnilo.

Odhodlaně jsem se odvratila od zrcadla, ale vtom jsem

si všimla něčeho jineho. Vlasy jsem měla delši, než jsem

si pamatovala. Dobře o tři centimetry. Sice jsem si

uvědomovala,

že bych si potřebovala oholit nohy, ale co se v cele

dělo s mymi vlasy, jsem netušila. Teď jsem se snažila vybavit si, jak rychle vlasy rostou. Asi centimetr za měsic?

To znamena, že jsem tu stravila dva nebo tři měsice, pokud

budu brat v uvahu ubohou dietni stravu. Měla jsem

z toho větši šok než ze sveho zevnějšku.

Tři měsíce! Ukradli mi tři měsíce života, kdy do mě ve tmě cpali drogy.

Co se mezitim stalo s Adrianem? S Jill? S Eddiem? Za

tři měsice se jim mohl uplně změnit život. Jsou v bezpeči

a daři se jim dobře? Jsou pořad v Palm Springs? Zmocnila

se mě panika, kterou jsem se snažila mirnit. Ano, uplynula

dlouha doba, ale nemůžu dovolit, aby mě to ovlivnilo.

Už tak se mnou alchymiste hraji sve psychologicke

hry, tak jim v tom přece nebudu ještě pomahat.

38

Ale stejně… tři měsice.

Svlekla jsem si hadr, ktery měl představovat košili,

vešla do sprchy a zatahla za sebou zavěs. Když jsem pustila

vodu a tekla tepla, měla jsem co dělat, abych si v čire

extazi nelehla na zem. Posledni tři měsice mi byla tak

strašna zima a teď jsem najednou měla teplo, ktere jsem

tolik chtěla. Tedy ne takove teplo, po jakem bych toužila.

Nastavila jsem teplotu na maximum a litovala, že tu neni

vana, do ktere bych se mohla ponořit. Ale i sprcha byla

uchvatna. Se zavřenyma očima jsem si povzdechla a poprve

po dlouhe době byla spokojena.

Pak jsem si vzpomněla na varovani Sheridanove, otevřela

jsem oči a vzala si šampon. Vetřela jsem si ho do

vlasů a oplachla. Tu proceduru jsem zopakovala třikrat

a doufala, že to postači, abych se zbavila nejhorši špiny.

Chtělo by to ještě několikrat se osprchovat, abych byla

doopravdy čista. Potom jsem si cele tělo vydrhla mydlem,

dokud jsem neměla kůži růžovou a pachnouci po

dezinfekci. A pak už jsem si jen uživala slastneho pocitu

pod tekouci teplou vodou, dokud se nevypnula.

Když jsem vyšla ze sprchy, na lavici jsem našla pečlivě

poskladane oblečeni. Volne kalhoty a tričko, jake nosi

pracovnici nemocnic – nebo spiš vězni. Vše bylo okrove

barvy, neboť alchymiste zachovavaji svůj vkus. Dali

mi dokonce i ponožky a hněde pantofle. Ani mě nepřekvapilo,

že to byla přesně moje velikost. Darkovy set

doplňoval ještě hřeben, ktery mi poskytl alespoň zdani

upravenosti. Můj odraz v zrcadle pořad ještě nevypadal

dobře, ale aspoň už to bylo o trochu lepši.

„Citiš se lepe?“ zeptala se mě Sheridanova s usměvem,

ktery ovšem nedosahl k jejim očim. Vedle jejiho

upraveneho zevnějšku jsem vypadala uboze, ačkoli jsem

se snažila, jak jen jsem mohla. Ale utěšovala jsem se tim,

39

že mam pořad ještě sebeuctu a že dokažu samostatně

myslet.

„Ano,“ odpověděla jsem. „Děkuju.“

„Tohle budeš taky potřebovat,“ řekla a podala mi

plastovou kartičku, na ktere bylo moje jmeno, čarovy

kod a fotka z časů, kdy jsem vypadala mnohem lepe.

Kartička se dala přicvaknout k limečku.

Vedla mě zpatky k vytahu. „Jsme moc radi, že sis zvolila

cestu spasy. Opravdu. Těšim se, až ti budu pomahat

na cestě ke světlu.“

Vytah nas zavezl do dalšiho patra. Vešly jsme do mistnosti

s tetovacim stolem. Veškera utěcha z horke sprchy

a opravdoveho oblečeni se razem rozplynula. Chtěji mě

přetetovat? Samozřejmě. Proč spolehat jen na fyzicke

a psychicke mučeni, když můžou člověka ovladat pomoci

magie?

„Chceme ti jenom trošku poopravit tetovani,“ objasnila

Sheridanova. „Už je to dlouho, co ti to dělali.“

Nebyl to ještě ani rok, ale bylo mi jasne, že ona i ostatni

to opravdu chtěji. Alchymisticke tetovani obsahuje inkoust

s vampyři krvi, ktera je nabita natlakem, aby posilila

oddanost. Moje tetovani zjevně nefungovalo. Magie

nebo ne, natlak je v podstatě jen silny přikaz, ktery se

s dostatečnym odhodlanim da překonat. Na mě

pravděpodobně

zdvojnasobi obvyklou davku, abych byla poslušnějši

a přijala jejich řeči.

Jenže alchymiste nevěděli, že jsem podnikla jiste kroky,

abych se pravě před tim chranila. Než mě unesli, vyrobila

jsem svůj vlastni inkoust – nabity lidskou magii,

ktera alchymisty obzvlašť děsi. Podle informaci, ktere

jsem shromaždila, tahle magie neguje jakykoli natlak

obsaženy

v inkoustu s vampyři krvi. Bohužel jsem ale dosud

neměla možnost tenhle inkoust sama použit, takže

40

jsem neměla ochranu navic. Jedine, co jsem měla, bylo

tvrzeni jedne moji zname čarodějnice, ktera byla

přesvědčena,

že mě chrani moje prace s magii. Podle ni mi

lidska magie pronikla do krve a působi proti vampyři

krvi v alchymistickem tetovani. Samozřejmě jsem neměla

šanci provozovat kouzla o samotě v cele, takže jsem

mohla jen doufat, že to, co jsem dělala v minulosti, na

mně zanechalo trvale stopy.

„Staň se znovu jednou z nas,“ prohlasila Sheridanova

v okamžiku, kdy se taterova jehla dotkla moji tvaře.

„Přiznej sve hřichy a hledej vykoupeni. Přidej se k nam

v bitvě, v niž osvobozujeme lidi od poskvrny vampyrů

a dhampyrů. Jsou to temne stvůry a nemaji misto v

přirozenem

běhu světa.“

Napjala jsem se a nemělo to nic společneho s jehlou

pronikajici mi pod kůži. Co když neni pravda, co mi

ta čarodějnice řekla? Co když mě magie neochrani? Co

když už mi inkoust pronika do těla a zakeřnou moci mi

měni myšlenky? To byla jedna z mych největšich obav –

že mi změni mysl. Najednou se mi těžko dychalo a zmocnila

se mě hrůza. Tater přestal a zeptal se mě, jestli mě

to moc neboli. Polkla jsem, zavrtěla hlavou a nechala ho

pokračovat. Svou paniku jsem se snažila skryvat.

Když tater skončil, nemyslela jsem, že se citim jinak.

Pořad jsem milovala Adriana a svoje morojske a dhampyrske

kamarady. Stači to? Nebo inkoustu nějakou dobu

potrva, než začne učinkovat? A pokud mě neochrani

moje magie, bude stačit sila vůle, aby mě zachranila?

Předchozi přetetovani jsem evidentně překonala. Dokažu

to znovu?

Když mě tater propustil, Sheridanova mě odvedla

pryč a bavila se se mnou, jako bych za sebou měla proceduru

v laznich a ne pokus o ovladnuti mysli. „Ja se po

tom vždycky citim tak osvěžena. Ty ne?“

41

Připadalo mi neuvěřitelne, že se chova tak nenuceně,

jako bychom byly kamaradky, ktere si spolu vyrazily

na prochazku. A přitom mě nechali cele měsice polonahou

hladovět v temne cele. Čekala snad, že budu natolik

vděčna za sprchu a teple oblečeni, že na všechno ostatni

zapomenu? Po chvilce jsem si uvědomila, že to skutečně

předpoklada. Zřejmě existovalo mnoho lidi, kteři vyšli

z temnych cel a byli ochotni udělat cokoli, aby se mohli

vratit k obyčejnemu pohodli.

Když jsme vyjely do dalšiho patra, všimla jsem si, že

mam hlavu čistši a smysly ostřejši. Nejspiš to mělo důvod.

Když se mnou byla Sheridanova, už mi nepouštěli

ten plyn, takže jsem poprve po dlouhe době dychala čisty

vzduch. Až dosud jsem si neuvědomila, jak ohromny

je to rozdil. Teď už mě Adrian bude moct navštivit ve

snu, ale to bude muset ještě počkat. Aspoň můžu zase

provozovat magii, když už nemam otravene tělo. Snad

se zbavim i učinku tetovani. Ale najit nestřeženou chvilku

bude těžke.

V chodbě, kterou jsme kračely, byly několikery otevřene

dveře vedouci do navlas stejnych mistnosti, v nichž

staly uzke postele. Zapamatovavala jsem si všechno, kolem

čeho jsme prošly, každe poschodi a každou mistnost.

Pořad jsem hledala cestu ven, i když ta patrně neexistovala.

Sheridanova mě zavedla do pokoje s čislem osm.

„Osmičku jsem vždycky považovala za šťastne čislo,“

řekla mi. Kyvla směrem k jedne ze dvou posteli v pokoji.

„Ta je tvoje.“

Na okamžik mě pomyšleni na postel ohromilo natolik,

že jsem si neuvědomila, co tohle cele znamena. Ne že

by postel vypadala bůhvijak pohodlně, ale stejně. S podlahou cely se to nedalo srovnavat, i když matrace byla tvrda a deka vyrobena z podobně tenkeho materialu jako

42

moje předchozi košile. V tehle posteli se bezpochyby vyspim.

Budu spat a snit o Adrianovi…

„Budu mit spolubydlici?“ zeptala jsem se, když jsem

zaznamenala i druhou postel. Těžko řict, jestli tam už někdo bydli, protože jsem neviděla žadne osobni věci.

„Ano. Jmenuje se Emma. Můžeš se toho od ni spoustu

naučit. Na jeji pokroky jsme velice hrdi.“ Sheridanova

vyšla z pokoje. „Pojď. Můžeš se s ni seznamit hned.

A s ostatnimi taky.“

Chodba odbočujici z hlavni chodby nas zavedla k mistnostem,

ktere vypadaly jako prazdne učebny. Když jsme

došly na konec, ucitila jsem něco, co už jsem dlouho necitila

– vůni jidla. Opravdoveho jidla. Sheridanova mě vedla

do jidelny. Žaludek se mi bolestně sevřel hlady. Zvykla

jsem si na ubohou vězeňskou stravu natolik, že už jsem

svůj stav považovala za normalni. Až teď jsem si uvědomila,

jak moc toužim po stravě, ktera nesestava jen z vlažnych

cerealii.

Jidelna byla mnohem menši než ta amberwoodska.

Stalo tam jen pět stolů, z nichž u tři seděli lide v mundurech stejnych jako ten můj. Tohle zřejmě budou moji spoluvězni. Všichni měli na tvařich vytetovane zlate lilie.

Bylo jich dvanact, takže i se mnou to dělalo šťastnou

třinactku. Co by na to asi řekla Sheridanova? Vězni byli

různeho věku, pohlavi i ras, ale vsadila bych se, že jsou

to všechno Američane. V některych věznicich je současti

procesu, že z vas udělaji outsidera. Ale tady nas chtěli

navratit do svych řad, a tak dali dohromady jedince se

stejnou kulturou a jazykem. Sledovala jsem je a uvažovala,

jake jsou asi jejich přiběhy a jestli bych v někom z nich

mohla najit spojence.

„To je Baxter,“ řekla Sheridanova a kyvla směrem

k muži v bilem, se strnulym vyrazem. Stal u okenka,

43

kde se vydavalo jidlo. „Jeho jidlo je vynikajici. Určitě ti

bude chutnat. A tohle je Addison. Dohliži na oběd a lekce

uměni.“

Nebyt toho představeni, nepoznala bych, že Addison

je žena. Bylo ji kolem padesati a měla na sobě naškrobeny

kostymek, ale ne tak stylovy jako Sheridanova. Stala

u zdi a všechno sledovala ostřižim zrakem. Vlasy měla

oholene a tvrdě řezany obličej ještě zvyrazňovalo to, že

žvykala žvykačku. Jedinou jeji ozdobou byla zlata lilie.

Rozhodně bych nečekala, že takova osoba bude vyučovat

uměni. To mě přivedlo k dalšimu zjištěni.

„Budu mit lekce uměni?“

„Ano, samozřejmě,“ odpověděla Sheridanova. „Kreativita

ma terapeuticke učinky při uzdravovani duše.“

Než jsme vešly do jidelny, všichni si tiše povidali,

ale jakmile jsme vstoupily, všechny hlasy razem utichly.

Upřely se na mě oči všech vězňů i dozorců. A nikdo

z nich nevypadal přatelsky.

Sheridanova si odkašlala, jako bychom i bez toho nebyly

středem pozornosti. „Mame tady noveho hosta, ktereho

bych vam rada představila. Tohle je Sydney. Sydney

pravě přišla z rozjimani a už se nemůže dočkat, až

se k vam přida na vaši cestě k očištěni.“

Chvilku mi trvalo, než mi došlo, že „rozjimani“ muselo

byt moje uvězněni ve tmě na samotce.

„Vim, že pro vas bude těžke ji přijmout,“ pokračovala

sladce Sheridanova. „A ja vam to nezazlivam. Nejenže

je pořad velice obklopena temnotou, ale byla poskvrněna

tim nejbezbožnějšim způsobem – měla intimni vztah

s vampyry. Pochopim, když se s ni nebudete chtit bavit,

abyste se neposkvrnili, ale doufam, že ji aspoň zahrnete

do svych modliteb.“

Obratila se na mě s nepřirozenym usměvem. „Uvidime

se později na komunitě.“

44

Od chvile, kdy jsem se dostala z cely, jsem byla nervozni,

ale když se teď obratila k odchodu, zmocnil se mě

strach a panika. „Počkejte. Co mam dělat?“

„Jist, samozřejmě.“ Prohledla si mě od hlavy k patě.

„Pokud se ovšem nebojiš o udrženi vahy. To je na tobě.“

Nechala mě ve ztichle jidelně, kde na mě ziralo několik

parů oči. Nikdy jsem se necitila přiliš sebevědomě,

ale teď to bylo o to horši, že tihle cizi lide znali moje

tajemstvi.

Rychle jsem se snažila vymyslet, co dělat. Cokoli,

co mě dostane od těch upřenych pohledů a o krok mě

přibliži k utěku a k Adrianovi. Jist, řekla Sheridanova.

Ale jak to tady chodi? Tady to neni jako v Amberwoodu,

kde z ředitelny pověři starši studenty, aby pomahali těm

novym. Sheridanova je vlastně odradila od toho, aby mi

pomahali. Vynikajici technika, pomyslela jsem si. Chtěji,

abych se zoufale snažila ziskat uznani ostatnich a dost

možna viděla v Sheridanove cosi jako svou jedinou

„kamaradku“.

Uvahy nad psychologii alchymistů mě uklidňovaly.

Logika a řešeni hadanek je něco, co dobře zvladam. Tak

teda jo. Jestli chtěji, abych se starala sama o sebe, maji to mit. Odvratila jsem se od ostatnich vězňů a odhodlaně došla k okenku, kde stal strnule se tvařici Baxter. S

očekavanim

jsem si stoupla přimo před něj a doufala, že to

bude stačit. Nestačilo.

„Ehm, promiňte,“ řekla jsem tiše. „Mohla bych dostat…“

Cože to Sheridanova řikala, že maji za jidlo? Během

času straveneho na samotce jsem ztratila pojem

o čase. „… nějaky oběd?“

Něco zavrčel v odpověď, otočil se a dělal něco, na co

jsem neviděla. Když se zase obratil ke mně, podaval mi

skromně naplněny tac.

„Děkuju,“ řekla jsem a vzala si ho. Přitom jsem se ne-

45

chtěně otřela rukou o tu jeho v rukavici. Překvapeně vykřikl a zatvařil se znechuceně. Opatrně si sundal rukavici, ktere jsem se dotkla, zahodil ji a vzal si novou.

Vytřeštila jsem překvapeně oči, ale radši jsem si hned

vzala tac a odešla. Ani jsem se nepokoušela přisednout si

k ostatnim a rovnou jsem se usadila u jednoho z prazdnych

stolů. Spousta vězňů na mě dal zirala, ale někteři

se vratili k jidlu a šeptani. Snažila jsem se nemyslet na

to, jestli se bavi o mně. Soustředila jsem se jen na jidlo.

Dostala jsem malou porci špaget s červenou omačkou,

ktera vypadala, jako by ji někdo vyhrabal z koše, banan

a sklenici plnotučneho mleka. Před přichodem sem bych

se ničeho z toho ani nedotkla. Všechny bych poučovala

o obsahu tuku v mlece a o tom, že banany patři k druhům

ovoce s nejvyššim obsahem cukru. Zpochybňovala

bych kvalitu jidla a poukazala bych na konzervanty

v červene omačce.

Ale veškere moje dřivějši vyhrady vzaly zasve. Bylo

to jidlo. Opravdove jidlo, ne patlave cerealie bez chuti.

Nejdřiv jsem snědla banan a skoro jsem u toho ani nedychala.

Musela jsem se mirnit, abych nevypila všechno

mleko na ex. Cosi mi napovidalo, že Baxter by mi nepřidal.

Se špagetami jsem si počinala opatrněji, už jen

proto, že jsem předpokladala, že můj žaludek by mohl

zareagovat na nahlou změnu stravy. Žaludek se mnou

ale nesouhlasil a chtěl, abych všechno spořadala a ještě

vylizala taliř. Po tom, co jsem poslednich několik měsiců

jedla, mi špagety připadaly jako z gurmanske restaurace

v Italii. Od toho, abych všechno snědla, mě naštěsti ušetřilo zvoněni, ktere se ozvalo po pěti minutach. Všichni vězni se jako jeden zvedli a odnesli sve tacy k velkemu

koši, kde hlidkovala Addison. Vysypali z taců zbytky

jidla do koše a pak je pečlivě poskladali na nedaleky vo-

46

zik. Honem jsem udělala totež a vydala se za ostatnimi

ven z jidelny.

Po Baxterově reakci, když jsem se ho omylem dotkla,

jsem si už davala pozor, abych ostatni ušetřila problemů,

a tak jsem si od nich zachovavala bezpečny odstup.

V uzke chodbě se mi všichni zoufale snažili vyhnout

a provaděli u toho takove manevry, že by mě to za jinych

okolnosti rozesmalo. Ti, kteři byli ode mě dal, se vyhybali

očnimu kontaktu a předstirali, že neexistuju. Ti, kteři

byli tak blizko, že se očnimu kontaktu vyhnout nemohli,

mě probodavali ledovymi pohledy. Šokovalo mě, když

jsem zaslechla, jak někdo zašeptal: „Děvka.“

Připravila jsem se na spoustu věci a čekala, že mě

budou nazyvat různymi jmeny, ale tohle mě vykolejilo.

Překvapilo mě, jak moc to boli.

Nasledovala jsem hlouček do třidy a čekala, dokud

všichni neusedli do lavic, abych si nevybrala nějakou

špatnou. Když jsem si konečně našla prazdne misto, dva

lide nejbliž u mě si odsunuli svoje lavice co nejdal. Byli

zhruba dvakrat tak staři jako ja, takže to cele situaci dodavalo zvraceny, a přitom komicky nadech. Když učitel v obleku uslyšel pohyb lavic, ostře vzhledl.

„Elso, Stuarte, tady nemaji vaše lavice byt.“

Ti dva si utrapeně posunuli lavice zase zpatky do

řad, jelikož pořadkumilovnost alchymistů je silnějši než

jejich strach ze zla. Z pohledů, ktere na mě vrhali, mi

bylo jasne, že timhle jsem rozšiřila svůj seznam hřichů.

Učitel se jmenoval Harrison a opět jsem netušila, je-li to

jmeno nebo přijmeni. Byl to postarši alchymista s řidnoucimi bilymi vlasy, ktery mluvil nosem. Zanedlouho jsem zjistila, že nas ma učit současne zaležitosti. Na okamžik mě to nadchlo, protože jsem myslela, že nam bude vykladat něco o světě venku. Jenže vzapěti mi došlo, že

47

tohle bude velmi specializovany pohled na současne

zaležitosti.

„Na co se teď divame?“ zeptal se, když se před nami

na velkem monitoru objevila fotka dvou divek s rozervanymi

hrdly. Zvedlo se několik rukou a učitel vyvolal studentku,

ktera se přihlasila mezi prvnimi. „Emmo?“

„Na utok Strigojů, pane.“

To mi bylo taky jasne. Moje spolubydlici Emma mě

zaujala. Věkově jsme si byly blizke a v lavici seděla tak

nepřirozeně rovně, že určitě za par let bude mit problem

se zady.

„Dvě divky zavražděne před klubem v Petrohradě,“

upřesnil Harrison. „Ještě jim nebylo ani dvacet.“ Fotka

se změnila na dalši přišernou scenu. Tentokrat se před

nami objevil postarši muž, kteremu někdo zjevně vypil

krev. „Budapešť.“ Pak dalši. „Caracas.“ A dalši. „Nove

Skotsko.“ Vypnul projektor a začal přechazet sem a tam.

„Rad bych vam řekl, že tyto fotografie byly pořizeny minuly

rok. Nebo minuly měsic. Ale to by nebyla pravda.

Odvaži si někdo tipnout, kdy byly pořizeny?“

Emma se opět přihlasila. „Minuly tyden, pane?“

„Spravně, Emmo. Studie prokazuji, že za posledni rok

nedošlo k poklesu utoku Strigojů. Některe důkazy dokonce

naznačuji, že naopak vzrůstaji. Proč myslite, že je

tomu tak?“

„Protože stražci je nepronasleduji tak, jak by měli?“

Opět odpověděla Emma. Panebože, pomyslela jsem si.

Moje spolubydlící je vychovatelka Sydney Sageové.

„To je jistě jedna teorie,“ souhlasil Harrison. „Stražce

mnohem vic zajima pasivni ochrana Morojů, než aby

aktivně hledali Strigoje pro dobro nas všech. Když padl

navrh, aby se počty stražců zvyšily tim, že by do jejich

řad vstupovali mladši členove, Morojove sobecky odmit-

48

li. Zjevně jim stači, když jsou v bezpeči oni, a nemaji zajem pomahat nam ostatnim.“

Skousla jsem si jazyk. Věděla jsem, že to neni pravda.

Morojove maji nedostatek stražců, protože je malo

dhampyrů.

Dhampyři nemůžou mit děti s jinymi dhampyry.

Zrodili se v časech, kdy se lide svobodně misili s Moroji,

a nyni jejich rasa přeživa tak, že se Morojove misi

s dhampyry, z čehož vždy vzejdou dhampyrske děti. Je

to geneticka zahada dokonce i pro alchymisty. Od svych

kamaradů vim, že věk stražců je teď žhavym tematem,

o ktere se velmi zajima i morojska kralovna Vasilisa. Bojovala za to, aby se dhampyři stavali plnohodnotnymi stražci až v osmnacti. Nedělala to ze sobectvi, ale proto,

že byla přesvědčena, že dhampyři si zaslouži normalni

dospivani, než začnou riskovat sve životy.

Nicmeně jsem si uvědomovala, že tohle neni vhodne

misto, kde bych se mohla podělit o sve informace. I kdyby

se dozvěděli pravdu, stejně by ji nikdo nechtěl slyšet

a ja nemohla riskovat, že si pustim pusu na špacir. Musim

se chovat, jako bych patřila mezi ně a byla na cestě

ke spase, abych si zachovala tolik privilegii, kolik jich jen můžu ziskat. Nezaleži na tom, jak bolestne je poslouchat Harrisonovy tirady.

„Dalšim faktorem může byt to, že sami Morojove přispivaji

k narůstu populace Strigojů. Když se jich zeptate,

většina Morojů vam odpovi, že nechce mit se Strigoji nic

společneho. Ale můžeme tomu věřit, když se tak snadno

přeměňuji v tato ohavna monstra? Pro Moroje je to

prakticky určite stadium vyvoje. Žiji ,normalni‘ životy,

maji děti a praci, ale když je pak začne dohanět jejich

věk…, je pro ně přihodne pit o něco dele z jejich

,dobrovolnych‘

oběti. Potom prohlasi, že to byla ,nehoda‘…

a je to tu!“ Bylo ubijejici sledovat množstvi Harrisono-

49

vych uvozovek, ktere naznačoval prsty ve vzduchu. „Stanou

se z nich nesmrtelni a nedotknutelni Strigojove. Jak

by take ne? Morojove nemaji přiliš silnou vůli, ne jako

lide. A samozřejmě nemaji ani silneho ducha. Jak mohou

takova stvořeni odolat pokušeni věčneho života?“ Harrison

v předstiranem smutku zavrtěl hlavou. „Obavam se,

že pravě proto populace Strigojů neklesa. Naši takzvani

spojenci nam zrovna moc nepomahaji.“

„Kde mate důkaz?“

Hlas opozice překvapil všechny ve třidě – zejmena

když si uvědomili, že vyšel ode mě. Nejradši bych si jednu

vrazila a vzala svoje slova zpatky. Z vězeni jsem nebyla

venku ještě ani dvě hodiny! Jenže už bylo pozdě

a ta slova ze mě vyletěla. Můj soukromy zajem o Moroje

stranou, ale nepřenesu přes srdce, když někdo vydava

svoje spekulace a dojmy za fakta. Alchymiste by to měli

vědět, když mě leta cvičili v uměni logiky.

Znovu se na mě upřely všechny oči a Harrison došel

před moji lavici. „Ty jsi Sydney, viď? Je okouzlujici, že

tě mam ve třidě tak brzy pote, co jsi vyšla z rozjimani.

Ještě vic okouzlujici je, že tě slyšim mluvit, sotva ses k nam přidala. Většina nově přichozich si dava na čas. A nyni…

Byla bys tak laskava a zopakovala nam, cos pravě řekla?“

Polkla jsem a nenaviděla se za to, že jsem vůbec promluvila, jenže už bylo pozdě to změnit. „Ptala jsem se, kde mate důkaz, pane. Vaše postřehy jsou přesvědčive

a dokonce se zdaji rozumne, ale pokud nemame důkaz,

kterym bychom je mohli podpořit, pak sami nejsme nic

jineho než stvůry šiřici lži a propagandu.“

Všichni spoluvězni kolektivně zalapali po dechu

a Harrison

přimhouřil oči. „Chapu. A ty snad maš nějake

vysvětleni, ktere by se dalo považovat za ,důkaz‘?“ Dalši

uvozovky.

50

Proč jsem jen nezůstala zticha?

„Vite, pane,“ začala jsem pomalu. „I kdyby bylo tolik

dhampyrskych stražců, kolik je Strigojů, nemohli by se

jim rovnat. Strigojove jsou skoro vždy silnějši a rychlejši.

I když někteři stražci zabijeji samostatně, Strigoje museji

pronasledovat ve skupinach. Když se podivate na aktualni

populaci dhampyrů, uvidite, že jich rozhodně neni

tolik jako Strigojů. Dhampyrů je malo. Nedokažou se

reprodukovat

tak snadno jako Morojove a lide – a už vůbec

ne jako Strigojove, když už jste to zminil.“

„Jak jsem tak pochopil,“ prohlasil Harrison, „ty jsi odbornice na reprodukovani s Moroji. Dost možna maš zajem osobně se podilet na zvyšeni populace dhampyrů,

že ano?“

Ve třidě se ozvalo hihňani a ja jsem mimoděk zčervenala.

„To jsem ani v nejmenšim neměla v umyslu, pane.

Jenom tvrdim, že pokud budeme kriticky analyzovat důvody,

proč –“

„Sydney,“ přerušil mě. „Obavam se, že nebudeme

analyzovat

nic, protože je zřejme, že nejsi připravena

studovat s ostatnimi.“

Srdce se mi zastavilo. Ne, ne, ne, ne. Nemůžou mě poslat

zase zpatky do tmy, sotva jsem se odtamtud dostala.

„Pane…“

„Myslim, že po menši očistě budeš schopna pokračovat

s ostatnimi.“

Netušila jsem, co to znamena. Vtom vpadli do třidy

dva rozložiti chlapi, kteři zřejmě byli připraveni kdykoli

zasahnout. Pokusila jsem se o dalši protest, ale ti dva mě

odtahli z mistnosti dřiv, než jsem stačila škemrat u učitele.

A tak jsem se dohadovala aspoň s těmi hromotluky.

Chrlila jsem na ně, že to musi byt nějake nedorozuměni

a že kdyby mi dali druhou šanci, všechno by vyborně

51

fungovalo. Dal s kamennymi vyrazy mlčeli. Žaludek mi

poklesl při představě, že mě zase zavřou. Nadbihala

jsem alchymistům a jejich psychologickym hram, abych

si polepšila, ale už jsem si neuvědomila, jak moc jsem na

nich zavisla. Pomyšleni na to, že mi znovu seberou důstojnost a zakladni životni potřeby, bylo pro mě přiliš.

Tentokrat mě ale odvedli jen o jedno patro niž, ne

až dolů k celam. Ocitla jsem se v dobře osvětlene mistnosti

s velkym monitorem a křeslem vybavenym pouty.

Opodal stala Sheridanova a tvařila se klidně jako vždy…

a mavala v ruce střikačkou.

Nešlo o tetovani, byla to hrozivě vypadajici střikačka

s velikou jehlou. „Sydney,“ prohlasila sladce, když mě

muži připoutali ke křeslu. „Jaka ostuda, že tě znovu vidim

po tak kratke době.“

52

4. kapitola

Adrian

Chtěl jsem mamě položit tolik otazek,

že jsem nevěděl, kde začit. Tou nejdůležitějši nejspiš

bylo, co tady vůbec děla. Podle poslednich zprav, ktere

jsem o ni měl, by si měla v morojskem vězeni odpykavat

trest za křive svědectvi a napomahani k vraždě.

„Můžeme si promluvit později, mame spoustu času,“

trvala na svem. „Teď ale musime chytit letadlo. Lidsky

hochu, můžeš nam koupit nějaky kufr?“

„Jmenuje se Trey,“ řekl jsem. „A je to můj spolubydlici,

ne moje peněženka.“ Dopotacel jsem se ke skřini

a vyndal z ni kufr, ve kterem jsem si přivezl věci do Palm

Springs. Mama si ho ode mě vzala a začala mi balit věci,

jako by mi bylo osm.

„Ty odjiždiš?“ zeptal se Trey ohromeně.

„Asi jo.“ Trochu jsem o tom popřemyšlel a najednou

mi to připadalo jako skvěly napad. Proč jsem pořad tady

v poušti a mučim se? Sydney je pryč. Jill děla ohromne

pokroky a uči se, jak mě skrze pouto blokovat. To kvůli

memu chovani posledni dobou. Navic za měsic odtud

taky odjede. „Ano,“ prohlasil jsem jistějšim tonem. „Ur-

53

čitě odjiždim. Najem je předplaceny až do podzimu. Můžeš

tu zůstat.“

Musim se dostat z tohohle mista a pryč od vzpominek

na Sydney. Byla všude, kam jsem se podival. Nejen v tomhle

bytě, ale i v Amberwoodu a v celem Palm Springs.

Každe misto mi ji připominalo. Nevzdal jsem hledani, ale

hledat ji můžu i někde, kde mi to nebude působit takova

muka. Tohle je možna novy začatek, ktery potřebuju.

Tohle… a že je moje mama zpatky! Hrozně mi chyběla.

Samozřejmě jinak než Sydney a celou dobu jsme

spolu nebyli v kontaktu. Mama nechtěla, abych ji navštěvoval ve snech, a otec ji odmital doručovat moje dopisy.

Dělal jsem si starosti, jak Daniella Ivaškovova přežije ve

vězeni, ale když jsem ji teď viděl, bylo zřejme, že ji tam

neubližovali. Vypadala elegantně jako vždycky, byla

dobře oblečena a pečlivě naličena. Po pokoji se pohybovala

s typickou autoritou a sebedůvěrou, ktera ovšem sehrala

roli v jejim uvězněni.

„Na,“ řekla a podala mi něco ze skřiňky. „Tohle měj

u sebe. Nebylo by dobre, kdyby ti to našli v zavazadle.“

Podival jsem se do dlaně a spatřil jiskřici diamanty

a rubiny zasazene v platině. Byl to darek od tety Taťany.

Tyhle zdobene manžetove knofličky mi dala pro „zvlaštni

přiležitosti“, jako bych měl milion důvodů nosit na

rukavech věci za tisice dolarů. Kdybych zůstal u dvora,

možna bych je užil. Ale tady v Palm Springs pro mě

představovaly pokušeni a jednou jsem je dal do zastavarny,

abych ziskal nějakou hotovost. Pevně jsem je sevřel

v dlani, až se mi ostre hroty kamenů zaryly do kůže.

Pak jsem si je strčil do kapsy.

Mama mi sbalila ani ne za deset minut. Když jsem ji

řekl, že sbalila jen zlomek meho majetku, mavla rukou.

„Neni čas. U dvora ti koupime nove věci.“

54

Takže miřime ke dvoru. To mě ani nepřekvapovalo.

Moje rodina vlastni všude možně po světě několik

domů, ale jejim hlavnim sidlem je morojsky kralovsky

dvůr v horach Pocono v Pensylvanii. A upřimně, bylo mi

uplně jedno, kam mame namiřeno, hlavně že to bude

pryč odtud.

V obyvaku na nas čekal ostražity stražce. Mama mi ho

představila jako Dalea a řekla, že je zaroveň i našim řidičem.

Neohrabaně jsem se rozloučil s Treyem, ktery byl

stale ohromeny z toho nahleho vyvoje udalosti. Zeptal

se mě, jestli nema něco vyřidit Jill nebo ostatnim, což mě

zarazilo. Nakonec jsem zavrtěl hlavou.

„To neni třeba.“

Jill pochopi, proč jsem musel odjet od svych vzpominek

a selhani. Cokoli bych ji řekl slovy, by bledlo ve srovnani

s tim, co pociti skrze pouto. Ostatnim buď může řict

pravdu, nebo si něco vymyslet. Eddie si jistě pomysli, že

utikam, ale to, že jsem tu zůstal tři měsice, mě přibližilo

jen k zoufalstvi a ne k Sydney. Tahle změna je možna

všim, co potřebuju.

Mama nam zarezervovala letenky prvni třidou do

Pensylvanie. Dale seděl přes uličku. Dlouho jsem žil

skromnym studentskym životem, takže mě takovy luxus

trochu vykolejil. Ale čim dele jsem seděl vedle mamy, tim

přirozenějši mi to připadalo. Letuška nam nabidla drinky,

ale kvůli sve bolave hlavě jsem si poručil jen vodu.

A taky jsem nechtěl poslouchat maminy komentaře.

„Jsem doma tyden,“ řekla, jako by mluvila o tom, že

se vratila z dovolene. „Samozřejmě jsem měla plno prace

s tim, abych všechno dala do pořadku, ale na tebe jsem

myslela předevšim.“

„Jak jsi věděla, kde mě hledat?“ zeptal jsem se. Jelikož

jsem pobyval s Jill, misto našeho ukrytu bylo dobře stře-

55

ženym tajemstvim. Nikdo by neriskoval Jillin život tak,

že by mě odhalil.

Svraštila oboči. „Dostavala jsem matouci zpravy. Anonymni.

Psalo se v nich, že si prochaziš ,krušnymi časy‘

a že mě potřebuješ. Obsahovaly tvou adresu a striktni

instrukce, abych si to nechala pro sebe, jelikož dělaš pro

kralovnu důležitou praci. Něco jsem o tom zaslechla –

o tvoji praci na naši ochraně před Strigoji. Velice působive.“

Prochází si krušnými časy. Těmito slovy mě včera večer hajila Jill, když jsem zapomněl na jeji modni přehlidku.

Malem jsem zaupěl. Nikdo by neriskoval Jillino bezpeči,

aby pověděl moji mamě, kde jsem – nikdo kromě samotne

Jill.

„Vi někdo, že jsi tady?“ zeptal jsem se.

„Samozřejmě, že ne,“ odvětila mama a zatvařila se

uraženě. „Nikdy neodhaluju tajemstvi důležita pro

budoucnost

Morojů. Pokud existuje způsob, jak vymytit

Strigoje, udělam, co budu moct, a pomůžu ti s tim… Ale

musim uznat, broučku, že opravdu nevypadaš dobře.“

Jestli si moje mama mysli, že v Palm Springs provadime

jen nějaky vyzkum, tak prosim. Teď, když mě našla,

snad nebude mit důvod se nad tim zamyšlet.

„Mirně řečeno,“ přitakal jsem.

Položila ruku na moji. „Co se děje? Vedl sis tak dobře.

Vyrozuměla jsem, že jsi začal zase studovat. A ta prace

pro kralovnu?“

S překvapenim jsem si uvědomil, že jsem se ani nepodival,

co se děje v mych dalšich dvou předmětech. Čekaji

mě v nich zavěrečne zkoušky? Vrcholi nějake projekty?

Sakra. Přichod moji mamy a šance uniknout mě ohromily

natolik, že jsem uplně zapomněl na Carlton. Možna

jsem zpackal svůj posledni pokus o uspěch na univerzitě.

56

Ale hrdost v mamině hlase mě dojala, a tak jsem ji nedokazal sdělit tu posledni čast.

„Jo, měl jsem toho spoustu,“ prohlasil jsem neurčitě.

„Tak co se stalo?“ zeptala se.

Podival jsem se ji do oči a spatřil v nich soucit, což

u ni nebyvalo časte. Než se dostala do vězeni, byla to

pedantska

aristokraticka Daniella Ivaškovova, chladna a nezaujata.

Tak jsem ji znal velice dobře, ale v podobnych

chvilich jako je tato, jsem v ni viděl svou matku. A nahle

jsem se přistihl, že ji řikam pravdu… nebo aspoň určitou

verzi pravdy.

„No…, jde o jednu holku, mami.“

Povzdechla si. „Ach, Adriane. A to je všechno?“

„To neni všechno!“ vykřikl jsem naštvaně. „Ona byla

ta prava. Změnila všechno. Změnila mě.“

„Dobře, dobře,“ pokoušela se mě uklidnit. „Omlouvam

se. Co se s ni stalo?“

Přemyšlel jsem, jak přizpůsobit pravdu, abych ji mohl

sdělit. „Jeji rodina mě neschvaluje.“

Teď se pro změnu naštvala mama, protože předpokladala,

že mluvim o nějake Morojce. „To je směšne! Pochaziš

z te nejlepši morojske pokrevni linie, jak ze strany

Tarusů, tak ze strany Ivaškovů. Ani sama kralovna by

nemohla chtit lepši rodokmen. Pokud s tebou ma rodina

toho děvčete problem, nema všech pět pohromadě.“

Teměř jsem se usmal. „Tak v tom s tebou souhlasim.“

„V čem je tedy problem? Pokud je dospěla – proboha,

Adriane, řekni mi, že je dospěla a ne nezletila.“

„Je dospěla.“

Matce se viditelně ulevilo. „Pak snad o sobě může

rozhodovat sama a byt s tebou bez ohledu na to, co si

mysli jeji rodina. A pokud je na jejich straně, tak za to nestoji a bude ti lip bez ni.“

57

Chtěl jsem ji řict, že to neni tak jednoduche, jenže

když jsem chodil s Rose, moc dobře to nebrala. Dhampyrka

byla neodpustitelna. Lidska žena by byla nemyslitelna.

„Myslim, že to ma spiš něco společneho se mnou

osobně než s mym rodokmenem,“ řekl jsem.

Matka nesouhlasně sykla. „Tak uvidime, jestli přijde.

Kdo by nechtěl meho chlapce? A neber si tyhle věci tak

těžce. Co ty to s těmi děvčaty maš, drahy? Buď pro tebe

neznamenaji vůbec nic, nebo naopak všechno. Vždycky

je to extrem.“

„Protože nedělam nic jen napůl, mami. A hlavně, když

se to tyka lasky.“

Když jsme přistali a mohl jsem si zapnout mobil, objevil

jsem zpravu od Jill: Jo, byla jsem to já. Vím, že jsi přišel do Palm Springs kvůli mně, ale myslela jsem, že je na čase, abys věci změnil. Když jsem se od Lissy dozvěděla, že se tvoje máma vrátila, myslela jsem, že by bylo fajn, kdybys ji viděl.

Tak jsem vám pomohla se spojit. Doufám, že je to ok.

Jsi nejlepší, nezletilá, odepsal jsem ji.

Jeji odpověď mě přiměla k usměvu. A ještě něco nevíš.

Ve tvých dalších dvou předmětech se neskládaly zkoušky, ale hodnotily se finální projekty. S Treyem jsme ti prohrabali byt a objevili jsme pár prací, které jsme tam dali. Nevím, jestli prolezeš, ale nějaká aktivita je lepší než žádná.

Došlo mi to. Jill davala pozor, co se děje na mych hodinach, i když ja jsem byl duchem mimo. Začal jsem se spoustou projektů, ktere jsem nikdy nedotahl do konce,

takže těžko řict, co do školy odnesla. Ale rozhodně lepši,

než kdybych se v tom svem bidnem rozpoloženi pokoušel

vytvořit něco, čim bych si mohl vylepšit znamky. Teď

už to bylo v rukou osudu.

Jak nas Dale vezl ke dvoru, jedna věc mě zaražela.

58

Mama mi řekla, že je zpatky tyden. Jill ji dala moji adresu, aby mě mohla osobně navštivit, ale bylo to nutne?

Přestože misto Jillina pobytu je tajemstvim, Lissa by jistě

nějak bezpečně zařidila, aby mi mama mohla zavolat,

pokud by o to požadala. Proč to neudělala? Jako by se

vyhybala kontaktu se mnou a zareagovala, až když Jill

upoutala jeji pozornost a upozornila ji na moje problemy.

Ale i kdyby se mnou bylo všechno v pořadku, mama

by se mi přece hned ozvala…, ne?

Nebo o tom možna moc přemyšlim. Nemůžu pochybovat

o jeji mateřske lasce. Ať už ma jakekoli chyby, zaleži

ji na mně. Byl jsem rad, že je teď v pořadku a že ze mě

spadly obavy. Ale kdykoli jsem zavedl řeč na jeji uvězněni,

rychle změnila tema.

„Skončilo to,“ prohlasila, když jsme miřili k branam

kralovskeho dvora. „Odseděla jsem si svůj trest a to je

vše. Jedine, co potřebuješ vědět, je, že jsem diky tomu

přehodnotila svoje životni priority a vim, na čem skutečně

zaleži.“ Něžně se dotkla moji tvaře. „A ty jsi na vrcholu

mych priorit, broučku.“

Morojsky kralovsky dvůr vypadal jako univerzita se

spoustou gotickych budov roztroušenych na rozlehlych

pozemcich. Lide si ostatně mysleli, že je to vzdělavaci

instituce, jakasi soukroma elitni škola. Nastalo tam bydleli vladni uřednici a jisti Morojove a samozřejmě tam bylo plno ubytovacich kapacit pro navštěvniky a veškere

možne služby, ktere obyvatelům zpřijemňovaly život.

Vlastně to bylo město samo pro sebe.

Čekal jsem, že nas matka odveze do našeho rodinneho

městskeho domu, ale namisto toho jsme skončili

u jedne z ubytoven pro hosty. „Když už jsi žil sam, nedovedu si představit, že bys chtěl byt zavřeny v domě s otcem a se mnou,“ objasnila. „Později se můžeme poo-59

hlednout po něčem natrvalo, ale zatim ti kralovna zařidila

bydleni tady.“

Sice mě to překvapilo, ale v jedne věci měla pravdu –

skutečně jsem nechtěl, aby měl otec přehled o tom,

kdy odchazim a kdy se vracim. Ostatně ani matka. Ne

že bych měl v umyslu provozovat nějake šilenosti. Přišel

jsem sem kvůli novemu začatku, odhodlan najit jine

zdroje, jak bych mohl pomoct Sydney. Když mě matka

pracně našla, předpokladal jsem, že mě bude chtit držet

pod zamkem.

Recepčni v budově mi přidělil pokoj a matka mě objala

na rozloučenou. „Teď mam jednu schůzku, ale zitra

se zase sejdeme, ano? Na večeři budeme mit hosty. Tvůj

otec tě jistě rad uvidi. Tak přijď a všechno si povypravime.

Budeš teď v pořadku, že ano?“

„Samozřejmě,“ ujistil jsem ji. Většinu dne jsme stravili

na cestě a navic ještě hrala roli změna času. „Nezbyva

moc problemů, do kterych bych se mohl dostat. Nejspiš

už si půjdu lehnout.“

Znovu mě objala a ja se vydal nahoru do sveho pokoje.

Byl to apartman s jednou ložnici, jaky byste našli v jakemkoli pětihvězdičkovem hotelu. Sotva jsem hodil kufr do ložnice, obvolal jsem par lidi a začal spřadat plany.

Pak jsem se rychle osprchoval (dneska poprve) a šel zase

ven. Ale ne proto, abych vyvaděl nějake šilenosti.

Někomu by pochopitelně schůzka s Rose Hathawayovou

a Lissou Dragomirovou šilena připadat mohla.

Obě žily v kralovskem palaci, ktery zvenči vypadal

jako univerzita. Uvnitř ale na každeho dopadla plna tiha

morojske historie a majestatnost stareho světa. Křišťalove

lustry, sametove zavěsy, obrazy monarchů, kteři vladli

v minulosti. Kralovniny pokoje ovšem působily moderněji,

protože si je zařidila podle vlastniho vkusu a ne

60

jako oficialni kancelař. Byl jsem rad, že si vybrala jine

pokoje, než ve kterych žila a zemřela moje teta. I tak mi

připadalo neskutečne sem přijit, aniž by mě pronasledovaly

vzpominky.

Když jsem dorazil, obě divky seděly v Lissině obyvaku.

Lissa seděla s překřiženyma nohama na pohovce

obklopena knihami, zatimco Rose si hověla hlavou dolů

v křesle, takže ji tmave vlasy spadaly až na zem. Jakmile

mě uviděla, s neuvěřitelnou dhampyři rychlosti vyskočila,

přiběhla ke mně a přatelsky mě objala. „Fakt jsi tady.

Nejdřiv jsem myslela, že si dělaš srandu. Myslela jsem,

že zůstavaš s Jill.“

„Zrovna teď mě nepotřebuje,“ řekl jsem a došel jsem

k Lisse.

Zvedla se od knih. „Konči školni rok, takže ma

teď plno prace.“

„O tom mi povidej,“ poznamenala Rose, střelila pohledem

po Lisse a obratila oči v sloup. „Tady s naši pilnou

studentkou teď neni vůbec žadna zabava.“

Lissa se na svou nejlepši kamaradku shovivavě usmala.

„Zkoušky začinaji už zitra.“

„Moje už skončily,“ řekl jsem.

„A jak jsi je zvladl?“ zeptala se Lissa a zase usedla.

Zadival jsem se na jeji knihy. „Řekněme, že mě to nestalo

tolik usili jako tebe.“

„Vidiš?“ zavrčela Rose a zase si dřepla do křesla.

Sedl jsem si do křesla mezi divky a uvažoval o sve

pramale šanci zvladnout tenhle semestr. „Myslim, že Lissa

na to jde spravně.“

V osmnacti letech byla Lissa nejmladši morojskou

kralovnou v historii. Byla zvolena v době chaosu, ktery

nasledoval po vraždě moji tety. Nikdo by ji nevyčital,

kdyby nevystudovala vysokou nebo by studovala dalkově,

jenže Lissa cely život snila o studiu na velke univer-

61

zitě a měla za to, že jakožto vladkyně by měla mit řadne

vzdělani. Studovala na univerzitě v Lehighu, ktera je

vzdalena par hodin cesty. Zvladala si udržet skvěly prospěch a k tomu ještě vladnout neklidnemu narodu. To by kromě ni zvladala snad jedině Sydney.

Lissa si dala nohy na stolek a ja jsem se za použiti eteru

kratce podival na jeji auru. Byla hřejiva a spokojena,

se zablesky zlate barvy, ktere označuji uživatele eteru.

„Pak určitě pochopiš, že se ti nemůžu věnovat dlouho.

Než půjdu spat, musim se naučit par dat a mist. A zitra

brzo rano vstavam do školy. Po zbytek zkouškoveho vikendu

pak zůstavame v kampusu.“

„Nebudu tě dlouho zdržovat,“ ujistil jsem ji. „Jen se tě

chci na něco zeptat.“

Lissa se zatvařila trochu překvapeně a ja si uvědomil,

že si nejspiš myslela, že ji chci vidět jen tak. „Patralas trochu po tom, co se stalo Sydney Sageove?“

Mirne překvapeni se změnilo ve velike překvapeni.

„Zase tohle?“ podivila se. Vyznělo to podražděně, ačkoli

to tak určitě nemyslela. Nikdo kromě naši party z Palm

Springs nevěděl, co pro mě Sydney znamena. Lissa na

rozdil od Rose ani nevěděla, že jsme se Sydney kamaradi.

Při zmince o Sydney se Rose zamračila. „Pořad je

pohřešovana?“

Lissa se na nas divala z jednoho na druheho. „Nevim

nic vic, než když ses mě na to ptal před par měsici. Vyptavala jsem se a bylo mi řečeno, že ji přidělili jinam a že je tajne kam.“

„To je lež,“ vyhrkl jsem zapaleně. „Unesli ji a poslali

do jednoho z těch jejich zatracenych napravnych center!“

„Tos mi řikal už předtim a pokud se nic nezměnilo,

nemaš pro to žadny důkaz,“ prohlasila Lissa klidně.

62

„Bez důkazu je těžko můžu nařknout ze lži… a navic

nemam pravo řešit, co dělaji se svymi vlastnimi lidmi.“

„Maš na to pravo, protože to, co dělaji, se přiči zakladnim

pravidlům slušnosti a vzajemne ucty. Drži ji

tam proti jeji vůli a muči ji.“

Lissa zavrtěla hlavou. „Do toho se jim nemůžu michat.

Stražci taky často seberou dhampyry, kteři zběhnou,

a pak je potrestaji. Co kdyby nam alchymiste zkoušeli

mluvit do toho, jak to dělame? Řekli bychom jim

totež, co ti teď řikam ja: Neni to v naši pravomoci. Oni

maji svoje lidi, my zase ty naše. Kdyby někomu z mych

lidi hrozilo nebezpeči od nich, pak ano, měla bych pravo

proti alchymistům zakročit.“

„Jenže to neudělaš, protože Sydney je člověk,“ povzdechl

jsem bezvyrazně. Veškere naděje, s nimiž jsem

sem přišel, se začaly rozpadat.

Aspoň že Rose se tvařila soucitněji. „Važně ji muči?“

„Ano,“ odpověděl jsem. „Teda nemam od ni žadnou

zpravu a ani mi nikdo přesně neřekl, co s ni provaději,

ale znam někoho, kdo vi o tom, co tam s lidmi dělaji.“

V Lissinych zelenych očich, tak podobnych Jillinym,

se zračil smutek. „Adriane, uvědomuješ si, jak šileně to

vyzniva?“

Zmocnil se mě vztek. Jednak kvůli vlastni bezmoci

a taky proto, že alchymiste Lissu obalamutili svym lhanim.

„Je to pravda! Sydney se s nami všemi kamaradila.

Už se davno nechovala jako alchymistka, ktera nas považuje

za stvůry zla. Stala se naši kamaradkou. Zatraceně,

k Jill se chovala, jako by to byla jeji sestra, což je ironie, protože Sydneyina vlastni sestra ji zradila. Zeptej se Eddieho.

Byl u toho, když ji unesli.“

„Ale ne u toho, co se dělo pak,“ namitla Lissa. „Neviděl,

jestli ji po unosu mučili, jak tvrdiš. Neviděl, jestli

ji snad nepřidělili někam jinam, někam daleko od vas.

63

Možna, že to je jedina ,lečba‘ od alchymistů, když si mysli, že se pleteš do jejich ideologie.“

„Maji v zasobě mnohem vic,“ zavrčel jsem. „Citim to

v kostech.“

„Liss,“ začala nervozně Rose. „Přece musi existovat

něco, co můžeš udělat…“

Vratila se mi naděje. Když je Rose na moji straně, pak

možna můžeme přesvědčit i ostatni, aby nam pomohli.

„Hele,“ řekl jsem. „Co kdybychom k tomu zkusili přistupovat

jinak? Než aby ses znovu přimo ptala alchymistů,

mohla bys třeba… ja nevim… poslat průzkumnou

jednotku, ktera by prošetřila mista, kde je možny, že ji

drži.“ Připadalo mi to jako genialni napad. Marcusovi už

dochazely zdroje na prohledavani mist z jeho seznamu,

ale třeba bychom mohli ziskat Moroje a dalši dhampyry.

Rose se rozzařila. „Do toho rozhodně jdu. Sydney je

moje kamaradka a mam zkušenosti s – “

„Ne!“ utnula ji Lissa a zvedla se. „Nechte toho oba

dva! Slyšite se vůbec, co řikate? Žadate mě, abych poslala

průzkumnou jednotku, ktera by se vloupala do budov

alchymistů? To je jako vyhlašeni valky! Dovedete

si představit, jak by to vyznělo, kdyby to bylo opačně?

Kdyby poslali tymy lidi na nas?“

„Vzhledem k jejich etice by mě nepřekvapilo, kdyby

se o to už pokusili.“

„Ne,“ zopakovala Lissa. „Nic vic s tim dělat nemůžu,

pokud to přimo neovlivňuje moje lidi. Rada bych pomohla

všem na celem světě – ano, i Sydney. Ale teď mam

zodpovědnost vůči svym vlastnim lidem. Pokud budu

riskovat, pak jedině kvůli nim.“

Vstal jsem, plny hněvu a zklamani a dalšich emoci,

ktere jsem nedokazal ani pojmenovat. „Měl jsem tě za jinou

vůdkyni. Myslel jsem, že bojuješ za to, co je spravne.“

„Ano, to dělam,“ řekla a bylo na ni znat, že se nuti zů-

64

stat klidna, což ji stoji velke usili. „A zrovna teď bojuju za větši svobodu pro dhampyry a podporuju Moroje, aby se branili sami. Bojuju za to, aby se upravil zakon o věku

stražců a aby se moje vlastni sestra konečně nemusela

ukryvat! A při tom všem ještě chodim do školy a snažim

se držet na uzdě velmi hlasitou frakci, ktera neustale

požaduje

moje sesazeni. A ani se mě neptej, kolik času mam

na svůj soukromy život. Jsi teď spokojeny, Adriane?“

„Aspoň maš nějaky soukromy život,“ zamumlal jsem

a vykročil ke dveřim. „Promiň, že jsem tě vyrušil od učeni.

Hodně štěsti u zkoušek.“

Rose se mě pokusila zavolat zpatky a nejspiš za mnou

i vyběhla, ale Lissa ji vzapěti zavolala zpět. Nikdo za

mnou nešel, a tak jsem zamiřil z kralovskeho budoaru

ven palacovymi chodbami. Vřel ve mně vztek a frustrace.

Byl jsem si jisty, že když budu s Lissou mluvit osobně –

a dokonce střizlivy! – a vysvětlim ji, o co mi jde, něco

pro Sydney uděla. Chapal jsem, že nemůže podniknout

nic proti alchymistům oficialně, ale jistě by mohla vyslat

skupinu v čele s Rose Hathawayovou, ktera by pracovala

tajně. Lissa mě zklamala. Tvrdila o sobě, že je průkopnice,

jenže se nakonec ukazalo, že je uplně stejna byrokratka

jako všichni ostatni politici.

Zmocnila se mě temna a zlověstna beznaděj, ktera mi

řikala, že jsem byl blazen, když jsem sem vůbec přišel.

Jak jsem jen mohl věřit, že se něco změni? Rose sice

vypadala,

že by mi rada pomohla, ale jak bych ji mohl přemluvit,

aby jednala za zady sve nejlepši kamaradky? To

těžko. Rose je lapena v tomhle systemu. A ja jsem zase lapeny ve vlastni neschopnosti pomoct Sydney. Jsem k ničemu…

„Adriane?“

Když jsem za sebou zaslechl ten hlas, zrovna jsem se

chystal vyjit z palacovych dveři ven. Ohledl jsem se a uvi-

65

děl hezkou Morojku s šedyma očima a tmavymi kudrnatymi

vlasy. Rozběhla se ke mně. Na okamžik moje emocionalni

bouře ustala, protože jsem patral v paměti, odkud

tu divku znam. Došlo mi to.

„Charlotte?“

Usmala se a nečekaně mě objala. „Jsi to ty,“ vyhrkla

nadšeně. „Bala jsem se, že jsi zmizel. Neodpovidal jsi mi

na zpravy a nezvedal telefon.“

„Neber si to osobně,“ ujistil jsem ji a otevřel dveře.

„Zanedbaval jsem všechny.“ To byla pravda. Když Sydney

unesli, jako bych zmizel z povrchu zemskeho.

Jeji pozoruhodne šede oči mě sledovaly s obavami.

„Je všechno v pořadku?“

„Jo, jo. Teda ne. Je to složity.“

„No, ja mam čas,“ řekla, když jsme vyšli do teple letni

noci. „Můžeme zajit někam na jidlo a popovidat si.“

Zavahal jsem, protože jsem si nebyl jisty, jestli se můžu

Charlotte svěřit. Setkal jsem se s ni letos, kratce pote, co pomohla svoji sestře proměnit se ze Strigojky do původni podoby. Charlotte byla uživatelka eteru jako ja a trochu

mi pomohla, když jsem se snažil zachytit silu, ktera

je v proměněnych Strigojich. Objevili jsme, že tahle sila

může fungovat jako vakcina, ktera ostatnim zabrani, aby

byli proti sve vůli proměněni ve Strigoje. Jeji sestra Olive byla objektem Neilovy lasky, pokud se tomu tak da řikat.

Ti dva se setkali jen parkrat a možna mezi nimi něco malo

proběhlo. Když pak s Neilem přestala komunikovat, vyvaděl,

jako by spolu chodili cele roky.

„Jsem dobra posluchačka,“ nalehala Charlotte, když

jsem nic neřikal.

Usmal jsem se na ni. „To jistě jsi. Ale nechci tě unavovat.“

„Unavovat?“ Drsně se zasmala. „Tak to hodně štěsti.

66

Už mě dost unavuje eter, takže maš tvrdou konkurenci.

Od te doby, co jsem zachranila Olive, tak… Chapeš to? Je

to jako temny chmurny oblak.“

„Jo, to znam,“ přisvědčil jsem.

„Zda se, že to tak budu mit už každy den, takže je to

fakt uchvatny. To si jistě dovedeš představit. A po tom

všem, co jsem pro Olive udělala, ona teď utekla, protože

se usnesla, že potřebuje stravit nějaky čas o samotě,

aby přemyšlela o všem, co se stalo! Niči naš sen a ja nemam

možnost s ni ani promluvit. Pokusila jsem se vydat

se ji hledat, jenže Soňa trva na tom, abych tady zůstala

a pomahala ji s vyzkumem eteru. Zajistili mi tady luxusni

ubytovani, ale nemam tady moc co dělat, a tak jsem na

polovični uvazek vzala praci sekretařky v palaci. A můžu

ti řict, že ,zakaznicke služby‘ pro bandu do sebe zahleděnych kralovskych jsou horši než peklo.“ Odmlčela se a patrně ji došlo, s kym mluvi. „Bez uražky.“

Rozesmal jsem se, poprve po hodně dlouhe době.

„Nic se nestalo. Znam ty typky, o kterych mluviš. A kdybys

nahodou se sestrou mluvila, vyřiď ji, že zlomila Neilovi

srdce.“

„Jasně,“ řekla Charlotte. „Myslim, že potřebuje přemyšlet

i o něm.“

„A to je dobře, nebo špatně?“ zeptal jsem se.

„Netušim,“ zasmala se.

Taky jsem se rozesmal a v tu chvili jsem se rozhodl,

že jeji nabidky využiju. „Tak fajn. Zajdeme se někam

najist…, i když po uplynulych čtyřiadvaceti hodinach…

bych spiš zašel na drink. To ty asi nechceš, co?“ Nejspiš

to byl strašny napad, ale nikdy dřiv mě to neodradilo.

Charlotte mě chytila za ruku a vedla mě k budovam

na druhe straně travniku. „Dikybohu,“ poznamenala.

„Už jsem si myslela, že mě nepozveš.“

67

5. Kapitola

Sydney

Když jsem viděla Sheridanovou se střikačkou,

na okamžik jsem si pomyslela, že se rozhodla

pro nějakou extremni formu obnoveni tetovani. Napadlo

mě, že namisto toho, aby mi vpravila pod kůži male

množstvi magicky nabiteho inkoustu, hodla mi pichnout

ohromnou davku, abych byla poslušna.

Na tom nezáleží, snažila jsem se přesvědčit samu sebe.

Ochrání mě moje magie a nezáleží na tom, kolik toho do mě vpraví. Znělo mi to rozumně, ale stejně jsem si nebyla jista, jestli je to pravda.

Ale jak se ukazalo, Sheridanova si pro mě přichystala

něco docela jineho.

„Po našem poslednim rozhovoru všechno vypadalo

tak slibně,“ řekla a zabodla mi jehlu do paže. „Nemůžu

uvěřit, žes to sama nezvladla ani hodinu.“

Malem jsem ji odsekla: „Starych zvyků se člověk těžko

zbavuje,“ ale včas jsem si uvědomila, že se musim

chovat kajicně, pokud chci nějake vyhody. „Omlouvam

se,“ řekla jsem. „Ujela jsem. Omluvim se i Harrisonovi,

jestli to…“

68

V žaludku jsem začala pociťovat podivny pocit, ktery

nejprve začal jen trochu nepřijemně, ale postupně silil ve

strašlivou nevolnost, ktera mi zachvatila cele tělo. Jako

bych měla v žaludku rozbouřene moře. Hlava mi začala

tepat bolesti. Citila jsem, jak mi stoupa teplota a na kůži

mi vyvstava pot.

„Budu zvracet,“ řekla jsem. Nejradši bych sklonila

hlavu, jenže jsem nemohla, protože jsem byla přivazana

v křesle.

„Ne,“ namitla Sheridanova. „Nebudeš. Ještě ne. Užij

si představeni.“

Měla jsem ruce připoutane ke křeslu a hlavu taky, takže

jsem s ni nemohla ani otočit a byla jsem nucena koukat

před sebe na platno. Zapnuli projektor a ja se v duchu

připravila na otřesne fotky. Jenže jsem uviděla… Moroje.

Šťastne Moroje. Přatelske Moroje. Morojske děti. Moroje

při obyčejnych činnostech, jako je sport nebo jidlo v

restauraci.

Ale bylo mi přiliš zle, než abych přemyšlela, proč mi

ukazuji takove překvapive fotografie. Dokazala jsem

myslet jen na to, jak rada bych se vyzvracela. Byl to ten

druh nevolnosti, kdy je vam jasne, že se vam ulevi, když

ze sebe dostanete ten jed. Ale Sheridanova měla pravdu.

Nedokazala jsem se vyzvracet, i když jsem chtěla. Musela

jsem tam sedět a trpět nevolnosti, ktera mi převracela

utroby. Trpěla jsem. Připadalo mi nemožne, že mi vůbec

může byt takhle strašně zle. Upěla jsem a zavirala oči,

abych ulevila bolesti hlavy, ale Sheridanova myslela, že

to dělam z jineho důvodu.

„Nedělej to,“ řekla. „Mam pro tebe radu: Půjde to

mnohem lepe, když se na to budeš koukat dobrovolně.

Mame způsoby, jak ti udržet oči otevřene. Ale to by se ti

nelibilo.“

69

Zamrkala jsem, abych rozehnala slzy, a zadivala se

zase na platno. Přestože jsem trpěla, můj mozek se pokoušel

přijit na to, proč ji tak zaleži na tom, abych sledovala

fotky šťastnych Morojů. Co na tom zaleži, když

mam dojem, že mam vnitřnosti vzhůru nohama?

„Snažite se…,“ vypravila jsem ze sebe a žaludek se mi

obratil tak, až jsem si myslela, že se mi přece jen ulevi.

Neulevilo. „… vytvořit mi Pavlovovu reakci?“

Je to klasicka technika. Ukažte mi fotky a vyvolejte mi

nevolnost, když se na ně budu divat. Cilem je, že si nakonec spojim Moroje – neškodne, šťastne Moroje – s extremnim nepohodlim a utrpenim. Jenže v tom byl jeden

problem.

Sheridanova mě obdařila pohledem, ktery jasně vyjadřoval,

co můžu v budoucnu očekavat.

Srdce mi pokleslo. Nebo to možna byl můj žaludek.

Vzhledem k tomu, co se mi v těle dělo, jsem to nedokazala

rozlišit. Nevim, jak dlouho ten stav trval. Možna

hodinu. Nedokazala jsem vnimat čas, když jsem se soustředila jen na to, abych přežila dalši vlnu nevolnosti. Po nějake době, ktera mi připadala jako věčnost, mi Sheridanova pichla dalši injekci a platno potemnělo. Poskoci mi uvolnili pouta a někdo mi podal kyblik.

Par vteřin jsem nechapala. Potom už ale přestalo působit

to, co mi branilo nalezt ulevu. Vyzvracela jsem

zbytky skromneho oběda a žaludek se snažil dostat ze

sebe ještě vic. Nakonec už jsem neměla co zvracet a postupně mě to přešlo. Ale byl to dlouhy a bolestivy proces, v jehož průběhu už mi bylo uplně jedno, že tady davim

před lidmi. Ačkoli to bylo strašne, ulevilo se mi, že

se mi z těla konečně dostalo to, co nevolnost způsobovalo.

Jeden z poskoků mi kbelik odebral a Sheridanova mi

velkoryse nabidla vodu a možnost vyčistit si zuby u ma-

70

leho umyvadla u stěny mistnosti. Umyvadlo se nachazelo

hned vedle skřiňky plne leků. V zrcadle nad umyvadlem

jsem uviděla, jak přišerně vypadam.

„Tak dobra,“ prohlasila Sheridanova radostně. „Zda

se, že jsi připravena na hodinu uměni.“

Hodina uměni? Byla jsem připravena schoulit se do

klubička a spat. Byla jsem zeslabla a roztřesena a měla

jsem dojem, jako bych měla žaludek obraceny naruby.

Ale o můj stav se nikdo nestaral a poskoci mě vyvedli

z mistnosti. Sheridanova mi zamavala na rozloučenou

s tim, že se brzy zase uvidime.

Můj doprovod mě odvedl nahoru do podlaži, kde

se nachazely třidy, a tam mě postrčili do mistnosti, ktera

vypadala jako atelier pro vězně. Addison, ta strnula

oboupohlavni matrona od oběda, zrovna začala vyučovat.

Dnešnim ukolem zjevně bylo pokračovat v malbě

zatiši s miskou s ovocem. Zdalo se, že alchymisticka

hodina uměni bude tim nejnudnějšim vůbec. Přestože

Addison mluvila, všechny oči se upiraly na mě. Většinou

mě všichni sledovali s chladnymi vyrazy. Někdo dokonce

s trošku samolibym vyrazem. Všichni věděli, co se mi

stalo.

Tady v napravnem centru už jsem pochopila jednu

věc – a sice, že ta nejlepši mista jsou co nejbliž k učitelům.

V Amberwoodu to bylo pravě naopak. Takže jsem

aspoň mohla usednout do zadni řady. Tam na mě nikdo

nekoukal, leda by se musel otočit a ignorovat Addison.

K tomu se pochopitelně nikdo neodhodlal. Bylo mi tak

bidně, že jsem se soustředila jen na to, abych se udržela

vzpřimena, a učitelku jsem poslouchala jen na půl ucha.

„Někteři z vas včera učinili obrovsky pokrok. Emmo,

konkretně tobě to jde vyborně. Lacey, Stuarte, vy budete

muset začit znovu.“

71

Rozhledla jsem se kolem a pokusila se přiřadit k obličejům

jmena, jenže jsem všechny viděla zezadu. Pomyslela

jsem si, že moje očista mi nejspiš zatemnila mozek,

protože Addisoniny komentaře mi nahle nedavaly

smysl. Ale ne, byla jsem si jista, že jsem studenty určila

spravně. Byla to moje spolubydlici Emma, ktera vypadala,

že ma asijsko-americke předky. Černe vlasy měla stažene

do tak pevneho drdolu, že ji to napinalo kůži v obličeji.

Jeji obraz mi nepřipadal nijak vyjimečny a sotva bylo

poznat, že se jedna o ovoce. Stuart byl jednim z těch, kdo

si ode mě odsunuli lavici na Harrisonově hodině. Zdalo

se, že ma vytvarny talent, a jeho obraz jsem považovala

za jeden z nejlepšich. Chvilku mi trvalo, než jsem si dala

dohromady, kdo je Lacey. Poznala jsem to podle toho, že

vyměnila sve pomalovane platno za prazdne. Jeji obraz

nebyl tak dobry jako Stuartův, ale přesto byl o mnoho

lepši než ten Emmin.

Tohle není o šikovnosti, uvědomila jsem si. Je to o přesnosti.

Stuartovy hrušky byly dokonale, ale namaloval

jich o něco vic. Taky pozměnil rozmistěni ovoce a misu

namaloval modrou. Vypadala mnohem lip než hněda,

ve ktere ovoce leželo. Emma odvedla školackou praci,

ale namalovala spravny počet ovoce na spravnem mistě

a všechny barvy přesně odpovidaly skutečnosti. Alchymiste

nepožaduji kreativitu ani vylepšeni. Tohle je o kopirovani

a dělani toho, co vam řeknou, bez otazek a bez

zapalu.

Nikdo mi nepomohl ani neporadil, a tak jsem tam

chvili hloupě postavala a snažila se pochopit, co dělaji

ostatni. Od Adriana jsem znala zaklady prace s akrylovymi

barvami, ale sama jsem to nikdy nezkoušela. U ovoce

se povalovaly štětce a tuby s barvami, a tak jsem se tam

spolu s ostatnimi studenty vydala a vybrala si zakladni

72

barvy. Všichni se mě stranili, a když jsem si vybrala jednu

barvu a pak ji zase vratila, protože přesně neodpovidala,

ten, kdo si vzal barvu po mně, ji pečlivě otřel. Nakonec

jsem se s několika tubami vratila na misto, spokojena,

že aspoň barvy odpovidaji, když už o svych maliřskych

schopnostech pochybuju. Aspoň že tuhle čast hry alchymistů

zvladnu.

Šlo mi to pomalu. Pořad ještě jsem se citila špatně a zeslabla a měla jsem co dělat, abych vůbec dokazala malovat.

Doufala jsem, že nas nebudou znamkovat za rychlost.

Když jsem konečně přiložila štětec k platnu, otevřely se

dveře a objevila se v nich Sheridanova s jednim ze svych

poskoků. Oba nesli tacy s hrnky a ja nemusela řict ani slovo, protože už z vůně mi bylo jasne, co hrnky obsahuji.

Kavu.

„Omlouvam se za vyrušeni,“ prohlasila Sheridanova

s širokym falešnym usměvem. „Všichni jste tak tvrdě

pracovali, že nas napadlo, že vam přineseme trošku

povzbuzeni.

Vanilkove late.“

Polkla jsem a nevěřicně zirala na svoje spoluvězně,

kteři se k ni nahrnuli a každy si vzal hrnek. Vanilkove

late. Kolikrat jsem o něm během sveho zajeti snila, když

jsem hladověla a neměla nic než vlažnou šlichtu? Ani mi

nezaleželo na tom, jestli je nizkotučne nebo plne cukru.

Podobne věci mi chyběly tak dlouho, že mi instinkt velel

po vzoru ostatnich popadnout hrnek.

Jenže jsem nemohla. Ne po očistě, jakou jsem pravě

absolvovala. Bolel mě krk i žaludek a bylo mi jasne, že

kdybych snědla nebo vypila něco jineho než vodu, okamžitě

to půjde zase ven. Kavova piseň siren mi dlouho

mučila mysl, ale můj podražděny žaludek věděl svoje.

Teď bych nedokazala pozřit ani tu šlichtu, natožpak něco

tak kyseleho, jako je late.

73

„Sydney?“ zeptala se Sheridanova s usměvem. Pozvedla

tac. „Jeden tu ještě zbyl.“ Beze slova jsem zavrtěla

hlavou a ona postavila hrnek na Addisonin stůl. „Necham

ho tu, kdyby sis to rozmyslela, ano?“

Nedokazala jsem spustit oči z hrnku a uvažovala

jsem, co asi chce Sheridanova vic – jestli vidět mě trpici

a deprivovanou, nebo mě přinutit riskovat, že se pozvracim

před všemi svymi spolužaky.

„Tvoje oblibena?“ zeptal se mě hluboky hlas.

Byla jsem si jista, že nikdo nemůže mluvit na mě, takže

jsem se ani nepodivala, kdo to řekl. Až po chvili jsem

s velkym usilim odtrhla zrak od vytoužene kavy a zjistila,

že promluvil můj soused. Byl to vysoky hezky kluk, možna

o pět let starši než ja. Měl štihlou postavu a na očich

bryle s kovovymi obroučkami, ktere mu dodavaly na dojmu

intelektuala, což se alchymistům přiliš nezamlouva.

„Proč jsi to řekl?“ zašeptala jsem.

Vědoucně se usmal. „Takhle to chodi vždycky. Když

jde někdo poprve na očistu, potom ho odměni nějakym

jeho oblibenym jidlem nebo pitim. Mimochodem, promiň.“

Odmlčel se, aby se napil late. „Neměl jsem kafe už

cele věky.“

Trhla jsem sebou a podivala se jinam. „Jen si posluž.“

„Aspoň žes odolala,“ dodal. „Ne každy to dokaže.

Addison nerada riskuje, že by tu někdo rozlil teply napoj,

ale kdyby se ji někdo v atelieru pozvracel, určitě by

se ji to nelibilo.“

Podivala jsem se na naši učitelku, ktera zrovna něco

radila šedovlasemu vězni. „Zda se, že nema rada moc

věci. Kromě žvykaček.“

Vůně kavy zesilila a byla lakava. Zoufale jsem se ji

snažila nevnimat. Zvedla jsem štětec a pokusila se začit

malovat hrozny, když vtom jsem vedle sebe zaslechla

74

nesouhlasne mlasknuti. Podivala jsem se na toho kluka

a ten na mě vrtěl hlavou.

„To začneš takhle? No tak, možna nejsi dobra alchymistka,

ale logika ti snad zůstala. Na.“ Podal mi tužku.

„Udělej si nakres. Začni aspoň mřižkou, abys věděla, kde

co udělat.“

„Nebojiš se, že ti tu tužku poskvrnim?“ Ta slova ze

mě vyšla, než jsem jim stačila zabranit.

Zasmal se. „Můžeš si ji nechat.“

Otočila jsem se zase k prazdnemu platnu a chvili na něj

zirala. Opatrně jsem platno rozdělila na čtyři časti a pak se pokusila co nejlepe načrtnout misu s ovocem. Davala jsem si pozor, aby byl každy kus přesně na svem mistě. Pak

jsem si uvědomila, že stojan je pro mě moc vysoky, což

mi komplikuje praci, ale nepřišla jsem na to, jak ho snižit.

Když kluk vedle mě viděl, jak s tim zapasim, naklonil se

ke mně, stojan mi upravil a zase se vratil ke sve praci.

„Diky,“ řekla jsem. Z přatelskeho gesta jsem se moc

dlouho neradovala, protože mě děsilo moje platno čekajici

na obraz. Pokusila jsem se znovu načrtnout tvary.

„Přitele jsem to viděla dělat už stokrat. Ale nikdy by mě

nenapadlo, že na nějake ujete terapii budu dělat totež.“

„Tvůj přitel je maliř?“

„Ano,“ odpověděla jsem obezřetně, protože jsem si

nebyla jista, jestli se mi chce rozebirat tohle tema. Diky

Sheridanove nebylo žadnym tajemstvim, že můj přitel je

Moroj.

Kluk pobaveně odfrkl. „Umělec, jo? To jsem nikdy neslyšel.

Většinou když potkam holku jako ty – ktera se

zamiluje do kluka jako on –, neustale od ni slyšim, jak je mily.“

„Važně je mily,“ uznala jsem a začalo mě zajimat, kolik

holek jako ja už asi potkal.

75

Pobaveně zavrtěl hlavou a pokračoval v malovani.

„Samozřejmě. Hadam, že proto jsi tolik riskovala, co?

Alchymistky

se nikdy nezamiluji do Moroje, ktery by nebyl

mily a hloubavy.“

„Neřekla jsem, že je hloubavy.“

„Je to ,opravdu mily‘ vampyr, ktery maluje. Tvrdiš

snad, že nikdy neni zahloubany?“

Trochu jsem zčervenala. „Někdy trochu jo. Dobře…,

často.“

Můj soused se znovu rozesmal a potom jsme oba malovali

mlčky. Po chvili najednou řekl: „Ja jsem Duncan.“

Překvapilo mě to natolik, že mi ujela ruka a můj i tak

špatny banan hned vypadal ještě hůř. Po třech měsicich

to bylo poprve, kdy na mě někdo normalně upřimně

promluvil.

„Ja… ja jsem Sydney,“ opačila jsem automaticky.

„Ja vim,“ řekl. „Rad tě poznavam, Sydney.“

Roztřasla se mi ruka, takže jsem musela odložit štětec.

Přežila jsem měsice stradani ve tmě, přežila jsem pohledy

a nadavky od spolužaků a přežila jsem i nevolnost vyvolanou

leky. Ale tenhle nepatrny projev vlidnosti, obyčejne

a mile gesto mezi dvěma lidmi…, to mě malem zlomilo,

když to nedokazalo nic jineho. Uvědomila jsem si, jak

daleko jsem od všeho – od Adriana, od svych kamaradů,

od bezpeči, od zdraveho rozumu… Všechno je to pryč.

Trčim tady v přisně střeženem vězeni, kde každy můj pohyb

ovladaji lide, kteři chtěji změnit způsob meho uvažovani.

A nic nenaznačuje, kdy se odtud dostanu.

„Ne, ne,“ vyhrkl Duncan. „Nic takoveho. Miluji, když

brečiš.“

Zamrkala jsem, abych rozehnala slzy, přikyvla a popadla

zase štětec. Přiložila jsem ho k platnu a teměř ani

nevnimala, co dělam. Duncan take pokračoval v malovani,

a když se mnou mluvil, nespouštěl oči z platna.

76

„Až bude večeře, nejspiš už budeš moct jist. Ale nepřehaněj

to. Buď chytra a vybirej si, co jiš – a nebuď překvapena,

když bude na jidelnim listku nějake tvoje oblibene

jidlo.“

„Oni vědi, jak to udělat, aby to mělo smysl, viď?“ zavrčela

jsem.

„Ano, to ano.“ Nemusela jsem se na něj ani divat,

a přesto mi bylo jasne, že se usmiva, i když hlas mu brzy

zase zvažněl. „Připominaš mi někoho, koho jsem tady

znal. Byla to moje kamaradka. Když ti nad nami zjistili,

že spolu kamaradime, poslali ji pryč. Přatele jsou zbraň

a to oni tady neradi vidi. Chapeš, co ti řikam?“

„A-asi jo,“ vykoktala jsem.

„To je dobře, protože bych byl rad, kdybychom spolu

kamaradili.“

Ozvalo se zvoněni oznamujici konec hodiny a Duncan

si začal sbirat věci. Obratil se k odchodu a ja se ho

ještě zeptala: „Jak se jmenovala? Ta tvoje kamaradka,

kterou odtud odvedli?!

Zarazil se a zatvařil se tak zmučeně, že jsem okamžitě

zalitovala, že jsem se ho zeptala. „Chantal,“ zašeptal

nakonec. „Neviděl jsem ji vic než rok.“ Něco v tonu jeho

hlasu mi naznačovalo, že pro něj patrně byla něčim vic

než jen kamaradkou. Ale vic mě na tom zarazilo něco jineho.

„Rok…“ Znovu jsem se nad tim zamyslela. „Cos udělal,

že ses sem dostal?“

Obdařil mě smutnym usměvem. „Nezapomeň, co

jsem ti řekl o přatelich, Sydney.“

Nezapomněla jsem. A když se mnou po zbytek dne

nepromluvil a radši pobyval s ostatnimi naštvanymi vězni,

pochopila jsem to. Nemohl se ke mně chovat jinak

než k ostatnim, když nas neustale sledovali spoluvězni

77

a alchymiste. Ale jeho slova ve mně zůstala a dodavala

mi silu. Přátelé jsou zbraň. Byl bych rád, kdybychom spolu kamarádili. Jsem zavřena v tomhle otřesnem mistě plnem mučeni a ovladani mysli…, ale mam tady kamarada – jedineho kamarada – i když o tom nikdo jiny nevi. To

vědomi mě posilovalo a pomohlo mi přetrpět dalši vyučovaci

hodinu plnou protimorojske propagandy a pomohlo

mi udržet se, když do mě nějaka holka na chodbě

strčila a utrousila: „Vampyři děvka.“

Naše posledni hodina vlastně tak docela hodinou nebyla.

Bylo to sezeni nazvane „komunita“ a odehravalo

se v mistnosti, ktere řikali kaple. Zřejmě tam o nedělich

probihaly i bohoslužby. To mě zaujalo, protože to znamenalo, že budu mit podle čeho měřit čas. Byl to krasny sal s vysokym stropem a dřevěnymi lavicemi. Ale nebyla

tam žadna okna. Evidentně nam chtěli zkomplikovat

možnost utěku – anebo si prostě mysleli, že by pro nas

bylo přiliš povznašejici občas vidět slunce a nebe.

Jedna stěna v kapli byla pokryta napisy. Postavala

jsem u ni, zatimco moji spoluvězni se trousili dovnitř.

Na bile natřenych cihlach staly zaznamy o těch, kteři

sem přišli přede mnou. Vlastnoručně sem psali. Některe

vzkazy byly stručne a přimočare. Odpusť mi, zhřešil jsem.

Dalši zabiraly několik odstavců, v nichž se do detailu

rozebiraly

zločiny a to, jak jejich autoři touži po spase. Někdo

se podepsal, někdo psal anonymně.

„Tomuhle řikame Zeď pravdy,“ objasnila Sheridanova

a s deskami v rukou se zastavila vedle mě. „Lide se

někdy citi lepe, když tady přiznaji sve hřichy. Nechtěla

bys taky?“

„Možna později,“ řekla jsem.

Nasledovala jsem ji ke kruhu židli, ktere staly mimo

lavice. Všichni jsme se posadili a Sheridanova nijak ne-

78

komentovala, když si ode mě moji sousede o par centimetrů

židle odtahli. Vypadalo to, že komunita bude jakysi

druh skupinove terapie. Sheridanova začala sezeni

tim, co kdo dnes dokazal. Emma mluvila jako prvni.

„Poučila jsem se, že ačkoli jsem udělala veliky pokrok

v zachraně sve duše, mam ještě hodně co dělat, abych

dosahla dokonalosti. Největšim hřichem je vzdat se.

Budu pokračovat, dokud nebudu kompletně ponořena

do světla.“

Duncan, ktery seděl vedle ni, řekl: „Ja jsem udělal pokrok

v malbě. Když jsme dneska začali hodinu, nemyslel

jsem, že by z toho mohlo vzejit něco dobreho. Ale pletl

jsem se.“

Pokušeni se usmat mě přešlo v momentě, kdy promluvila

divka vedle něho. „Dneska jsem se naučila, že

jsem rada, že nejsem tak špatna jako Sydney. Zpochybňovat

rozkazy bylo dost špatne, ale aspoň jsem nedovolila

jim, aby na mě vložili svou zkaženou ruku.“

Trhla jsem sebou a čekala, že ji Sheridanova vyzve,

aby to zopakovala hlasitěji. Jenže na ni upřela chladny

pohled. „Mysliš, že je to pravda, Hope? Mysliš, že maš

pravo soudit, kdo z vas je lepši? Všichni jste tady proto, že jste spachali važne zločiny, o tom neni pochyb. Tvoje neposlušnost

sice nepřinesla tentyž přišerny vysledek jako

chovani Sydney, ale vyšla jsi ze stejně temneho mista jako

ona. Neposlouchat, nebrat zřetel na ty, kdo vědi lepe, jak

se věci maji…, to je hřich a ty jsi stejně vinna jako ona.“

Hope cela zbledla a divila jsem se, že ji někdo nenařkl

z toho, že se pravě stala Strigojkou. „Ne-nemyslela

jsem… Ja…“

„Je jasne, že ses toho dnes nenaučila tolik, kolik si

mysliš,“ prohlasila Sheridanova. „Myslim, že potřebuješ

dalši vyuku.“ Na jakysi neviditelny rozkaz se objevil po-

79

skok a popadl protestujici Hope. Udělalo se mi z toho

zle a nemělo to nic společneho s moji předchozi očistou.

Uvažovala jsem, jestli ji čeka stejny osud, ačkoli se provinila jen pychou a ne obranou Morojů.

Sheridanova se obratila na mě. „A co ty, Sydney? Co

ses dnes naučila?“

Upřely se na mě všechny oči. „Naučila jsem se, že se

mam hodně co učit.“

„To vskutku ano,“ odvětila važně. „Uznavam, že to je

velky krok k vykoupeni. Chtěla by ses podělit s ostatnimi

o svoji minulost? Třeba by ti to připadalo osvobozujici.“

Zavahala jsem pod tihou všech těch pohledů a netušila,

jaka odpověď mi způsobi větši problemy. „Ja… rada

bych,“ začala jsem pomalu. „Ale myslim, že na to ještě

nejsem připravena. Pořad jsem ze všeho tak ohromena.“

„To je pochopitelne,“ přisvědčila a ja jsem vydechla

ulevou. „Ale jakmile uvidiš, jak tady všichni postupuji

kupředu, budeš se chtit taky podělit. Nemůžeš si svoje

pokroky nechavat pro sebe.“

Z jejiho hlasu zaznival varovny podton, ktery nešlo

přeslechnout. Odpověděla jsem važnym přikyvnutim.

Pak se naštěsti Sheridanova obratila na někoho jineho

a mě už ušetřila. Zbytek hodiny jsem jen poslouchala řeči

o užasnem pokroku, ktery učinili při očišťovani svych

duši od temnoty. Uvažovala jsem, kolik z nich to asi mysli

važně a kolik jich odtud chce jen vypadnout jako ja.

A taky jsem si řikala, že pokud skutečně učinili takovy

pokrok, tak proč jsou pořad tady.

Po komunitě nas poslali na večeři. Při čekani ve frontě

jsem zaslechla, jak se spoluvězni bavi o tom, že na

posledni chvili změnili jidelniček a nebude kuře, ale fetuccini.

Někdo taky řekl, že fetuccini jsou oblibenym jidlem

Hope. Když si stoupla na konec fronty, byla bleda

80

a roztřesena. Ostatni se ji stranili. Uvědomila jsem si, co

se stalo. Kuře bylo moje oblibene jidlo – což zdejši vedeni

pravděpodobně zjistilo od moji rodiny. Původně

ho zařadili na jidelni listek, aby potrestali můj zeslably

žaludek. Ale Hopina neposlušnost trumfla tu moji, takže

na posledni chvili změnili večeři. Alchymiste to mysli

opravdu važně.

Hope seděla sama a zirala na svoje jidlo, aniž by se

ho dotkla. Přestože omačka pro mě byla přiliš hutna, dokazala jsem do sebe vpravit aspoň trochu jidla a mleko.

Hluboce mě zasahlo, když jsem sledovala Hope, jak se

ji všichni strani, stejně jako mě. Ještě dnes jsem ji viděla ve společenskem kontaktu s ostatnimi. Teď ji prostě odehnali.

Viděla jsem v tom přiležitost, a tak jsem se zvedla

a chtěla si k ni přisednout. Duncan, ktery seděl na druhe

straně jidelny, to zaregistroval a zavrtěl na mě hlavou.

Zavahala jsem a zase si sedla zpatky. Zastyděla jsem se,

že nedržim s dalšim vyděděncem.

„Za to by ti nepoděkovala,“ pošeptal mi Duncan po

večeři, když jsme byli v male knihovně, kde si každy

mohl vybrat knižku na čteni před spanim. Všechny knihy

byly naučne a posilovaly zasady alchymistů. „Takove

věci se stavaji. Ona zase zitra bude s ostatnimi. Kdybys

za ni šla, přitahlo by to pozornost a možna by to naopak

zdrželo jeji začleněni zpatky do kolektivu. A ještě horši

by bylo, že nadřizeni by si toho všimli a pomysleli by si,

že se průšvihaři sdružuji.“

Nahodně si vybral nějakou knihu a než jsem stačila

něco řict, odešel. Chtěla jsem se ho zeptat, jaky ma smysl,

aby ji ostatni zase přijali – nebo kdyby někdy přijali

mě. Každy si jistě někdy prošel tim, čim ja. A všichni se

zařadili do společenskeho života vězňů.

Když jsem vešla do sveho pokoje, Emma mi dala jas-

81

ně najevo, že ona moje kamaradka rozhodně nebude.

„Dělam velke pokroky,“ oznamila mi škrobeně. „Nechci,

abys mi je zkazila svou zvracenosti. Jedine, co budeme

v tehle mistnosti dělat, bude spanek. Nemluv na mě.

Nech mě na pokoji. A jestli to dokažeš, radši se na mě

ani nekoukej.“

S tim si vzala knihu a lehla si na postel zady ke mně.

Bylo mi to jedno. Nijak se to nelišilo od chovani ostatnich.

Navic jsem měla uplně jine starosti. Až dosud jsem se na

to ani neodvažovala myslet. Musela jsem se vypořadavat

se spoustou jinych věci, ale teď nastal ten čas. Konec

dne. Čas jit spat. Převlekla jsem se do pyžama (podobneho

memu dennimu munduru), vyčistila si zuby a s nadšenim

zalezla do postele.

Brzy usnu. A bude se mi zdat o Adrianovi.

To vědomi mi viřilo v hlavě a pomahalo mi vše překonat.

Po tomhle jsem toužila, proto jsem přetrpěla všechno

to ponižovani. Dostala jsem se z cely a osvobodila se od

plynu. Teď budu normalně spat a budu snit o Adrianovi…

Pokud mi ovšem moje nedočkavost dovoli usnout.

Ukazalo se, že v tomhle problem neni. Po hodině čteni

se ozvalo zvoněni a světla automaticky zhasla. Naš

pokoj měl vysunovaci dveře s okynkem, kterym dovnitř

z chodby pronikal proužek světla. Byla jsem z toho

šťastna – po měsicich stravenych v absolutni tmě. Pak

se ozvalo cvaknuti, jak patrně zapadl jakysi zamek. Plna

nadšeni jsem se zavrtala pod deku… a najednou jsem začala

pociťovat hroznou unavu. V jedne minutě jsem si

představovala, co řeknu Adrianovi, a v dalši minutě už

jsem sotva dokazala udržet oči otevřene. Bojovala jsem

s tim a snažila se soustředit, ale bylo to, jako by na mě

sestoupila těžka mlha, ktera mě tižila a zatemňovala mi

mysl. Ten pocit jsem moc dobře znala.

82

„Ne…,“ vypravila jsem ze sebe. Plynu jsem se nezbavila.

Pořad nam reguluji spanek. Pravděpodobně proto,

aby zajistili, že se v noci nebudou dit žadne nepřistojnosti.

Byla jsem přiliš vyčerpana, než abych o tom dokazala

přemyšlet. Brzy se mě zmocnil těžky spanek a zatahl mě

do temnoty beze snů.

A bez šance na utek.

83

6. kapitola

Adrian

Charlotte se ukazala jako dobry parťak

na popijeni, a nejen proto, že uměla pit.

I když neovladala eter tak jako ja, měla tutež intuici,

jakou maji uživatele eteru přirozeně. Rychle pochopila,

o čem chci mluvit a o čem ne. Začali jsme v jednom tichem

baru a ja byl rad, že většinu konverzace obstaravala

sama. Nezdalo se, že si za poslednich par měsiců

u dvora našla moc kamaradů. A když byla Olive pryč,

neměla možnost se někomu svěřovat.

„Prostě to nechapu,“ řekla. „Lidi se mě skoro až boji.

Teda tvrdi, že ne, ale ja to poznam. Vyhybaji se mi.“

„Eter prostě plno lidi děsi, to je všechno. A pote, co

jsem žil mezi Moroji, dhampyry i lidmi, ti můžu řict, že

všichni se boji toho, čemu nerozumi.“ Sva slova jsem

zdůraznil mavnutim brčkem. „A většina jich je natolik

lina nebo hloupa, že si o tom nic vic ani nezjisti.“

Charlotte se usmala, ale vypadala zamyšleně. „Jo, ale

zda se, že Dimitrije a Soňu všichni přijali. A oni byli Strigojove.

Připada mi těžši smiřit se s timhle než přijmout

holku, ktera pomohla jednu Strigojku zachranit.“

84

„Když se ti dva proměnili do původni podoby, bylo

kolem toho hodně zděšeni, to mi věř. Ale brzo to zastinila

Dimitrijova pověst a jeho heroicke skutky. Soňa pak

zase sklidila slavu diky praci na ,protistrigoji‘ vakcině.“

„Tohle se musi udělat?“ zeptala se Charlotte. „Ja a Olive

musime udělat něco velkolepeho, aby lide zapomněli

na naši minulost?“

„Nemusiš dělat nic, co nechceš,“ prohlasil jsem. „Proto

Olive odešla? Bylo pro ni moc těžky zůstavat tady

s ostatnimi?“

Charlotte se zamračila a podivala se na svou skleničku.

Pila koktejl cosmos, ktery byl na můj vkus přiliš ovocny.

Chvilku jsem zbytečně uvažoval, co by asi pila Sydney,

kdyby se rozhodla pit alkohol. Nějaky holčiči koktejl

jako tenhle? Ne, kdyby Sydney pila, určitě by pila vino

a jistě by z jedineho doušku poznala ročnik, oblast a složeni půdy, kde hrozny rostly. Ja? Ja bych tak možna poznal, jestli jde o vino z krabice nebo z lahve. Vzpominka

na Sydney mi vykouzlila ve tvaři usměv, ale rychle jsem

ho potlačil, aby si Charlotte nemyslela, že se směju ji.

„Nevim, proč Olive odešla,“ řekla nakonec. „A to je

skoro stejně špatne, jako to, že vůbec odešla. Jsem jeji sestra.

Přivedla jsem ji zpatky!“ Charlotte zvedla hlavu a v jejich

šedych očich se zaleskly slzy. „Kdyby ji něco trapilo,

šla by nejdřiv za mnou. Po všem, co jsem pro ni udělala…

Myslela by si snad, že bych ji nevyslechla? Copak nevi,

jak moc ji mam rada? Jsme jedne krve, to je pouto, ktere

nikdo a nic nemůže přetrhnout. Udělala bych pro ni cokoli

– cokoli –, jen kdyby mě o to požadala…“

Chvěla se a působila rozrušeně. To jsem dobře znal od

sebe, když mě eter začal psychicky zneklidňovat. „Třeba

ma dojem, žes pro ni udělala už dost,“ řekl jsem a lehce

položil svou ruku na jeji. „Navštivilas ji ve snech?“

85

Charlotte přikyvla a trochu se uklidnila. „Pořad mi

řika, že je v pořadku a že potřebuje vic času.“

„Tak vidiš. Moje mama mi řikala totež, když byla ve

vězeni. Lidi si někdy musi vyřešit věci sami.“

„Asi jo,“ řekla. „Ale stejně se mi nelibi pomyšleni, že

je sama. Byla bych radši, kdyby se aspoň upnula na Neila

nebo na někoho jinyho.“

„To on by si přal taky. Ale bude rad, když o ni bude

vědět, že si teď všechno promyšli. Nejspiš by respektoval

jeji cestu za samotou.“ Dopil jsem svůj drink a zaznamenal,

že ona ma skleničku už taky teměř prazdnou.

„Dalši rundu?“ zeptala se.

„Ne.“ Zvedl jsem se a položil na stůl penize. „Pojďme

někam jinam. Řikalas, že chceš potkat vic lidi, ne?“

„Ano…“ Taky vstala a vypadala obezřetně. „Viš, kde

je nějaka party nebo tak něco?“

„Jsem Adrian Ivaškov,“ prohlasil jsem. „Party vyhledavaji

mě, ne ja je.“

To bylo trošku přehnane tvrzeni, protože budu muset

nějakou objevit… Ale podařilo se mi to hned na prvni

pokus. Moje byvala spolužačka z Alderu, kralovska Vanessa

Szelska vždycky o vikendu pořadala party v sidle

svych rodičů u dvora. Neměl jsem důvod si myslet, že se

to za necely rok změnilo, hlavně když jsem věděl, že jeji

rodiče hodně cestuji. S Vanessou jsme se během poslednich

let několikrat setkali, dost na to, aby měla radost, že

mě vidi, ale zase ne tolik, aby ji vadilo, že přijdu na jeji večirek s jinou holkou.

„Adriane?“ vykřikla a razila si k nam cestu přes narvanou

zahradu za domem jejich rodičů „Fakt jsi to ty?“

„Osobně.“ Dal jsem ji pusu na tvař. „Vanesso, tohle je

Charlotte, Charlotte, tohle je Vanessa.“

Vanessa přejela Charlotte pohledem a překvapeně

86

povytahla oboči. Vanessa byla velmi společenska, a přestože

by tuhle party nejspiš nazvala „obyčejnou“, měla

na sobě šaty, ktere bezpochyby pochazely z jarni kolekce

nějakeho slavneho modniho navrhaře. Cena za jeji učes

a makeup pro dnešni večer nejspiš převyšovala cenu

Charlottina oděvu, ktery se hodil do prace v sekretariatu,

ale patrně ho koupila v nějakem lacinem vyprodeji.

Mě to netrapilo ani v nejmenšim, ale viděl jsem, jak Vanessa přemyšli. Charlotte to taky zaznamenala a začala si nervozně žmoulat ruce. Nakonec Vanessa pokrčila rameny

a obdařila Charlotte upřimnym přatelskym usměvem.

„Rada tě poznavam. Jakakoli Adrianova kamaradka

je tady vitana, hlavně když ho dokazala vytahnout ven

mezi lidi.“ Vanessa našpulila rty, jak si to bezpochyby

zkoušela už stokrat před zrcadlem, když si trenovala, jak

vypadat extremně rozkošně. „Kdes byl? Zmizel jsi z povrchu

zemskeho.“

„Tajna vladni zaležitost,“ odvětil jsem a pokusil se

o zlověstny ton, ale tak, abych zaroveň překřičel muziku.

„Mile damy, rad bych vam o tom pověděl vic, ale čim

miň vite, tim lip. Je to pro vaši vlastni ochranu. Myslete

si, že jsem na vas daval pozor.“

Obě se nad tim ušklibly, ale vysloužilo mi to uvitani

a Vanessa nas pozvala dal. „Tak pojďte a vezměte si něco

k piti. Je tady spousta lidi, co tě radi uvidi.“

Prodirali jsme se davem a Charlotte se ke mně naklonila.

„Asi sem moc nezapadam.“

Dal jsem ji ruku kolem ramen, abych ji ochranil před

klukem, ktery cosi vykladal a divoce u toho šermoval rukama.

„To bude v pohodě. A tihle lide jsou ve skutečnosti

stejni jako každy, koho znaš.“

„Lide, ktere znam, obvykle nejedi krevety z nejlepši-

87

ho porcelanu a v druhy ruce u toho nedrži sklenku šampaňa.“

„Vlastně jedi garnaty a ne krevety,“ opravil jsem ji.

„A tenhle porcelan je jistě druhy nejlepši jeji matky.“

Charlotte obratila oči v sloup, ale už neměla možnost

mi něco řict, protože se rychle rozkřiklo, že dorazil Adrian Ivaškov. Vzali jsme si drinky a usadili se na židle u jezirka s kapry, kam si s nami každou chvili přišel někdo

popovidat. Někteři z nich byli kamaradi, se kterymi

jsem chodil pařit, než jsem odjel do Palm Springs. Jine

zase přilakala moje dlouha tajuplna nepřitomnost. Nikdy

jsem neměl nouzi o kamarady, ale diky moji zahadne

minulosti mi jich nahle přibylo ještě vic.

Všem jsem řekl, že Charlotte je taky uživatelka eteru,

a nijak jsem jim nevymlouval jejich domněnky, že je

současti jakesi utajene zaležitosti, do niž jsem se zapletl.

Schvalně jsem ji představil některym kralovskym mladym,

kteři nebyli tak nudni. Doufal jsem, že by se dneska

mohla seznamit s par dobrymi lidmi. A ja jsem se ujal

role, kterou jsem nehral snad leta, a připadal jsem si jako

kral na svem vlastnim kralovskem dvoře. Během let jsem

se naučil jednu věc, a sice, že sebejistota ma na lidi silny učinek. Když se chovate, jako že si zasloužite jejich pozornost, uvěři tomu. Vtipkoval jsem a flirtoval, jako už cele měsice ne. Samotneho mě překvapilo, jak snadno se

mi to všechno vratilo. Ten pocit byl omamujici, ale přesto

jsem si připadal prazdny, když teď z meho života zmizela

Sydney. Jak noc pokračovala, pomalu jsem přestaval

pit. Sice jsem miloval unik, ktery mi alkohol umožňoval,

ale byl jsem odhodlan hledat Sydney, než půjdu spat. Na

to potřebuju byt střizlivy.

„No podivejme, kdo se vratil,“ ozval se nahle nevitany

hlas. „Nenapadlo by mě, že po tom, co se stalo posledně,

budeš mit kuraž objevit se na veřejnosti.“

88

Zastavil se přede mnou neuvěřitelny kreten Wesley

Drozdov, nasledovany svymi nohsledy Larsem Zeklosem

a Brentem Badicou. Zůstal jsem sedět a schvalně se

rozhližel kolem sebe. „Mluviš sam se sebou? Nikde totiž

nevidim zrcadlo. A tvůj vykon nebyl zase tak špatny. Za

menši ztrapněni by ses nemusel tolik stydět.“

„Menši?“ podivil se Wesley. O krok se ke mně přibližil

a zaťal pěsti. Ja se ale odmitl hnout. Snižil hlas. „Viš,

do jakyho maleru mě to dostalo? Můj tata musel zaplatit

spoustu pravniků, aby mě z toho vysekal! Uplně zuřil.“

Nasadil jsem vyraz předstiraneho soucitu a hlasitě

promluvil. „Taky bych zuřil, kdyby mymu synovi nakopala

zadek lidska holka. Ne, vlastně počkej, to ja ti nakopal

zadek.“

Naš hlasity rozhovor přilakal posluchače, jak se to

obvykle stava. Přispěchala k nam Vanessa. „Hele, hele,“

vykřikovala. „Co se to tu děje?“

„Jako obvykle,“ oznamil jsem ji a obdařil jsem ji linym

usměvem. „Probirame stare časy a smějeme se tomu. Zjistil

jsem, že Wesley je tak zabavny, že se musim pořad

smat.“

„A viš, z čeho je do smichu mně?“ vyštěkl Wesley

a kyvl hlavou směrem k Charlotte. „Z tvoji laciny partnerky.

Už jsem ji viděl. Děla recepčni v tatově kancelaři.

Slibils ji lepši praci, když se s tebou vyspi?“

Zaznamenal jsem, jak Charlotte vede mě strnula, ale

nedovažoval jsem se spustit zrak z kluků tyčicich se

nade mnou. Začalo to jako nepřijemnost, ale teď už ve

mně vyvolali netypicky vztek. Když jsem se dival do

Wesleyho oči, vzpominal jsem na tu noc, kdy se svymi

kumpany planoval, jak se zmocni Sydney. Pomyšleni na

to, jak ji chtěli ubližit, se misilo s mymi obavami, jakemu

neznamemu nebezpeči asi čeli pravě teď. Nakonec

89

se to slilo v jediny pocit, ktery mi sevřel hruď hněvem

a strachem.

Znič je, zašeptala mi v hlavě teta Taťana. Ať za to zaplatí.

Snažil jsem se ji ignorovat a skryvat sve emoce, jak

jen to šlo. S přihlouplym usměvem jsem prohlasil: „Je

tady se mnou, protože jsem si ji vybral. Vzhledem k tvoji

minulosti ve vztahu k opačnemu pohlavi se ti to zřejmě

zda zvlaštni. Vanesso, myslim, že Wes se zrovna chystal

vypravět historku o bandě pravniků, kterym musel jeho

otec zaplatit, aby zahladili, jak se tady se svymi kumpany

pokusil udělat dabbling lidske divce, ktera byla navic

hostem kralovny.“ Velkoryse jsem mavl rukou. „Prosim,

pokračuj. Pověz nam, jak to bylo. A taky by mě zajimalo,

jestli ti nechali tu drogu, kterou jsi ji chtěl podstrčit. Mohla by se hodit na nějakou damu tady, ne?“

Spustil jsem zrak z Wesleyho a teatralně jsem mrkl na

skupinku divek, ktere u nas postavaly. Byl jsem si jisty,

že Wesley celou tu zaležitost tajil a neměl v umyslu, aby

to prosaklo na veřejnost, když mi začal vykladat o pravnicich sveho otce. Spousta Morojů pohliži na lidi jako na meněcenne, ale dabbling je v naši rase hnusnym hřichem – když vampyři zdroguji člověka, ktery neni darcem, a proti

jeho vůli z něj piji krev. Zejmena atraktivni lidske divky

jsou lakavym terčem ubožaků, kteři se o to pokoušeji.

Sydney při sve posledni navštěvě dvora padla Wesleymu

do oka. Spolu s ostatnimi se ji pokusil napadnout a myslel

si, že mu s tim pomůžu. Dopadlo to tak, že jsem je mlatil

větvi tak dlouho, dokud se neobjevili stražci.

Nepotřeboval jsem slyšet, jak několik lidi kolem zalapalo

po dechu, abych si potvrdil, že tahle udalost nepronikla

do mistnich zprav. Wesleyho rozzuřeny vyraz

mluvil za vše. „Ty parchante –“

90

Napřahl ruku, ale jelikož jsem to očekaval, měl jsem

přichystany eter. Telekineze neni zrovna schopnosti eteru,

ve ktere bych vynikal, ale trochu jsem ji ovladal.

Znič ho, znič ho! pobizela mě teta Taťana.

Uchylil jsem se k něčemu trochu meně divošskemu.

Myšlenkou jsem poslal jeden z těch nobl porcelanovych

taliřů, o kterych mluvila Charlotte, přimo do Wesleyho

obličeje. Tvrdě ho udeřil ze strany do hlavy a garnati se

mu rozpleskli o obličej. Zabil jsem tak dvě mouchy jednou

ranou – bolelo ho to a byl ponižen.

„To je lacinej vzduchařskej trik!“ zavrčel a pokusil se

na mě znovu vrhnout. Dost ho ale zpomalovalo, že si

cestou utiral z obličeje garnaty.

„A co tohle?“ zeptal jsem se. Mavl jsem rukou a Wesley

se nahle zastavil. Napinal svaly a snažil se rozpohybovat

svoje končetiny, ale sila eteru mu to znemožňovala. Pro

uživatele vzduchu by bylo těžke vykouzlit naprostou

nepohyblivost

a pro mě to taky nebylo nic snadneho, jelikož

jsem byl tak tak střizlivy a pracoval jsem se schopnosti,

kterou jsem moc dobře neovladal. Ale z užaslych pohledů

okolostojicich jsem nabyl dojmu, že to za to usili stalo.

Zbyvajici eter jsem využil k tomu, abych na všechny

zapůsobil extra charismaticky. Vsugerovat něco davu je

nemožne, ale když se eter spravně použije, ostatnim se

zdate milejši.

„Posledně jste se mě ptali, jestli jsem machr v ovladani

eteru,“ poznamenal jsem. „Odpověď zni ano. A važně

se mi nelibi, když se kreteni jako vy snaži přemoct

nějakou holku – lidskou nebo morojskou. Takže jestli se

chceš pohnout dal, nejdřiv se omluv tady moji krasne

kamaradce.

A potom se omluv Vanesse, žes ji pokazil večirek,

ktery byl moc povedeny, dokud ses tady neobjevil ty

a tvoji hnusni kumpani, a ještě ke všemu jste ji vyplytvali

garnaty.“

91

Blufoval jsem. Využiti telekineze ke znehybněni vyžadovalo

ohromne množstvi eteru a mně už dochazel.

Wesley to ale nevěděl a bal se, že už se nikdy nebude

moct pohnout.

Proč už chceš skončit? chtěla vědět teta Taťana. Vzpomeň si, co udělal Sydney!

Nepovedlo se mu to, připomněl jsem ji.

Na tom nezáleží! Pokusil se jí ublížit. Musí za to zaplatit!

Použiješ éter jen k tomu, abys ho znehybnil? Použij ho k tomu, abys mu rozdrtil lebku! Musí trpět! Pokusil se jí ublížit!

Na okamžik to vypadalo, že mě přemůžou jeji slova

a bouře emoci, ktere ve mně zuřily. Opravdu se pokusil

Sydney ubližit, a i když nedokažu zarazit jeji současne

věznitele, můžu aspoň zastavit Wesleyho. Může za to

diky mně zaplatit, může diky mně trpět už za to, že ho

vůbec napadlo ji ubližit. Můžu se postarat, aby už nikdy

nemohl.

„Omlouvam se,“ vyhrkl Wesley směrem k Charlotte.

„A tobě taky, Vanesso.“

Na okamžik jsem zavahal a nevěděl, jestli mam dat na

jeho zoufaly vyraz, nebo na nalehani tety Taťany. Moje

temna čast by chtěla podlehnout, ale eter rozhodl za

mě. Nedokazal bych ho ovladat dele, ani kdybych chtěl.

Wesley nemotorně spadl na zem. Rychle se vyškrabal na

nohy a vycouval. Brent s Larsem ho nasledovali jako jeho

patolizalove. „Ještě neni konec,“ zasyčel Wesley. Když

ode mě poodešel, hned si připadal statečnějši. „Mysliš,

že jsi nedotknutelny, ale nejsi.“

Ukázals mu slabost, pověděla mi teta Taťana.

„Vypadněte,“ poručila Vanessa. Kyvla na sve dva rozložite

kamarady, kteři ochotně vyprovodili Wesleyho ze

dveři. „A na žadne moji party už se vickrat neukazujte.“

Z mumlani ostatnich mi bylo jasne, že Wesley a jeho

92

kumpani ještě dlouho nebudou vitani na žadne party.

Ale ja? Najednou jsem byl ještě větši hvězda než předtim.

Nejenže jsem byl obestřen tajemstvim, ale použil

jsem pro ně nepochopitelny eter, abych Wesleyho postavil

do latě. Divkam na večirku to imponovalo. Dokonce

i klukům. Najednou jsem měl vic kamaradů a pozvani

na party než za cely svůj život – a to bylo opravdu něco.

Ale taky jsem byl vyčerpany. Slunce se chystalo každou

chvili vyhoupnout na obzor a ja jsem jel pořad podle

lidskeho režimu. Gratulace jsem přijimal s pokorou

a pokoušel jsem se procpat ke dveřim. Každemu jsem

musel slibit, že se sejdeme přiště. Charlotte mi pomahala

prodirat se davem, stejně jako jsem ja pomahal ji, když

jsme sem přišli. Trousil jsem naražky, že teď mam nějakou

oficialni zaležitost k vyřizeni.

„Jedina zaležitost, kterou teď chci dělat, je spat,“ pověděl jsem ji, sotva jsme opustili dům Szelskych. Zivl jsem. „Sotva se držim na nohou.“

„To byla drsna magie,“ řekla. „Ani jsem si nevšimla,

žes přestal pit. Hezky jsi ho znehybnil.“

„Mam svoje způsoby. Neustale jsem tak trochu pod

parou,“ přiznal jsem. „Ale parkrat za den se vždycky snažim

vystřizlivět. Nemůžu ti to vysvětlit, ale musim ještě

udělat něco, k čemu potřebuju byt při smyslech a pracovat

s eterem. Wesley si to naštěsti dneska večer dobře

načasoval. Kdyby došlo na pěsti, nejspiš bych tak

nezapůsobil.“

Charlotte se zazubila. „Důvěřuju ti. Vsadim se, že bys

byl užasny.“

„Diky. Mrzi mě, co o tobě řekl.“

„To nic,“ řekla a pokrčila rameny. „Jsem na to zvykla.“

„To neznamena, že se ti to musi libit.“

Zranitelny pohled v jejich očich mi napověděl, že jsem

93

se trefil a že ji ty nevhodne poznamky hluboce zasahly.

„Jo… Obvykle to neřikaji takhle přimo, ale tenhle postoj

znam od lidi z prace. Ale s těmi večirky jsi měl pravdu.

Některe nejsou tak špatne, jak jsem si myslela.“ Nahle

působila plaše. „A děkuju ti…, děkuju, že ses za mě postavil.“

Jeji slova a male vitězstvi nad Wesleym ve mně vyvolaly

odhodlani, jake jsem nepocitil už cele tydny. Dramaticky

se mi změnila nalada, ktera byla posledni dobou

temna a sebenenavistna. Nakonec třeba přece jen nejsem

uplně k ničemu. Sice jsem zatim nenašel Sydney, ale pořad

ještě dokažu aspoň maličkosti. Ještě se nemůžu vzdavat.

Kdo vi? Možna se dneska všechno změni a budu mit

štěsti. Nemohl jsem se dočkat, až doprovodim Charlotte

domů, dojdu do sveho pokoje a začnu Sydney hledat.

Ale když jsem s tim začal, bylo mi jasne, že v tomhle

směru ani nadale nebudu mit štěsti. Žadna Sydney.

Hrozna nalada se mi zase vratila, ale naštěsti jsem byl

natolik vyčerpany, že jsem se netrapil svym zklamanim

dlouho. Rychle jsem usnul a spal skoro do půlky dalšiho

vampyrskeho dne. Moje tělo dal zapasilo s tim, podle jakeho

režimu vlastně žiju.

Když jsem se probudil, měl jsem v telefonu zpravu od

mamy. Připominala mi dnešni večeři. Když jsem zkontroloval

hlasovou schranku na pevne lince v hotelovem pokoji,

našel jsem milion vzkazů od svych novych „kamaradů“.

Čislo na můj mobil měl malokdo, ale hoste z večirku

si zjistili, kde jsem ubytovany, a tak mi sem zavolali. Měl

jsem společenske vyžiti na cele měsice dopředu.

Dnes ale zaleželo jen na jedine akci. Večeře u rodičů.

O tatu jsem se ani moc nestaral, ale moje mama udělala

nemožne, aby mě sem dostala. Udělala toho pro mě

hodně a ja ji dlužim, abych dnes večer před jejimi přa-

94

teli vypadal uctyhodně. Během dne jsem zůstal střizlivy

a věnoval se nudnym činnostem jako třeba prani. Nešel

jsem nikam, kam mě zvali, dokonce ani Charlottino pozvani

jsem nevyslyšel. Sice jsem ji měl rad a dobře jsem

se s ni bavil, ale vnitřni hlas mi napovidal, abych si od ni udržoval odstup.

V městskem domě svych rodičů jsem se objevil deset

minut před začatkem večeře. Oblekl jsem si nažehlene

kvadro s manžetovymi knofličky od tety Taťany. Otec

mě přivital svym obvyklym drsnym způsobem. „No,

Adriane, předpokladam, že prace, kterou dělaš pro kralovnu,

musi byt důležita.“

Ta poznamka mě zarazila, ale naštěsti hned vplula

do obyvaku moje matka. Ve smaragdově zelenych

hedvabnych

šatech vypadala uchvatně. „Nathane, drahy,

nesnaž se z něj vytahnout statni tajemstvi.“ Položila mi

ruku na předlokti a škrobeně se zasmala. „Vyslycha mě

od te doby, co mi kralovna dovolila přivest tě sem zpatky.

Řikam mu, že tě chci jenom vidět a popovidat si, ale

on si mysli, že vim něco, co on nevi.“

Obdařil jsem ji vděčnym pohledem. Matka mu neřekla,

že mě našla opileho v Kalifornii a zachranila mě přede

mnou samotnym. Nechala ho myslet si, že dojet pro

mě bylo jen jakesi impulzivni mateřske gesto, a dokonce

to použila k napravě moji pověsti. Neměl jsem dojem, že

bych musel před otcem tajit svoje ostudne chovani, ale

musim uznat, že život je rozhodně snazši, když mi to nemůže

vmest do tvaře. Přehaněl bych, kdybych řekl, že je

na mě pyšny, ale určitě je se mnou spokojeny. To mi stači,

abych přežil dnešni večer.

Hoste u večeře byli dalši členove kralovske rodiny,

se kterymi jsem se během let setkal. Moc jsem toho

o nich nevěděl, jen to, že na ně moji rodiče chtěji zapůsobit.

Moje matka, ktera nikdy v životě nic neuvařila, do-

95

hližela na každy detail postupu šefkuchaře, aby se ujistila, že každy chod bude dokonaly, aby se k němu hodilo vino a aby pokrmy byly krasně umistěne na taliřich.

Pote, co jsem cely den sekal latinu (a hledal Sydney, než

jsem sem šel) jsem si teď dovolil ochutnat trochu vina.

Ačkoli jsem nepoznal odrůdu a typ půdy, bylo mi jasne,

že moji rodiče neskrblili.

Brzy jsem pochopil proč. Byl to prvni krok mych rodičů

do společnosti od doby, kdy se matka vratila z vězeni.

Zatim je nikdo nikam nepozval, takže učinili tohle

uvodni gesto, aby ukazali světu kralovskych Morojů, že

Nathan a Daniella Ivaškovovi jsou dobrou společnosti.

Mě se to taky tykalo, protože rodiče neustale mluvili

o „důležitych zaležitostech“, ktere udajně vykonavam.

Můj vztah k Jill a jeji izolace byly tajemstvim – ani moji

rodiče neznali podrobnosti –, ale o Sonině praci na vakcině

věděli všichni a pochopitelně byli zvědavi a chtěli se

o tom dozvědět vic.

Vysvětloval jsem jim to, jak nejlepe jsem svedl, při

čemž jsem použival laicke terminy a vyhybal se statnim

tajemstvim. Na všechny, včetně mych rodičů, to udělalo

dojem, ale stejně se mi ulevilo, když se pozornost upřela

zase na někoho jineho. Večeře pokračovala debatami

o politice, což mě moc nezajimalo, a pak debatami o

společnosti,

což mě nezajimalo vůbec. Timhle jsem se nezabyval

nikdy, ani před tim, než jsem změnil svůj život

a odjel do Palm Springs. Nezajimaly mě vysledky v golfu,

koho povyšili v praci ani jaka společenska udalost se

chysta. Uvědomoval jsem si svou roli, a tak jsem se celou

dobu zdvořile usmival a popijel vynikajici vino. Než

odešli posledni hoste, bylo mi jasne, že jsme uspěli a že

Daniella Ivaškovova je znovu vitana v kralovske společnosti, po ktere tolik prahla.

96

„No,“ poznamenala s povzdechem a usedla do jednoho

z nově čalouněnych křesel v obyvaku. „Odvažuju se

řict, že to byl uspěch.“

„Vedl sis dobře, Adriane,“ dodal můj otec. To od něj

byl obrovsky kompliment. „Hned nam ubylo problemů.“

Dopil jsem sklenku portskeho, ktere se podavalo

k dezertu. „Neřekl bych, že problem představuje to, že

vas nepozvali na každoročni čajovy dychanek u Charlene

Badicove, ale pokud to jde, rad pomůžu.“

„Oba jste pomohli napravit škody, ktere jste způsobili

naši rodině. Doufejme, že to bude pokračovat.“ Vstal

a protahl se. „Jdu do sveho pokoje. Uvidime se rano.“

Byl pryč asi půl minuty, když memu oviněnemu

mozku došel smysl jeho slov. „Jeho pokoj? Copak to neni i tvůj pokoj?“

Moje matka vypadala po dlouhem večeru pořad krasně,

ruce měla elegantně složene v klině. „Vlastně teď

spim ve tvem starem pokoji, drahy.“

„V mym…“ Snažil jsem se dat si to všechno dohromady.

„Počkej. Proto jsi mě poslala do domu pro hosty? Myslel

jsem, žes řikala, že potřebuju prostor sam pro sebe.“

„Oboji je pravda. Opravdu potřebuješ prostor sam

pro sebe. A ten druhy důvod… Od meho navratu jsme

se s otcem usnesli, že všechno půjde snaz, když si každy

budeme žit svůj život…, ale pod jednou střechou.“

Mluvila tak milym a lehkym tonem, že jsem jen stěži

dokazal pochopit važnost situace. „Co to znamena? Vy

se rozvadite? Už spolu nejste?“

Zamračila se. „Ach Adriane, to jsou tak oškliva slova.

Lidem by se nelibilo, kdybychom se rozvedli.“

„Manžele nespi v oddělenych ložnicich,“ namitl jsem.

„Či to byl napad?“

„Bylo to vzajemne,“ odpověděla. „Tvůj otec neschva-

97

luje, co jsem udělala, a nelibi se mu, že to vrhlo špatne

světlo na celou naši rodinu. Řekl, že mi to nemůže odpustit.

A upřimně – mně nevadi spat sama.“

Ohromilo mě to. „Tak se rozveďte a buď doopravdy

sama! Protože když ti nemůže odpustit, žes jednala

impulzivně,

abys zachranila svyho syna… Ja jsem nikdy ženaty

nebyl, ale stejně se mi nezda, že by se takhle měl

chovat dobry manžel. Takhle se přece nechovaš k někomu,

koho miluješ. A nechapu, jak můžeš milovat někoho,

kdo se k tobě takhle chova.“

„Zlatičko,“ zasmala se. „S timhle nema laska vůbec

nic společneho.“

„Ma s tim společnyho všechno!“ vykřikl jsem. Okamžitě

jsem ztišil hlas, protože jsem se bal, aby se otec nevratil.

Na to bych nebyl připraveny. „Proč se jinak brat

nebo zůstavat v manželstvi, když ne z lasky?“

„Je to přiliš složite,“ řekla tonem, jakym ke mně mluvila,

když jsem byl maly. „Musime brat v uvahu společensky

status. Nepůsobilo by hezky, kdybychom se rozešli.

A taky… veškere moje finančni prostředky jsou

vazany na tveho otce. Mame předmanželskou smlouvu

a podle ni nedostanu nic, pokud se rozvedeme. Neuživila

bych se.“

Vyskočil jsem. „Tak tě budu živit ja.“

Vyrovnaně mi pohledla do oči. „A z čeho, drahy?

Z tvych hodin uměni? Vim, že ti kralovna za tvou pomoc

neplati – i když by měla.“

„Najdu si praci. Jakoukoli praci. Do začatku toho moc

mit nebudeme, ale aspoň si zachovaš sebeuctu! Nemusiš

tady zůstavat, byt zavisla na jeho penězich a on tě přitom

bude odsuzovat a budete předstirat, že to je laska!“

„To neni žadne předstirani. Tohle se v manželstvi bliži

k lasce nejvic.“

98

„Tomu nevěřim,“ opačil jsem. „Vim, co je laska, mami.

Měl jsem lasku, ktera pronikala každou současti

meho byti, ktera ze mě dělala lepšiho člověka a dodavala

mi silu každy okamžik dne. Kdybys měla něco takoveho,

upinala by ses k tomu vši silou.“

„To si mysliš jen proto, že jsi mlady a moc o tom neviš.“

Byla tak strašně klidna, že mě to rozčilovalo. „Mysliš,

že laska je divoky vztah s dhampyrkou, protože je to

vzrušujici. Nebo mluviš o te divce, o ktere ses mi zminil

v letadle? Kde je? Pokud je tvoje laska tak silna a zvitězi

nade všim, tak proč nejste spolu?“

Dobrá otázka, poznamenala teta Taťana.

„Protože… to neni tak jednoduchy,“ procedil jsem

skrz zuby.

„Neni to tak jednoduche, protože to neni skutečne,“

namitla. „Mladi lide zaměňuji poblazněni za ,pravou lasku‘,

když nic takoveho neexistuje. Laska mezi matkou

a ditětem? Ano, ta je skutečna. Ale nějake milostne obluzeni, ktere všechno překona? Nic si nenalhavej. Tvoji přatele, kteři proživaji takove velkolepe romance, nakonec

stejně uvidi pravdu. Ať už je ta tvoje divka kdekoli,

stejně se nevrati. Přestaň se honit za snem a zaměř se na

hledani ženy, s niž můžeš vytvořit stabilni svazek pro život.

To jsme s tvym otcem udělali. To jsme dělali odjakživa…

A můžu řict, že se nam to vyplatilo.“

„Odjakživa?“ vypravil jsem ze sebe přiškrceně. „Odjakživa

jsi žila v tehle lži?“

„No,“ uznala, „některa obdobi našeho manželstvi

byla přivětivějši než jina. Ale vždycky jsem to brala

pragmaticky.“

„Brala jsi to chladně a povrchně,“ řekl jsem. „Řekla jsi

mi, že když ses vratila z vězeni, pochopilas, jaky věci jsou opravdu důležity. Ale zjevně to tak neni, když dobrovol-P r o d á n o 0 2 . 1 2 . 2 0 1 4 n a w w w . K o s m a s . c z z á k a z n í k o v i l a s k a m o j a 6 9 @ c e n t r u m .

99

ně zůstavaš s chlapem, ktery si tě nevaži, jen kvůli pověsti a penězům! Žadny zajištěni za to nestoji. A odmitam věřit, že to je to nejlepši, v co někdo může v lasce doufat. Je

v tom mnohem vic. A ja budu mit mnohem vic.“

Matka se mi smutně podivala do oči. „Tak kde je, drahy?

Kde je tvoje divka?“

Na to jsem ji nemohl odpovědět. Věděl jsem jen to,

že už tady nevydržim. Vyběhl jsem z domu a překvapilo

mě, že mě v očich pali slzy. Svoje rodiče jsem nikdy

nepovažoval za romantiky, ale věřil jsem, že mezi nimi

pořad jsou silne city i přes to – anebo pravě proto –, že

jsou oba tak kousave osobnosti. Sděleni, že to je podvod,

že všechna laska je podvod, nemohlo přijit v nevhodnějši

dobu. Samozřejmě jsem tomu nevěřil. Věděl jsem,

že skutečna laska existuje. Zažil jsem ji… Ale matčina

slova se mě přesto dotkla, protože jsem teď byl zranitelny.

Ačkoli jsem byl u dvora popularni a měl jsem dobre

umysly, pořad jsem nemohl najit Sydney. Můj mozek

matce nevěřil, ale moje srdce plne strachu a pochybnosti

se obavalo, že na jejich slovech může byt něco pravdy.

A temny chmurny eter to ještě zhoršoval. Pochyboval

jsem o sobě. Možna Sydney nikdy nenajdu. Možna nikdy

nenajdu lasku. Možna, že když něco moc chci, nestači to

k tomu, aby se to opravdu stalo.

Venku se ochladilo a svěži vitr sliboval dešť. Zastavil

jsem se a pokusil se natahnout smysly k Sydney, ale

vino od večeře mi zastřelo schopnosti. Vzdal jsem to

a namisto toho jsem vytahl mobil a uchylil se ke snadnějši

formě komunikace. Charlotte zvedla telefon po druhem

zazvoněni.

„Ahoj,“ řekla. „Když ses mi neozval, myslela jsem…

No, to je jedno. Jak se maš?“

„Je to lepši. Nechceš dneska večer něco podniknout?“

100

„Jasně. Napada tě něco?“

„To je jedno,“ řekl jsem. „Můžeš si vybrat. Mam milion

pozvani. Můžeme chodit po večircich celou noc.“

„Nepotřebuješ si občas dat pauzu?“ utahla si ze mě.

Nevěděla, jak ťala do živeho. „Myslela jsem, žes řikal, že

čas od času vystřizliviš.“

Pomyslel jsem na svou mamu lapenou v manželstvi

bez lasky. Pomyslel jsem na sebe a na to, že nemam žadne

možnosti. A pomyslel jsem na Sydney, ktera je někde

uvězněna. Bylo toho na mě přiliš, než abych s tim něco

dělal.

„Dneska ne,“ oznamil jsem Charlotte. „Dneska ne.“

101

7. kapitola

Sydney

Trvalo skoro tyden, než si ode mě ostatni

vězni přestali odtahovat židle nebo ucukavat, když

jsme se nahodně dotkli. Pořad to ještě bylo daleko od

toho, aby se se mnou přatelili, ale Duncan tvrdil, že je to

pozoruhodny pokrok.

„Viděl jsem, že trvalo tydny nebo dokonce měsice, než

někdo dosahl tohohle bodu,“ pověděl mi jednoho dne na

hodině uměni. „Nebude trvat dlouho a děcka, co jsou

v pohodě, tě přizvou, aby sis k nim přisedla u oběda.“

„Mohl bys mě požadat ty,“ upozornila jsem ho.

Zazubil se a dotkl se listku na dnešnim projektu –

měli jsme namalovat zatiši s kapradim na Addisonině

stole. „Znaš pravidla, kamo. Někdo musi přijit za tebou.

Počkej si. Brzo se někdo dostane do problemů a pak nastane

tvůj čas. Jonah ma spoustu průšvihů. Stejně tak

Hope. Uvidiš.“

Duncan od prvniho dne omezoval naše hovory pouze

na hodiny uměni a občas mi něco pověděl na chodbě,

když nikdo jiny nebyl v doslechu. Postupem času jsem

se začala na uměni strašně těšit. Byla to jedina přiležitost,

102

kdy se mnou někdo mluvil jako se skutečnym člověkem.

Spoluvězni mě cele dny ignorovali a učitele, ať už při

vyučovani nebo při očistě, mi neustale připominali, jaka

jsem hřišnice. Duncanovo přatelstvi mi pomahalo a

připominalo

mi, že ještě existuje naděje. Ale s mluvenim si

počinal opatrně i v tehle hodině. Přestože se jen zřidka

zmiňoval o Chantal – sve kamaradce, ktera pro něj dost

možna byla vic než jen kamaradkou, kterou alchymiste

odvedli –, poznala jsem, že ho jeji ztrata boli. U oběda

nebo u večeře se bavil s ostatnimi a usmival se, ale daval

si pozor, aby někomu nevěnoval větši pozornost než jinym.

Asi se bal riskovat hněv alchymistů, i kdyby šlo jen

o obyčejny kamaradsky vztah.

„Jde ti to moc dobře,“ řekla jsem, když jsem si všimla

detailů jeho listků. „To proto, že už jsi tu dlouho?“

„Ne. Měl jsem malovani jako koniček, než jsem se

sem dostal. Ale tahle zatracena zatiši nenavidim.“ Odmlčel

se a zadival se na svoje kapradi. „Vraždil bych, abych

mohl malovat něco abstraktniho. Rad maluju nebe. Ale

koho se snažim obalamutit? Rad bych viděl nebe. Když jsem byl přidělen na Manhattan, nemaloval jsem moc vyjevů zvenku. Myslel jsem, že jsem na to moc dobry a že

se budu šetřit na arizonske zapady slunce.“

„Manhattan? Ty jo! To je sila.“

„Sila,“ připustil. „A rušno a hlučno. Nesnašel jsem

to… A teď bych udělal cokoli, abych se tam mohl vratit.

Tam bys měla skončit se svym zahloubanym přitelem.“

„Vždycky jsme mluvili o tom, že bychom odešli třeba

do Řima,“ řekla jsem.

Duncan se ušklibl. „Řim. Proč překonavat jazykovou

barieru, když ve Statech můžeš mit, cokoli chceš? Mohli

byste si oba najit praci a tahnout z platů pronajem nějakeho pofiderniho bytu. Ty bys mohla studovat, co bys 103

chtěla, a on by se mohl v Bushwicku schazet se svymi

nezaměstnanymi

kamarady umělci. Večer by přišel domů,

s tebou a vašimi divnymi sousedy by si dal jidlo z korejske

restaurace a pak byste se milovali na ošoupane matraci

na podlaze. A dalši den to všechno znova.“ Přestal

malovat. „To by nebyl špatny život.“

„To by vůbec nebyl špatny život,“ souhlasila jsem

a přestože jsem nechtěla, usmala jsem se. Jenže můj

usměv se vytratil, protože ho vytlačila bolest v srdci.

S Adrianem už mě žadna budoucnost nečeka. To, co

Duncan popsal, bylo stejně dobre jako naše „unikove

plany“, ktere jsme neustale spřadali… A teď byly nemožne.

„Duncane…, cos tim myslel, když jsi řekl, že bys udělal

cokoli, aby ses tam mohl vratit?“

„Ne,“ varoval mě.

„Co ne?“

„Ty viš co. Jen jsem to tak placl.“

„Jasně,“ začala jsem. „Ale kdyby existoval způsob, jak

by ses odtud mohl dostat a –“

„Neexistuje,“ vyhrkl. „Nejsi prvni, kdo mi to navrhl.

A nebudeš ani posledni. A pokud tomu budu moct zabranit,

nehodi tě zpatky na samotku za to, žes vyvedla

nějakou hloupost. Řikam ti, že odtud žadna cesta nevede.“

Pečlivě jsem si promyšlela, jak postupovat. Za posledni

rok byl zřejmě svědkem několika pokusů o utěk

a z jeho reakce jsem usoudila, že všechny ty pokusy selhaly.

Zeptala jsem se ho na vychody, ale stejně jako ja

ani on nevěděl, kde jsou. Budu muset vymyslet něco jineho

a shromaždit informace, ktere povedou k naši svobodě.

„Odpoviš mi ještě na dvě otazky?“ zeptala jsem se ho.

„A netykaji se vychodů.“

104

„Když budu znat odpověď,“ pravil obezřetně, aniž by

se mi podival do oči.

„Viš, kde jsme?“

„Ne,“ vyhrkl okamžitě. „To nevi nikdo. Je to současti

jejich planu. Jsem si jisty jen tim, že všechna zdejši podlaži se nachazeji pod zemi. Proto tu nejsou okna ani viditelne vychody.“

„Viš, jak sem dostavaji plyn? A nedělej, že neviš, o čem

mluvim,“ dodala jsem, když jsem viděla, jak se zamračil.

„Musel sis toho všimnout, když jsi byl na samotce. Teď

ho na nas použivaji, aby nas v noci uspavali a ve dne nas

udrželi rozrušene a paranoidni.“

„K tomu nepotřebuji žadne drogy,“ poznamenal.

„Skupinove myšleni rozšiřuje paranoiu i bez nich.“

„Nevyhybej se otazce. Viš, nebo neviš, odkud se ten

plyn bere?“

„No tak. To, že je kapradi cevnata rostlina, neznamena,

že vstřebava oxid uhličity jinym způsobem,“ skočil

mi do řeči. Zarazila mě ta nahla změna tematu a taky

to, že najednou mluvil hlasitěji. „Jsou přitomny všechny

chemicke reakce zakladni fotosyntezy. Je to jen otazka

toho, že se rozmnožuje sporami a ne semeny.“

Nechapala jsem, a tak jsem hned nezareagovala. Až

pak jsem si všimla toho, co on viděl už davno. Pobliž

stala Emma a hledala v šupliku barevne pastelky. A bylo

zřejme, že nas posloucha.

Polkla jsem a pokusila se řict něco rozumneho. „Na

to nic nenamitam. Jen jsem chtěla poukazat na fosilni

zaznamy

o megafylech a mikrofylech. To ty jsi zabředl do

tematu fotosyntezy.“

Emma našla, co hledala, a odešla. Malem se mi podlomila

kolena. „Proboha,“ vypravila jsem ze sebe, sotva se

vzdalila z doslechu.

105

„Proto si musiš davat větši pozor,“ prohlasil Duncan.

Hodina skončila a ja zbytek dne s nervozitou čekala,

jestli mě Emma napraska vedeni a znovu mě pošlou na

očistu nebo zpatky do temnoty, což by bylo ještě horši.

Že nas musela poslouchat zrovna ona! Ostatni vězni

se se mnou sice nebavili, ale už jsem vypozorovala, kdo

z nich by mohl byt kandidatem na spojence. A Emma?

Ta byla ze všech nejhorši. Ostatni občas uklouznou jako

prvni den Hope. Prostě placnou něco, co je dostane do

průšvihu. Ale moje přikladna spolubydlici se nikdy

neodklonila

od dokonalych alchymistickych řeči. Vlastně

dělala, co mohla, aby napraskala každeho, kdo nezapadal.

Upřimně jsem nechapala, proč je pořad ještě tady.

Nikdo si pro mě nepřišel. Emma se na mě ani nepodivala,

a tak jsem se odvažila doufat, že vyslechla akorat

Duncanovy řeči o fotosynteze.

Nastal čas komunity a všichni jsme se nahrnuli do

kaple. Někteři se usadili na skladaci židle, zatimco ja

a několik dalšich vězňů jsme se prochazeli po kapli. Včera

byla neděle, takže jsme si spolu s učiteli posedali do

lavic. Hierofant vedl bohoslužbu a modlil se za naše

duše. To bylo jedine vybočeni ze stereotypu. Jinak jsme

měli vyučovani jak ve všedni dny, tak o vikendu. Ale

bohoslužba

byla posilujici. Ne kvůli poselstvi, ale protože

to byl způsob, jak počitat plynuti času. Každy utržek

informaci,

ke kteremu se tady dostanu, mi může pomoct…

nebo jsem v to aspoň doufala.

Proto jsem každy den před setkanim četla Zeď pravdy.

Byla na ni zaznamenana historie vězňů, kteři sem

přišli přede mnou. Chtěla jsem se z toho něco dozvědět.

Jenže většinou jsem nachazela jen vzkazy stejneho typu

a dnešek nebyl vyjimkou. Zhřešil jsem proti svému druhu

a moc toho lituju. Prosím, vezmi mě zpět do své náruče. JeP

r o d á n o 0 2 . 1 2 . 2 0 1 4 n a w w w . K o s m a s . c z z á k a z n í k o v i l a s k a m o j a 6 9 @ c e n t r u m . -

b b 4 b - 4 d 7 3 - 9 a 3 9 - c 4 2 0 5 2 a d 3 6 2 b

106

diná spása je lidská spása. Na dalšim vzkazu stalo: Prosím, pusťte mě. Zaznamenala jsem, že už přišla Sheridanova, a tak jsem se chystala připojit k ostatnim, jenže vtom jsem koutkem oka zachytila něco, co mě zaujalo. K tehle

časti zdi jsem se ještě nedostala. Bylo tam naškrabano:

Carly, omlouvám se. – K. D.

Poklesla mi čelist. Bylo by možne… Opravdu by to

tak mohlo byt? Čim dele jsem na to zirala, tim vic jsem

si byla jista, že je to omluva moji sestře Carly od Keitha

Darnella, ktery ji znasilnil. Mohlo jit o jinou Carly a ty

inicialy mohly taky znamenat něco jineho, ale instinkt mi

napovidal, že tomu tak neni. Věděla jsem, že Keith byl

v napravnem centru. Jeho zločiny byly uplně jine povahy

než ty moje. Nedavno ho pustili – to nedavno může znamenat

dele než pět měsiců. Když se odtud dostal, působil

jako zombie. Připadalo mi neskutečne, že kračel stejnymi

chodbami, chodil na tytež hodiny a musel přetrpět

tytež očisty. A ještě vic mě znepokojovalo pomyšleni, že

až se odtud dostanu, můžu byt jako on.

„Sydney?“ oslovila mě přivětivě Sheridanova. „Sedneš

si k nam?“

Zčervenala jsem a uvědomila si, že jsem jedina, kdo

stoji. Honem jsem si šla sednout. „Omlouvam se,“ zamumlala

jsem.

„Zeď pravdy může byt velmi inspirativni,“ řekla Sheridanova.

„Našla jsi tam něco, co ti promlouva do duše?“

Pečlivě jsem přemyšlela, co odpovědět, a nakonec

jsem se rozhodla, že pravda mi neubliži. Může mi spiš

pomoct, protože Sheridanova mě neustale pobizi k mluveni.

„Spiš mě něco překvapilo,“ odpověděla jsem. „Poznala

jsem jmeno někoho, koho znam…, někoho, kdo tu

byl přede mnou.“

„Ta osoba tě pomahala zkazit?“ zeptala se Lacey s ne-

107

vinnou zvědavosti. Jen malokdy se stavalo, že někdo

projevil zajem o můj osobni život.

„Ani ne,“ řekla jsem. „Vlastně jsem to byla ja, kdo

ho nahlasil – kdo ho sem poslal.“ Všichni mě sledovali

se zajmem, a tak jsem pokračovala. „Obchodoval s Morojem

– se starym senilnim Morojem – a bral mu krev.

Tomu Morojovi řekl, že ji použiva k lečebnym učelům,

ale ve skutečnosti ji prodaval mistnimu taterovi, ktery

ji přidaval do tetovani, s jehož pomoci zvyšoval vykony

studentům lidske středni školy. Diky krvi v inkoustu se

studenti zlepšovali, hlavně ve sportech, ale mělo to

nebezpečne

vedlejši učinky.“

„A tvůj kamarad to věděl?“ zeptala se Hope s užasem.

„Že tim ubližuje lidem?“

„Nebyl to můj kamarad,“ prohlasila jsem zostra. „Ani

před tim, než začal s timhle. A ano, věděl to, ale bylo mu

to jedno. Zajimalo ho jenom, kolik na tom vyděla.“

Zdalo se, že všechny vězně moje vypravěni zaujalo.

Možna proto, že mě nikdy neslyšeli tolik mluvit, nebo

proto, že nikdy neslyšeli o takovem skandalu. „Vsadim

se, že ten Moroj o tom věděl,“ poznamenal zachmuřeně

Stuart. „Vsadim se, že věděl všechno – k čemu se ta tetovani použivaji a jak jsou nebezpečna. Pravděpodobně jenom hral, že je senilni.“

Stara Sydney – ano, ta Sydney, ktera sem přišla prvni

den – by okamžitě hajila Clarence a jeho nevinu. Ale současna Sydney, ktera viděla, jak tu vězně trestaji za mnohem nevinnějši poznamky, a ktera tenhle tyden přetrpěla

dvě očisty, věděla svoje. „Soudit chovani Moroje nebyla

moje prace,“ řekla jsem. „Dělaji to, co jim napovida jejich

přirozenost. Ale vim, že žadny člověk by neměl ohrožovat

jine lidi jako můj kolega. Proto jsem ho nahlasila.“

Kupodivu všichni přikyvovali a dokonce i Sheridano-

108

va na mě pohližela souhlasně. Potom řekla: „To je velmi

moudry postřeh, Sydney. Ale přesto se něco muselo

hrozně pokazit, když ses z toho incidentu nepoučila

a sama jsi skončila tady.“

Upřely se na mě pohledy všech přitomnych a ja se na

okamžik nemohla ani nadechnout. Občas jsem se s

Duncanem

bavila o Adrianovi, ale tohle bylo něco jineho.

Duncan mě neodsuzoval ani můj vztah nehanil. Jak bych

mohla rozebirat něco tak vzacneho a silneho před touhle

skupinou, ktera mi bude nadavat a vyzni to tak, že jsem

dělala něco hřišneho? To, co jsem měla s Adrianem, bylo

krasne. Nechci, aby to tady pošlapali.

Ale jak tomu zabranit? Když jim nic nedam, když nebudu

hrat jejich hry…, jak dlouho tady budu muset zůstat?

Rok nebo vic jako Duncan? Už na samotce jsem si

předsevzala, že řeknu cokoli, jen abych se odtud dostala.

Musim svůj slib dodržet. Nezaleži na tom, že budu lhat,

když mě to dostane k Adrianovi.

„Přestala jsem si davat pozor,“ řekla jsem prostě.

„Moje přiděleni vyžadovalo pracovat se spoustou Morojů

a přestala jsem o nich uvažovat jako o stvůrach, jakymi

skutečně jsou. Po tom, co udělal můj kolega, se mi

zřejmě setřely hranice mezi dobrem a zlem.“

V duchu jsem se připravila na to, že mě Sheridanova

začne dusit a pačit ze mě podrobnosti ohledně toho, co se

stalo. Ale zcela nečekaně promluvila divka jmenem Amelia.

„To skoro dava smysl,“ prohlasila. „Teda, ja bych to

nedohnala do takovych, ehm, extremů jako ty, ale pokud

jsi měla zkaženeho kolegu, mohla jsi ztratit viru ve svůj

vlastni druh a chybně se přiklonit k Morojům.“

Kluk jmenem Devin, ktery moc nemluvil, souhlasně

pokyval hlavou. „Někteři z nich dokonce můžou klamně

působit mile.“

109

Sheridanova se nepatrně zamračila a ja uvažovala,

jestli ti dva nebudou mit problemy z toho, že řekli něco

trošku vlidneho o Morojich. Ale zjevně se rozhodla nechat

to plavat ve prospěch meho dnešniho pokroku. „Je

velice snadne nechat se zmast, zejmena když plnite misi

sami a udalosti se začnou ubirat nečekanym směrem.

Důležite je pamatovat si, že mame celou infrastrukturu,

ktera vam pomůže. Pokud mate otazky ohledně toho, co

je spravne a co špatne, nikdy se neobracejte na Moroje.

Obraťte se na nas a my vam řekneme, co je spravne.“

Protože nebesa nám zakazují samostatně myslet, pomyslela jsem si hořce. Naštěsti jsem byla ušetřena dalšich dotazů, protože Sheridanova zaměřila svou pozornost na dalši,

aby si vyslechla, jakeho osviceni se jim dnes dostalo.

Nejenže jsem unikla z hačku, ale zjevně jsem si u Sheridanove vysloužila plusove body. A když nastala večeře, zjistila jsem, že jsem si plusove body vysloužila i u spoluvězňů.

Když jsem šla s tacem od Baxtera ke svemu prazdnemu

stolu, Amelia na mě zdvořile kyvla, abych si k ni

přisedla. Sedla jsem si vedle ni, a přestože se mnou během

jidla nikdo nemluvil, nikdo mě nevyhaněl ani mi

nenadaval. Mlčky jsem jedla a poslouchala, o čem se bavi

ostatni kolem mě. Většinou to byly obvykle rozhovory,

jake jsem znala z jidelny v Amberwoodu. Bavili se o vyučovani nebo o chrapajicich spolubydlicich. Ale diky tomu jsem vic poznavala jejich osobnosti a opět jsem začala

uvažovat, kdo by mohl byt spojencem.

Duncan seděl s ostatnimi u jineho stolu, ale když jsme

se pak potkali u vychodu z jidelny, pošeptal mi: „Vidiš?

Řikal jsem ti, že dělaš pokroky. Hlavně si to teď nepokaž.“

Malem jsem se usmala, ale dneska jsem se poučila,

110

že bych neměla byt moc v klidu. A tak jsem si zachovala

važny a pilny vyraz. Zamiřili jsme do knihovny, abychom

si vybrali dalši nudne čteni před spanim. Skončila

jsem v sekci historicke literatury a doufala, že tam

objevim něco zajimavějšiho. Historie alchymistů je plna

moralniho kazani a lekci o dobrem chovani, ale aspoň ty

lekce nejsou přimo adresovany čtenaři jako většina

poradenskych

přiruček tady. Zvažovala jsem, jaky středověky

svazek si vybrat, když vtom se vedle mě někdo skrčil.

„Proč jsi chtěla vědět o tom plynu?“ zeptal se mě tiše

divči hlas. Zarazila jsem se. Byla to Emma.

„Nevim, o čem to mluviš,“ řekla jsem. „Mysliš dneska

na hodině uměni? Bavili jsme se s Duncanem o kapradi.“

„Aha.“ Vytahla knihu renesančnich zapisků a začala

v ni listovat. „V našem pokoji s tebou nepromluvim ani

slovo. Tam nas odposlouchavaji. Ale jestli chceš, abych ti

teď pomohla, maš na to půl minuty.“

„Proč bys mi měla pomahat?“ podivila jsem se. „Proč

mysliš, že bych to vůbec chtěla? Chceš mě na něco nachytat,

abys pak sama vypadala lip?“

Odfrkla si. „Kdybych tě chtěla nachytat, udělala bych

to už davno v našem pokoji, kde nas nahravaji na kameru.

Pětačtyřicet vteřin. Proč chceš vědět o tom plynu?“

S uzkosti jsem uvažovala, co dělat. Když jsem odhadovala,

kdo by mohl byt spojencem, Emma mi nikdy nepřišla

na mysl. A přitom tu teď byla a nabizela mi větši

vzpouru než kdokoli jiny – dokonce i než můj kamarad

Duncan. Bylo dost pravděpodobne, že se mě jen snaži

nachytat, ale tuhle přiležitost jsem si nemohla nechat

uniknout.

„Plyn nas tady drži stejně dobře jako ostraha a zdi,“

řekla jsem nakonec. „Jen to chci pochopit.“ Naštěsti to

nevyznělo tak, aby mě mohla usvědčit.

111

Emma dala knihu zase zpatky a vytahla si jine zapisky,

tentokrat nadherně zdobene. „Ovladani je v operačni

mistnosti ve stejnem poschodi jako očista. Do každe ložnice

vede mala trubka, ktera je napojena na ten system.

Je hned za ventilačnim panelem u stropu.“

„Jak to viš?“ zeptala jsem se.

„Jednou jsem doprovazela opravaře, když to spravovali.“

„Takže by bylo jednodušši zablokovat to mistnost po

mistnosti než celkově,“ zamumlala jsem.

Zavrtěla hlavou. „Ne, když je to v jedne urovni s kamerami

v ložnicich. Ostraha by u tebe byla dřiv, než bys

panel vůbec odmontovala. A na to bys potřebovala

šroubovak.“

Chystala se knihu zase odložit, ale ja si ji od ni vzala.

Obalku zdobil třpytivy inkoust a rohy kov. Přejela

jsem po něm prsty. „Plochy šroubovak?“ zeptala jsem se

a v duchu si poměřovala, jak je roh knihy tlusty. Kdybych

ho vytrhla, mohla bych z toho vyrobit uchazejici nastroj.

Emmě se po tvaři pomalu rozlil usměv. „Vlastně ano.

Maš u mě bod za kreativitu, to ti musim nechat.“ Chvilku

si mě prohližela. „A proč vůbec chceš zablokovat plyn?

Zda se, že mame mnohem větši problemy – a největši

z nich je, že trčime tady.“

„Nejdřiv mi něco řekni ty,“ vyzvala jsem ji, protože

jsem si pořad nebyla jista, jestli Emma nahodou neni

současti akce, ktera mě ma přivest do ještě většich potiži.

„Jsi ukazkovy přiklad vzorně se chovajici alchymistky.

Cos provedla, že ses sem dostala?“

Chviličku zavahala, než odpověděla. „Poslala jsem

pryč stražce, ktere poslali na pomoc moji alchymisticke

skupině v Kyjevě. Byli tam totiž Morojove, kteři potřebovali jejich ochranu vic než my.“

112

„Chapu, že to mohlo vedeni naštvat,“ uznala jsem.

„Ale jsou přece mnohem horši věci. Nechapu to, když

ses jinak chovala dobře. Proč jsi pořad tady?“

Jeji domyšlivy usměv zhořkl. „Protože moje sestra

se nechova dobře. Taky si tim všim prošla, propustili ji

a ona se chovala ještě divočeji než předtim. Nikdo nevi,

kde je. A ja teď můžu dělat, co chci, ale oni mi tvrdi, že

neudělaji tutež chybu podruhe, a jen tak brzy mě nepusti.

Asi špatna krev v naši rodině.“

Tim se všechno vysvětlovalo. Zdalo se mi, že mluvi

upřimně, jenže je to alchymistka a my jsme zkratka dobři

v tom, abychom obalamutili ostatni. Pohledem jsem

zabloudila

na druhou stranu mistnosti, kde u sociologicke

sekce postaval spolu s dalšimi Duncan. „A proč je tady

tak dlouho Duncan? Taky maji v rodině špatnou krev?“

Emma sledovala směr meho pohledu. „Viš, co si myslim?

Že se chova až moc dobře.“

„Je to vůbec možne?“ podivila jsem se.

Pokrčila rameny. „Je tak poslušny, že se nejspiš obavaji,

že by nebyl schopen postavit se vlivu vampyrů,

i kdyby chtěl. Takže se boji ho pustit. Ale nechtěji, aby

měl pateř, protože to se přiči zdejšim proceduram. Myslim,

že by chtěl byt odvažnějši…, ale něco ho drži zpatky –

tim myslim vic než obvykle věci, ktere drži zpatky nas.“

Chantal, pomyslela jsem si. Ta ho drži zpatky. Měl

dostatečnou

kuraž, aby se se mnou spřatelil, ale Emmina

slova vysvětlovala, proč si i tak počina až přiliš opatrně.

Ztrata Chantal ho poznamenala a vyvolala v něm strach

udělat něco dalšiho. Doufala jsem, že nedělam obrovskou

chybu, když jsem se zhluboka nadechla a obratila

se k Emmě.

„Když bude plyn vypnuty, můžu poslat vzkaz ven.

To je všechno, co ti k tomu můžu řict.“

113

Povytahla oboči. „Určitě? Dneska v noci?“

„Rozhodně,“ přisvědčila jsem. Adrian mě bude ve

snech hledat. Jen potřebuje, abych chvili spala přirozenym

spankem.

„Počkej chvilku,“ řekla Emma po kratkem zamyšleni.

Přešla mistnost a zastavila se u Amelie. Mluvily spolu,

dokud se neozvalo zvoněni, ktere oznamovalo, že

je čas vratit se do našich pokojů. Emma přispěchala ke

mně. „Prozkoumej tu knihu,“ řekla a kyvla na zdobene

zapisky. „Až odtud vyjdeme, už ti neřeknu ani slovo.

Běž do našeho pokoje, počitej do šedesati a pak udělej, co

potřebuješ udělat s tou ventilaci.“

„Ale co kamera –“

„Teď už je to na tobě,“ řekla a bez dalšiho slova odešla.

Na okamžik jsem jen zirala a pak rychle doběhla ostatni,

kteři podepisovali knihovnikovi, jake knihy si půjčili.

Odchazela jsem spolu s nimi a snažila se působit přirozeně,

a ne jako že se mi srdce chysta probit z hrudi ven.

Myslela to Emma važně? Nebo to na mě jenom nahrala?

Co to se mnou provedla jedinym rozhovorem, že mi najednou

připadalo možne vrtat do ventilačniho systemu?

Když jsme vešly do našeho pokoje, viděla jsem, že mala

černa kamera miři přimo na ventilačni panel. Kdyby se

ho někdo pokoušel otevřit, hned by ho uviděli.

Musi to byt lečka. Když jsme se chystaly do postele,

Emma svou řeči těla davala jasně najevo, že se mnou

nechce mit nic společneho. V duchu jsem počitala a ona

taky, protože když jsem dopočitala, upřela na mě vyznamny

pohled.

Existují snadnější způsoby, jak mě nalákat, pomyslela jsem si. Snadnější způsoby s horšími následky.

Přitahla jsem svoji postel ke stěně, abych si na ni mohla

stoupnout a dosahnout na ventilačni panel. Pak jsem

114

vytrhla z knihy obalku s kovovym rohem a Emmin odhad

se ukazal jako spravny. Plech byl stejně tlusty jako

šroubovak. Samozřejmě se s tim nastrojem nepracovalo

ergonomicky tak snadno jako s normalnim šroubovakem,

ale po chvili snaženi jsem odšroubovala všechny

čtyři rohy panelu natolik, že jsem ho dokazala sundat.

Moje nervozita a třesouci se ruce to nijak neurychlovaly

a navic jsem netušila, jak dlouho to můžu dělat – ani jestli mě Emma bude varovat, než čas vyprši.

Za panelem jsem objevila obyčejnou ventilačni šachtu.

Byla přiliš uzka, než aby se ji někdo mohl protahnout,

takže tudy se žadny utěk hodny filmu konat nebude.

Jak mi Emma řekla, ke straně ventilatoru byla připevněna

mala trubka, ktera ustila hned za mřižkou panelu,

a když zhasla světla, naplňovala pokoj vypary. Sehnula

jsem se na postel pro starou ponožku, kterou jsem dneska

přinesla z koše na pradlo. Alchymiste pravidelně naše

kusy oblečeni nepočitaji, a kdyby se na to přišlo, ztratilo

by se to v množstvi oděvů. Kdyby si všimli chybějici ponožky, nevěděli by, z čiho pokoje se ztratila. A i sušičky alchymistů jistě někdy žerou ponožky.

Co nejtěsněji jsem nacpala ponožku do trubky a doufala,

že to bude stačit a zabrani to tomu největšimu naporu

plynu. Za sebou jsem uslyšela, jak Emma zašeptala:

„Dělej.“ Ruce mi klouzaly, jak jsem je měla zpocene.

Našroubovala jsem panel zase zpatky na misto a tak tak

jsem si vzpomněla, že mam odsunout postel, než jsem do

ni padla s knihou. Cele to usili mi nezabralo ani pět minut, ale nepřehnala jsem to?

Emma byla pohroužena do sve knihy a ani se na mě

nepodivala, ale všimla jsem si u ni naznaku usměvu. Byl

to triumfalni usměv, že mi pomohla dosahnout meho

cile? Nebo se bavila tim, že mě přesvědčila, abych před

kamerou předvedla važny prohřešek?

115

Ale ten večer pro mě nikdo nepřišel. Naše hodina čteni

skončila, pak zhasla světla a uslyšela jsem dobře zname

cvaknuti automatickeho zamku na dveřich. Zavrtala

jsem se do postele a čekala na něco dalšiho, co mi bylo

posledni tyden dobře zname – na uměle vytvořenou

ospalost, kterou navozoval plyn. Nepřišla.

Nepřišla.

Sotva jsem tomu dokazala uvěřit. Zastavily jsme to!

Zabranila jsem, aby nam plyn pronikal do pokoje. Ironii

ovšem bylo, že bych menši pomoc s usinanim uvitala,

protože jsem byla hrozně rozrušena z toho, že budu mluvit

s Adrianem, takže jsem vůbec nemohla usnout. Připadala

jsem si jako před Vanoci. Ležela jsem ve tmě asi

dvě hodiny, než mě přemohla přirozena unava a usnula

jsem. Byla jsem tady neustale vyčerpana jednak z

psychickeho

stresu a taky proto, že doba spanku, kterou

nam odměřovali, nebyla dostatečna. Krasně jsem spala

až do ranniho zvoněni, ktere nas probouzelo. A vtom

jsem si uvědomila děsivou pravdu.

Žadne sny se mi nezdaly. Adrian nepřišel.

116

8. kapitola

Adrian

Nemyslel jsem, že se mi věci natolik

vymknou z rukou.

Když jsem přišel ke dvoru, měl jsem dobre umysly,

ale po zklamani s Lissou a po tom, co jsem se dozvěděl

o svych rodičich, ve mně něco puklo.

Pomstychtivě jsem se vrhl zpět do sveho stareho způsobu

života a přišel jsem o posledni zbytky zodpovědnosti.

Namlouval jsem sam sobě, že se jen trochu bavim

a hledam si u dvora nějake uvolněni. Dokonce jsem si

namlouval, že je to kvůli Charlotte. Tahle vymluva by

možna zabrala v prvnich dnech, ale po tydnu teměř

nepřetržitych

večirků i ona zaprotestovala, když jsem ji jednoho

večera vyzvedl.

„Co kdybychom zůstali doma?“ navrhla. „Budeme

mit klid a můžeme si třeba pustit film. Nebo hrat karty.

Cokoli chceš.“

Přesto ale byla oblečena, jako by se chystala vyrazit

na party a pořadně to tam roztočit. V brčalově zelenych

šatech vypadala moc hezky a navic ji ta barva zvyrazňovala

šede oči. Ukazal jsem na šaty. „Abys měla tohle

117

na sobě zbytečně? No tak. Myslel jsem, že chceš poznat

novy lidi.“

„To jo,“ uznala. „Jenže vlastně potkavame pořad ty

same. Všichni už mě viděli i v těchhle šatech.“

„A to je problem?“ zeptal jsem se. „Půjčim ti, aby sis

mohla koupit novy.“

Zavrtěla hlavou. „Ještě jsem ti nezaplatila ani za tyhle.“

Pote, co jsem zjistil, v jake lži žiji moji rodiče, byl jsem v pokušeni odmitnout tučny přijem, ktery mi otec pravidelně posilal na učet. Tady jsem nemusel platit složenky

jako v Palm Springs a libilo se mi pomyšleni, že

bych Nathanu Ivaškovovi ukazal, že si nemůže koupit

každeho z rodiny. Ale když Charlotte jednou poznamenala,

že si na kralovskych večircich připada nuzně oblečena,

usnesl jsem se, že když použiju otcovy penize na

nakup garderoby pro sekretařku, bude to pro něj stejně

tak iritujici. Sice o tom zatim nevěděl, ale mě osobně

to uspokojovalo. Charlotte souhlasila jen pod podminkou,

že to bude považovat za půjčku a nikoli za darek,

ale i ji ohromovalo, když viděla, jake častky rozhazuju

jen tak. Tichy hlasek rozumu mě varoval, že už zase začinam

se svymi přišernymi utracecimi navyky, s nimiž

jsem měl problemy v temnych chvilich v Palm Springs.

Rychle jsem ale ten hlasek umlčel. Koneckonců od otce

brzy dostanu dalši penize a posledni dobou mi všichni

nalevaji zadarmo.

„Vypadaji nadherně,“ pověděl jsem ji. „Byla by škoda

takovou krasu schovavat. Nebo je problem v něčem

jinym?“

„Ne,“ odpověděla a zčervenala. Přejela mě pohledem

a ja měl dojem, že se diva na moji auru, ktera by ji odhalila

– pokud už to nepoznala z ničeho jineho –, že jsem

118

už absolvoval nasavaci připravu na party. Povzdechla si.

„Tak jdeme.“

Nedokáže s tebou udržet krok, prohlasila teta Taťana, když jsme kračeli přes pozemky kralovskeho dvora.

Slunce zrovna zapadalo a prodlužovalo stiny kolem nas.

Ale která dívka by to dokázala?

Sydney by se mnou dokázala udržet krok, pomyslel jsem si. Ne ve flámování. Myslím… v životě.

Jeji slova ve mně znovu vyvolala tu strašlivou bolest,

kterou nedokazalo zaplašit žadne hyřeni. Sydney. Bez

ni jsem měl pocit, že se prostě jen potloukam životem,

a svou přišernou existenci ještě zhoršuju tim, že ji nedokažu najit. Jedine, co jsem mohl dělat, je bezvysledně a čim dal sporadičtěji ji hledat ve snech. Dnes večer jsem

ji ještě nehledal a uvažoval jsem, jestli nemam přistoupit

na Charlottin navrh, i kdyby jen z toho důvodu, abych se

chvilku udržel ve střizlivem stavu.

Ještě je moc brzy, upozornila mě teta Taťana. Hledej ji později. Ve Státech teď ještě žádný člověk nespí.

Mimochodem,

chceš snad, aby se to vrátilo?

Ohledně času měla pravdu. Jenže pravdou bylo, že

cely tyden jsem pokažde prošvihl dobrou dobu, kdy Sydney

hledat, a to mě začinalo trapit. Ale teta měla pravdu

ohledně toho, že se to vrati – ta strašliva, ohromujici

temnota,

ktera hrozi pohltit cely můj svět. Když Sydney zmizela,

v Palm Springs jsem měl hrozne deprese, ktere se

tady ještě zhoršily, když jsem zjistil, že mi Lissa nepomůže.

Dřiv jsem chodil k psychiatrovi a Sydney by mi nejspiš

řekla, že na tyhle svoje nalady bych měl zase začit brat

leky. Jenže jak bych mohl, když potřebuju eter k tomu,

abych ji hledal? Musel jsem uznat, že teď s eterem moc

nepracuju, ale stejně jsem se odmital magie vzdat. A tak

jsem se dal uklidňoval alkoholem, ktery mi pomahal ně-

119

ktere učinky eteru otupit. Taky jsem spolehal na rady tety

Taťany, jejiž přitomnost byla posledni tyden čim dal častějši.

Uvědomoval jsem si, že neni skutečna a že by toho

o ni mohl hodně řict můj psychiatr, jenže ta iluze jako by

vytvařela jakousi zeď mezi mnou a tou nejhorši depresi.

Přinejmenšim mě každe rano dostala z postele.

Dnešni večirek pořadal některy z Contovych, ktereho

jsem sice moc dobře neznal, ale měl radost, že jsme přišli,

a přatelsky na nas zamaval přes celou mistnost. Charlotte

už všichni přijali jako můj stin a spousta lidi, kteři se

mnou chtěli byt zadobře, se domnivala, že nejlepši bude,

když se zalibi ji. Poznal jsem, že ji to lichoti, ale mnohem vic jsem si užival přehlidku kralovskych, kteři by se k ni normalně v palacovych kancelařich chovali jako ke kusu

nabytku, ale tady se můžou přetrhnout, aby na ni zapůsobili.

Touhle ročni dobou se skoro každa party odehravala

venku, pokud to dovolovalo počasi. Odmalička nam

vtloukali do hlav, že mame zůstavat uvnitř a schovavat

se před Strigoji, takže když se vyskytla přiležitost pobyvat venku na bezpečnem mistě – jako třeba u dvora –, nemohli jsme takovou možnost odmitnout. Mlady lord

Conta dělal, co mohl, aby byla jeho party legendarni,

takže použil k zabavě nejrůznějši vymoženosti. Jednou

z mych nejoblibenějšich byla ohromna fontana na stole,

ktera ve vysokych obloucich chrlila šampaňske. Na skleněnem

podstavci svitila barevna světylka, ktera zabarvovala

bublinkovou tekutinu.

Naplnil jsem sklenku sobě a Charlotte a obdivoval

měnici se světla. „Adriane,“ řekla tiše. „Podivej tamhle.

Tam na druhe straně bazenu.“

Sledoval jsem směr jejiho pohledu a uviděl jsem tam

Wesleyho Drozdova popijet martini a nenavistně na mě

120

zirat. Překvapilo mě, že ho tu vidim. Od našeho posledniho

setkani se moc neukazoval, takže mě napadlo, jestli

sem dneska nepřišel proto, že si myslel, že tu nebudu,

když hostitele moc dobře neznam. Odpad, zamumlala

teta Taťana v moji hlavě. Nezaslouží si královské jméno.

„To je aura,“ poznamenala Charlotte. „Nenavidi tě.“

Už jsem v sobě měl panaka od prochazejiciho čišnika,

takže jsem nebyl v tom nejlepšim stavu na čteni aury. Ale

neměl jsem důvod o Charlottinych slovech pochybovat.

Zasmal jsem se jejimu soucitnemu tonu. „Bez obav. Ten

si nic nezačne. Vidiš?“

A opravdu. Wesley odložil prazdnou sklenku a k moji

ulevě se vytratil kamsi mezi stiny. Nechtěl jsem, aby

o něm teta Taťana dal řečnila. Charlotte pořad vypadala

nervozně. „Nedopusť, abyste se někdy potkali o samotě.“

Podal jsem ji sklenku. „Kdyby se to někdy stalo, budeš

se mnou?“ zeptal jsem se galantně. „Vždycky na mě

davaš pozor.“

Cela se rozzařila, mnohem vic, než bych očekaval po

tak přehnane poznamce. Ale pokud ji to udělalo radost,

měl jsem taky radost. Nedokažu sice napravit ve svem

životě všechno, ale Charlotte je mila holka, ktera si zaslouži dobre věci po tom všem, čim si prošla. A taky jsem si nepřipadal až tak ubohy, když se mnou chodila na

všechny ty večirky. Piti o samotě je smutne. Piti ve

společnosti

se da ospravedlnit jako společenska interakce.

Jako obvykle jsme popijeli a korzovali. Přišel jsem

s napadem, že se budu krotit, ale brzy jsem přestal. Zazvonil mi telefon a ja ho bezmyšlenkovitě zvedl. Obvykle se nejdřiv podivam na displej a pak se rozhodnu, jestli

to zvednu, ale dnes večer mě to ani nenapadlo.

„Halo?“

„Adriane?“

121

Trhl jsem sebou. „Ahoj, mami.“

Charlotte diskretně ustoupila stranou a ja se přesunul

na tišši misto. Moje matka byla hlavnim důvodem, proč

jsem posledni dobou koukal na displej, než jsem zvedl

telefon. Od naši vyměny nazorů po večeři mi totiž volala

skoro neustale. Teď ale nebylo uniku.

„Kde jsi, drahy? Sotva tě slyšim.“

„Jsem na večirku,“ pověděl jsem ji. „Nemůžu mluvit

dlouho.“ To nebyla tak docela pravda, protože v tu chvili

mi věnovalo pozornost jen malo lidi a Charlotte se připojila ke skupince konverzujici u bazenu.

„Moc tě nezdržim.“ Pokud jsem se nemylil, z jejiho

hlasu vyzařovala nervozita. „Nevim, jestli jsi dostal moje

vzkazy…“ Vyznamně se odmlčela, protože možna doufala,

že ji nějak rozumně vysvětlim, proč jsem ji cely tyden

ignoroval. Nic jsem ji nevysvětloval.

„Dostal jsem je,“ řekl jsem.

„Aha,“ poznamenala. „Takže jak viš, nejsem šťastna

z toho, jak to mezi nami posledně dopadlo. Chybiš mi,

Adriane. Když jsem byla pryč, hodně jsem o tobě přemyšlela

a jedna z věci, na kterou jsem se nejvic těšila, až

se vratim, bylo, že budeme spolu.“

To mě rozčililo, protože jsem si vybavil, jak se mnou

ve vězeni nechtěla mluvit, když jsem ji navštivil ve snech.

Sentiment jsem si nechal pro sebe a ona pokračovala.

„Byla bych rada, kdybychom to zkusili znovu. Jen ty

a ja. Mohli bychom si spolu třeba dat v klidu oběd a ja

bych ti to lepe vysvětlila. Chtěla bych, abys mě pochopil

–“

„Pořad s nim bydliš?“ přerušil jsem ji. „Pořad si od

něj bereš penize?“

„Adriane…“

„Ano?“ tlačil jsem na ni.

122

„Ano, ale jak jsem řekla –“

„V tom připadě to chapu dokonale. Nemusiš mi nic

vysvětlovat.“

Čekal jsem omluvy nebo přemlouvani, jakych se mi

od ni dostalo v mnoha vzkazech, ktere mi nechala v hlasove

schrance. Už jsem je skoro uměl nazpaměť. Takže

mě trochu překvapilo, když mi to oplatila kousavěji než

obvykle. „A ty, Adriane? Vidim učty. A vidim, že ti pořad

posila penize.“

Nazývá tě pokrytcem, zašeptala teta Taťana a z jejiho hlasu odkapaval jed. Dovolíš, aby jí to prošlo?

„To je něco jinyho,“ namitl jsem se vztekem i zahanbenim.

„Ty svoje davam pryč.“

„To mysliš važně?“ Jeji ton naznačoval, že mi ani na

vteřinu neuvěřila.

„Ano, ja –“

Moji naštvanou poznamku přerušil vykřik a šplouchnuti.

Podival jsem se na misto, kde jsem naposledy viděl

Charlotte. Nějaky vtipalek ji a par dalšich hodil do bazenu, kde teď kašlali a vytirali si vodu z oči.

„Už musim jit, mami,“ řekl jsem. „Diky za zavolani,

ale dokud nenabudeš trošku sebeucty, nemam zajem.“

Uvědomoval jsem si, že je to ode mě ošklive. Nedal jsem

ji šanci cokoli řict, zavěsil jsem a doběhl k bazenu. Podal

jsem ruku Charlotte, ktera se ve vodě vyhybala tacu

s plujicimi skleničkami a snažila se vylezt. „Jsi v pořadku?“

„Jo, jo, v pohodě.“ Jeji hezke a svěži kudrliny ji teď

zplihle visely kolem obličeje. „Kež bych tak mohla řict

totež o svych šatech.“

Přiběhli k nam čišnici s ručniky, a tak jsem jeden vzal

pro ni. „Šaty uschnou.“

Obdařila mě hořkym usměvem a zabalila se do ručni-

123

ku. „Ty asi moc nepereš, viď? Tohle je hedvabi. Moc dobře

se nesnaši s chlorem a všim, co se dava do bazenů.“

V hlavě mi stale zněla matčina slova. „Tak splnim, co

jsem ti už dneska navrhoval – koupim ti novy.“

„Adriane, nemůžu od tebe přijmout dalši penize. Je

to od tebe mile a jsem ti opravdu vděčna, ale musim si je

vydělat sama.“

Zaplavila mě směsice pocitů. Prvnim z nich byla hrdost.

Charlotte byla ztělesněnim toho, k čemu jsem se

pravě snažil přimět svou mamu. Na druhou stranu se

nedalo popirat, že zatimco Charlotte se obdivuhodně

snaži všechno zvladat sama, ja jsem pokrytec, jak matka

naznačila. To poniženi mě spalovalo spolu se zklamanim

z toho, že nedokažu najit Sydney.

„Však si sama vydělaš,“ prohlasil jsem neurčitě. „Oba

si vydělame. Pojď.“

Vzal jsem Charlotte za ruku a vedl ji přecpanou zahradou

ven. Na nasledky sveho impulzivniho rozhodnuti

jsem moc nemyslel. Došli jsme skoro až na opačnou

stranu kralovskeho dvora, daleko od honosnych

rezidenci, v nichž jsme posledni dobou travili tolik času.

Tam mezi mnohem skromnějšimi domy jsem našel adresu,

kterou jsem si stale pamatoval a byl jsem na to patřičně

hrdy. Vyšli jsme po schodech a ja hlasitě zaklepal na

dveře. Charlotte, pořad ještě zabalena v ručniku, se vedle

mě nervozně ošila.

„Adriane, kde to jsme?“ zeptala se. „Neuvědomuješ

si –“

Zmlkla, protože se otevřely dveře a v nich stanula

překvapena Soňa Karpova. Dřiv učila na středni škole

biologii a taky byla Strigojkou (ale ne oboji v tu samou

dobu). Teď byla znovu Morojkou a uživatelkou eteru,

stejně jako Charlotte a ja. Zrzave vlasy měla rozcuchane,

124

jako by pravě vstala z postele. Až když jsem si všiml, že

ma na sobě i pyžamo, zavahal jsem. Slunce ještě uplně

nevyšlo, ale vychodni nebe mělo spiš purpurovou barvu

než černou. To je pořad vhodna doba pro Moroje.

„Adriane, Charlotte,“ vypravila ze sebe Soňa překvapeně.

Vzhledem k neobvyklym okolnostem byla pozoruhodně

klidna. „Jste oba v pořadku?“

„Ja… jo.“ Najednou jsem si připadal hloupě, ale rychle

jsem svoje pocity potlačil. Už jsme byli tady, a tak si půjdu za svym. „Musime s tebou o něčem mluvit. Ale jestli už je na tebe pozdě…“ Zamračil jsem se a pokusil se svym

alkoholem

zatemněnym mozkem zorientovat v čase. Nebyl

důvod, proč by touhle dobou měla byt v posteli. „Ty žiješ

podle lidskyho režimu?“

„Žiju podle Michailova režimu,“ odpověděla. Naražela

tim na sveho dhampyrskeho manžela. „Měl teď směny

v dost podivnou dobu, a tak jsem si tomu přizpůsobila

spanek.“ Všimla si, že je Charlotte zabalena do ručniku,

a ustoupila stranou. „Ale s tim se netrapte. Pojďte dal.“

Ačkoli v Sonině bytě byla kuchyň a v mem hotelovem

apartmanu ne, celkovy prostor byl mnohem menši než

ten můj současny v domě pro hosty. Soňa s Michailem

si to tu hezky zařidili a celemu bytu dodali hřejivou

atmosferu,

ale stejně mě zarazilo, že kralovsky navštěvnik

dvora jako ja dostava mnohem luxusnějši ubytovani než

tvrdě pracujici stražce, ktery neustale riskuje svůj život.

A ještě horši bylo, že jsem věděl, že tohle je jeden z většich bytů pro stražce, protože Michail je ženaty. Svobodni stražci žiji v něčem jen o trochu lepšim než nocleharna.

„Date si něco k piti?“ zeptala se Soňa a pokynula nam,

abychom usedli ke kuchyňskemu stolu.

„Vodu,“ řekla rychle Charlotte.

125

Soňa nam přinesla dvě sklenice a sedla si naproti

nam. „Tak co se děje tak důležiteho?“ dotazala se.

Ukazal jsem na Charlotte. „Ona. Pomahala ti s praci

na vakcině, že jo? Investovala do toho spoustu času, ale

nedostala za to zaplaceno. To neni spravny.“

Charlotte zčervenala, když si teď uvědomila, čeho se

tahle navštěva tyka. „Adriane, to je v pohodě…“

„Neni,“ trval jsem na svem. „Charlotte i ja jsme ti

hodně pomohli s vyzkumem eteru, ale nedostalo se nam

žadny kompenzace.“

Soňa povytahla oboči. „Netušila jsem, že to je současti

vašich požadavků. Myslela jsem, že jste radi, že můžete

pracovat proti Strigojům pro dobrou věc.“

„To ano,“ přisvědčila Charlotte, stale s vyděšenym

vyrazem.

„Ale,“ dodal jsem, „nemůžeš po nas chtit, abychom

si našli volny čas, když si při tom musime vydělavat na

živobyti. Chceš naši pomoc? Tak to nedělej polovičatě.

Najmi si komando uživatelů eteru na plny uvazek.“

Zamračil jsem se, protože se mi nelibilo, jak to vyznělo.

„Nebo tym eterovych snů. Nevim. Jenom chci řict, že

jestli na to chceš jit spravně, dej nam odměnu, jakou si

zasloužime, a tim zajistiš, že se ti dostane nejlepši možny

pomoci. Charlotte musi zanedbavat svoji praci v kancelaři,

aby ti mohla pomahat.“

Soňa spočinula pohledem na Charlotte, ktera se tvařila

ještě nervozněji. „Vim, že pracuješ hodně hodin,

a opravdu si vyčitam, že po tobě chci ještě něco navic.“

Obratila se ke mně a už se netvařila tak soucitně. „Ale

připomeň mi, Adriane, co konkretně dělaš posledni dobou

ty?“

Taková drzost, poznamenala teta Taťana.

„No,“ prohlasil jsem tvrdohlavě. „Mohl bych ti poma-

126

hat s masovou produkci tvoji vakciny, kdybys mě najala

na plny uvazek.“

Soňa se suše zasmala. „To by se mi libilo, až na to, že

jsou tu dva menši problemy. Jednim z nich je, že masově

nic neprodukuju.“

„Ne?“ zeptal jsem se. Kratce jsem pohledl na Charlotte,

ale ta vypadala, že je ji cely ten rozhovor trapny.

„Myslel jsem, že to je tvoje priorita.“

„To je,“ přisvědčila Soňa. „Ale bohužel se ukazalo, že

je složite replikovat eter v Neilově krvi. Zda se, že eter se ke krvi nevaže stabilně, a ja se obavam, že než to tajemstvi rozlouskneme, za nějaky čas už vyprcha docela. Mit po ruce uživatele eteru, kteři mi poradi, je bezpochyby

velmi užitečne. Ale vyřešeni tohohle problemu vyžaduje

taky znalosti biologie a pochopeni složeni krve na buněčne

urovni a bohužel existuje jen jedina osoba, ktera tyhle

požadavky splňuje. A tahle uživatelka eteru to dosud nebyla

schopna vyřešit.“

Chvilku mi trvalo, než jsem si uvědomil, že Soňa mluvi

o sobě. Věděl jsem, že Charlotte Soně pomaha, ale že

cely projekt ustrnul, to pro mě byla novinka – a pro Charlotte zřejmě taky, podle toho, jak se tvařila. Když jsme vyvinuli protistrigoji vakcinu pro Neila, učinili jsme ohromny

pokrok. Teď bylo rozčilujici vědět, že toho nemůžeme

nijak využit. Prostě jsem předpokladal, že po naši tvrde

praci teď Soňa vytvaři v nějake laboratoři zazračny elixir,

o ktery se co nevidět bude moct podělit se světem.

„A co je ten druhy problem?“ zeptal jsem se, když

jsem si vzpomněl na jeji konstatovani.

„Druhy problem je, že nejsem v pozici, kdy bych vam

mohla platit,“ řekla Soňa. „Věřte mi, že bych moc rada

měla ,tym eterovych snů‘ oddany tehle praci, ale ani ja

za to nedostavam zaplaceno. Kralovna a rada maji peni-

127

ze a granty na vědecke vyzkumy a ja jsem podala žadost.

Ale ty penize pokryji jen naklady na potřebne vybaveni

a cestovani. A nějake dalši nahrady? Nedostavam nic,

stejně jako vy. Ačkoli… možna by existovala jedna možnost,

ktera by stala za uvahu. Pokud rada skutečně chce,

aby se tenhle projekt pohnul kupředu, měli by zajistit,

aby tomu ti nejlepši věnovali svůj čas a schopnosti.“

Soňa mluvila upřimně, ale ja už si zase připadal jako

idiot. Přišel jsem sem a požadoval od ni penize, jako by

byla hlavni pokladnik, když ve skutečnosti věnuje projektu

mnohem vic prace a usili než my – a taky za to nic

nedostava. I v alkoholovem opojeni mi dochazelo, jaky

kreten jsem byl.

„Soňo, omlouvam se,“ řekl jsem.

Ivaškovové se neomlouvají! vyštěkla teta Taťana.

„Nemusiš se omlouvat,“ ujistila mě Soňa. „Je to rozumny

požadavek.“

„Ale ja jsem o to požadal nerozumně,“ poznamenal

jsem rozmrzele.

Přestaneš to dělat? trvala na svem teta Taťana.

Charlotte lichotila pozornost, ktera se na ni tim všim

upřela, ale přesto se nevědomky přiklonila na stranu

moji imaginarni tety a něžně mi položila ruku na předlokti.

„Nevěděls to. A udělal jsi to pro mě.“

„Opravdu se na to zeptam,“ dodala Soňa a pohledem

těkala mezi nami. „Kdo vi? Možna, že ,tym snů‘ by dal

věci do pohybu. Teď hlavně čekam na konec školniho

roku v Amberwoodu, až se sem vrati Neil a Jill. Doufam,

že když ho tady budu mit osobně, celou zaležitost mi to

trochu osvětli.“

„Možna, že když se vrati Neil, vrati se i Olive,“ řekla

Charlotte. Cele tohle setkani se Soňou ji evidentně rozrušilo, ale myšlenka na Olive ji aspoň trochu povzbudila.

128

„Možna,“ připustil jsem, ačkoli podle toho, co všechno

mi Charlotte o sve sestře řekla, jsem tomu moc nevěřil.

„Ale to spiš přijede za tebou než za klukem, kteryho

sotva zna.“

„Zamilovala se do něj docela dost.“ Charlotte si pohravala

s okrajem ručniku a pak vzhledla a zadivala se

mi do oči. „Když se do někoho zamiluješ, dělaš věci, ktere

bys z lasky k přibuznemu neudělal.“

Zamračil jsem se a pozorněji se na ni zadival. Zaznamenal

jsem, že se třese. „Proboha,“ vyhrkl jsem a zastyděl

se za svou zapomnětlivost. „Musi ti byt hrozna

zima.“ Venku sice bylo přijemně, ale už ne tak teplo jako

začatkem tydne a dlouha chůze v promačenych večernich

šatech asi nebyla žadna legrace. Podival jsem se na

Soňu. „Nemohla bys ji půjčit něco na sebe?“

Charlotte zrudla. „To je v pohodě. Nedělejte si starosti.“

„Samozřejmě,“ odvětila Soňa, zvedla se a pokynula

Charlotte, aby ji nasledovala nahoru. „Můžeš si vyzkoušet

par věci.“

Charlotte neochotně Soňu nasledovala. Ta se vratila

asi za minutu a přisedla si ke mně ke stolu. „Převleka

se.“

Přikyvl jsem a pořad uvažoval o naši předchozi konverzaci.

„Doufam, že nebude moc zklamana, když se

Olive ke dvoru nevrati. Myslim, že Olive toho ma hodně

co zpracovavat – však to viš sama nejlip.“

„To ano,“ přisvědčila važně Soňa. „Ale abych byla

upřimna, netrapi mě, že Charlotte bude zklamana z Olive.“

Trochu už jsem vystřizlivěl, ale jen natolik, že mě bolela

hlava, ale mysl se mi ještě neprojasnila. „Co tim mysliš?“

129

Soňa si povzdechla. „Toho jsem se obavala. Ty nemaš

tušeni, že je ta holka do tebe blazen, že ne?“

„Kdo… Ty mysliš Charlotte?“ Zavrtěl jsem hlavou.

„Neni do mě blazen. Jsme jenom kamaradi.“

„Travite spolu až moc času. A kdykoli se s ni sejdu

a pracujeme, nemluvi o ničem jinem než o tobě.“

„Nemam o ni zajem,“ prohlasil jsem neustupně. „Aspoň

ne v tomhle směru.“

Soňa mě obdařila jednim ze svych vědoucich pohledů,

v nichž excelovala. „Neřekla jsem, že ty maš zajem.

Vlastně je mi naprosto jasne, že nemaš. Ale ona si to

neuvědomuje.

A od tebe je krute, že ji takhle vodiš za nos.“

„To nedělam!“ zaprotestoval jsem. „Jen spolu chodime

pařit.“

„Řekla mi, žes ji koupil šaty.“

„ Půjčil jsem ji na ně penize,“ prohlasil jsem. „Protože si nevyděla dost ani na živobyti.“

„Stačilo ji to, dokud ses tady neobjevil ty a netlačil ji

do viru společenskeho života kralovskych.“ Soňa se mi

zpřima zadivala do oči. „Chceš moji radu? Jestli ti na ni

zaleži, vycouvej z toho. Aniž by sis to uvědomoval, vysilaš

k ni smišene signaly, a až nakonec dostane jiny, než

v jaky doufala, dopadne to špatně. Bylo by to těžke pro

každeho, ale zrovna ty bys měl vědět, jak křehci jsme

my, uživatele eteru.“

„No, vlastně o tvoji radu nestojim a z ničeho couvat

nebudu, protože nedělam nic špatnyho. Charlotte

je chytra holka. Vi, že jsme jenom kamaradi, a takhle je

s tim spokojena. Řict mi, abych se ji vzdal, se mi zda trochu předčasny.“

„Vzdat se ji?“ Soňa se uchechtla. „To je termin pro

zavisle. Na co přesně ji maš? Nebo bych se spiš měla zeptat, co – nebo koho – ti nahrazuje?“

130

„Nic. Nikoho. Přestaň se ke mně chovat jako k ditěti!

Co je na tom špatnyho, že mam kamaradku?“

Charlotte se vratila v Soninych půjčenych teplakach

a tričku, čimž ukončila naš rozhovor. Nedošlo ji, do jak

napjate situace pravě přišla, a tak Soně poděkovala a začala se ji vyptavat na pokrok ve vyvoji vakciny. Jak spolu mluvily, uvažoval jsem, jestli jsem nahodou Soně nevědomky

nelhal.

Ne že by mezi mnou a Charlotte bylo něco vic. Nedovedl

jsem si představit, že bych mohl chodit s kymkoli

jinym než se Sydney. Ale když jsme pak od Soni odešli

a ja Charlotte doprovazel domů, přistihl jsem se při uvahach o dalši Sonině poznamce.

Co – nebo koho – ti nahrazuje?

Za Sydney samozřejmě žadna nahrada neexistuje. Na

celem světě neni nikdo jako ona, nikoho bych s ni nemohl

srovnavat. Ale přitom když mi Soňa poradila, abych

od Charlotte vycouval, zpanikařil jsem a prvni myšlenka,

ktera mi proběhla hlavou, byla, že budu zase sam.

Když tu Sydney nebyla, v mych emocich převažoval

strach, hněv a žal, ale nemohl jsem popirat, že mezi nimi

bylo i osaměni. Můj vztah se Sydney zahojil čast moji

duše, ktera si připadala ztracena a zmitana světem. Když

Sydney zmizela, tohle pouto jsem ztratil a znovu jsem se

nechaval volně unašet.

Přestože mi Charlotte Sydney nenahrazovala, jistym

způsobem mě ukotvovala. Ne že bych se posledni dobou

choval ukazkově, ale diky Charlotte jsem měl někoho,

s kym si můžu promluvit – a kdo nežije v moji hlavě –,

a poskytovala mi aspoň jakousi pravidelnost v mem divokem

životnim stylu. Když jsem ji každy večer musel

vyzvednout a pak zase doprovodit domů, aspoň jsem totalně

nezvlčel. A kromě potěšeni z toho, že tajně trestam

131

sveho otce tim, že za Charlotte utracim jeho penize, jsem

prožival uspokojeni i z toho, že se o někoho staram. Tak

jsem si aspoň nepřipadal, že jsem uplně k ničemu. Nedokažu

najit Sydney, ale aspoň dokažu ošatit Charlotte tak,

aby se mohla učastnit nočniho života kralovskych.

Ale neměla Soňa pravdu v tom, že vlastně Charlotte

využivam?

Uvažoval jsem o tom, ještě když jsme přišli k Charlottinym

dveřim. Bydlela v časti města, ktera byla jen

o něco malo lepši než ta Sonina. Odemkla si a otočila se

ke mně. Teď už slunce putovalo na obzor a barvilo ji obličej barvami usvitu.

„Jako pokaždy ti děkuju za zajimavy večer,“ řekla mi

se smichem. „A diky za to, o co ses pokusil se Soňou. Tos

važně nemusel. Ale diky.“ Nervozně si žmoulala ruce.

Už jsem si všiml, že to děla pokažde, když je nervozni.

Pokrčil jsem rameny. „Slyšelas, co řekla. Možna z toho

nakonec přece jen něco bude.“

„Možna.“ Nastala chvile ticha a potom se zeptala:

„Tak zase zitra ve stejnou dobu?“

Zavahal jsem a uvažoval, jestli nahodou nevytvařim

cosi nezdraveho. Pro sebe i pro ni.

Necháš Soňu, aby ti diktovala, co máš v životě dělat?

ozvala se teta Taťana. Co ta ví?

Vzedmula se ve mně vlna vzteku. Soňa to přehani.

Co je na tom špatneho, že mam kamaradku? Co je na

tom špatneho, že mam někoho, s kym si můžu promluvit?

Mam snad žit v izolaci jen proto, že je Sydney pryč?

A navic Charlotte ma velikou intuici, takže mi jistě nebude

věnovat svoje city. Ma svoje starosti a určitě nespřada

nějake šilene plany o nas dvou.

„Zitra,“ ujistil jsem ji.

132

9. kapitola

Sydney

Jak to, že za mnou Adrian nepřišel? Je

možne, že jsem se nadychala plynu už tolik, že mi ještě

ovlivňuje tělesne funkce? Vim, že Adrian by se mě v žadnem

připadě nevzdal. Musi mě hledat. Když za mnou

tuhle noc nepřišel do snů, musel pro to mit dobry důvod.

Jenže problem spočival v tom, že nepřišel ani nasledujici

noc. Ani tu dalši.

Situace se ještě zhoršila rano pote, co jsme byly s Emmou

bez plynu. Samozřejmě chtěla vědět, jestli jsem

uspěla a ziskala slibovanou pomoc zvenči. Přidala se

k ni i Amelia, ktera ode mě ten večer odvedla pozornost,

jak se ukazalo. Naše pokoje byly zjevně monitorovany

jednim střediskem se spoustou monitorů. Amelia podle

Emminych instrukci vyvolala hadku se svou spolubydlici

a řekla ji věci, ktere musel tym našich dohližitelů zaznamenat.

Amelia si počinala hodně rozvašněně, takže

na sebe přitahla pozornost všech, kdo sledovali přenosy

z našich pokojů, a tak jim můj vykon unikl.

„Potřebuju spat hodně dlouho, aby můj plan fungoval,“

pověděla jsem jim pote, co jsem vysvětlila, že můj

133

plan selhal. „Včera mi trvalo dlouho, než jsem usnula,

tak jsem možna spala moc kratkou dobu. Dnes v noci to

bude lepši.“

Amelia i Emma se tvařily zklamaně, ale měly jistou

naději. Věřily mi. Sotva mě znaly, ale přesto byly obě

přesvědčene, že jim můžu pomoct.

To se stalo před pěti dny.

Teď už z jejich vyrazů nevyzařovala naděje, ale spiš

nepřatelstvi.

Nevěděla jsem, co se děje. Nevěděla jsem, proč Adrian

nepřichazi. Vzrůstala ve mně panika a obavy, že se

mu něco stalo a nemůže za mnou přijit do snů. Možna

pořad bere ty prašky…, ale to ne. Byla jsem si jista, že je

přestal brat, jen aby mě našel. Je možne, že leky nenavratně poškodily jeho schopnost pracovat s eterem? Nad tim jsem ale nemohla přemyšlet dlouho, protože můj život

v napravnem centru se stal peklem.

Emma a hlavně Amelia, kterou poslali kvůli jeji hadce

na očistu, se obě citily podvedene. Nikomu neřekly,

co se stalo, jinak by ohrozily samy sebe, ale nepatrnymi

signaly davaly všem najevo, že vinikem jsem ja. Ignorovaly

moje tvrzeni, že pomoc přijde brzy. A zanedlouho

už jsem zase seděla v jidelně sama. Ostatni spoluvězni,

kteři už se ke mně po počatečnim odměřenem chovani

začinali chovat vřeleji, se teď k němu vratili ještě urputněji.

Cokoli jsem udělala, někdo nahlasil, takže mě tenhle

tyden už dvakrat poslali na očistu.

Z kamaradů mi zůstal jen Duncan a i tohle přatelstvi

utrpělo menši ujmu. „Varoval jsem tě,“ pošeptal mi jednoho

dne na hodině uměni. „Varoval jsem tě, abys nic

nerozpoutala. Nevim, cos udělala, ale rozhodně jsi tim

zvratila veškery svůj pokrok.“

„Musela jsem,“ odpověděla jsem. „Musela jsem se

chopit šance a udělat něco, o čem vim, že se vyplati.“

134

„Važně?“ zeptal se smutnym tonem, ktery napovidal,

že se o něco podobneho sam pokoušel už mnohokrat.

„Ano,“ prohlasila jsem zapaleně. „Vyplati se to.“

Obdařil mě spikleneckym usměvem a vratil se k malovani,

ale mně bylo jasne, že si mysli, že lžu. Děsive na

tom bylo, že jsem nevěděla, jestli nahodou nema pravdu.

Celou tu dobu jsem se upinala k naději, že se ve světě

snů spojim s Adrianem. Nevěděla jsem, proč k tomu ještě

nedošlo, ale ani na vteřinu jsem nepochybovala o tom, že

mě stale hleda a miluje. A pokud se něco pokazilo se sny,

jistě si najde jinou cestu, jak se ke mně dostat.

Tyden po odpojeni plynu se moje postaveni v napravnem

centru změnilo, protože přišla nova členka. „To je

pro tebe dobra zprava,“ pověděl mi Duncan na chodbě.

„Na chvili se veškera pozornost upře na ni, takže k ni nebuď moc přatelska.“

Takovou radu jsem jen těžko mohla poslechnout,

hlavně když jsem tu novou viděla, jak sedi v jidelně

sama u snidaně. Duncan na mě upřel varovny pohled,

abych zůstala sedět sama, ačkoli jsem si připadala hloupě

a zbaběle, že se mě i te nove všichni strani. Jmenovala

se Renee a vypadala, že je asi stejně stara jako ja, pokud

ne o rok mladši. Určitě bychom si rozuměly, protože ji

stejně jako mě poslali na očistu hned při prvni vyučovaci

hodině, když odporovala učiteli.

Ale Renee se na rozdil ode mě vratila bleda a nemocně

vypadajici, ale nenechala se tim zastrašit. V určitem

ohledu jsem to obdivovala. Byla ubita dobou, kterou

stravila na samotce, ale v očich měla rebelskou jiskru,

ktera naznačovala silu a kuraž. Konečně někdo, kdo může

být můj spojenec, pomyslela jsem si. Když jsem se o tom na hodině uměni zminila Duncanovi, ihned se mi to pokoušel vymluvit.

135

„Ještě ne,“ zašeptal. „Je moc nova, moc na očich. A sama

si to taky moc neusnadňuje.“

Měl pravdu. Ačkoli se určitě poučila, že by neměla

řikat, co ji zrovna přijde na mysl, netvařila se nijak kajicně a davala najevo, že nevěři tomu, co ji alchymiste vykladaji. Vypadalo to, že si svoje opovrženi kolektivem

uživa. Když jsem ji občas na chodbě obdařila přatelskym

usměvem, uplně mě ignorovala. Při vyučovani z ni vyzařoval

vztek vůči učitelům i studentům.

„Trochu mě překvapuje, že už ji pustili z rozjimani,“

poznamenal Duncan. „Někdo to asi popletl.“

„Pravě proto potřebuje s někym kamaradit vic než

kdy jindy,“ trvala jsem na svem. „Potřebuje, aby ji někdo

řekl: ,Hele, je v pořadku, že se citiš takhle, ale na nějakou dobu se musiš ponižit.‘ Jinak ji pošlou zase zpatky.“

Varovně zavrtěl hlavou. „Nedělej to. Nepleť se do

toho. Hlavně když jeji přichod znamena, že bys mohla

brzo postoupit. A oni ji nepošlou zpatky do cely.“

Z jeho hlasu zaznival zlověstny podton, takže ačkoli

jsem nechtěla, udržovala jsem si od Renee cely den

odstup. Když přišlo rano – pořad bez kontaktu s Adrianem

–, odhodlala jsem se přisednout si k ni a nepoddat

se tlaku okoli. Jenže jsem svůj plan musela odložit,

protože mě pozval ke stolu jeden z kluků, kteři vždycky

jedli s Duncanem. Nejistě jsem tam postavala s tacem

a těkala pohledem mezi Renee a Duncanem. Připadalo

mi spravne jit k ni, ale jak bych mohla odmitnout prvni

šanci na společensky kontakt po tak dlouhe době? Odolala

jsem svym instinktům a zamiřila k Duncanovu stolu.

V duchu jsem si slibila, že to s Renee napravim později.

Jenže později už nenastalo.

V Renee to nejspiš cely den vřelo a už to nemohla vydržet,

takže při třeti hodině vybuchla a začala vykladat

136

ještě delši tirady než včera o tom, že naš učitel šiři zaslepenou propagandu. Ochranka ji odvedla a mně ji bylo lito, že musi dva dny za sebou absolvovat očistu, navic

tak kratce pote, co ji pustili ze samotky. Když ji odvaděli

z mistnosti, Duncan se mi podival do oči a jeho pohled

jasně vyjadřoval: Já jsem ti to říkal.

Když nastala doba oběda, čekala jsem, že na posledni

chvili změni jidelniček na oblibene jidlo Renee, aby ji

potrestali

o to vic. Ale na tabuli bylo napsano totež co rano,

a tak jsem uvažovala, jestli se ji to vyhnulo, nebo jestli

nahodou nejsou jejim oblibenym jidlem kuřeci nugety.

Ale když pak Renee přišla do jidelny, my ostatni už jsme

davno jedli. Na oběd jsem v tu chvili uplně zapomněla.

Vzdorovita jiskra v jejich očich vyhasla. Zmateně se

rozhližela kolem a vypadala, že nikdy neviděla tuhle

mistnost nebo jakoukoli jinou jidelnu. V obličeji měla

prazdny vyraz, skoro až přihlouply. Zůstala stat ve dveřich

a ani se nepokusila vejit nebo si vzit jidlo. Nikdo se

neobtěžoval ji pomoct.

Vězeňkyně Elsa vedle mě zadržela dech. „Myslela

jsem si, že to přijde.“

„Co?“ zeptala jsem se nechapavě. „Byla to špatna očista?“

„Něco horšiho,“ řekla Elsa. „Přetetovani.“

Vybavila jsem si svůj zažitek a uvažovala, jak to může

byt horši, když nas tady přetetovavaji všechny. „Copak ji

nepřetetovali hned, jak ji pustili ze samotky?“

„To bylo standardni přetetovani,“ vysvětlil dalši můj

společnik u stolu jmenem Jonah. „Zjevně to nestačilo,

a tak ji dali větši davku – asi hodně velkou. To se někdy

stava. Do člověka přejde poselstvi, ale nějakou dobu je

pak omameny a zapomina na obyčejny život.“

Zmocnila se mě hrůza. Toho jsem se obavala. Pro-

137

to jsem vyrobila magicky inkoust, ktery potlači natlak

alchymistů. Tenhle pohled bez života už jsem viděla –

u Keitha. Když ho čerstvě propustili z napravneho centra,

taky se choval jako zombie a nedokazal nic jineho než

papouškovat řeči alchymistů, ktere do něj vtloukali. Ale

Keith aspoň zvladal běžne každodenni činnosti. Byl původně

taky tak vymazany? Byl to strašny pohled. A ještě

strašnějši bylo, že ji nikdo nepomohl.

V okamžiku jsem vyskočila ze židle a ignorovala, jak

za mnou Duncan ostře vdechl.

Doběhla jsem k Renee, vzala ji za paži a vedla ji do jidelny.

„Pojď,“ řekla jsem ji a soustředila se na ni natolik,

že jsem nevnimala, jak se na mě upira pozornost všech

přitomnych. „Nechceš se najist?“

Renee několik vteřin nepřitomně zirala před sebe

a pak se pomalu otočila ke mně. „Nevim. Mysliš, že bych

měla?“

„Maš hlad?“ zeptala jsem se.

Mezi obočim se ji objevila mala vraska. „Mysliš, že

mam? Jestli mysliš…“

Vedla jsem ji k okynku k Baxterovi. „Myslim, že bys

měla byt, čimkoli chceš,“ prohlasila jsem odhodlaně.

Když došla ke kuchaři, nic mu neřekla a on jako obvykle

nebyl přiliš vstřicny. Takže to bylo na mně. „Renee potřebuje něco k obědu.“

Baxter nezareagoval okamžitě, až jsem si řikala, jestli

nečeka na to, až ho požada sama. Pokud ano, nějakou

dobu bychom si tu nejspiš postaly. Ale po chvili

nerozhodnosti

se otočil a začal ji nandavat na taliř kuřeci nugety.

Odnesla jsem ji tac k prazdnemu stolu, odtahla židli

a pokynula ji, aby se posadila. Zdalo se, že na takove přikazy reaguje dobře, i když jsou beze slov. Sama ale nic neudělala, a tak jsem usedla naproti ni.

138

„Můžeš jist, jestli chceš,“ řekla jsem. Když to nic nevyvolalo, zvolila jsem jina slova. „Sněz to kuře, Renee.“

Poslušně zvedla jednu nugetu a začala jist. Pozorovala

jsem ji se vzrůstajicim zděšenim. Se zděšenim a hněvem.

Važně si alchymiste mysli, že tohle je lepši, než když někdo zpochybňuje autority? Mezi všemi hrůzami, ktere alchymiste dělaji, mi připadalo přišerne, že tohle můžou

udělat lidske bytosti. Když jsem zjistila, že jsem chraněna

před přetetovanim, myslela jsem si, že jsem v tomto

ohledu v bezpeči. A byla to pravda – skutečně jsem byla

v bezpeči. Ale ostatni kolem mě, ať už jsou to kamaradi

nebo nepřatele, neustale riskuji, že to u nich alchymiste

s přetetovanim přeženou. Nezaleži na tom, jestli je tenhle

učinek ojediněly. I kdyby se to stalo jen jednou, bylo

by to až moc.

„Vypij mleko,“ poručila jsem ji, když jsem zaznamenala,

že kuře už dojedla a jen zira do prazdneho taliře.

Vypila asi půlku sklenice, když vtom se ozvalo zvoněni.

„Je čas jit, Renee. Tenhle zvuk znamena, že musime jit

někam jinam.“

Když jsem se zvedla, ona taky. Vtom se k nam přibližili

dva poskoci Sheridanove. „Půjdeš s nami,“ oznamil

mi jeden z nich.

Chtěla jsem poslechnout, ale když jsem viděla bezmocny

vyraz Renee, nedbala jsem na pobizeni poskoků,

obratila se k ni a řekla: „Běž s ostatnimi a dělej, co dělaji oni. Vidiš, jak teď odkladaji tacy? Udělej to a pak s nimi běž na dalši hodinu.“ Jeden z poskoků mě zatahal za rukav,

abych už se pohnula. Zůstala jsem tam stat, dokud

Renee nepřikyvla a nepřidala se s tacem k ostatnim. Až

pak jsem nechala ty dva, aby mě odvedli. Nad mym malym

projevem odporu se netvařili nijak potěšeně.

Odvedli mě do vytahu a sjeli jsme o poschodi niž, kde

139

se odehravala očista. Uvažovala jsem, jestli diky tomu,

že jsem nedojedla oběd, bude cela ta procedura vic nebo

miň nepřijemna. Ale kupodivu jsme obvykle dveře minuli

a pokračovali dal až na konec chodby, kde jsem ještě

nikdy nebyla. Minuli jsme skřiňky pečlivě označene jako

kuchyňske a kancelařske potřeby a pak jsme pokračovali

ke dveřim, ktere byly zlověstně neoznačene. A do nich

mě zavedli.

Mistnost vypadala podobně jako ty, ktere sloužily

k očistě, až na to, že křeslo mělo větši opěradla, než na

jaka jsem byla zvykla. Stejně mělo popruhy, což bylo jedine

důležite. Možna je to nějaky zmodernizovany model

odněkud, kde nakupuji mučici nastroje. Sheridanova

už tam na nas čekala s malym dalkovym ovladanim

v ruce. Dozorci mě připoutali do křesla a pak nas na jeji

kyvnuti nechali o samotě.

„No ahoj, Sydney,“ řekla. „Musim řict, že jsem zklamana,

že maš zase problem.“

„Opravdu, madam? Tenhle tyden už jsem parkrat na

očistě byla,“ odpověděla jsem a pomyslela na to, jak mě

ostatni posledni dobou obviňovali.

Sheridanova zamitavě mavla rukou. „Tamto? Ale

no tak, obě přece vime, že to jen ostatni hraji svoje hry.

Vlastně sis vedla pozoruhodně dobře – až dosud.“

Vratila se mi jiskra meho předchoziho hněvu. Sheridanova

si jako ostatni z veleni dobře uvědomovala, že když

někdo opravdu překroči hranice, neda se to srovnavat

s tim, když někoho prostě udaji ostatni. A bylo ji to jedno.

Polkla jsem svůj hněv a nasadila zdvořily vyraz. „Co

přesně jsem udělala, madam?“

„Viš, co se dneska stalo s Renee, Sydney?“

„Slyšela jsem, že byla přetetovana,“ řekla jsem opatrně.

140

„To ti pověděli ostatni.“

„Ano.“

„A neřekli ti taky, abys ji nepomahala, až se vrati?“

Zavahala jsem. „Tak vyloženě ne. Ale dali jasně najevo,

že oni to neudělaji.“

„A nemysliš, že bys měla nasledovat jejich vedeni?“

zatlačila.

„Omlouvam se, madam,“ řekla jsem, „ale myslela

jsem, že moji povinnosti je poslouchat vaše rozkazy, ne

rozkazy mych spolubydlicich. Jelikož jste mi vy ani jiny

učitel neřekli, abych Renee nepomahala, nemyslela jsem,

že dělam něco špatneho. Vlastně jsem si myslela, že soucitny čin vůči jinemu člověku je něco spravneho. Omlouvam se, pokud jsem to špatně pochopila.“

Dlouho si mě prohližela a ja jsem se ji bez mrknuti divala

do oči. „Řikaš same spravne věci, ale uvažuju, jestli

je mysliš opravdu važně. Tak tedy dobra. Začneme.“

Stiskla tlačitko a rozsvitila se obrazovka s typickou

fotkou šťastnych Morojů.

„Co vidiš, Sydney?“

Zamračila jsem se, protože jsem si uvědomila, že mi

zapomněla pichnout latku vyvolavajici nevolnost. Ale

rozhodně jsem ji na to nechtěla upozorňovat. „Moroje,

madam.“

„Špatně. Vidiš stvůry zla.“

Tenhle novy vyvoj udalosti mě nechal v nejistotě,

jak pokračovat. „Nevim. Možna ano. Musela bych toho

o těchhle

konkretnich Morojich vědět vic.“

„Nepotřebuješ vědět nic jineho, než co jsem ti řekla.

Jsou to stvůry zla.“

„Když to řikate, madam,“ řekla jsem opatrně.

Zachovala si klidny vyraz. „Potřebuju, abys to řekla

ty. Opakuj po mně: ,Vidim stvůry zla.‘“

141

Zirala jsem na Moroje na fotce. Byly to dvě divky

zhruba meho věku, ktere vypadaly, že by mohly byt sestry.

Usmivaly se a každa držela v ruce kornout se zmrzlinou.

Vůbec nic na nich nepůsobilo zle, pokud by ovšem

nenutily tu zmrzlinu nějakemu ditěti s cukrovkou.

Jak jsem nad tim přemyšlela, nahle cvakla opěradla pod

mymi pažemi. Jejich vršek se odsunul a odhalil duty prostor

naplněni čirou tekutinou.

„Co je to?“ zeptala jsem se.

„Vidiš stvůry zla?“ odpověděla mi Sheridanova otazkou.

Asi mi trvalo dlouho, než jsem odpověděla, a tak Sheridanova zmačkla tlačitko na dalkovem ovladani. Popruhy, ktere mi držely paži na mistě, se nahle daly do

pohybu a tlačily mi ruku dolů. Mechanismus se zastavil,

sotva jsem se dotkla hladiny, a pak mi hned zase ruku

zvedal.

Ale ten dotek stačil. Vykřikla jsem bolesti a překvapenim,

jak mě začala palit kůže v mistech, kde se moje

ruka dotkla tekutiny. Ať už to byla jakakoli chemikalie,

vyvolavala pocit, že jsem se dotkla vařici vody, ktera mě

popalila. Jakmile jsem měla ruku mimo nadržku, bolest

začala pomalu ustavat.

„A teď řekni,“ vyzvala mě Sheridanova až přiliš sladce

na to, co pravě udělala, „Vidim stvůry zla.“

Nedala mi šanci zareagovat a okamžitě zopakovala

tentyž postup znovu. Až na to, že tentokrat mi tam nechala

ruku o něco dele než předtim. Ale už jsem na to

byla připravena, a tak jsem si skousla ret, abych nekřičela

bolesti. Bolest byla stejna, a když po chvili Sheridanova

moji ruku nadzvedla, vydechla jsem ulevou.

Uleva netrvala dlouho, protože mě hned vyzvala:

„A teď řekni –“

142

Nedala jsem ji šanci dokončit větu. „Vidim stvůry

zla,“ vyhrkla jsem okamžitě.

Obličej se ji vitězoslavně rozzařil. „Vyborně. Teď zkusime

něco jineho.“ Objevila se nova fotka, tentokrat zobrazovala

skupinku morojskych školaků. „Co vidiš?“

Učim se rychle. „Vidim stvůry zla,“ odpověděla jsem

okamžitě. Samozřejmě to bylo směšne. Na těchhle dětech

nebylo nic zleho, ani na jinych fotkach, ktere mi ukazovala.

Když jsem byla na samotce, přisahala jsem si, že

budu hrat jejich hry, jen abych se odtud co nejdřiv dostala.

A pokud se po mně chce, abych papouškovala tyhle

lži jako odčiněni za to, že jsem pomohla Renee, rada to

udělam.

Morojsky par, morojske děti, stary muž… a tak to pokračovalo pořad dal. Sheridanova přeskakovala z obličeje na obličej a ja pořad odpovidala: „Vidim stvůry zla.

Vidim stvůry zla. Vidim –“

Slova se mi zarazila v hrdle, když jsem uviděla dalši

dva Moroje. Ty Moroje jsem znala.

Adrian a Jill.

Netušila jsem, kde sehnala jejich fotku, a bylo mi to

jedno. Když jsem se divala do jejich usměvavych obličejů,

ktere jsem tolik milovala a ktere mi tolik chyběly, srdce

se mi rozbušilo. Představovala jsem si je snad tisickrat,

ale opravdova fotka se neda nahradit představou. Vpijela

jsem se do každičkeho detailu – jak světlo prosvěcuje

Adrianovy vlasy, jak se Jill vlni rty do placheho usměvu.

Musela jsem polknout vlnu emoci, ktera se ve mně vzedmula.

Sheridanova mě možna chtěla potrestat, že mi je

ukazala, ale mně to připadalo jako odměna – dokud znovu

nepromluvila.

„Co vidiš, Sydney?“

Otevřela jsem usta, abych zopakovala tu stupidni

143

větu, ale nedokazala jsem se k tomu přimět. Když jsem

se divala do těch milovanych tvaři a do oči, ktere jim zařily štěstim… Nedokazala jsem to. I když jsem věděla, že je to lež, nedokazala jsem odsoudit Adriana a Jill.

Sheridanova nemarnila čas. Mechanismus mi ponořil

ruku do tekutiny vic než předtim, takže jsem ji teď měla

napůl v chemikalii. Ten šok mě uplně vykolejil a bylo to

o to horši, že mi tam nechala ruku dele než předtim. Nevim,

co to bylo za kyselinu, ale popalila mi kůži a všechny

nervy jsem měla jako v jednom ohni. Vyjekla jsem bolesti

a ještě chvili pote, co mi ruku nadzvedla, jsem pořad

fňukala z přetrvavajici bolesti.

„Co vidiš, Sydney?“

Zamrkala jsem, abych rozehnala slzy, a soustředila

se na Adriana a Jill. Prostě to řekni, přesvědčovala jsem samu sebe. Musíš se odtud dostat. Musíš se vrátit za nimi.

A zaroveň jsem uvažovala: Tak takhle to začina? Takhle

ze mě bude totéž jako z Keitha? Začne to tak, že budu přesvědčena, že to, co řikam, je lež, kterou vyslovim jen

proto, abych se vyhnula bolesti? Stane se ta lež nakonec

pravdou?

Když jsem mlčela, Sheridanova mi znovu ponořila

ruku, tentokrat ještě hlouběji. „Řekni to,“ nalehala hlasem, ktery postradal jakoukoli lidskou emoci. „Řekni mi, co vidiš.“

Zaupěla jsem bolesti, ale to bylo všechno. V duchu

jsem si řikala: Neřeknu to. Nezradím Adriana a Jill, i když jen prázdnými slovy. Myslela jsem, že když vydržim bolest o něco dele, dopřeje mi přestavku jako předtim, jenže namisto toho mi ponořila ruku ještě hlouběji, takže

už byla komplet cela v tekutině. Křičela jsem, jak mi to

spalovalo kůži. Podivala jsem se dolů a čekala, že uvidim,

že už se mi rozpoušti tkaň, ale ruku jsem měla jen

144

růžovou. Ať už to byla jakakoli sloučenina, vyvinuli ji

proto, aby způsobovala velkou bolest, ale ve skutečnosti

nepoškozovala.

„Řekni mi, co vidiš, Sydney. Řekni mi, co vidiš, a ja

to ukončim.“

Snažila jsem se bojovat s bolesti, jenže to bylo nemožne,

když jsem měla dojem, že mě pali zaživa.

„Řekni mi, co vidiš, Sydney.“

Bolest byla čim dal větši. Nakonec jsem se podivala

do oči svych milovanych a vyhrkla: „Vidim stvůry zla.“

„Neslyšela jsem,“ odvětila klidně. „Řekni to hlasitěji.“

„Vidim stvůry zla!“ zařvala jsem.

Dotkla se dalkoveho ovladani a ruka se mi nadzvedla,

osvobozena od mučeni v tekutině. Nadechla jsem se,

abych vydechla ulevou, jenže vtom mi ruku bez varovani

opět ponořila. Vykřikla jsem bolesti, ktera trvala asi

deset vteřin, než mi ruku znovu nadzvedla.

„Co to dělate?“ vykřikla jsem. „Myslela jsem, že jste

řekla –“

„To je pravě ten problem,“ přerušila mě. Na jakysi

němy rozkaz se objevili jeji poskoci a začali mě rozvazovat.

„Tys myslela. Stejně jako jsi myslela, že je v pořadku, když pomůžeš Renee. Jedine, co musiš, je dělat to, co ti řekneme. Rozumiš?“

Podivala jsem se na svou ruku, ktera byla sice zarudla,

ale nevypadala tak přišerně, jak jsem se obavala. Pak

jsem se znovu podivala na Adriana a Jill a připadala si

hrozně, že jsem tak slaba. „Ano, madam.“

„Vyborně,“ poznamenala Sheridanova a odložila dalkove

ovladani. „Tak můžeme přistoupit k dalši lekci?“

145

10. kapitola

Adrian

„Adriane?“

Otevřel jsem oči a zamžoural do obličeje nějake nezname

divky. Byla uplně oblečena a ja taky, takže to vypadalo

slibně. Když viděla můj nechapavy vyraz, obdařila

mě hořkym usměvem.

„Jsem Ada. Včera v noci jsi tady vytuhl. Ale teď už

musiš jit, než se vrati moji rodiče.“

Posadil jsem se a zjistil jsem, že jsem ležel na tvrde

dřevěne podlaze, což vysvětlovalo bolest zad a hlavy.

Rozhledl jsem se a uviděl několik hostů včerejšiho večirku

v podobnem stavu. Sbirali se a potaceli se ke dveřim.

Ada se spokojila s tim, že už se chystam k odchodu, a zamiřila k dalšim nevitanym nocležnikům.

„Dik, žes mě tu nechala,“ křikl jsem na ni. „Skvěla

party.“

Nebo jsem aspoň předpokladal, že byla skvěla, když

jsem vytuhl na podlaze. Vedle mě ležela prazdna lahev

od vermutu, ale nepamatoval jsem si, jestli byla moje,

nebo ne. Doufal jsem, že ne. Opit se vermutem je prostě

smutne. Posledni dva tydny se mi slily do jednoliteho

146

dekadentniho hyřeni, ale tentokrat jsem poprve někde

zůstal přes noc. Charlotte obvykle dohledla na to, abych

se dostal do sveho apartmanu. Chvili jsem se citil ubliženě, že tu nebyla a nepomohla mi jako obvykle. Vzapěti jsem si mlhavě vybavil, že je ponděli, tudiž chtěla jit dřiv spat, protože ji začal pracovni tyden.

Když jsem vyšel ven, vypadalo to, že je tak šest rano.

Vychazejici slunce nemilosrdně působilo na moji kocovinu.

Venku se pohybovalo jen malo lidi. Podle našeho

vampyrskeho režimu bylo zrovna hodně pozdě

v noci. Co nevidět už budou všichni v postelich. Dokonce

i stražci touhle dobou hlidkovali jen zlehka. Cestou

k domu pro hosty jsem potkal jen dva. Jeden z nich se

zarazil, když mě zaznamenal.

„Adriane?“

Pomyslel jsem si, že mě možna předchazi moje pověst,

ale vzapěti mi došlo, že je to Dimitrij. „No ahoj,“

vypravil jsem ze sebe. „Dobry rano. Nebo tak něco.“

„Vypadaš, že už jsi na tom byl i lip,“ poznamenal.

„Zrovna mi skončila směna. Nechceš zajit někam na snidani?“

Zamyslel jsem se a nedokazal si vybavit, kdy jsem naposledy

pozřel něco v pevnem stavu. „Mam prazdny žaludek.

Nevim, jak by zareagoval na jidlo.“

„To, že neviš, nejspiš znamena, že se potřebuješ pořadně

najist,“ řekl. Znělo mi to jako ta nejpodivnějši logika,

jakou jsem kdy slyšel. „Aspoň podle moji zkušenosti.“

Uvažoval jsem, kolik ma asi zkušenosti v těchhle

zaležitostech.

Opravdu netušim, co děla ve volnem čase.

Možna, že zkonzumuje vic ruske vodky, než si myslim.

Vždycky jsem si představoval, že když zrovna nepracuje,

trenuje s Rose na matracich bojova uměni a řikaji

tomu milostna předehra.

147

„Určitě nechceš jit domů a přitulit se k Rose?“ zeptal

jsem se. „Počkej… Vratila už se vůbec? Nebyla s Lissou

v Lehighu?“

„Jsou zpatky už tyden,“ objasnil Dimitrij trpělivě.

„Pojď, zvu tě.“

Nasledoval jsem ho, neboť Dimitriji Belikovovi se jen

těžko da řict ne. Navic jsem pořad zpracovaval tu zpravu,

že jsem ztratil tolik času a mezitim už se Rose s Lissou

vratily. „Můžu zaplatit. Nebo spiš,“ dodal jsem hořce,

„můj tata může zaplatit, protože to je zřejmě jediny

způsob, jak ja a moje mama můžeme přežit.“

Dimitrij si zachoval neutralni vyraz. Vydali jsme se

k budově, kde se nachazela spousta restauraci, z nichž

většina byla touhle dobou už zavřena. „Proto žiješ v takovem zoufalstvi už od doby, kdy jsi sem přijel?“

„Spiš bych to považoval za volbu životniho stylu,“

pověděl jsem mu. „A jak vůbec viš, co jsem dělal?“

„Řeči se šiři rychle,“ odpověděl tajemně.

Restaurace, do ktere mě zavedl, byla plna stražců,

kterym zřejmě končily směny. Vzhledem k jejich počtu

to pravděpodobně bylo nejbezpečnějši misto na celem

kralovskem dvoře.

„Co dělam, je moje věc,“ opačil jsem plamenně.

„To samozřejmě je,“ připustil. „Ja jen, že takhle jsi to

už dlouho nevedl. Překvapilo mě, že ses vratil do starych

časů.“

V restauraci se podavala snidaně bufetovym systemem.

Moje matka by nejspiš upadla do mdlob, že se

ma obsloužit sama, ale ja si poslušně vzal taliř a zařadil

se s Dimitrijem do fronty. Nandali jsme si jidlo na tacy

a usedli k malemu stolu v rohu. Jidla se ani nedotkl, jen

se ke mně s važnym vyrazem naklonil.

„Maš na vic, Adriane,“ řekl mi. „Ať už k tomu maš ja-

148

kykoli důvod, maš na vic. Nenalhavej si, že jsi slabši, než

ve skutečnosti jsi.“

Tolik se to podobalo tomu, co mi dřiv řikala Sydney,

že jsem se zarazil. Vzapěti se mi ale vratil hněv. „Proto

jsi mě sem pozval? Abys mě poučoval? Nedělej, že o mně

něco viš. Tak dobři kamaradi zase nejsme.“

Ta poznamka ho zjevně překvapila. „To mě mrzi.

Doufal jsem, že jsme. Doufal jsem, že tě znam.“

„Neznaš,“ prohlasil jsem a odsunul svůj tac stranou.

„Nikdo mě nezna.“ Jedině Sydney, pomyslel jsem si. A ta by se za mě teď styděla.

„Spoustě lidi na tobě zaleži.“ Dimitrij byl stale ztělesněnim klidu. „Neodvracej se od nich.“

„Jako se oni odvratili ode mě?“ vyštěkl jsem a pomyslel

na to, jak mi Lissa odmitla pomoct. „Zkoušel jsem žadat

o pomoc, ale odmitli mě! Nikdo mi nepomohl.“ Nahle

jsem se zarazil. „Už nemam hlad. Diky za ,pokec‘.“

Nechal jsem tam svůj tac nedotčeny a vyběhl jsem

ven. Nešel za mnou, za což jsem mu byl vděčny, protože

by mu nedalo žadnou praci doslova mě odtahnout zase

zpatky. Odešel jsem ze vzteku, ale i z poniženi. Jeho slova

mě zranila, a nejen proto, že mě odsoudil – už jsem se

beztak odsoudil sam –, ale proto, že mi připomněl Sydney.

Sydney vždycky řikala, že mam na vic a že jsem lepši.

Zatraceně dobře se mi podařilo dokazat ji, že se spletla.

Zklamal jsem ji. Dimitrijova slova mě zasahla, i když

si to neuvědomoval.

Vratil jsem se do sveho pokoje a obratil do sebe par

panaků vodky. Pak jsem upadl do postele a teměř okamžitě

jsem usnul. Snil jsem o Sydney, ale ne magickym

způsobem za použiti eteru. Zdalo se mi, jak se směje

a jak zoufale a přitom pobaveně řika: „Ach, Adriane,“

kdykoli jsem vyvedl něco směšneho. Ve snu jsem viděl,

149

jak ji slunce proměňuje vlasy v tekute zlato a zvyrazňuje

jantarove odlesky v jejich očich. A nejsladši ze všeho

bylo, že se mi zdalo, jak mě objima a tiskne svoje na rty

na me a mě naplňuje vašeň a laska větši, než jsem si myslel, že dokažu pojmout.

Moje světy snů a bděni se prolnuly a najednou mě

opravdu kolem pasu něžně objimaly paže a libaly mě

hebke rty. Na polibek jsem zareagoval s nalehavosti. Tak

dlouho jsem byl sam, že jsem si nepřipadal ztraceny jen

ve světě, ale i ve vlastni mysli. Když jsem měl Sydney

tady v posteli, vzpamatoval jsem se vic, než bych si myslel, že je vůbec možne. Dokažu zvladnout bouře ve svem světě, šilenstvi v naši rodině… Teď, když je Sydney tady,

vydržim už všechno.

Až na to, že tu nebyla.

Sydney je pryč, drži ji někdo daleko, daleko ode mě…,

což znamena, že mě neobjimaji jeji paže a nelibaji jeji rty.

Probral jsem se z ospalosti, otevřel oči a pokusil se najit

nějaky smysl v tom, co vidim. Rolety zabraňovaly většině

slunečniho světla proniknout dovnitř, ale přesto jsem

viděl natolik dobře, že jsem zaznamenal, že divka, ktera

je se mnou v posteli, ma černe vlasy a ne zlate. Oči měla

šede a ne hněde.

„Charlotte?“

Něžně jsem ji odstrčil a odsunul se od ni na posteli co

nejdal. Oči ji jiskřily pobavenim a smala se memu

překvapenemu

vyrazu. „Čekals někoho jineho? Počkej, na

to neodpovidej.“

„Ne…, ale co tady dělaš?“ Zamrkal jsem ve zšeřele

mistnosti. „Jak ses sem vůbec dostala?“

„Dal jsi mi klič pro připad nouze, pamatuješ?“ Nepamatoval

jsem se, ale to mě taky nepřekvapovalo. Zatvařila

se trochu zklamaně, že jsem to zřejmě udělal z opilec-

150

keho impulsu. „Dělala jsem si starosti, když ses mi rano

neozval, a tak jsem sem zašla, abych tě zkontrolovala,

když mam teď pauzu na oběd. Dneska končim v praci

pozdě.“

„Vrhnout se na mě je něco jinyho než mě zkontrolovat,“

poznamenal jsem.

„To trochu přehaniš, že jsem se na tebe vrhla,“ napomenula

mě. „Hlavně když jsi to byl ty, kdo po mně začal

sahat, když jsem si sedla k tobě na postel.“

„Važně?“ Opět bych nemohl řict, že mě to překvapuje.

„Tak… to se omlouvam. Napůl jsem spal a nevěděl

jsem, co dělam. Měl jsem… sen.“

„Vypadalo to, že si uvědomuješ, co se mnou dělaš,“

prohlasila Charlotte. Natahla ke mně ruku. „Zdalo se ti

o ni?“

„O kom?“

„Ty viš o kom. O ni. O ty holce, ktera tě trapi. Nezapirej,“

dodala, když viděla, že už se chystam protestovat.

„Nemysliš, že to poznam? Ach, Adriane.“ Bylo nepřijemne

slyšet ta slova od ni, když se mi zdalo, že je vyslovila

Sydney. Charlotte mě něžně pohladila po tvaři. „Už

když jsi přišel ke dvoru, poznala jsem, že ti někdo zlomil

srdce. Nesnašim, že to řešiš takhle. Užira mě to.“

Zavrtěl jsem hlavou, ale ruku jsem ji neodstrčil. „Ty to

nechapeš. Jde o vic, než si mysliš.“

„Vim, že ona tady neni. A že je ti mizerně. Prosim…“

Posunula se na posteli bliž a sklonila se nade mnou, takže

jeji tmave kudrliny vytvořily kolem našich hlav zaclonu.

„Přitahuješ mě už od chvile, kdy jsme se poznali.

Chci, aby ti bylo lip.“

Sklonila se, aby mě polibila, ale ja zvedl ruku a zarazil

jsem ji. „Ne… Nemůžu.“

„Proč? Vrati se snad?“

151

Charlottin ton nebyl kruty, ale působil vyzyvavě. Odvratil

jsem zrak. „Ja… Ja nevim…“

„Tak proč se tomu braniš?“ zeptala se prosebně.

„Vim, že se ti libim. A co je důležitějši – vim, že mi rozumiš.

Nikdo jiny nechape, jake to je, když mnou zmitaji

vlny eteru a musim vydržet to, co ty taky. Nestoji to za

to? Prostě mit někoho blizkeho, abys nebyl sam?“

Pokusila se mě znovu polibit a ja ji v tom nebranil,

protože jsem neměl argumenty proti jeji logice. Rozhodně

jsem ji nemiloval jako Sydney, ale vzajemně jsme se

chapali. Neodsuzovala mě za to, co dělam, a ani se nesnažila pomoct mi najit lepši cestu z meho zoufalstvi.

A navic měla pravdu – je hezke nebyt sam.

Najednou jsem si vzpomněl na slova sve matky a bylo

to jako facka do tvaře. Přestaň se honit za snem a zaměř se na hledání ženy, s níž můžeš vytvořit stabilní svazek pro život.

To jsme s tvým otcem udělali.

Dělam to snad s Charlotte? Buduju stabilni svazek

s někym, kdo sdili moje neřesti a taky potřebuje uniknout

– ale koho nemiluju? Určitě by to bylo snadne.

Charlotte by se o to postarala. Mohli bychom spolu stravit

cely život a vzajemně se litovat, jake to je byt uživatelem

eteru. Mohli bychom chodit z večirku na večirek

a doufat, že tim o chvilku oddalime temnotu. Byl by to

přijemny život. Stabilni, jak by řekla moje matka. Ale

nikdy bych se nesnažil zlepšit se. Nikdy bych nedosahl

toho, že bych byl lepšim člověkem, jak vždycky řikala

Sydney. A už nikdy bych nezažil euforii z všepohlcujici

lasky, ktera mě obklopovala každičky okamžik, kdy

jsem byl se Sydney. Diky tomu pocitu z lasky jsem si neustale myslel: Ano, takhle to vypadá, když je člověk naživu.

Bylo by to snadné, zašeptala teta Taťana. Ona je tady.

Zažeň tu bolest. Tvoje druhá dívka je daleko, ale tuhle máš

152

přímo před sebou. Poddej se tomu. Prostě řekni ano. Ano, ano,

ano…

„Ne,“ řekl jsem.

Přerušil jsem polibek s Charlotte a tentokrat si stoupl,

aby mě neměla na dosah. Byl jsem blazen. Slaby

a liny blazen. Podlehl jsem depresi ze situace svych rodičů

a z toho, že jsem nijak nepokročil v hledani Sydney.

Nejenže jsem se vzdal Sydney, vzdal jsem se i sam sebe.

Proplouval jsem dekadentnim životem večirků u kralovskeho

dvora, protože to bylo jednoduche – mnohem jednodušši

než se pokoušet hledat Sydney a zaroveň zůstat

silny, když bylo všechno beznadějne.

„Charlotte, promiň, ale tohle nemůžu,“ řekl jsem

a vložil do sveho prohlašeni takovou silu, jake jsem jen

byl schopen. „Omlouvam se, jestli jsem tě nějak povzbuzoval, ale k tomuhle nedojde. Jsem s tebou rad, ale nikdy k tobě nebudu citit nic vic, než citim teď. A v tom připadě

by to bylo pro nas oba nepřijatelne. Je mi lito. Nas žadna

společna budoucnost nečeka.“

Bylo to trošku přehnane, ale hlavně proto, že jsem poučoval

spiš sam sebe než ji. Trhla sebou a ja si přiliš pozdě

uvědomil, že jsem ji svoje pocity mohl vyjevit šetrněji

– hlavně když vim, jak citlivi jsou uživatele eteru. Jeji

usměv zmizel a couvla, jako bych ji uhodil. Zamrkala, aby

rozehnala slzy, a s co největši důstojnosti vstala z postele.

„Chapu,“ řekla roztřesenym hlasem. Už zase si žmoulala

ruce, ale tentokrat tak silně, že si zaryvala nehty do

kůže. „Takže se omlouvam, že jsem poslednich par tydnů

marnila tvůj čas. Taky mi mohlo byt jasne, že uřednice

nebude pro lorda Adriana Ivaškova dost dobra.“

Teď jsem sebou trhl pro změnu ja. „Charlotte, takhle

to vůbec neni. A opravdu tě mam rad jako kamaradku.

Nech mě to vysvětlit –“

153

„Neobtěžuj se.“ Otočila se ke mně zady a vykročila

ke dveřim. „Nechci už dal marnit tvůj čas a navic musim

něco snist, než mi skonči pauza na oběd. Promiň, že jsem

tě vzbudila. Jsem rada, že jsi v pořadku.“

„Charlotte –“ Ale než jsem stihl řict cokoli dalšiho, už

byla pryč. Hlasitě za sebou praskla dveřmi.

Usedl jsem na postel a připadal si hrozně, fyzicky

i psychicky. Nechtěl jsem to s ni ukončit takhle. Nechtěl

jsem, aby se stala spousta věci. Deprese nad mym životem

mě znovu hrozila pohltit a bojoval jsem s potřebou

nalit si dalši drink.

„Ne,“ řekl jsem nahlas. „S tim už jsem skončil.“

Zarazil jsem se. Vic než kdy jindy jsem se obelhaval

a řikal si, že můžu s mirou přes den popijet, když zvladnu

každou chvili hledat Sydney. Jenže… kdy jsem ji naposledy

v noci hledal? Tim minim dobu lidske noci. Když ji

odvedli, hledal jsem ji neustale. Ale posledni dobou… to

byly spiš chabe pokusy, kdykoli jsem se probral s kocovinou.

Když se snesla tma a nastal čas, kdy by s největši

pravděpodobnosti spala, pokud je opravdu ve Statech,

většinou už jsem do sebe klopil panaky na prvnim večirku.

Kašlal jsem na to a nechaval se odradit předchozim

selhanim a rozptyloval se skutečnym životem. Ale tuhle

chybu už nebudu opakovat. Musim byt střizlivy a plny

eteru, abych ji mohl pravidelně hledat během celeho dne

i noci. Nezaleži na tom, kolikrat se mi to nepodařilo. Jednoho dne, jednou ji zastihnu.

Přestože mi hlava tepala bolesti, uvedl jsem se do transu

potřebneho k uchopeni eteru a natahl smysly k Sydney.

Nic. Ale to bylo v pohodě. Probral jsem se a slibil si,

že to zkusim znova. Skočil jsem do sprchy a smyl ze sebe

špinu včerejšiho večirku. Když jsem vyšel z koupelny, citil

jsem, že už bych dokazal stravit jidlo, a tak jsem snědl

154

zbytek koblihy, kterou jsem si včera přinesl. Nebo možna

předevčirem. Byla sice okorala, ale nějake jidlo to bylo.

Jak jsem ji žvykal, v duchu jsem si dělal seznam, co

všechno musim udělat, a dnes večer to nezahrnovalo

navštěvu

večirků. Na prvnim mistě meho seznamu byly

omluvy. Musim to urovnat s Charlotte a taky s Dimitrijem,

když jsem od něj odešel jako idiot. Taky si musim

promluvit s matkou. Přece nad ni nemůžu zlomit hůl jen

proto, že ji nad sebou zlomila sama. Začnu s ni, protože

jsem s ni nemluvil nejdelši dobu. Ale než to udělam, asi

bych se měl zastavit u darců, protože jsem si nevybavoval,

kdy jsem naposledy pil krev. To mi pomůže pročistit

si hlavu.

Už jsem byl na odchodu, ale na posledni chvili jsem

se rozhodl, že se ještě poohlednu po Sydney. Patrat po ni

každou hodinu je možna přehnane, ale aspoň nevypadnu

ze cviku a zůstanu střizlivy. Pokud chci změnit svůj

život, je důležite udržet si dobre navyky. Zavřel jsem oči

a zhluboka se nadechl.

Natahl jsem uponky eteru skrze svět snů a zaměřoval

Sydney jako pokažde…

… a tentokrat se spojeni navazalo.

Vykolejilo mě to. Už tak dlouho jsem ve snu nenavazal

spojeni, že jsem snad ani nevěděl, co dělat. Ani jsem

si předem nepromyslel scenerii, protože jsem fungoval

na autopilota a vlastně jsem ani neočekaval žadny vysledek.

Když se svět kolem nas rozblikal a uviděl jsem,

jak se mi Sydney ve snu materializuje před očima, rychle

jsem kolem nas vytvořil obvykle misto našich snovych

schůzek – Gettyho vilu v Malibu. Kolem nas se objevily

sloupy a zahrady, ohromne uměle jezirko a fontana

u muzea. Sydney stala hned u fontany. Chvili jsem na ni

jen ziral přes vodu a byl jsem si jisty, že si ji jenom před-P r o d á n o 0 2 . 1 2 . 2 0 1 4 n a w w w . K o s m a s . c z z á k a z n í k o v i l a s k a m o j a 6 9 @ c e n t r u m .

155

stavuju. Můžu mit halucinace ve snu, ktery jsem stvořil?

Ale na absťak alkoholiků je jistě ještě přiliš brzy.

„Adriane?“

Promluvila slabym hlasem, ktery se skoro ztracel v zurčeni

vody z fontany. Ale přesto v jejim hlase a v učinku,

ktery na mě měl, bylo cosi monumentalniho. Už dřiv jsem

slyšel vyraz „podlamujici se kolena“, ale až dosud jsem

to na vlastni kůži nezažil. Svaly jako by mi vypověděly

službu a hruď se mi dmula přemirou emoci, ktere jsem

ani nebyl schopen popsat. Laska. Radost. Uleva. Nemohl

jsem tomu uvěřit. A do toho se michaly emoce mych

poslednich

několika tydnů – zoufalstvi, strach a bolest. To

všechno mi tryskalo ze srdce takovou silou, až mi vhrkly

slzy do oči. Připadalo mi nemožne, že jedina osoba je

schopna vyvolat ve mně tolik různych pocitů najednou.

Jedina osoba je schopna vyvolat cely vesmir pocitů jen

tim, že vyslovi vaše jmeno.

Taky jsem věděl, že se mylili – všichni. Moje mama.

Můj tata. Charlotte. Všichni, kdo věři, že lasku lze vybudovat na zakladě společnych cilů, ale přitom nikdy nezažili to, co ja zaživam se Sydney. Nemohl jsem uvěřit, že

jsem kvůli svemu ignorantstvi tohle všechno teměř ztratil.

Dokud jsem se teď nepodival do jejich oči, neuvědomil

jsem si, jak prazdny a povrchni život vedu.

„Sydney…“

Trvalo by až přiliš dlouho fontanu obejit. Skočil jsem

tedy do vody a brodil se k ni. Udělal bych to, i kdybych

měl na sobě skutečne oblečeni, a nejen snove. Fyzicka

nepohoda

teď nebyla důležita. Zaleželo jen na tom, abych

se k ni dostal. Můj svět, cela moje existence spočivala jen

v tom, abych byl s ni. Ta cesta mi zabrala několik vteřin,

ale přesto jsem měl dojem, že za ni putuju cele roky.

Na druhe straně jsem vylezl z vody, ktera ze mě stekala

156

na kameny zalite sluncem. Zavahal jsem jen na chviličku

a pak jsem ji objal. Napůl jsem očekaval, že se mi rozplyne

pod rukama, ale byla skutečna. Skutečna a pevna

(aspoň natolik, jak to jen ve snovem světě jde). Zabořila

mi obličej do hrudi a roztřasla se potlačovanymi vzlyky.

„Ach, Adriane. Kde jsi byl?“

Nebyla to vytka, jen vyjadřeni jeji touhy a obav. Nemohla

vědět o demonech, kteři mě poslednich par tydnů

pronasledovali, ani o tom, že chybělo jen malo, abych

tuhle přiležitost promarnil. Vzal jsem ji obličej do dlani

a zadival se do jejich hnědych oči, ktere jsem tolik miloval a ktere se teď leskly neprolitymi slzami.

„Promiň,“ vydechl jsem. „Moc se omlouvam. Hledal

jsem tě strašně dlouho…, ale nedostal jsem se k tobě.

A pak…, pak jsem zlenivěl. Vim, že jsem neměl. Ty bys

to neudělala. Bože, Sydney, tolik se omlouvam. Kdybych

to zkoušel urputněji a dřiv…“

„Ne, ne,“ řekla tiše a rukou mi pročisla vlasy. „Nemohl

jsi nic udělat – ne doteď. Reguluji nam tady spanek

pomoci nějakeho plynu. Byla jsem zdrogovana, takže by

ke mně eter stejně nepronikl.“ Zachvěla se. „Strašně jsem

se bala, že mě nikdy nenajdeš. Bala jsem se, že se nikdy

nedostanu ven…“

„Pšššt. Teď už jsem tě našel. Všechno bude v pořadku.

Kde jsi?“

Udala se s ni pozoruhodna proměna. Vypadala, jako

by mě chtěla jen držet a vyplakat ze sebe všechen strach

a rozčileni, ktere zaživala poslednich par měsiců. Věděl

jsem to, protože mi bylo podobně. Ale přestože si nejspiš

prochazela peklem, pořad to byla ta silna a užasna

žena, jakou jsem znal. Teď odsunula svoje obavy stranou

a zase působila jako Sydney Sageova, když jsem ji poprve

potkal. Byla silna, schopna a vykonna. Připravena dělat

těžka rozhodnuti, aby dosahla čeho chce.

157

„Jasně,“ řekla a odmlčela se, aby si otřela uslzene oči.

„Možna spolu nebudeme mluvit dlouho. Nevim, jak

dlouho už spim. A… nevim, kde jsem. Od doby, kdy mě

zavřeli, jsem neviděla žadne okno. Vězni nas v podzemi.“

„Koho vas?“ zeptal jsem se.

„Je tu ještě dvanact dalšich – teda už třinact, protože

sem přišla jedna nova holka. Všichni jsou byvali alchymiste, co se dostali do maleru. Do různe miry je přeprogramovali.

Někdo to jenom hraje, tim jsem si jista, ale

těžko řict. Když trochu vybočime, mame z toho velky

problem.“

„Jaky problem?“ zeptal jsem se. Ačkoli jsem se pohledem

vpijel do jejich rysů, až teď jsem si ji pořadně prohledl.

Měla na sobě jakysi přišerny okrovy mundur a vlasy

měla delši než dřiv. Vypadala, že zhubla na těle i v obličeji, ale tim jsem si nemohl byt jisty. Pokud uživatel eteru schvalně nezměni vzhled druhe osoby ve snu, ta druha

osoba obvykle vypada jako směs reality a toho, jak se vidi

sama. Často to neni stejne. Řekl jsem si, že se ji pak budu

muset zeptat na jeji fyzicky stav.

„To je jedno,“ odbyla mě. „Jsem v pořadku a jsem si

jista, že jsou tu i jini jako ja, jenom se boji něco udělat.

Ale spoustu jich uplně přeprogramovali. Jsou jako Keith.

Jsou…“ Vykulila oči. „Keith. To je ono!“

„Keith?“ zopakoval jsem nechapavě. Pořad jsem uvažoval

nad tim, jak se vyhnula otazce ohledně „velkych

problemů“, a nechapal jsem, jak do toho zapada jeji byvaly

kretensky kolega.

„Byl tady. Davno přede mnou. Ve stejnem zařizeni.“

Vzrušeně mě zatahala za rukav. „Maji tady takovou zeď,

kam lidi pišou svoje zpovědi, a on tam taky jednu napsal

– vlastně je to omluva moji sestře Carly. Ale jde

158

o to, že tu byl, a vime, že odešel. Možna vi, kde ta budova

je. Přece musel vyjit ven, když ho pustili, ne?“

„Ale neřikalas, že je uplně mimo?“ zeptal jsem se.

„Bude mit vůbec tolik rozumu, aby s nami mluvil?“

Zachmuřila se. „Ano…, byl vic než mimo. Takhle to

vypada čerstvě po přetetovani. Ale ve většině připadů to

nejhorši časem odezni, a i když se lide chovaji poslušně,

postupem času už nepůsobi, jako by měli umrtveny mozek.

Kdybys ho našel, možna by ti mohl odpovědět na

tvoje otazky.“

„To se snaz řekne, než uděla, abych ho našel,“ zabrblal

jsem a vzpomněl si na komplikace s tim, abych vůbec

našel Sydneyina otce a Zoe. „Alchymiste nejsou zrovna

vstřicni, když maji někomu sdělit, kde je nějaky jejich

agent přiděleny.“

„Může ti pomoct Marcus,“ prohlasila rozhodně. „A netvař

se tak. Opravdu může. Ma svoje zdroje. A ja vim, že

vy dva dokažete odsunout stranou vzajemnou nevraživost

a spolupracovat.“

Když zaznělo jeho jmeno, ušklibl jsem se, ale ona si to

špatně vyložila. Nevěděla, že jsem s Marcusem v uzkem

kontaktu už od jejiho zmizeni. Spiš mi to připomnělo, že

je jednim z těch, se kterymi jsem se moc dobře nerozloučil,

ale to nebyl jeji problem.

„Rozběhneme to,“ ujistil jsem ji. „Navic ma ten svůj

seznam, nad kterym –“

Začala mi vybledavat před očima, až si ji nakonec přitahl

realny svět. „Čas vstavat,“ poznamenala smutně.

Chytil jsem ji, ale začinala už ztracet hustotu. Zachvatila

mě panika. Chtěl jsem se ji zeptat ještě na tolik věci,

ale měl jsem jen par vteřin. „S Marcusem promluvim

a přijdu za tebou znovu. Spiš obvykle touhle dobou?“

„Ano. Miluju tě.“

159

„Taky tě miluju.“

Nevim, jestli mě slyšela, protože jsem nahle stal v zahradě

v Malibu sam. Za mnou tryskala voda z fontany

a všude kolem salalo slunce. Ještě chvili jsem ziral na

misto, kde předtim stala, a pak jsem nechal sen rozplynout

a vratil jsem se do sveho apartma pro hosty. Pořad

jsem stal u dveři a chystal se za matkou. Teď se ale všechno změnilo. Navazal jsem kontakt se Sydney. Viděl jsem ji a je v pořadku… relativně, samozřejmě.

Při pomyšleni na mamu mě bodlo u srdce, ale teď jsem

za ni jit nemohl. Chtěl jsem to s ni, s Charlotte, s Dimitrijem, s Rose a Lissou urovnat. Jenže nikdo z nich mi teď pomoct nedokaže. Tohle musi počkat. Je na čase, abych

se vratil k lidem, kteři mi můžou pomoct najit Sydney.

Vytahl jsem telefon a začal hledat ceny letenek do

Palm Springs.

160

11. kapitola

Sydney

Když mě to od Adriana odervalo, bylo

to utrpeni, ale probudila jsem se s novou naději a

optimismem

ještě většim, než když jsem zastavila plyn. Když

jsme se chystaly na začatek noveho dne, Emma na mě

nevěřicně zirala, takže jsem usoudila, že se mi pocity asi

zrcadli v obličeji. V pokoji pod dohledem kamery nic neřekla, ale bylo na ni znat, že je zvědava. Na chodbě cestou na snidani bylo plno lidi, a tak jsem s ni srovnala krok.

„Dokazala jsem to,“ řekla jsem tiše. „Poslala jsem

vzkaz ven.“

Diky tomu, že se neustale zabyvame nadpřirozenymi

zaležitostmi, ji to připadalo normalni a nepačila ze mě

detaily. Prostě to vzala jako hotovou věc a zaměřila se na

to obtižnějši. „Takže pomoc je na cestě? Přijede sem rytiř

na bilem koni a všechny nas osvobodi?“

„Ne tak docela,“ uznala jsem. „Hlavně když nevim,

kde jsme… Ty to viš?“

Rozčileně si povzdechla a obratila oči v sloup. „Co

mysliš? Bydlime v jednom pokoji. Mam tam snad svoje

soukrome okno?“ S tim odběhla za Amelii a ostatnimi.

161

Moc mě nepřekvapilo, že Emma nevi, kde se naše zařizeni

nachazi. Ani Duncan to nevěděl. Vypadalo to, že je

to tajemstvi, ktere nesmi znat žadny vězeň. Ja ho ale musim

rozluštit, pokud ještě navažu kontakt s Adrianem –

ne, až s nim navažu kontakt.

Emmina nepřijemna nalada už mi pak tolik nevadila,

protože se pozornost přesunula ze mě na protřeleho

veterana. Jonah byl asi Duncanova věku a nedavno na

hodině dějepisu až přiliš hlasitě vyjadřil svoje nazory –

mnohem hlasitěji než ja prvni den. Tim si vysloužil vylet

na očistu a zjevny nesouhlas našich nadřizenych. Někteři

vězni se ho taky začali stranit, ale Duncan a jeho

spolustolovnici

ne. Mně dovolili sedět s nimi u stolu teprve

nedavno a teď jsem se dozvěděla cely ten přiběh.

„Zvoral jsem to,“ zašeptal Jonah, aby ho dozorci v jidelně

neslyšeli. „Vedl jsem si tak dobře. Mohl jsem odtud

vypadnout! Jenže Harrison mě hrozně naštval, když začal

s takzvanymi historickymi fakty o dhampyrech a –“

„Ticho,“ sykl Duncan. Nenuceně se usmival, bezpochyby

proto, aby to viděli ti, kdo nas sleduji. „Nezaměřuj

se na to. Oni to poznaji. Jenom si to zhoršiš. Usmivej se.“

„Jak se mam usmivat?“ povzdechl si Jonah. „Vim, co

bude nasledovat. Budu jako Renee. Přetetuji mě ještě

silnějšim

natlakem! Pokusi se mě přinutit, abych jinak uvažoval!“

„To neviš,“ řekl Duncan, ale jeho vyraz ho zradil.

„A ne vždycky to zabere,“ dodala Elsa. Byla jednou

z těch, kdo si ode mě prvni den odsunuli židli, ale potom

jsem poznala, že neni špatna, jen se boji jako všichni.

„Kdyby to fungovalo, nikdo z nas by tady nebyl. Třeba

maš silu tomu vzdorovat.“

Jonah se zatvařil skepticky. „To zavisi na tom, jak velkou

mi daji davku.“

162

Vzpomněla jsem si na Keitha a jeho roboticke reakce,

když jsem ho pak prvně viděla. Z toho, co jsem si poskladala dohromady, jsem pochopila, že se toho da docilit mnoha způsoby a taky silně nabitym inkoustem, jako

byl ten, ktery použili na Renee. U stolu zavladlo ticho

a ja bojovala s rozhodnutim. Duncan mi řekl, že mě skupina

musi přijmout po malych krůčcich, a ačkoli s nimi

teď můžu sedět, měla bych radši nějakou dobu držet

pusu a nedavat najevo, že mam až přehnaně moc vlastnich

nazorů. Nejspiš to byla rozumna rada, ale přesto

jsem to nevydržela a promluvila.

„Možna ti dokažu pomoct,“ řekla jsem. Jonah na mě

upřel zrak.

„Jak?“

„Děla si legraci,“ prohlasil Duncan s varovnym podtonem.

„Že jo, Sydney?“

Oceňovala jsem jeho pomoc, ale strach v Jonahově

tvaři byl až přiliš silny. Pokud můžu zabranit tomu, aby

se z něj stal druhy Keith, udělam to. Jsi si jistá? zeptal se mě můj vnitřni hlas. Udělalas pokrok, že ses spojila s Adrianem.

Teď si musíš počínat nenápadně, dokud si nepromluví

s Marcusem. Proč chceš všechno riskovat kvůli tomu, abys pomohla někomu jinému?

Ta otazka byla namistě, ale odpověď jsem věděla okamžitě

– protože tak je to spravne.

„Nedělam si legraci,“ prohlasila jsem rezolutně. Duncan

si zklamaně povzdechl, ale nechal mě, abych pokračovala.

„Umim vyrobit sloučeninu, ktera odboura nasledky

natlaku.“

Jonah se zatvařil zklamaně. „Skoro ti věřim. Určitě ale

nevěřim tomu, že ti tady povoli přistup ke standardnim

alchymistickym chemikaliim.“

„Nepotřebuju je. Potřebuju jen…“ Pohled mi padl do

163

středu stolu. „Tuhle solničku. Konkretně tedy sůl. Myslite,

že ji můžu ukrast, aniž by si toho někdo všiml?“

Všichni se tvařili nevěřicně, ale Elsa se toho chytla.

„Ano…, ale myslim, že si toho pak všimnou a budou se

vyptavat.“

Pravděpodobně měla pravdu. Alchymiste se svou

pečlivosti patrně počitaji každy kus nadobi, hned jak

odejdeme. A když bude chybět solnička, můžou si pomyslet,

že třeba z toho kusu plastu vyrabime zbraně. Jakoby

nic jsem položila ubrousek do středu stolu a pak

jsem se pro solničku natahla. Přenesla jsem ji nad taliř,

abych si osolila michana vejce, a jednou rukou jsem přitom

nenapadně odšroubovala vršek. Když jsem ji vracela

na misto, vypadla mi z ruky a vysypala se na ubrousek.

„Jejda,“ poznamenala jsem a solničku zvedla. „Vičko

nebylo utažene.“ Přejela jsem ubrouskem po stole, jako

bych ho čistila, ale ve skutečnosti jsem ho mačkala v ruce

a vytvařela tak maly saček. Pak jsem si ho položila vedle

sveho tacu. Až budeme odchazet, strčit si ubrousek

do kapsy už bude snadne. Obvykle je při odkladani taců

vyhazujeme. Nikdo je počitat nebude.

„Hezka prace,“ řekl Duncan, přestože se pořad tvařil

nesouhlasně. „To je všechno, co potřebuješ?“

„Vicemeně,“ přitakala jsem. S nikym z nich jsem se

nesbližila natolik, abych jim odhalila, že pro zbytek kličovych komponentů použiju magii. „Bylo by lepši, kdybych měla sloučeninu, ktera půjde přimo do inkoustu,

ale když ti pichneme solny roztok – až tu sůl upravim –,

mělo by to taky fungovat.“ Sotva jsem to vyslovila, uvědomila jsem si dalši problem a zaupěla jsem. „Nemam nic, čim bych ti to mohla pichnout.“ Sůl je sice běžna věc,

ale střikačky tady alchymiste opravdu povalovat nenechavaji.

164

„Potřebuješ tetovaci pistoli?“ zeptal se Jonah.

Zamyslela jsem se a uvažovala nad tim, co vim o tetovacim

procesu alchymistů a co znam z vlastni zkušenosti.

„To by bylo idealni. Plnohodnotne tetovani inkoustem

by poskytlo permanentni ochranu. Ale kratkodobou

ochranu bychom mohli vytvořit pomoci obyčejne injekčni

střikačky – jako to dělaji při přetetovani.“

Duncan povytahl oboči. „Kratkodobou?“

„Vyruši se tim, co ti udělaji v blizke budoucnosti,“

objasnila jsem a byla spokojena i s takhle provizornim

řešenim. „Přinejmenšim v řadu měsiců. Ale na celoživotni

ochranu bys to potřeboval dostat do skutečneho tetovani.“

„Beru měsice,“ prohlasil Jonah.

Nedokazala jsem skryt svoje zklamani. „Jasně, ale bez

střikačky ti to nedokažu vpravit do těla. V tomhle

improvizovat

nemůžu. Promiň… Tenhle plan jsem moc uspěchala.“

„Ksakru,“ zaklel. „Ale v očistne mistnosti maji spoustu

střikaček. Jsou v te skřiňce u umyvadla. Prostě se tam

necham poslat a jednu ukradnu.“

Lacey se vedle něho ušklibla. „Jestli se znovu projeviš

po takhle kratke době, nepošlou tě na očistu. Pošlou tě na

přetetovani – nebo něco horšiho.“ Ta hrozba se nad nami

chvilku vznašela. „Udělam to ja,“ prohlasila. „V prvni

hodině něco provedu.“

„Ne,“ vložila jsem se do toho. „Udělam to ja. Tak aspoň

budu mit střikačku rovnou u sebe. Ušetři nam to čas

na předavani v připadě, že by Jonaha poslali na přetetovani

dřiv, než si myslime.“ Měla jsem pravdu, ale předevšim

jsem nechtěla, aby někdo jiny absolvoval očistu

kvůli mym planům. Amelia mě vraždila pohledem,

165

kdykoli jsme se na sebe podivaly. Nebudu riskovat dalši

nepřatele. Očista je sice přišerna, ale nakonec skonči.

A zatim neměla učinek, vzhledem k tomu, že když jsem

v noci uviděla Adriana, mou prvni reakci bylo ho polibit

a ne se pozvracet.

Moji spolustolovnici to vesměs považovali za hrdinsky

čin, obzvlašť pak Jonah. Dalši, jako Duncan, byli přesvědčeni, že dělam ohromnou chybu, ale nikdo se do toho nemichal.

„Děkuju ti,“ řekl Jonah. „Važně. Maš to u mě.“

„V tomhle jsme společně,“ opačila jsem.

Takovy sentiment leckoho překvapil, ale ozvalo se

zvoněni ohlašujici konec snidaně, což ukončilo naši

konverzaci.

Cestou na hodinu jsem předstirala, že si upravuju

ponožku, a přitom se mi podařilo nenapadně si strčit

sůl v ubrousku do boty. Všichni si sedli na mista, ale ja

se rozhodla, že bude nejlepši uskutečnit můj plan co nejdřiv.

Nedovolila jsem Lacey, aby udělala tu praci za mě,

ale teď jsem ji použila jako komplice, protože seděla ve

vedlejši lavici.

„Podivej, Lacey,“ řekla jsem, jako bychom pokračovaly

v nějakem rozhovoru z jidelny. „Neřikam ti, že se

pleteš…, jen to špatně chapeš. Dokud nejsou ze světa

vymyceni

Strigojove, neni nic špatneho chovat se k Morojům

zdvořile.“

Musela jsem ji přiznat k dobru, že se hned chytla a hrala

to se mnou. „Ale tys nemluvila o zdvořilem chovani.

Mluvilas o přatelskem chovani. A všichni vime, že vzhledem

k tvoji minulosti je to dost nebezpečne uzemi.“

Nasadila jsem uraženy vyraz. „Takže tvrdiš, že neni

v pořadku se s jednim z nich třeba najist?“

„Pokud nejde o praci, tak ne.“

„To přehaniš!“ vykřikla jsem.

166

Když naše učitelka Kennedyova uslyšela můj zvyšeny

hlas, vzhledla od sveho stolu. „Nějaky problem, damy?“

Lacey na mě ukazala. „Sydney se mě snaži přesvědčit,

že je v pořadku stykat se s Moroji mimo praci na osobni

urovni.“

„Nikdy jsem neřekla, že na osobni! Jen tvrdim, že

když jsi někde přidělena a maš kontakt, tak o nic nejde,

když zajdete na večeři nebo do kina.“

„Vede to k problemům, o to jde. Musiš si stanovit hranici

mezi černym a bilym.“

„Jen když jsi tak hloupa, že si mysliš, že jsou stejně

nebezpečni jako Strigojove. Ja vim, jak se pohybovat na

šedem uzemi,“ opačila jsem.

Bylo to přesvědčive, protože včera Kennedyova při

incidentu s Lacey taky použila metaforu s černym, bilym

a šedym uzemim. Pokusila se do toho vložit, ale nenechala

jsem ji a dal jsem utočila na Lacey. O deset minut

později už mě tahli do očistne mistnosti. Sheridanovou

ani moc nepřekvapilo, že mě tam vidi.

„Trochu brzy, ne?“ zeptala se. „Tenhle tyden sis jinak

vedla skvěle.“

„Vždycky jim to ujede,“ poznamenal jeden z jejich

asistentů.

Souhlasně přikyvla a pokynula mi ke křeslu. „Viš, jak

to chodi.“

Věděla jsem. Bylo to přišerne jako vždy – možna ještě

vic, protože jsem měla žaludek nacpany snidani. Když

jsem po ukazce fotek všechno vyzvracela, poslali mě

k umyvadlu, abych si vyčistila zuby. Kartačky byly hned

vedle skřiňky se střikačkami. Pustila jsem vodu a předstirala, že plivu, ale předtim jsem se ohledla. Nikdo se na mě nedival, protože asi nepředpokladali, že bych v te

male mistnosti mohla něco napachat. Natahla jsem se pro

kartaček a timtež pohybem jsem hodlala otevřit skřiňku.

167

Jenže tu byl menši problem a ja měla na jeho vyřešeni

jen zlomek vteřiny. Jak odtud střikačku propašuju?

Neměla jsem žadne kapsy. Střikačka byla zabalena a na

jehle měla chranič, takže bych si ji teoreticky mohla bezpečně strčit do ponožky nebo za podprsenku. Jenže tolik pohybu by jistě vyvolalo pozornost.

Nahly rozruch u dveři překvapil mě i ostatni. Všichni

jsme se otočili a spatřili dva dalši poskoky, jak dovnitř

tahnou někoho dalšiho – Duncana.

Kratce mi pohledl do oči a začal se vzpouzet. „No tak,

vždyť jsem si jen dělal legraci! Proboha, byl to vtip.“ Pokoušeli se ho odtahnout ke křeslu, ale on se dal branil.

„Omlouvam se, už to nikdy neudělam. Prosim vas, nedělejte

mi to. Už je to tak dlouho.“

Došlo mi, že neni nahoda, že se tu ocitl těsně pote,

co skončila moje očista. Duncan si svůj „vtipek“ načasoval,

aby tady v pravy čas udělal rozruch – rozruch, ktery

marnim tim, že jen hloupě ziram. Rychle jsem se natahla,

popadla kartaček a střikačku, kterou jsem si rychle strčila

za ponožku, zatimco ostatni věnovali pozornost Duncanovi.

Pak jsem si vyčistila zuby a vůbec jsem na sobě

nedala znat, že můj kamarad pravě musi vytrpět něco

hrozneho, aby mi pomohl.

Když mě pak vedli ven, Duncan už seděl připoutany

ke křeslu. Sheridanova zoufale vrtěla hlavou. „To je tedy

rano.“

Když jsem se připojila k ostatnim vězňům na dalši hodinu,

Jonah a naši spolustolovnici mě probodavali zvědavymi

pohledy. Jen jsem přikyvla, jako že jsem uspěla,

a promluvila si s nim až po skončeni hodiny, když jsme

všichni vyšli na chodbu. „Ještě to neni hotove, ale mam

všechno, co potřebuju.“

„Nechci na tebe tlačit,“ zašeptal s pohledem upřenym

přimo před sebe. „Ale slyšel jsem, jak Addison řikala

168

Harrisonovi,

že vzhledem k tomu, co se posledni dobou

stalo, by měli co nevidět zvažit ,drastickou akci‘.“

„Beru na vědomi,“ řekla jsem.

Na dalši hodinu už přišel Duncan a působil velmi

uvědoměle a jako ztělesněni moralky. Ale bylo na něm

znat, že pravě podstoupil očistu. Vypadal patřičně kajicně.

Cestou na oběd jsem si to od něj vyslechla.

„Co se stalo s tim, že nebudeš dělat žadne hlouposti?“

zeptala jsem se ho.

„Hele, ja žadnou hloupost neudělal. Zabranil jsem

tobě, abys udělala hloupost. V žadnem připadě jsi nemohla

ukrast střikačku, aniž by si toho všimli. Zachranil

jsem tě. A teď jsem se dozvěděl, že mame k obědu

moje oblibene manicotti.“ Žalostně si povzdechl. „Nemaš

zač.“

„Cos řekl, že tě to dostalo do maleru?“ zeptala jsem se.

Malem se usmal, ale včas si uvědomil, že nas sleduje

spousta oči. „Po tom tvem vylevu jsem se toho chytil

a řekl jsem Lacey, že by neměla odmitat myšlenku na

sbliženi s Morojem. Že by po menšim ,sbliženi‘ možna

přestala byt tak upjata.“

Měla jsem co dělat, abych se nerozesmala. „Věděla, že

to jen hraješ, že jo?“

„Jasně. Diky tobě a mně se dneska vyhnula očistě.

Hele, kam to jdeš?“

Došli jsme už skoro k jidelně, ale ja se otočila. „Na

jedine misto, kde může mit holka trochu soukromi. Za

chvilku přijdu.“

Vešla jsem do chodby, z niž se vchazelo na toalety.

Během pauzy na oběd jsme je směli použit, takže jsem

neotalela. V umyvarně sice byly rozmistěne kamery (nejspiš

proto, že se bali, aby někdo nerozbil zrcadlo a nepoužil

střep jako zbraň), ale kabinky byly jednim z mala

169

mist, kde bylo skutečně soukromi. V jedne jsem se zavřela

a dala se rychle do prace, protože mi bylo jasne, že

nemam moc času.

Už cele měsice jsem nepracovala s magii, takže mě

překvapilo, jak přirozeně a rychle se mi všechno vratilo.

Vytahla jsem svůj vzacny pytlik soli a pečlivě přesypala

jeho obsah do střikačky, takže jsem ziskala vyborny

skladovaci

prostor pro začatek magickeho nabijeni. Nejprve

přišla na řadu země. Na posledni hodině jsem si schvalně

sahla do květinače, abych měla prsty od hliny. Diky tomu

jsem dokazala vyvolat podstatu země a za ticheho odřikavani

slov vyslat jeji silu do soli. Zmocnil se mě naval radosti

nad magii a malem jsem zalapala po dechu. Neuvědomovala

jsem si, jak moc mi to chybělo a jak moc jsem si

připadala naživu, když jsem s magii pracovala. Obzvlašť

viditelne to bylo na tak strašnem mistě, jako je tohle.

Pak nasledovalo vyvolani vzduchu, což bylo snadne,

jelikož vzduch je všude. S vodou to šlo taky snadno,

protože jsem měla přimo před sebou toaletu. Nemusela

jsem se obavat, že by to bylo nehygienicke, protože jsem

pracovala jen s magickymi vlastnostmi a skutečne vody

v mise se nedotykala. Oheň se ukazal jako nejtěžši, neboť

alchymiste samozřejmě v našem dosahu nenechavaji sirky.

Žadny div, protože cele tohle misto je plne hořlavin.

Ke zdroji živlu ohně jsem se nemohla nijak dostat, a tak

jsem si vytvořila vlastni.

Profesorka Terwilligerova mě dusila, když mě učila

kouzlo ohnive koule, takže jsem ho ovladla vyborně.

Zašeptala

jsem par slov, vyvolala kouzlo a v dlani se mi objevil

maličky plaminek, ktery skoro nebyl vidět. Ale jeho

podstata byla silna, takže jsem mohla vložit jeho živlovou

silu do soli. Jakmile jsem skončila, miniaturni ohniva

koule vyhasla.

170

Opatrně jsem střikačku zavřela, splachla a vyšla z kabinky.

Když jsem si myla ruce, překvapilo mě, že se mi trochu

mota hlava. Vyšla jsem ze cviku a to si vyžadalo

svou daň. Hlavně to, že jsem oheň musela vytvořit. Unava

ale nebyla ničim ve srovnani s omamnym pocitem vyvolanym

magii. Navic ho ještě umocňovalo vědomi, že

nejsem bezmocna, že dokažu někomu pomoct a zvratit

pořadky alchymistů.

Když jsem došla do jidelny a s tacem usedla k Duncanovu

stolu, vypadalo to, že všichni vedou pohodovou

konverzaci. Ale sotva jsem dosedla, zavladlo mezi

nimi nevyřčene napěti. Dal se bavili o čemsi z dějepisu,

přestože mi bylo jasne, že to nikoho nezajima. Jonah se

usmal, jako bychom byli normalni středoškolaci s obyčejnymi

starostmi, a řekl: „Když jsem sem šel, Addison mi

řekla, abych dnes vynechal hodinu uměni. Že se Sheridanova

se mnou sejde před učebnou.“

Z toho, co to znamenalo, se nam udělalo mdlo. „Nemarni

čas,“ zamumlala Lacey. Střelila po mně pohledem.

„Vyplatily se srandičky dnešniho rana?“

„Tak nějak,“ řekla jsem tiše a michala si manicotti. Žaludek jsem teď měla v lepšim stavu než Duncan, ale stejně jsem radši jedla jen přilohu. „Mam střikačku. Sůl v ni

je připravena, ale nemam čištěnou vodu, abych připravila

roztok. Nejlepši by bylo, kdybychom v ni mohli sůl

povařit,“ dodala jsem. „Ale stačilo by to jen protřepat,

kdybychom ziskali vodu. Učitele maji převařenou vodu.

Třeba bychom jim mohli trochu ukrast.“

„Na to neni čas,“ řekl Jonah. „Dej mi tu střikačku. Naplnim

ji na zachodě vodou z kohoutku, pokud mě bude

někdo stinit před kamerou.“

Trhla jsem sebou. „Budeš si to muset vpravit pod kůži.

Voda z kohoutku neni to prave.“

171

„Je to pitna voda,“ opačil. „A nemůže to byt o nic horši

než to, co mi chtěji pichnout. Beru riziko na sebe.“

Můj smysl pro sterilnost si nedal řict. „Kež bychom

měli vic času.“

„Nemame,“ vyhrkl. „Udělalas toho hodně a jsem ti

vděčny. Teď jsem na řadě ja, abych na sebe vzal riziko.

Až odtud půjdeš, podstrč mi nenapadně tu střikačku.

Musim s tim provest něco specialniho? Kromě toho, co

je jasne.“

Zavrtěla jsem hlavou. Pořad mě to rozčilovalo, ale věděla

jsem, že ma pravdu. „Pichni si do sveho tetovani

menši davky, jako to dělaji při přetetovani. Nemusiš byt

přesny. Ale musiš si toho dostat do těla tolik, aby to vyrušilo vlivy jejich magicky nabiteho inkoustu.“

„Co je v tom tvem roztoku?“ zeptala se Elsa.

„Neodpovidej,“ varoval mě Duncan. „Čim miň toho

vime, tim lip pro nas – a hlavně pro tebe, Sydney.“

Když jsme dojedli, naši spolustolovnici schvalně obklopili

Jonaha a mě u fronty na odevzdani taců, takže

jsem mu mohla předat střikačku. Pak už se mi to doslova

vymklo z rukou. Nezbylo mi než důvěřovat, že Jonah

najde způsob, jak smisit sůl s vodou a pichnout si roztok

dřiv, než si pro něj přijdou.

Zbytek dne se tahl, hlavně pak hodina uměni. Jonah

nepřišel a ja přemyšlela, jaky vyplach mozku mu asi provaději.

Duncan sice celou tu zaležitost považoval za vtip

a několikrat mi sdělil, jak šileny to byl napad, ale přesto

byl taky napjaty.

„Jonah je dobry kluk,“ prohlasil. „Opravdu doufam,

že ten tvůj plan vyjde. Viděl jsem, co dokažou s lidmi

udělat. Spousta se jich vratila v hodně špatnem stavu.“

Když jsem si představila, co Jonahovi můžou udělat,

nahle mě něco napadlo. „Neslyšeli jste tady o klukovi

jmenem Keith? Měl jen jedno oko.“

172

Duncan se zachmuřil. „Jo, znal jsem ho. Ale nebyli

jsme si moc blizci. Byl jednim z těch…, co se vratili v hodně špatnem stavu.“

Nasledovala komunita a Jonah se vratil. Vypadal vyděšeně

a nemluvil. Sheridanova ho nechala na pokoji

a zaměřila svou pozornost na nas ostatni. Skoro jsem až

doufala, že ho necha mluvit, abychom se dozvěděli, co se

s nim vlastně stalo, ale zjevně se usnesla, že už toho ma

pro dnešek dost. Jen tam seděl, se zakalenym zrakem

poslouchal

a jeho vyraz se moc neměnil. Srdce mi pokleslo.

Když sezeni skončilo a všichni jsme šli na večeři, nezměnil

se. Duncan mu poručil, aby si sedl k nam ke stolu,

stejně jako ja poroučela Renee, když se vratila. Bavili

jsme se o nepodstatnych věcech a Jonah k tomu neřekl

ani slovo. Byli jsme přiliš nervozni, než abychom se ho

zeptali, co mu udělali. Jeho chovani přesně odpovidalo

tomu, co se s člověkem stane po přehnane davce

přetetovani.

Otazkou ale bylo, jestli to Jonah hraje, nebo ne. Pokud

ano, tak kdyby se připojil do rozhovoru, přitahlo by

to k němu pozornost. Pokud ne, mohl by nas napraskat.

Večeře skončila poklidně a Jonah spořadal svůj dezert

– třešňovy kolač, ktery vypadal jako z mikrovlnky.

„Chutnalo to lip, než jsem čekal,“ poznamenal spiš sam

pro sebe než pro nas ostatni.

„Viš, co dalšiho je ještě lepši, než čekaš?“ dodal ke

mně.

Všichni jsme vzhledli, překvapeni, že Jonah poprve

po svem přetetovani promluvil. Ozvalo se zvoněni oznamujici

konec večeře, takže se všichni začali zvedat. Jonah

s tacem v rukou povstal take.

„Ja,“ prohlasil tiše. „Ja se citim skvěle. Ani trochu mě

to nezměnilo.“ Obdařil mě usměvem, ktery se razem zas

vytratil. „Zachranilas mi život, Sydney. Diky.“ Prošel kolem mě k odpadkovym košům a ja jen lapala po dechu.

173

Po chvili jsem ho ohromeně nasledovala. Po zbytek

večera na mě nepromluvil, ale viděla jsem, jak se mu

lesknou oči, když se usmival. Byl pořad tady. Jeho osobnost

a mysl zůstaly nedotčene. Alchymiste se k němu nedostali

diky memu receptu, ktery ho ochranil. To vědomi

jsem měla na paměti po zbytek večera a posilovalo mě.

Moji věznitele nade mnou cele měsice vitězili, až mi

připadalo,

že nikdy nemůžu vzdorovat. Dnes večer ale ano.

Bylo to male vitězstvi, ale skutečne.

Byla jsem tak hrda na to, jak jsem mazana, že když

jsem se chystala večer do postele, ničemu dalšimu jsem

moc nevěnovala pozornost. V divči koupelně, kde jsem

byla spolu s ostatnimi děvčaty, jsem se v duchu placala po

rameni. Nezaznamenala jsem, že se ke mně bliži Emma,

takže jsem se ani nestihla branit, když mnou praštila

o zeď v rohu mistnosti. Na okamžik jsem nemohla uvěřit,

že se něčeho takoveho odvažila pod dozorem kamer. Vzapěti

jsem si ale uvědomila, že si to vyměřila tak, aby nas

kamery neviděly. Amelia a ostatni divky se začaly hlasitě

bavit, takže Emmin tichy a vyhrůžny hlas nikdo neslyšel.

Přitiskla mě do rohu a naklonila se ke mně bliž.

„Jonaha dneska přetetovali,“ řekla. „Bylo to velike

přetetovani, po jakem lide zapomenou i vlastni jmeno.

A přitom se povida, že jeho to nijak neovlivnilo. A taky

se povida, že je to tak proto, že jsi mu něco dala.“

„Nevim, o čem to mluviš,“ vyštěkla jsem. „Zřejmě

z toho vyvazl beze mě.“

Přitlačila mě ke zdi větši silou, než jsem čekala, protože

byla menši než ja. „Udělala jsi s nim něco, nebo ne?“

Rozzuřila jsem se. „Proč? Abys mě mohla nahlasit

a dostala se odtud dřiv za dobre chovani?“

„Ne,“ odpověděla. „Protože chci, abys to se mnou

udělala taky.“

174

12. kapitola

Adrian

Uplynulo jen par tydnů, ale měl jsem

dojem, jako bych z Palm Springs odjel před několika měsici.

Když jsem šel do sveho bytu, nevěděl jsem, co čekat.

Možna tam objevim Angeline, jak bydli s Treyem. Ale

mohlo mi byt jasne, jak se tady situace vyvijela. Trey se

sice naparoval, ale teď jsem ho zastihl, jak sedi v obyvaku

obklopeny učebnicemi. Tak strašně mi to připomnělo

Sydney, že mě okamžitě zaplavila vlna emoci. Pak jsem

si ale připomněl svoje odhodlani a odsunul rozptylujici

pocity stranou.

Trey zvedl hlavu a prohledl si mě a můj kufr. „Vratil

ses, jo? Jak bylo na prazdninach?“

„Leccos se mi osvětlilo,“ odpověděl jsem. „Našel jsem

stopu k Sydney. Všichni už jsou na cestě.“

Vykulil oči. „Cože?“

Neměl jsem možnost odpovědět, protože když jsem

vešel do sve byvale ložnice, uviděl jsem, že už si ji zabral Trey. Vzhledem k memu nahlemu odjezdu na to měl samozřejmě

pravo. Pokrčil jsem rameny, vratil se s kufrem

do obyvaku a tam ho hodil do rohu. Spokojim se se spa-

175

nim na gauči – pokud tady vůbec zůstanu. Netušil jsem,

kam mě hledani Sydney zavede, ani jak dlouho se tady

zdržim.

O deset minut později klepani na dveře oznamilo přichod

Jill, Eddieho, Angeline a Neila. Všichni se ke mně

nahrnuli a objimali mě – dokonce i stoicky Neil –, ale Jill

mě držela nejdele. „Dělala jsem si o tebe starosti,“ řekla

a zadivala se na mě rozzařenyma očima. „U dvora bylo

všechno naprosto šileny. Stihala jsem toho sledovat sotva

polovinu –“

„A teď to skončilo,“ prohlasil jsem rezolutně. „A mame

stopu vedouci k Sydney.“

„To jsi řekl před chvili,“ poznamenal Trey, „ale nijak

jsi to nerozvedl.“

„To proto, že –“ Než jsem stačil řict něco dalšiho,

ozvalo se dalši zaklepani. Otevřel jsem a pustil dovnitř

Marcuse. Byl jsem tak rad, že ho vidim, že jsem ho taky

překvapil objetim. „Pravě včas,“ řekl jsem.

Jeho jsem zastihl ze všech nejobtižněji. Zavolal jsem

mu hned, jak jsem si zarezervoval letenku do Palm

Springs, a ulevilo se mi, že je pořad ještě v Kalifornii, ve sve oblibene Santa Barbaře. Když jsem mu řekl, co jsem se dozvěděl, slibil, že přijede a sejdeme se. Byl podvečer

a po dlouhe vyčerpavajici cestě jsem si kupodivu připadal

plny energie. To bylo ono. Sešli jsme se tu všichni,

kdo mame Sydney radi, a rozjedeme tenhle plan.

„Můžeš nam o tom něco řict?“ dožadoval se Trey, sotva

jsme si všichni posedali v obyvaku. „Kde je Sydney?

Je v pořadku?“

„Nevim a nevim,“ přiznal jsem. „Teda, byla natolik

v pořadku, aby se mnou mohla mluvit ve snu, ale nebyla

moc sdilna ohledně toho, co se tam s ni děje. Nicmeně

pořad působi jako dřiv.“

176

Marcus souhlasně pokyval hlavou. „Ma silnou vůli.

To ji hodně pomaha. Jenže jde o to, že když to projevi,

oni se pokusi něco s tim udělat. Pohybuje se na nebezpečnem

uzemi.“

„To už delši dobu,“ řekl jsem a pomyslel na dobu, kdy

byla tady v Palm Springs a branila se přatelstvi s nami,

ktere neodpovidalo učeni, jake do ni vtloukali. Nakonec

si vybrala stranu, na ktere stat – a teď za to plati. „Ona

taky nevi, kde je. Ale zjistila, že Keith byl na tom samym

mistě, takže teď je naši největši stopou on.“

„Toho těžko najdeme,“ povzdechl si Marcus a opřel

se na gauči. „Obvolal jsem par lidi a musim uznat, že ho

alchymiste ukryvaji mnohem lepe, než to obvykle dělaji.

Svoje ,zreformovane‘ agenty bedlivě sleduji. Nechtěji,

aby byl moc na očich. Nejspiš ho šoupli někam do kancelaře.“

Začal se mě zmocňovat temny mrak zklamani, ale potlačil

jsem ho. „Ale můžeš ho dal hledat.“

Marcus přikyvl. „Samozřejmě. Vyptaval jsem se i dalšich

svych kontaktů, co byli v napravnem centru, jestli

si pamatuji nějake detaily, když je propouštěli, ale zatim

jsem se nic nedozvěděl. Většina z nich tam byla už před

dlouhou dobou. Keith je z nich venku nejkratši dobu, takže

doufejme, že jeho paměť bude svěži. Už jsem pověřil

svoje zdroje, aby ho hledali. Snad se v nasledujicich dnech

objevi nějaka informace. Ale… přišel jsem na něco, co by

nam mohlo pomoct dřiv. Vim, kde je Carly Sageova.“

Eddie se zamračil. „Mysliš, že vi, kde je Sydney? Moc

toho o ni nevim, ale myslel jsem, že se ji zaležitosti alchymistů moc netykaji.“

„To je pravda,“ vložil jsem se do toho a uvažoval,

kam tim Marcus miři. „Ale Keith k ni ma, ehm, vazbu.“

Už předtim jsem Marcusovi řekl o vzkazu, ktery Sydney

177

viděla a v němž se Keith Carly omlouval. Nerozvaděl

jsem podrobnosti ohledně toho, co se v minulosti stalo,

řekl jsem jen, že ji udělal něco hrozneho. „Mysliš, že ji

kontaktoval?“

„To važně nevim,“ uznal Marcus. „Nikdy jsem se nesetkal

ani s jednim z nich. Ale je mi jasne, co uděla člověk,

ktery ma vyčitky svědomi. Pokud se Keith citi provinile,

že ji nějak ubližil, možna se s ni spojil, když se

ocitl na svobodě.“

„To by byla prvni slušna věc, kterou by udělal,“ zamumlala

Jill zachmuřeně. Diky poutu se mnou věděla,

co Carly provedl.

„Asi by nebylo na škodu to prověřit,“ poznamenal

Marcus. „Hlavně když musime čekat na zpravy o Keithovi.

Carly je celkem blizko. Studuje na Arizonske statni

univerzitě.“ Obdařil mě hořkym usměvem. „Připraven

na cestu?“

„Rozhodně. Můžeme vyrazit klidně hned.“ Už už

jsem se začal zvedat, ale mavnutim ruky mě zarazil.

„Bude lepši, když vyrazime rano – jednak proto, že

bude světlo, a taky proto, že v noci můžeš znovu promluvit

se Sydney. Můžeš z ni vytahnout něco, co by nam

pomohlo, aby nam Carly věřila. Jen si představ, jake to

pro ni asi bude, když za ni přijdou dva cizi chlapci a budou se vyptavat na jeji sestru a organizaci, kterou jeji rodina uchovava v tajnosti. Asi bys taky nebyl moc sdilny.“

Trochu jsem se uklidnil. „To je dobry plan. A dokud

Sydney neomamuje plyn, můžeme byt v kontaktu.

Vzhledem k tomu, kdy vstava, myslim, že je v našem časovem

pasmu. Ale možna se pletu. Kdo vi, podle jakyho

režimu se ty zrůdy řidi.“

„Pravděpodobně podle typicky lidskeho, i když jsou

v podzemi.“ Marcus obratil oči v sloup. „Proboha! Jak by

178

mohli dělat něco byť jen vzdaleně připominajiciho vampyry?“

Neil se naklonil dopředu. „Počkej, počkej. Řikal jsi

plyn?“

Teď když jsme vymysleli provizorni plan zajet za Carly

Sageovou, už jsem se trochu uklidnil a pověděl ostatnim,

co vim. Můj sen se Sydney byl kratky, ale pověděl

jsem jim z něho co nejvic, včetně toho, jak ji zdrogovali,

a jejich mlhavych zminek o potrestani.

Angeline si opřela hlavu o Treyovo rameno. „Ať ji neubližujou.

Jinak ubližim ja jim, až tam všichni vpadneme

a osvobodime ji.“

„My všichni?“ pozastavil se nad tim Marcus pobaveně.

Eddie měl ve tvaři odhodlany dimitrijovsky vyraz.

„Snad si nemyslite, že vas dva nechame, abyste všechno

udělali sami, že ne?“

Snažil jsem se neusmat. „Myslel jsem, že školni rok

ještě neskončil a že by vaši prioritou měla byt tady nezletila.“

„Už jenom tyden,“ prohlasila Jill. „A zrovna dělame

zavěrečny zkoušky. Můžete si vzit jednoho dhampyra.

Vlastně dva. Se mnou může zůstat Angeline.“

„Hej!“ vykřikla Angeline. „Jak to, že nemůžu nakopat

zadek alchymistům?“

„Protože jsi z nas jedina, kdo nedodělal středni školu,“

oznamil ji Eddie.

„Ale ukolem vas všech je chranit Jill,“ připomněl jsem jim. „Takže s ni zůstanete, aspoň prozatim. Ja a Marcus nepotřebujeme k navštěvě děcek z univerzity bodyguardy.“

Eddie vypadal, že se to v něm pere. „Ale co pak? Co

až zjistite, kde je Sydney?“ Bylo mi jasne, s čim si děla

179

starosti. Byl rozpolceny. Jeho přiděleni – i jeho srdce –

ho poutalo k Jill. Ale Sydney taky byla jeho kamaradka

a pořad si vyčital, že dopustil, aby ji odvedli.

„Nevime, kdy to bude. Do ty doby může skončit škola

a všichni už budeme u dvora.“ Poplacal jsem ho po

rameni. „S Carly a s Keithem to vyřidime sami. Až se

dostaneme

do dalši faze…, tak to nějak vymyslime.“

Eddie se z toho netvařil pravě nadšeně, ale stejně neexistoval vysledek, s jakym by teď byl spokojeny. Kdyby jel zitra s nami, užiral by se vyčitkami, že opustil Jill. Nic z toho by pro něj nebylo snadne.

Marcus odešel brzy, sotva jsme si domluvili detaily

našeho zitřejšiho vyletu do Tempe. Ostatni se ještě zdrželi, protože se mnou chtěli probrat, co všechno se stalo za poslednich par tydnů. Svůj upadek a dekadenci

u dvora jsem zamlžil, protože bych se styděl, kdyby věděli,

že jsem Sydney malem ztratil. Pravdu znala jen Jill

a ta ji nikdy neprozradi. Nicmeně prozradila něco jineho.

„Treyi,“ řekla s rozpustilym usměvem. „Možna bys

měl Adrianovi dat ten důležity dopis.“

Trey se taky zazubil, vyskočil a odběhl do kuchyně.

Po chvilce se vratil s otevřenou obalkou. Byla z Carltonske

univerzity, na moje jmeno.

„Tys mi otevřel dopis?“ vykřikl jsem.

„Řekla jsem mu, aby to udělal,“ prohlasila Jill, jako by

ho k tomu opravňovalo jeji svoleni. „Jen se mrkni.“

Nechapavě jsem zvedl kus papiru a zjistil, že se divam

na svoje prvni hodnoceni z univerzity. Ohromilo

mě, že jsem prošel. Trojka, trojka a dvojka. Nad tim jsem

povytahl oboči.

„Jak jsem sakra mohl dostat dvojku z olejomalby? Co

jste jim poslali jako můj konečny projekt?“ zeptal jsem se

s nedůvěrou.

180

„To jsem vybral ja,“ prohlasil hrdě Trey. „Ten vysoky

obraz, cos měl opřeny v rohu. Byly na něm takovy divny

žluty a purpurovy jakoby mraky.“

Udělal se mi v krku knedlik. „Sydneyina aura,“ zamumlal

jsem. Odložil jsem hodnoceni a objal jsem Jill

i Treye. „Vy dva jste mě zachranili. Bez vas bych neprolezl.“

„Sam ses zachranil,“ pošeptala mi Jill do ucha. „A teď

zachraniš ji.“

Ona i ostatni kratce nato odešli, protože v Amberwoodu

se už bližila večerka. Neil se při odchodu ještě

zdržel u dveři a pak se vratil ke mně. „Adriane,“ začal

a nedokazal se mi podivat do oči. „Olive asi neni u dvora,

že ne?“

Soucitil jsem s každym zamilovanym, takže jsem byl

vstřicny. „Ne, ale Charlotte tam je. Ani s ni neni Olive

v kontaktu, ale Charlotte ji kontroluje ve snech. Pry je

v pořadku. Potřebuje byt jen nějaky čas o samotě a všechno

si promyslet. Asi neni snadny, když se změniš ze Strigoje

zpatky v Moroje.“

Neilův hranaty obličej se uvolnil ulevou. „Važně? To

je skvěle. Teda… neni skvěle, že se trapi, ale myslel jsem,

že to ma něco společneho se mnou. Tak dobře jsme si

rozuměli,

byli jsme v kontaktu… a pak najednou nic.“

„Ne,“ ujistil jsem ho. „Charlotte tvrdi, že Olive odřizla

uplně všechny. Dej ji čas. Ona se vrati. Z toho, co jsem

viděl, ale soudim, že je do tebe blazen.“

Neil zrudl a ja ho se smichem poslal za ostatnimi. Trey

se vratil ke svym domacim ukolům a ja začal svymi

pravidelnymi

pokusy zjišťovat, jestli už Sydney spi. Trey mi

nabidl, že mi vrati moji ložnici, ale to jsem odmitl s tim,

že stejně můžu kdykoli odjet. Bude lepši, když se pohodlně

vyspi on, aby byl odpočaty na zkoušeni ve škole.

181

Nakonec jsem tedy osaměl v obyvaku a kolem půlnoci

se mi podařilo navazat se Sydney spojeni. Sešli jsme

se v Gettyho vile a ja ji hned sevřel v naruči. Až do tehle

chvile jsem si neuvědomoval, jak moc se bojim, že včerejši

sen byl jenom přelud. „Než tě začnu libat a zapomenu

na všechno, řekni mi, jak dlouho už spiš.“

Opřela si zvou zlatou hlavu o moji hruď. „Nevim. Ani

ne hodinu.“

„Hmm.“ Odsunul jsem jeji krasne vlasy stranou a v duchu

počital. „Myslim, že podle toho, kdy vstavaš, maš pacificky

čas. To je tady asi pět hodin rano. To ale moc dlouho

nespiš. Šest hodin. Možna sedm.“

„Pravě to jim vyhovuje,“ řekla. „Je to jedna z věci, kterou

nas udržuji nervozni. Mame dostatek spanku k běžnemu

fungovani, ale nikdy se necitime plně odpočati.

Tim padem jsme neklidni a vnimavějši k tomu, co nam

povidaji.“

Chtěl jsem to přejit, ale jeji zvlaštni volba slov mě zarazila.

„Co tim mysliš, že je to jedna z věci?“ zeptal jsem

se ji. „Co dalšiho vam dělaji?“

„Na tom nezaleži,“ odpověděla. „Mame jine –“

„Na tom zaleži,“ trval jsem si na svem. Přitiskl jsem

si ji bliž. Už předtim jsem se ji pokoušel na to zeptat, ale vždycky se tomu tematu vyhnula. „Sama jsi řikala, že na tom mistě Keitha uplně předělali, a taky vidim, jak se

tvaři Marcus, když mluvime o napravnym centru.“

„Menši spankova deprivace nic neni,“ prohlasila a stejně

mi neřekla, co dalšiho se tam děje.

„Co dalšiho dělaji?“ chtěl jsem vědět.

V očich ji kratce zahořely plameny. „Co udělaš, když

ti to řeknu? Budeš se vic snažit mě najit?“

„Už teď –“

„Přesně tak,“ přerušila mě. „Tak si ještě nepřidělavej

starosti – hlavně když mame malo času.“

182

Napjatou chvili jsme tam stali v objeti. Než Sydney

unesli, moc často jsme se nehadali, takže by mi připadalo

divne dělat to teď, ve světle všeho, co se stalo. Nesouhlasil jsem s tim, že nezaleži na tom, co ji provaději v napravnem centru, ale nechtěl jsem ji teď naštvat. Měla

pravdu, že mame malo času, takže jsem neochotně přikyvl

a změnil tema. Pověděl jsem ji o našem planu navštivit

s Marcusem Carly.

„To neni špatny napad. I kdyby se s ni Keith nespojil,

Carly pochazi z alchymisticke rodiny, takže by pro vas

možna mohla něco najit.“ Sydney se mě pořad držela,

když mluvila. S tim jsem rozhodně neměl problem, ale

děsila mě uzkost, jaka z ni vyzařovala. Jako by se mě bala

pustit. Chovala se statečně, ale ti bastardi ji ubližovali a ja jsem je za to nenaviděl. Sevřel jsem ji pevněji.

„Nenapada tě, co bychom ji mohli řict, aby uvěřila, že

jsme s tebou mluvili?“ zeptal jsem se.

Sydney se na okamžik zamyslela a pak se usmala.

„Zeptej se ji, jestli i na univerzitě vyznava Ciceronovu

životni filozofii.“

„Dobře,“ řekl jsem. Nedavalo mi to žadny smysl, ale

o to pravě šlo.

„A zeptej se ji…“ Sydneyin usměv se vytratil. „Zeptej

se ji, jestli nevi, jak se daři Zoe. Jestli je v pořadku.“

„Zeptam,“ slibil jsem a udivilo mě, že Sydney tolik

zaleži na jeji sestře, ktera ji zradila. „Ale teď o tobě. Můžeš mi něco řict – cokoli – o tom, jak žiješ na takovym mistě? Bojim se o tebe.“

Jeji uzkost ještě vzrostla a ja se obaval, že se znovu naštve, ale nakonec se rozhodla poskytnout mi aspoň nějakou informaci. „Jsem v pořadku… opravdu. A dokonce

jsem někomu pomohla. Tak nějak jsem spichla dohromady

magicky solny inkoust a použila ho na ochranu

183

jednoho člověka před tim, aby alchymiste ovladli jeho

mysl.“

Trochu jsem se od ni odtahl, abych se ji mohl podivat

do oči. „Tys provozovala magii v alchymistickym napravnym

centru? Neřikala jsi nahodou, že se dostaneš do

maleru, když něco provedeš?“

„Nikdo mě nepřistihl,“ namitla plamenně. „A opravdu

to někomu pomohlo.“

Znovu jsem si ji přitahl k sobě. „Spiš se starej, abys

pomohla sobě.“

„Mluviš jako Duncan.“

„Duncan?“ zeptal jsem se s žarlivosti.

Usmala se. „Nemaš se čeho obavat. Je to jen kamarad

a vždycky mě varuje, abych se nedostala do problemů.

Ale nemůžu ho poslechnout. Ty viš, že když těm lidem

dokažu pomoct, tak to udělam.“

Už jsem ji chtěl připomenout, kolikrat jsme se bavili

o mně a použivani eteru. Vždycky jsem ji tvrdil, že když

riskuju, že se něco stane mně, stoji to za to, když tim pomůžu ostatnim. Sydney neustale namitala, že mam davat pozor předevšim na sebe, protože když nebudu opatrny,

těžko pak můžu pomoct někomu jinemu.

Jenže teď jsem neměl možnost začit ji poučovat, protože

si mě nečekaně přitahla bliž k sobě, pevně mě objala

a polibila. Zaplavilo mě horko a touha stejně skutečna

a silna jako v realnem světě. Přejela mi rty po tvaři a po

krku a ja měl jen okamžik na to, abych promluvil.

„To neni fer takhle mě rozptylovat,“ zašeptal jsem.

„Chceš, abych přestala?“ zeptala se.

Jako bych o tom musel přemyšlet. „Samozřejmě, že

ne.“

Naše rty se střetly znovu v hladovem polibku. Sotva

jsem se dokazal soustředit na to, abych změnil naše

184

okoli. Ze sluncem zaliteho nadvoři jsme se nahle ocitli

v pokoji horskeho hotelu. Sydney se zarazila, a když poznala, kde je, tiše se zasmala. „Tok myšlenek,“ utahovala si ze mě. „Zpatky na začatek. Dokonce jsi udělal i snih

venku.“

Položil jsem ji na luxusni postel. „Adrian Ivaškov poskytuje plny servis.“

„I zaruku vraceni peněz?“

„To nevim,“ pověděl jsem ji. „Zatim ještě nikdo zklamany

nebyl.“

Jeji smich udusil dalši polibek a ja znovu pozměnil

sen. Namisto neforemneho plandaveho oblečeni, ktere

měla na sobě, jsem ji udělal obepnute černohněde šaty,

ve kterych jsem ji jednou viděl. Jeji krasa mě ohromila

stejně jako tehdy. Pohladil jsem ji a nechal ruku spočinout

na jejim boku. Sydney už mě nedržela kolem krku,

ale svlekala mi tričko s takovou odvahou, jakou bych od

ni rozhodně nečekal, když jsme se poprve setkali. Když

se mi prsty dotykala odhalene hrudi, bylo to přijemne

a pociťoval jsem silu a nalehavost. Něco mi napovidalo,

že jeji vzrůstajici vašeň nezpůsobuje jen naše obvykla

přitažlivost – byla v ni potřeba, potřeba zrozena z měsiců

zoufalstvi a odloučeni. Zaklonil jsem ji hlavu, abych ji

mohl lepe polibit, a jednu ruku jsem ji zabořil do vlasů.

Lehce jsem ji přejel zuby po kůži, ale daval jsem si pozor,

abych ji jen škadlil a doopravdy nezranil. Slastně zalapala

po dechu.

Pomalu jsem přesunul ruku z jejiho boku vyš a užival

si, jak na můj dotek reaguje. Konečně jsem se dopracoval

k zipu na jejich zadech a pokusil se ho rozepnout. To

bylo jednou rukou těžši, než jsem očekaval.

Otevřela oči a podivala se na mě s pobavenim i touhou.

„Můžeš ty šaty prostě nechat odsnit.“

185

„Jaka by to pak byla zabava?“ opačil jsem a vitězoslavně

zip rozepnul. Začal jsem ji šaty svlekat.

„Ach, Adriane,“ vydechla. „Nemaš tušeni, jak moc –“

Nemusel jsem se ptat, co ji přerušilo. Poznal jsem to

podle toho, že ztracela na hustotě přimo pod myma rukama.

Budili ji.

„Neodchazej,“ řekl jsem ji, ale samozřejmě to bylo

marne. Nešlo ani tak o nenaplněni fyzicke touhy, jako

spiš o hluboce zakořeněny strach, ktery jsem se bal

zformulovat

do slov. Bojím se, že když odejdeš, už tě nikdy neuvidím.

Ale z jejiho vyrazu mi bylo jasne, že moje obavy

zna.

„Brzo budeme spolu. V realu. Střed vydrži.“ Byla čim

dal tim průhlednějši. „Běž spat. Najdi Carly a Keitha.“

„Najdu. A potom najdu tebe, přisaham.“

Už skoro zmizela, ale přesto jsem zahledl, jak se ji

v očich lesknou slzy. „Vim, že mě najdeš. Věřim v tebe.

Vždycky jsem v tebe věřila.“

„Miluju tě.“

„Taky tě miluju.“

Zmizela.

Probral jsem se na gauči a připadal si prazdny a

neuspokojeny,

ale nejen z nenaplněni fyzicke touhy. Jeji srdce

a mysl jsem potřeboval stejně jako jeji tělo. Potřeboval

jsem ji celou, a když tady nebyla, bolelo mě u srdce. Objal

jsem se pažemi a představoval si, že mě objima Sydney.

Pomalu jsem usinal.

Brzy rano dorazil Marcus a nastal perfektni začatek

našeho vyletu – až na jednu drobnost. Nemohli jsme se

dohodnout, kterym autem pojedeme.

„Tvoje je nejspiš kradeny,“ prohlasil jsem.

Obratil oči v sloup. „Neni kradene a je to prius.“

„O důvod vic nejet jim.“

¨

186

„Na rozdil od tveho auta dojedeme do Tempe, aniž

bychom museli zastavovat kvůli tankovani.“

„Když pojedeme stylově, za zastavky to stoji,“ namitl

jsem.

„Stoji to za zdrženi, když můžeme ziskat odpovědi,

kterymi pomůžeme Sydney?“ To byla jeho trumfova

karta, což dobře věděl.

„Fajn,“ zavrčel jsem. „Pojedeme tvym ubohym autem,

kterymu ovšem vydrži benzin na celou cestu.“

Přestože jsme s Marcusem neměli nejvřelejši vztah –

když jsme se seznamili, pokusil jsem se ho praštit –,

naše cesta na univerzitu ubihala v poklidu. Nečekal, že

se s nim budu vybavovat, což mi vyhovovalo. Většinu

mych myšlenek zaměstnavala Sydney. Každou chvili

Marcusovi volal některy z jeho kontaktů sledujici stopu,

což bylo současti jeho tajnych zaležitosti. Něco z toho se

tykalo Sydney a Keitha, něco zase jinych lidi a ukolů,

ktere zněly velmi důležitě, už jen když jste poslouchali

ten rozhovor.

„Maš rozdělanou spoustu věci,“ poznamenal jsem,

když jsme přejeli arizonskou hranici. „Znamena to hodně,

že sis našel čas pomahat Sydney. Vypada to, že neni

jedina, kdo na tebe spoleha.“

Usmal se tomu. „Sydney je zvlaštni připad. Ani nevi,

kolika lidem pomohla diky inkoustu, ktery vyrobila.

Zjištěni, že jim alchymiste nemůžou změnit mysl, je pro

ně ohromne. Teda aspoň tetovanim to nesvedou. Za to ji

dlužim pomoc a taky…“

„A taky za co?“ zeptal jsem se, když jsem viděl, jak se

zachmuřil.

„Kdykoli někdo uděla něco užasneho jako ona a pak

ho chyti jako ji, pokažde si pomyslim, že jsem to mohl

byt ja. Když mi všichni pomahaji, beru to tak, že si

pravděpodobně

ještě zasluhuju odklad.“

187

„Sydney by to tak nebrala,“ ujistil jsem ho a vzpomněl

si na jeji šilene plany pomahat spoluvězňům. „Děla

to rada a bere to jako vlastni riziko.“

„Ja vim,“ řekl. „A pravě proto ji rad pomůžu.“

Na univerzitu jsme dorazili odpoledne. Panoval tam

ruch, ale jelikož bylo leto, nebylo tam tolik lidi, jako obvykle byva. Marcus zjistil, že Carly studuje celoročně a bydli na smišene koleji. Takhle uprostřed dne se nas

nikdo nevyptaval, co tam pohledavame, takže jsme v klidu

došli až k jejim dveřim, ktere byly polepene plakaty.

Pote, co jsem poznal Zoe, jsem se neodvažoval ani hadat,

jaka asi bude třeti sestra Sageova. Jen jsem si ji představoval jako tichou a mirnou divku, vzhledem k tomu, že neoznamila, co ji Keith provedl, a ani Sydney to nedovolila.

Holka, ktera nam otevřela, vůbec nebyla takova, jak

jsem čekal. Byla vysoka, měla sportovni postavu, nakratko

zastřižene vlasy a v nose naušnici. Ale měla stejnou

barvu vlasů a oči jako Sydney a podobala se ji natolik, že

jsem věděl, že jsme našli tu spravnou osobu. Jeji vstřicny

usměv trochu ochabl, když si mě prohledla. Nebyla sice

rodinnou alchymistkou, ale Moroje jistě poznala.

„Ať už jde o cokoli, nechci s tim mit nic společneho,“

prohlasila.

„Jde o Sydney,“ oznamil ji Marcus.

„A řekla, že se tě mam zeptat, jestli i na univerzitě vyznavaš Ciceronovu životni filozofii,“ dodal jsem.

Carly povytahla oboči a po chvilce s povzdechem otevřela

dveře a pozvala nas dal. Na podlaze seděly dvě

divky – zřejmě prvačky. Obdařila je omluvnym pohledem.

„Heleďte, teď tady musim něco rychle vyřidit. Můžeme

dokončit naše planovani večer?“

Když se divky zvedaly a loučily, Marcus se ke mně

188

naklonil a pošeptal mi: „Určitě jsi zopakoval tu Sydneyinu

větu spravně? Cicero byl spiš politik než filozof. Ale

ne že by neměl světle chvilky.“

Pokrčil jsem rameny. „Takhle mi to řekla. A Carly nas

pustila dal, ne?“

Jakmile mladši divky odešly, Carly usedla na postel

a nam pokynula, ať se posadime na podlaze. „Fajn. Takže

čemu vděčim za navštěvu Moroje a kluka, ktery neni

alchymista, ale ma dost podezřele umistěne tetovani?“

„Potřebujeme, abys nam pomohla najit Sydney,“ vyhrkl

jsem, protože jsem nechtěl marnit čas.

Carly překvapeně naklonila hlavu na stranu. „Ona je

nezvěstna?“

S Marcusem jsme si vyměnili pohledy. „Neslyšelas

o ni posledni dobou?“ zeptal se.

„Ne… Vlastně jsem o ni neslyšela už dlouho. Ale to

neni nic zvlaštniho. Tata taky vždycky na čas zmizi. To

je současti prace. Řekl nam, že vyřizuje nějakou vysoce

utajenou zaležitost.“ Když jsme na to nic neřekli, podivala

se postupně z jednoho na druheho. „Neni to pravda?

Je v pořadku?“

„Je v pořadku,“ vypravil ze sebe Marcus pomalu.

Bylo mi jasne, že pečlivě voli slova. „Ale neni nikde přidělena.

Za něco se dostala do problemů a my se ji snažime

najit, než se ty problemy ještě zhorši.“

Carly po něm střelila plamennym pohledem. „Nesnaž

se mi to podat mirně. Vim, co pro alchymisty znamena,

když se dostanou do maleru. Někde ji zavřeli, že

jo? Jako Keitha?“

„Mluvila jsi s nim?“ vykřikl jsem. „Osobně?“

Zatvařila se znechuceně. „Osobně a emailem. Objevil

se tady zničehonic jako vy dva. Bylo to v březnu. Přišel

s ufňukanou historkou, jak se mi strašně omlouva a jak

189

potřebuje moje odpuštěni, aby se mohl pohnout dal, a že

ho mam udat na policii.“

„Počkej,“ zarazil jsem ji. „Keith ti řekl, že ho maš udat?

Udělalas to?“

„Ne.“ Založila si ruce a nasadila samoliby vyraz, ktery

se k tomuto tematu přiliš nehodil. „Moc mi toho neřekl,

jen škemral. Bal se, že ho jednoho dne zase pošlou do

peče alchymistů, a připadalo mu, že v normalnim vězeni

by to bylo bezpečnějši. Řekla jsem ne. Teď aspoň bude žit

v neustalem strachu jako ja dřiv.“

Byla to tak zvracena a bizarni logika, že jsem nevěděl,

jak na to reagovat. Marcus se tvařil ohromeně a ja si

uvědomil,

že nezna cely ten přiběh. „Měla s Keithem takovy,

ehm, ošklivy incident,“ objasnil jsem a doufal, že to tim

vysvětlim.

Carly pohledla Marcusovi zpřima do oči. „Když jsme

si kdysi s Keithem vyrazili na rande, znasilnil mě. Přesvědčil mě, že jsem ho k tomu vyprovokovala, a že když to někomu řeknu, všichni si pomysli, že to byla moje vina.

Sama už jsem tomu taky uvěřila a užiralo mě to. Jediny,

komu jsem to řekla, byla Sydney, a to ještě pod podminkou,

že to nikomu neprozradi. Trvalo mi leta, než jsem si

uvědomila, jaky jsem byla idiot. A teď se staram o to, aby

si tim nemusely projit i jine holky.“ Kyvla hlavou směrem

k plakatům na zdi a až teď jsem poznal, že jsou zaměřene

proti znasilňovani. „Pokud dokažu zachranit třeba jen

jedinou holku, aby si neprošla tim poniženim a pochybovanim

o sobě…, budu mit dojem, že můj život ma smysl.“

Marcuse jen tak něco nepřekvapilo, ale teď se na ni dival

naprosto ohromeně. Viděl jsem už spoustu holek, jak

mu padaji k noham, ale tentokrat jsem poprve viděl slintat

jeho. „To je neuvěřitelne, žes to dokazala,“ prohlasil.

„A velice statečne.“

190

Sice mě bavilo sledovat jeho milostne omameni, ale

museli jsme se držet tematu. Luskl jsem mu prsty před

obličejem. „Soustřeď se.“ Otočil jsem se zase na Carly.

„A ani teď nechceš Keitha udat?“

Zavrtěla hlavou. „Zni to šileně, ja vim, ale takhle trpi

vic. Chtěl, abych to udělala. Skoro se rozbrečel, když jsem mu řekla, že ne. Ale na něm mi nezaleži. Zaleži mi na Sydney. Řekněte mi, jak ji můžu pomoct a zarazit ty bastardy, ať už ji dělaji cokoli.“

„Nepomohla bys nam nějak najit Keitha?“ zeptal jsem

se.

„Můžu něco lepšiho,“ prohlasila. Vylovila z kapsy telefon,

zalistovala v něm a podala mi ho. „Bude to stačit?“

Vzal jsem si ho a uviděl Keithovo jmeno, telefonni čislo

a adresu v Boise v Idahu.

„Boise?“ podivil jsem se. „Copak netrpěl už dost?“

Marcus mi nakoukl přes rameno a zazubil se. „Je tam

alchymisticke vyzkumne centrum. Přesně na takovem

mistě bych ho čekal – prace v kancelaři, nic v terenu, kde

by se mohl dostat do nebezpečne situace. Viš určitě, že je

pořad ještě tam?“

Carly obratila oči v sloup. „Stoprocentně. Každy měsic

mi pošle mail, kde mě žada o odpuštěni a prosi mě

o odpověď, kdybych si to nahodou rozmyslela. Kdyby se

přestěhoval, jistě by mě na to stokrat upozornil.“

Marcus si okopiroval informace do sveho mobilu a jeji

ji vratil. „Nemyslim, že bychom ho měli na naš přijezd

upozorňovat předem. Připraven na dalši vylet?“

Moje znalosti zeměpisu nejsou zrovna vynikajici, ale

i mně bylo jasne, že tohle je mnohem delši cesta, než jakou

jsme absolvovali sem. „Jedině když si dame něco

k jidlu, než se vydame na cestu.“

„Važně Sydney pomůže, když ho najdete?“ zeptala se

Carly s važnym vyrazem.

191

Marcus zněžněl, když se na ni dival, ale nevěděl jsem,

jestli kvůli svemu milostnemu vzplanuti, nebo kvůli

špatne zpravě. „To nevime jistě, ale doufame v to. Myslime,

že Keitha věznili na stejnem mistě jako Sydney. Pokud

zjistime, kde to je, dostaneme ji odtamtud.“

Carly zbledla. „Na stejnem mistě… Myslite tak zle

misto, že Keith chce radši do vězeni, než by riskoval, že

ho tam pošlou zpatky?“

„Dostaneme ji odtamtud,“ ujistil ji Marcus galantně.

„Přisaham.“

„Chci vam pomoct,“ řekla.

„Už jsi nam pomohla.“ Zvedl svůj telefon. „Diky tehle

adrese. Ty už nemusiš nic riskovat.“

Carly vyskočila na nohy a vzdorovitě zaťala ruce

v pěsti. V tu chvili mi hrozně připomněla Sydney. „Je to

moje sestra! Samozřejmě, že musim riskovat. Myslite, že

ona by to pro mě neudělala?“

V krku se mi udělal knedlik. „Maš pravdu. Udělala.

Ale zatim jen sbirame informace. Pokud ziskame jasnou

stopu a budeš nam moct nějak pomoct, dame ti vědět.“

„To si pište,“ zavrčela. „Dam vam svoje čislo.“

„Ja si ho uložim do mobilu,“ nabidl se rychle Marcus.

Zatimco si ho ťukal do telefonu, řekl jsem ji: „Zatim

to nejlepši, co můžeš udělat, je nikomu neřikat – hlavně

nikomu z tvoji rodiny –, že jsme tady byli.“

Ušklibla se. „Předpokladam, že myslite tatu a Zoe. To

neni problem. Skoro se mi neozyvaji, hlavně po tom

rozvodu.“

„Takže už je to definitivni?“ zeptal jsem se. Přemyšlel

jsem o tom, ale se Sydney jsme neměli čas si o tom ve

snu promluvit.

„No.“ Carly se zamračila. „Udělala jsem, co jsem mohla,

abych mamě pomohla ziskat Zoe do peče, ale nakonec

192

byly důležitějši tatovy ,důkazy‘. Řikala jsem si, proč Sydney nevypovida ani pro jednu stranu…, a teď už to vim.

Jestli se dostala do maleru s těmi lidmi, zřejmě ji ani tata nedokaže odtamtud dostat.“

Carly evidentně nevěděla, jak kličovou roli sehral jejich

tata v tom, že dostal Sydney do maleru, ale nechtěl

jsem v rodině vyvolavat dalši nenavist tim, že bych ji řekl

pravdu. „Sydney by tam šla, kdyby mohla,“ ujistil jsem

ji. „Vim, že chtěla vaši mamu podpořit.“

Carly přikyvla. „Kež by mohla. Teda chapu, proč alchymiste

dělaji to, co dělaji, ale někdy… nevim. Jako by

to přehaněli a ztraceli celkovy pohled na věc. Teď když

je Zoe pořad s tatou, bojim se, aby to pro ni nebylo horši.

Sydney mi připadala perspektivnějši – nebo jsem tak

aspoň usuzovala z těch několika malo telefonatů. Nevim,

co se dělo, ale připadala mi vyrovnanějši. Šťastnějši.

Doufala jsem, že se Zoe to bude stejne, ale to asi v dohledne době nehrozi.“

Nevím, co se dělo, ale připadala mi vyrovnanější. Šťastnější.

Carlyina slova ve mně vyvolala spoustu emoci a nedokazal

jsem se přimět k nějake reakci. Změnu, kterou

u Sydney vypozorovala, jsem měl na svědomi ja. Carly

měla za to, že to Sydney prospělo, a ja bych si to taky

rad myslel – jenže se nedalo popřit, že pravě to přivedlo

Sydney do maleru.

Když jsme vykročili ke dveřim, připraveni na dalši

vylet, Marcus se zarazil a zadival se na Carly. Myslel

jsem, že ji chce pozvat na rande, ale namisto toho se ji

zeptal: „Co je to za citat s tim Ciceronem? Hodně jsem

studoval řimskou historii a nikdy jsem neslyšel nic o jeho

filozofii.“

Carly se zazubila. „Cicero je naš kocour. Se Sydney

jsme si vždycky dělaly legraci, že přišel na to, o čem ži-

193

vot skutečně je – o jidle, spanku a koupani. Byla moc

smutna, že nemohla taky na univerzitu, a tak jsem se

to pokoušela obratit v legraci a řikala jsem ji, že se tam

nejspiš stejně nenaučim nic vic, než co mě naučil Cicero.

Když jste se o tom zminili, věděla jsem, že si nevymyšlite.“

Možna to způsobila podoba se Sydney nebo zminka

o jeji touze po vzdělani, ale pocitil jsem bolest, jakou jsem už dlouho nezažil. Běž pryč, poručil jsem ji a sobě jsem řekl: Sydney oplakávej později. Teď se zaměř na to, abys ji přivedl zpátky.

Marcus si s Carly potřasl rukou a tu jeji držel o něco

dele, než by se hodilo. „Ještě jednou diky za pomoc,“

řekl. „Nezklameme tě.“

„Mě pusťte z hlavy,“ opačila. „Nezklamte Sydney.“

194

13. kapitola

Sydney

Magicky nabijet sůl v napravnem centru

bylo přece jen o něco složitějši než by to bylo na svobodě,

ale nebylo to nemožne. Byl to pomaly a těžkopadny

proces, při němž jsem v malem množstvi kradla sůl

a v soukromi toalet ji magicky nabijela živly. Mnohem

těžši ale bylo dostat se ke střikačkam.

„V očistne mistnosti je někdo skoro každy den. Buď

proto, že je to rutina, nebo proto, že něco provedl,“

prohlasila

Emma, když jsem ji prozradila, v čem spočiva největši

problem. „Prostě jenom rozšiřime, aby každy, kdo

tam půjde, stopil střikačku a pak ti ji předal.“

„I kdyby to dokazali, alchymiste nakonec zjisti, že jim

chybi spousta střikaček,“ upozornila jsem ji. „A nejsem si

jista, že bych tu informaci chtěla rozšiřit mezi všechny.“

Zavrtěla hlavou. „Nejsem hloupa. Samozřejmě bych

to řekla jen určitym lidem, kterym můžeme věřit. Těm,

kteři si ceni svoji mysli vic než toho, aby tě udali. Všichni vědi, že se s Jonahem něco stalo. Zachovaji tvoje tajemstvi kvůli možnosti, že by to mohlo ochranit i je.“

„To se mi moc neulevilo,“ zavrčela jsem. Po posled-

195

nim setkani s Adrianem jsem byla plna optimismu do

budoucna, ale to neznamenalo, že současnost neni plna

komplikaci. „A nevyřeši to problem se střikačkami.“ Už

jsme došly skoro až do učebny, což znamenalo, že musime

naš rozhovor ukončit.

„Škoda, že je nemůžeme použit vickrat,“ poznamenala.

Ušklibla jsem se. „Uf. Už tak to neni dostatečně sterilni,

když nemame přistup k čištěne vodě.“

„Potřebujeme přistup ke skřiňkam v očistnem podlaži.

Viš, kde jsou.“

„Jo,“ přitakala jsem. „Ale s tim mam trošku problem,

protože se k nim nedostanu, když mě tam kolem vždycky

tahne ochranka.“

Pokrčila rameny a usmala se. „Netvrdim, že je to dokonaly

plan.“

„To neni žadny plan.“

Ale ten navrh mi cely den ležel v hlavě. Po rozhovoru

s Adrianem jsem byla optimisticka, protože jsem věděla,

že brzo bude mluvit s Carly. Zoufale jsem doufala, že jim

Keith poskytne nějake voditko, ktere je ke mně zavede.

Netušila jsem, jak mě odtud chtěji dostat, ale představovala jsem si, že spolu se mnou osvobodi i ostatni. Pokud je můžu dostat do světa, kde nikdo nebude chtit ovladnout

jejich mysl, pak svou praci odvedu dobře.

V hlavě se mi stale opakovala Emmina slova a pokoušela

jsem se vyřešit problemy, ktere před nami leži. Potřebuju

jen volny přistup do poschodi se skřiňkami. Ale

abych se k nim dostala, musela bych se pohybovat tak,

aby mě nikdo neviděl, což by nebylo snadne, ale rozhodně

jednodušši než se vůbec dostat ze sveho pokoje. Nočni

zamky představuji obrovsky problem.

Přestože mě Emma – a několik ostatnich lidi – cely

196

den nedočkavě sledovali a chtěli už nějake vysledky,

nakonec to byl Duncan, kdo to tema na hodině uměni

vytahl. O sve minulosti nikdy moc nemluvil, ale přesto

už jsem znala věci, ktere pro něj byly důležite. Jednou

z nich byla samozřejmě ona zahadna Chantal. Občas se

take zminil o sve umělecke minulosti. Moc ale nemluvil

o svych mechanickych dovednostech, kterymi disponoval,

jak jsem tak vyrozuměla. Často měl někdo problem

s lavici a Duncan to pokažde spravil. Dokonce jsem ho

viděla pomahat i našim učitelům, jako když třeba Harrisonovi přestal fungovat projektor.

„Viš, jak funguji zamky na našich dveřich?“ zeptala

jsem se ho. Se zatišim už jsme skončili, ale Duncan mě

ujišťoval, že tohle je tady popularni a že brzy zase přijde

nějake na řadu. Teď jsme se věnovali nudnemu vytvařeni

hliněnych misek.

„Zamykaji,“ vyhrkl. „Zabraňuji dveřim, aby se otevřely.“

Snažila jsem se neobratit oči v sloup. „To vim taky.

Myslela jsem, jestli neviš, jak –“

„Ano, ano. Vim, co mysliš,“ přerušil mě. „Tim by ses

neměla zabyvat. I tak už hraješ dost nebezpečnou hru.“

Rozhledla jsem se kolem, ale při praci nam nikdo nevěnoval

pozornost. „To neni žadna hra!“ sykla jsem. „Je

to važne. Můžu uchranit od vymyti mozku i ostatni. Stejně

jako jsem ochranila Jonaha.“

„A kvůli tomu tě zase šoupnou na rozjimani.“ Jen

nepatrna vraska mezi jeho obočim prozrazovala obavy.

„Už nezvladnu, když mi zmizi dalši kamaradka, Sydney.“

Musela jsem zamrkat, abych rozehnala slzy, když

jsem si vzpomněla, že Duncan tady byl mym prvnim

spojencem, ktery mi nabidl přatelstvi ne proto, že bych

197

pro něj eventuelně mohla něco udělat, ale proto, že si mě

oblibil.

„Ja nikam nezmizim,“ ujistila jsem ho a uchylila se

k mirnějšimu tonu. „Ale jednu noc se potřebuju dostat

z pokoje. Idealně dneska v noci. Je to důležite. Můžu pomoct mnoha lidem.“

Jeho vymodelovana miska byla stejně dokonala jako

jeho malby. Uvažovala jsem, jestli ma takove nadani,

nebo mu to tak jde proto, že už je tu moc dlouho. „Zamky

se každy večer zamykaji centralnim systemem,“ řekl

nakonec. „Vlastně je to jen zapadka, ktera vystřeli ze

dveři do zdi. Prosta mechanika. Pokud tam bude nějaka

překažka, zamek nezapadne.“

„Bude problem v tom, že to upozorni centralni system?“

zeptala jsem se.

„Ne, pokud ho za posledni rok nezměnili. Asi před

osmi měsici přestaly fungovat jedny dveře. Vedeni by se

o tom nikdy nedozvědělo, kdyby toho kluk z toho pokoje

nechtěl využit k utěku.“

To bylo užitečne, ale i nebezpečne. „Opravili to?“

„Tyhle konkretni dveře? Ano. Ale pokud vim, zamky

jsou citlive. Jenže na tom stejně nezaleži, protože i kdyby

tě nenačapali, jak se to pokoušiš zablokovat, kamery na

chodbě by zaznamenaly…“ Duncan po mně střelil bolestnym

pohledem. „Prosim tě, neřikej mi, že se chceš

pokusit o utěk.“

„Zůstavam tady…, prozatim.“ Lehce jsem se dotkla

svoji identifikačni kartičky přicvaknute k tričku. Byla

o něco tenči než kreditka. „Něčim takovym by se zamek

určitě dal zablokovat.“

„To dal,“ připustil. „Ale mezi dveřmi a zdi je jen mala

škvirka, i když jsou zavřene. Nemůžeš tam prostě jen

strčit kartu.“

198

„Potřebuju lepidlo, co by ji tam udrželo.“ Pokoušela

jsem se vybavit si, kdy naposledy jsem tady viděla nějake

lepidlo. Neviděla. Pohled mi padl na Addisonin stůl,

kde jsem objevila něco ještě lepšiho. „Žvykačka by mohla

fungovat. Ani bych nemusela použit kartu… Prostě

bych jen nacpala kousek žvykačky do zapadky. To by

šlo, ne?“

Duncan se uchechtl. „Dětinske, ale ano, šlo by to.“

„Běž ji řict, že potřebuješ s něčim pomoct,“ řekla jsem

mu v navalu inspirace. „Zatimco s ni budeš mluvit, seberu

ji tu žvykačku.“

„Sydney.“ Ukazal na svou misku a pak na mou. „Kdo

z nas potřebuje pomoct, co mysliš?“

Prohledla jsem si naše misky a uznala, že ta jeho by

mohla jit rovnou do pece, zatimco ta moje ani nedrži

tvar. „Neschvaluješ můj plan, takže tě nemůžu žadat,

abys kradl žvykačky.“

„Neschvaluju nelogicke plany,“ prohlasil. „A je mnohem

logičtějši, že požadaš o pomoc ty. Navic potřebuju

dalši hrnčiřskou jehlu. Tahle už je tupa.“

„Všechny jsou tupe,“ připomněla jsem mu. Ani kvůli

arteterapii nam alchymiste nedavali k dispozici nic, co

by mohlo byt použito jako zbraň. „Ale zeptam se.“

Addison se tvařila naštvaně pokažde, když ji někdo

položil otazku, ale zaroveň sledovala, kdo k ni přichazi

s žadosti o pomoc. Ja byla jednou z mala, kdo radši trpi,

než by vyhledali pomoc našich nadřizenych. Bylo mi jasne,

že někteři na to pohližeji tak, jako že už neodporujeme,

když na ně spolehame. Přestože se tvařila nepřijemně

jako obvykle, poradila mi, jak to mam udělat, aby se

mi miska nekacela. Měla jsem dojem, že mi do zaznamů

napiše body k dobru. Jak jsem s ni mluvila, koutkem oka

jsem zaznamenala, jak Duncan přistoupil k jejimu sto-

199

lu. Malem jsem přestala dychat, jak jsem se bala, že se

Addison otoči a uvidi ho.

Ale neudělala to. Když jsme se po par minutach

s Duncanem sešli u našeho stolu, nenapadně mi podstrčil

dvě žvykačky. „Použij je moudře,“ upozornil mě.

„Nebo aspoň dneska večer neudělej nějakou uplnou blbost.

Prosim tě, řekni mi, že maš plan, jak tě nechyti, až

se dostaneš z pokoje. Viš, že na chodbach jsou kamery.“

„Mam plan,“ řekla jsem vahavě. „Ale nemůžu ti ho

prozradit.“

„Fajn, to mi stači.“

Přestože jsem byla nervozni ze sveho nadchazejiciho

ukolu, z tohohle maleho vitězstvi jsem měla dobry pocit.

Bylo mi skvěle a zastihlo mě nepřipravenou, když mě na

komunitě Sheridanova vyzvala: „Sydney, nechceš nam

něco povědět?“

Strnula jsem a srdce mi jistě vynechalo několik uderů.

Pohledem jsem klouzala po okolnich tvařich a uvažovala,

kdo z nich mě asi zradil. „Co prosim, madam?“

„Už jsi s nami nějakou dobu,“ objasnila. „Ale o sve

minulosti jsi nam toho moc neřekla. Každy den se nam

tu někdo otevře, ale ty si všechno nechavaš pro sebe. To

přece neni fer, viď?“

Nejradši bych ji řekla, že ji do toho nic neni, ale bylo mi

jasne, že můžu byt vděčna, že teď nemam na taliři nic, co

jsem provedla nedavno. „Co byste rada věděla, madam?“

„Řekni nam, proč jsi tady.“

„Ja…“ Moje předchozi domyšlivost vzala zasve. Planovani,

jak poškodit zamek a dostat se z pokoje, abych

mohla vytvořit magickou ochranu pro sve spoluvězně,

mě neznervozňovalo tolik jako pohledy všech přitomnych.

Nezaleželo na tom, že někteři z nich jsou moji kamaradi.

Nechtěla jsem se podělit o svůj přiběh s nikym.

200

Ale musíš hrát hru, Sydney, připomněla jsem si. Nezáleží na tom, co děláš, pokud nakonec zvítězíš.

Zadivala jsem se na Sheridanovou. „Porušila jsem zasadni

pravidla alchymistů. Vzepřela jsem se našim zakladnim

nazorům.“

„Jak?“ nalehala.

Zhluboka jsem se nadechla. „Navazala jsem milostny

vztah s Morojem.“

Oči jsem upirala na Sheridanovou. Bala jsem se podivat

na ostatni, protože ačkoli jsme byli skoro všichni rebelove, každy z nas se dopustil jineho hřichu – a ten můj byl opravdu hodně extremni.

„Proč?“ zeptala se Sheridanova.

Zamračila jsem se. „Madam?“

„Proč jsi navazala vztah s tak hnusnou stvůrou? To

se nepřiči jen nazorům alchymistů. To se přiči zakonům

přirody. Proč jsi to udělala?“

Moje srdce znalo odpověď, ale tu jsem prozradit nemohla.

Protože je úžasný a citlivý a zábavný. Protože na sebe

vzájemně dobře působíme a díky naší lásce se stáváme

lepšími.

Protože když jsme spolu, mám pocit, že vím, kde je ve světě moje místo.

„Ani nevim,“ řekla jsem a snažila se přijit na uvěřitelnou

odpověď, kterou chtěla slyšet. „Protože jsem si myslela,

že jsem zamilovana.“

„Do jednoho z nich?“ podivila se. Kvůli tonu jejiho

hlasu, když řekla z nich, bych ji nejradši jednu vrazila.

„Nepůsobil jako jeden z nich,“ řekla jsem. „Připadal

mi moc hodny a okouzlujici. Byl… je moc dobry v natlaku.

Nevim, jestli na mě častečně nezapůsobilo i tohle.

Možna jsem byla prostě jen slaba.“

„Nestydiš se?“ rypla si. „Nepřipadaš si špinava a využita?

Pokud tě odtud pustime, mysliš, že se tě někdo

201

z lidi vůbec bude chtit dotknout, když ses nechala takhle

využit?“

To mě zarazilo, protože to přesně odraželo obavy,

ktere měla kdysi Carly, když ospravedlňovala, proč nemůže

nikomu prozradit, co ji Keith provedl. Měla jsem

přijit s nějakou kajicnou odpovědi, jenže namisto toho

jsem Sheridanove řekla s mirnou obměnou totež, co jsem

tehdy pověděla Carly: „Doufam, že ten, s kym budu, si

mě bude cenit kvůli memu nitru. Na ničem jinem nezaleži.“

Sheridanova nasadila litostny vyraz. „Nemyslim, že

bys někdy našla někoho takoveho.“

Už ho mám, pomyslela jsem si. A jde mě zachránit. Dostane mě odtud i od tebe.

Nahlas jsem ale řekla: „Nevim, madam.“ Přiznat svou

nevědomost je tady vždycky bezpečne.

„No,“ poznamenala, „doufejme, že už si o vampyrech

nic nenamlouvaš a uvědomuješ si, jak ses nechala pošpinit.

Co k němu citiš teď?“

Bylo mi jasne, že pravdu nesmim dat znat ani naznakem.

„Zradil mě,“ odpověděla jsem jednoduše. „Tu noc,

kdy mě sem odvezli, jsme se měli setkat. Ale neukazal

se. Podvedl mě.“

To byla lež, kterou nikdo z nich nemohl dokazat.

Vlastně nikdo z alchymistů nevěděl, co jsem dělala v noc

sveho unosu. Jen ať si mysli, že překazili moje opětovne

shledani s Adrianem, a aspoň se mě nebudou pokoušet

obratit proti němu.

„Takovi oni jsou, Sydney,“ souhlasila Sheridanova

s potěšenym vyrazem. „Klamou a podvaději.“

Když jsme se pak rozešli, všimla jsem si, že někteři

spoluvězni – ti, o nichž jsem si myslela, že už jsem s nimi

udělala pokrok – se mi fyzicky vyhybaji jako v prvnich

202

dnech. „Co to ma znamenat?“ zamumlala jsem směrem

k Emmě, ktera šla vedle mě.

„Sheridanova jim připomněla, jak moc jsi poskvrněna,“

objasnila.

Sledovala jsem je a srdce mi pokleslo. „Važně tomu

věři? Myslela jsem, že někteři z nich…“

Nedokazala jsem to dopovědět, ale Emma věděla, co

myslim. „Že jenom hrajeme jejich hru, abychom tady

přežili? Někdo ano, ale i když nebyli přeprogramovani,

naučili se dost. A současti přežiti je držet se dal od lidi, co tě můžou dostat do problemů. Tys to přehnala – ne, vic než přehnala. I když si třeba mysli, že to, cos udělala, je v pořadku, nechtěji, aby to na nich poznala Sheridanova a ostatni.“

„A co si mysliš ty?“ zeptala jsem se.

Obdařila mě přiškrcenym usměvem. „Myslim, že ty

a tvůj inkoust mi můžete pomoct, kdyby se mi pokusili

ovladnout mysl. Ale taky si od tebe budu udržovat odstup.

Tak zatim.“

Odběhla a ja jsem zbytek dne stravila pečlivym planovanim.

Doufala jsem, že můj plan je proveditelnějši, než

ve skutečnosti byl. Když jsem pak večer zašla do koupelny,

strčila jsem si do pusy Addisoninu žvykačku a žvykala,

dokud nebyla dostatečně zpracovana. Při odchodu

jsem si ji dala do ruky, a když jsem vchazela do pokoje,

lehce jsem se dotkla dveři přimo v mistě, kde zapadala

zapadka.

Doufala jsem, že cely mechanismus je citlivy, jak

tvrdil Duncan, a že jedna žvykačka bude stačit. Malem už

jsem použila obě, ale pak jsem si řekla, že ta druha by se

mi mohla hodit v budoucnu. Strčila jsem si ji do ponožky.

Později, když se zhasla světla, uslyšela jsem cvaknuti

zamku, ale nevěděla jsem, jestli jsem uspěla. Vypližila

jsem se z postele a vahavě přistoupila ke dveřim. Čekala

203

jsem a poslouchala, abych se přesvědčila, že venku nikdo

neni. Nebyl. Opatrně jsem se pokusila otevřit dveře…

a uspěla jsem. Zamek nezapadl! Zhluboka jsem vydechla

a v duchu se připravila na dalši čast sveho ukolu – dostat

se ven neviděna.

Už dřiv jsem použila kouzlo neviditelnosti, jednou

dokonce proto, abych se vloupala do zazemi alchymistů,

což se mi v moji současne situaci zdalo dost ironicke.

Kouzlo neviditelnosti neni nic jednoducheho, jinak by

ho použival každy, jak mi vysvětlila profesorka Terwilligerova.

Idealni provedeni kouzla vyžadovalo spoustu

komponentů a pokud možno i amulet. I tak se kouzlo

někdy pokazi, když někdo vi, kde vas hledat. Tady jsem

neměla nic, takže jsem mohla provest jen menši kouzlo

vyžadujici pouze silu vůle. Vydrži maximalně půl hodiny

a může ho porušit každy, kdo mě hleda nebo kdo se

mi podiva přimo do oči. Ale před kamerami mě ochrani.

Vsazela jsem na to, že chodby budou takhle pozdě večer

prazdne, když si naši nadřizeni mysli, že jsme všichni zamčeni v pokojich a zdrogovani spime.

Nevěděla jsem, na jake směny alchymiste pracuji, ale

předpokladala jsem, že nočni směnu jich tu vykonava jen

malo. Sedla jsem si tedy na svou postel a asi půl hodiny

čekala a doufala, že se mezitim všichni někde uvelebili,

aby tu stravili dalši poklidnou noc. Než jsem vykročila

zase ke dveřim, nacpala jsem svůj polštař pod deku.

Doufala jsem, že takhle a navic ve tmě nebude bit do oči,

že je postel prazdna, kdyby se někdo podival dovnitř.

U dveři jsem co nejtišeji zašeptala zaklinadlo, protože

jsem nechtěla, aby Emma věděla, co jsem zač. Vyznam

a soustředěni je mnohem důležitějši než hlasitost. Když

jsem skončila, pocitila jsem kolem sebe ohromnou silu.

Kouzlo fungovalo a začal mi běžet čas. Znovu jsem se

204

přesvědčila, že na chodbě nikdo neni, pomalu jsem otevřela

dveře jen natolik, abych se mohla protahnout ven,

a pak jsem je zase tiše zavřela. Tohle je dalši problem

s kouzly neviditelnosti – to, že jste neviditelni, neznamena, že je neviditelne i to, co dělate. Kdyby někdo viděl, jak se samy od sebe oteviraji dveře, prozradilo by mě

to stejně, jako kdybych do někoho vrazila. Musela jsem

tedy všechno provadět opatrně a nepatrnymi pohyby,

abych na sebe nepřitahla pozornost.

Chodba u pokojů byla prazdna a sledovaly ji pouze

kamery. Rychle jsem vykročila k mistu, kde se chodby

křižily. Tam jsem narazila na prvniho alchymistu na straži.

Byl to muž s tvrdymi rysy, ktereho jsem tu nikdy neviděla.

Stal na mistě, ze ktereho mohl obhližet chodby,

držel v ruce telefon a esemeskoval. Tiše a pomalu jsem

kolem něj prošla a zabočila do chodby vedouci k vytahům.

Ani nezvedl hlavu. Stejně mě pořad překvapovalo,

že jediny vychod z podlaži nevede ven pro připad nouze.

Ale alchymiste zřejmě radši riskuji sve životy, než

aby nam poskytli možnost uniku.

Když jsem došla k vytahům, zjistila jsem, že tady taky

maji svoje opatřeni – opatřeni, ktere jsem uplně opomenula.

Bez toho, abyste přiložili ke skeneru svoji identifikačni

kartu, si nemůžete vytah ani přivolat. Viděla jsem

to naše věznitele dělat mnohokrat, ale ve svem planu

jsem na to uplně zapomněla. Vytah pro mě tedy byl

nepřistupny,

stejně jako schodiště vedle, na nějž se člověk

mohl dostat stejnym způsobem. Jinak bychom ho

samozřejmě

neustale použivali. Stala jsem tam a přemyšlela,

jak tuhle překažku překonat. Vtom se ozvalo cinknuti

signalizujici přijezd vytahu. Rychle jsem ustoupila stranou, abych se dostala z přimeho pohledu. Za okamžik se dveře vytahu otevřely a vystoupila z něj Sheridanova.

205

Bez vahani jsem nastoupila do vytahu, dokud byly

dveře stale ještě otevřene, a modlila se, aby vytah pořad

ještě fungoval na jeji identifikačni kartu. Pokud ne, zřejmě si v něm pobudu dost dlouhou dobu. Ale měla jsem štěsti, a když jsem stiskla tlačitko očistneho podlaži, vytah se rozjel. Sjela jsem o patro niž a dveře se otevřely do prazdne chodby. Vyběhla jsem ven a snažila se nemyslet

na to, jak vytah použit při cestě zpatky.

Pamatovala jsem si, kde jsou skřiňky se zasobami, jenže

když jsem k nim došla, narazila jsem na tentyž problem,

ktereho jsem si předtim nevšimla – taky se daly otevřit

jen pomoci karty. Při naši posledni navštěvě je zřejmě

Sheridanova musela odemknout, ale teď jsem takove štěsti

neměla. Čas meho kouzla neuprosně ubihal a ja nikam

nepokročila. Smutně jsem se smiřila s tim, že se budu muset

vratit do sveho pokoje a zitra to zkusit znovu s lepšim

planem. Ještě že mam tu druhou žvykačku.

Moji pozornost upoutal hlasity smich a vzapěti jsem

uviděla, jak chodbou kračeji mym směrem dva alchymiste.

Zpanikařila jsem a přitiskla se ke zdi. Nikde pobliž

nebyly žadne rohy ani vyklenky, kam bych se mohla

schovat. Pokud budu mit štěsti, ti dva kolem mě vůbec

neprojdou. Pokud ano, musim jen doufat, že když se

budu koukat do země, uchrani mě to před očnim kontaktem

a prozrazenim. Ale pokud vim, nemusi to stačit.

Ti dva se zastavili před provozni mistnosti a ja už už

vydechla ulevou. Vtom mě ale něco napadlo a uvědomila

jsem si, že mi může uniknout jedinečna přiležitost. Rozběhla jsem se k mistnosti, do niž vešli, a stihla jsem to na posledni chvili, než se automaticke dveře zavřely. Strnula

jsem a se zadrženym dechem se děsila toho, že si mě někdo

všimne. Ale ti dva alchymiste se ani neotočili. Dalši

osobou uvnitř byl znuděně se tvařici chlapek se sluchat-

206

ky na ušich, ktery před stěnou s obrazovkami jedl jogurt.

Většina obrazovek byla tmava a mně došlo, že jsou to

přenosy

z našich pokojů. Dalši obrazovky přenašely zaznamy

z učeben a chodeb, z nichž většina zela prazdnotou.

Mistnost byla plna stolů a počitačů. Čihala jsem tam

a připadalo mi, že jsem se ocitla v minulosti, kdy jsem

něco podobneho provaděla v centrale alchymistů. Až

na to, že tehdy jsem měla mnohem spolehlivějši kouzlo

neviditelnosti. Přesto jsem se plna odhodlani pustila

do hledani, dokud jsem nenašla, co jsem chtěla. Chlapek

pojidajici jogurt si nechal sako přehozene přes opěradlo

židle. Na kapse měl přicvaknutou identifikačni kartu.

Netušila jsem, jestli některe karty maji přistup k mistům,

kam jine nemaji, ale když už nic jineho, tahle mi aspoň

umožni vratit se vytahem, než moje kouzlo vyprcha.

Chlapek ke mně seděl otočeny zady, a tak jsem mu kartu

sebrala a zastrčila si ji za kalhoty. Když jsem viděla jeho

sluchatka, nejdřiv jsem myslela, že sleduje zvukove zaznamy

z kamer, ale když jsem se u něj ocitla takhle blizko,

zjistila jsem, že posloucha nějakou metalovou kapelu.

Co by tomu asi řekli jeho nadřizeni?

To samozřejmě hralo v můj prospěch stejně jako fakt,

že dva alchymiste, ktere jsem sem nasledovala, teď seděli

u počitačů a hlasitě se bavili. Byla jsem si jista, že se mi podaři odtud nepozorovaně vyklouznout, aniž by si někdo všiml, že se dveře otevřely. Ale než jsem k nim vykročila,

všimla jsem si něčeho zajimaveho, takže jsem se

vydala opačnym směrem. Zaujala mě dotykova obrazovka

na zdi označena jako OVLADANI SEDACE. Současne

udaje ukazovaly, že system běži na nočni nastaveni

a zahrnuje veškere prostory pro vězně – pokoje, chodby,

jidelnu a učebny. Všechny pokoje ukazovaly 27 procent,

zatimco ostatni prostory nula.

207

Hladina plynu, uvědomila jsem si. Když jsem byla

v izolaci, myslela jsem, že ovladaji moji celu ručně, což

davalo smysl, protože mě v mžiku dokazali uspat, když

se rozhovor se mnou nevyvijel očekavanym směrem.

Z tohohle monitoru mi ovšem bylo jasne, že běžni vězni

jsou ovladani regulovanym automatickym systemem,

ktery poušti do trubek určitou hladinu plynu, aby nas

každou noc udrželi v tvrdem spanku. Možnosti dole na

dotykove obrazovce ale naznačovaly, že občas je potřebny

i manualni zasah: VYŘADIT – ZASTAVIT CELY SYSTEM,

RESET, NOUZOVY REŽIM – VŠECHNY OBLASTI

42 PROCENT.

Na okamžik mě ohromilo jen to čislo. Pokud nas

sedmadvacetiprocentni

koncentrace sedativ uspi tvrdym

spankem, co by asi udělala koncentrace

dvaačtyřicetiprocentni?

Okamžitě mi to bylo jasne. Takove množstvi

by nas ve vteřině vyřadilo. Žadne postupne odplouvani

do omameni. Na mistě bychom padli a ocitli se prakticky

v komatu – což by se jim jistě hodilo, kdyby došlo k

hromadnemu

utěku.

Nevěděla jsem přesně, jak to Adrian s Marcusem hodlaji

provest, až mě najdou, ale tohle by jistě v jejich planu

udělalo ohromnou trhlinu. Zastavit plyn v mem pokoji

nestači. Budu ho muset odřiznout v celem podlaži, což

nebude nic snadneho. Vypnout to teď by nebylo k ničemu,

protože by stačil jediny dotek a system by byl zase

zpatky v normalu. Nejspiš si budu muset poradit s dalšimi

mechanickymi systemy.

Ale na tenhle problem se dnes v noci zaměřovat nebudu.

Naposledy jsem pohledla na monitor a proklouzla

dveřmi ven, nepozorovaně, jak jsem čekala. Odtamtud

jsem rychle běžela ke skřiňkam se zasobami. Stejně jako

všechny ostatni dveře jsem i tyhle otevřela jen na škvir-

208

ku. Z každe skřiňky jsem si vzala, co jsem potřebovala,

a nikdo mě přitom nenachytal. Ziskala jsem dvě lahve

čištěne vody, ktere jsem si zastrčila za kalhoty, a dvanact

zabalenych střikaček, ktere jsem poschovavala do

ponožek a podprsenky. Nebylo to zrovna pohodlne, ale

musela jsem si všechno schovat pod oblečeni, aby nadale

působilo kouzlo neviditelnosti. Největšim překvapenim

pro mě bylo, že jsem v jedne skřiňce objevila i kuchyňske

zasoby – kečup, hořčici a sůl. Planovala jsem, že ji

budu tenhle tyden v malem množstvi nenapadně krast

z jidelny, ale jedna solnička ukradena ze skřiňky tenhle

problem vyřeši.

Zasobena nakradenym zbožim jsem se vratila k vytahu.

Když jsem viděla, jak netečně se chovaji alchymiste

v mistnosti s obrazovkami, už jsem se tolik neobavala,

že si všimnou dveři, ktere se otviraji samy od sebe. Ale

když jsem se dostala do poschodi vězňů, esemeskujici

stražny šel zrovna po chodbě a všiml si, že se vytah otevřel, aniž z něj kdokoli vystoupil. Znovu jsem se přitiskla ke zdi, strnula a zirala do země. Zastavil se par kroků

ode mě a zamračil se na vytah. Zadržovala jsem dech.

I kdyby se mi nepodival do oči, moje kouzlo už asi pomalu

bude vyprchavat.

Po několika vteřinach utrpeni nakonec pokrčil rameny

a vratil se na svoje stanoviště. Prošla jsem kolem něj,

naštěsti bez povšimnuti, a zvladla se vratit do sveho pokoje, kde jsem malem omdlela samou ulevou. Tam jsem uloupene věci pečlivě ukryla do skryše mezi matraci

a prostěradlem. Povlečeni si tu převlekame sami každy

tyden a naposledy jsme to dělali před dvěma dny. To

znamena, že mam pět dni na to, abych použila svoje zasoby,

aniž bych riskovala, že v den převlekani posteli si

někdo všimne, že mi z postele padaji injekčni střikačky.

209

Zeslabla ulevou jsem se konečně zavrtala pod deku.

Přestože jsem po fyzicke strance byla unavena, mysl

jsem měla nabuzenou z nočniho sliděni. Chvili mi trvalo,

než jsem usnula, a bylo mi jasne, že si Adrian bude dělat

starosti.

A samozřejmě, že když jsem se zhmotnila na nadvoři

Gettyho vily, zastihla jsem ho nervozně přechazejiciho

sem a tam. Jakmile jsem ho oslovila, okamžitě se ke mně

otočil.

„Diky bohu, Sydney.“ Rozběhl se ke mně a sevřel mě

v naruči. „Netušiš, jak jsem se bal, když jsem tě nezastihl

v obvykly čas.“

„Promiň,“ řekla jsem a pevně ho sevřela. „Měla jsem

nějake vyřizovani.“

Odtahl se a obdařil mě vědoucim pohledem. „Jaky

vyřizovani?“

„Ale to viš, takove, co vyžaduje vloupani a praci s magii.“

„Sydney,“ zaupěl. „Už jsme blizko k tomu, abychom

tě našli. Teď musiš byt jenom nenapadna. Uvědomuješ

si, jak nebezpečne může tohle tvoje ,vyřizovani‘ byt?“

„Ano,“ řekla jsem a vzpomněla si na panel ovladani

plynu. „Takže tě nepotěši, když ti povim, že to brzy

budu muset udělat zase.“

210

14. kapitola

Adrian

Rad bych Sydney věřil, když mi řekla,

že ma všechno pod kontrolou. Ale bylo to těžke, hlavně

když zamlžovala podrobnosti ohledně toho, co přesně

děla v napravnem centru. Než bych si dělal starosti,

snažil jsem se zaměřit na pozitiva, jako třeba, že s ni vůbec můžu mluvit, nebo na to, že vypada dobře a zdravě, i když je ohledně napravneho centra tajnůstkařska.

Teta Taťana mi někdy byla pomocnici a jindy zase

ďablovym advokatem a nijak mi to neulehčovala.

Kdo ví, co jí tam provádějí? řekla v moji mysli. Teď možná trpí a křičí, abys jí pomohl, a ty jsi tady.

Sydney je v pohodě, opačil jsem pevně. Zjevně tam nemá ideální podmínky, ale ona něco vydrží.

Teta Taťana byla nemilosrdna. Tajně touží po tom, abys

za ní přišel.

Vzedmul se ve mně vztek – a vyčitky svědomi. Snažím

se! Už bych tam byl, kdybych věděl, kde je. Nedělej mi

to ještě těžší.

„Adriane?“

211

To byl Marcus, ktery promluvil nahlas. Ziral na mě

přes jidelni stůl, což mě vytrhlo z imaginarni konverzace.

„Jsi mimo?“ dotazal se. „Oslovil jsem tě už třikrat.“

„Promiň, jsem jenom unaveny,“ zalhal jsem.

Přikyvl a vzal to jako fakt. „Takže můžeme vyrazit?“

Po setkani s Carly jsme se rychle navečeřeli a teď jsme

byli připraveni vyrazit do Boise. Byla to delši cesta, než

jsme mohli ten den zvladnout, a tak jsme se na noc uchylili

do prosteho motelu na předměsti Las Vegas, daleko

od rušneho Stripu, kde jsem vždycky rad pobyval. Ale

tentokrat mi to bylo jedno. Staral jsem se jen o to, abych

našel slušne misto k spanku a mohl tak kontaktovat Sydney.

To se mi podařilo a nasledujiciho rana jsme s Marcusem

znovu vyrazili na cestu do Bramboroveho statu.

„Stat drahokamů,“ opravil mě Marcus, když slyšel,

jak jsem během cesty Idaho pojmenoval.

„Cože?“

„Idaho je stat drahokamů, ne brambor.“

„Určitě?“ zeptal jsem se a snažil se skryt pochyby.

„Neustale slyšim o bramborach z Idaha, ale nikdo neřika:

Pani, mam zasnubni prsten se vzacnym diamantem

z Idaha.“

Na rtech mu hral usměv, ale oči upiral před sebe na

cestu. „To jistě,“ poznamenal.

Nejsem takovy masochista, abych se dohadoval o něčem

tak nepodstatnem s byvalym alchymistou, ale když

jsme přejeli hranice do Idaha a kolem nas se začaly objevovat cedule SLAVNE BRAMBORY, pocitil jsem zadostiučiněni ohledně toho, kdo z nas měl pravdu.

Nicmeně rozhovor o drahokamech mi připomněl, že

mam v kapse džinů manžetove knofličky od tety Taťany.

Původně jsem si je tam strčil proto, aby se mi neztratily

v letadle, ale teď spiš hrozilo, že bych je mohl ztratit,

212

kdybych si nedaval pozor. Jeden jsem teď vytahl a obdivoval

jsem, jak si slunečni světlo pohrava s diamanty

a rubiny. I když to bylo hloupe, měl jsem dojem, že když

je mam u sebe, přinašeji mi štěsti, jako by mi teta Taťana

pomahala osobně. Tedy skutečna teta Taťana, ne jeji mučivy

přizrak.

S Marcusem jsme dorazili do Boise v době večeře

a hned jsme se vydali na adresu, kterou nam dala Carly.

Byl to komplex skromnych bytů. Ten Keithův se nachazel

v přizemi a patřila k němu mala veranda, na kterou

jsme vešli, když nam nikdo neotevřel dveře. Uvnitř panovala

tma a ticho, takže jsme usoudili, že Keith skutečně

neni doma a že se před nami neschovava. Byl přijemny

letni večer jak pro Moroje, tak pro lidi. Uvažoval jsem,

jak dlouho tu asi budeme čekat.

„Jak můžeme vědět, jestli třeba nema nočni?“ zeptal

jsem se.

Marcus si opřel nohu o zabradli verandy. „Protože

je to alchymista, ktery se dostal do maleru za porušeni

pravidel. Kdyby byl alchymista, ktereho natolik fascinuji

vampyři, že by chtěl spolupracovat se Strigoji, tak by

mu dali nočni směny, aby na něj mohli dohližet. Za

neposlušnost

obecně nejspiš pracuje od osmi do pěti, aby si

připomněl, co je to normalni lidsky život – a aby ušetřil

nočni směny těm, co opravdu riskuji.“

O deset minut později se ukazalo, že Marcus ma pravdu.

Na parkovišti před domem zastavila Kia Sorento

a vystoupil z ni Keith. Sotva nas uviděl – hlavně mě – zastavil se a viditelně zbledl.

„Ne, ne,“ vypravil ze sebe. „Ty tady nemaš co dělat.

Panebože. Co když už je přiliš pozdě? Co když tě někdo

viděl?“ Začal se zběsile rozhližet kolem, jako by čekal, že

se na něj okamžitě vrhne alchymisticka jednotka rychleho

nasazeni.

213

„Klidek, Keithe,“ řekl jsem a zvedl se. „Chceme si

s tebou jen promluvit.“

Vehementně zavrtěl hlavou. „Nemůžu. Nemůžu mluvit

s nikym tveho druhu, pokud se nejedna o praci. A navic

nemam povoleni pracovat s tvym druhem, dokud –“

„Jde o Carly Sageovou,“ skočil jsem mu do řeči.

To jeho žvaněni zarazilo. Dlouze si nas prohližel a tvařil

se opatrně. „Dobře,“ řekl nakonec. „Můžete jit dal.“

Nervozně přistoupil ke dveřim a odemkl je, přičemž

nepřestaval vrhat uzkostne pohledy na nas a na parkoviště.

Jakmile jsme vešli do bytu, zatahl všechny zavěsy

a odstoupil od nas co nejdal. Paže si v obrannem gestu

překřižil přes hruď.

„Tak co se děje?“ chtěl vědět. „Kdo je tenhle chlapek?

Je Carly v pořadku?“

„To je můj kamarad, ehm, John,“ řekl jsem, když jsem

si uvědomil, že bych nejspiš neměl zmiňovat jmeno

nejhledanějšiho

odpadlika alchymistů. Sam si take překryval

indigove tetovani makeupem. „A Carly je v naprostym

pořadku. Byli jsme u ni včera.“

Keith se trochu rozněžnil. „Vy… jste ji viděli? Ma se

dobře?“

„Moc dobře,“ odpověděl Marcus. „To ona nam dala

tvoji adresu. Chtěla, abychom si s tebou promluvili.“

„O-opravdu?“ Keith udivem vykulil oči, což působilo

hrůzostrašně, vzhledem k tomu, že měl jedno oko skleněne.

„Sydney se ztratila,“ oznamil jsem mu. „Carly chce,

abys nam pomohl ji najit.“

Keith nad tim upřimně užasl, ale vzapěti se zatvařil

obezřetně. „Kde se ztratila?“

„Je v napravnym centru,“ vyhrkl jsem.

„Ne,“ zaupěl. „Ne. Věděl jsem, že vas nemam pouštět

214

dal. S timhle nechci mit nic společneho. Ani s ni nechci mit nic společneho, když je tam.“ Zavřel oči a svezl se k zemi.

„Ach, bože. Zjisti, že jste tady, a pošlou mě zpatky.“

„Nikdo se to nedozvi,“ ujistil jsem ho a doufal jsem,

že je to pravda. Až dosud mě nenapadlo, že bych někdy

mohl Keitha litovat. „Jen se potřebujeme dozvědět, kde

je Sydney. Je na tom samym mistě, jako jsi byl ty. Kde to

je?“

Otevřel oči a přiškrceně se zasmal. „Mysliš, že nam to

řekli? Ani nam nedovolili vidět slunce! Měli jsme štěsti,

že jsme měli aspoň nějake světlo.“

Zamračil jsem se. „Co tim mysliš?“

Keithovi se obličejem mihl vyraz štvance. „Tak to chodi,

když jsi v izolaci.“

„Sydney neni v izolaci,“ prohlasil jsem a moc jsem nechapal, o čem mluvi. „Je spolu s dalšimi lidmi.“

„To je sveho druhu mučeni,“ řekl zahořkle. „Velice

rychle se tam naučiš, co dělat a co nedělat, aby sis usnadnil život.“

Rad bych z něj vypačil vic podrobnosti, ale Marcus se

vratil zpatky k věci. „Fajn. Chapu, že ti neřekli, kde jsi,

ale nakonec jsi přece odtamtud odešel. Musel jsi z toho

baraku vyjit.“

„Ano. Se zavazanyma očima,“ řekl Keith. „Neumožnili

mi nic vidět, dokud jsem odtamtud nebyl dostatečně

daleko. A nechtějte po mně, abych odhadoval vzdalenosti,

protože absolutně nemam tušeni. Jel jsem různymi

auty a letěl letadly… Po chvili už jsem ztratil přehled.

A upřimně, nechtěl jsem se tam už nikdy vratit, takže

jsem tomu ani moc nevěnoval pozornost.“

„Ale byl jsi při vědomi,“ připomněl mu Marcus. „Neviděl

jsi, ale měl jsi ostatni smysly. Vybavuješ si něco?

Zvuky? Vůně?“

215

Keith zavrtěl hlavou, ale pak se mu v očich mihl zablesk

vzpominky. Nic ale neřekl a dal se tvařil obezřetně.

„Nevim, jestli ti Carly někdy odpusti, když nam nepomůžeš,“

řekl jsem tiše. „Ale vim jistě, že ne, pokud

zadržuješ informaci, ktera by mohla jeji sestře pomoct.“

Keith vypadal, jako bych mu jednu vrazil. „Zkoušel

jsem všechno,“ zamumlal. „Prosil jsem ji, škemral jsem.

Dokonce jsem před ni padl na kolena.“

Uvědomil jsem si, že teď už mluvi o Carly a ne o napravnem

centru. „Proč?“ zeptal jsem se. „Proč ti teď tolik

zaleži na jejim odpuštěni? Kde bylo tvoje svědomi před

lety? Nebo kdykoli od te doby?“

„To způsobilo napravne centrum,“ odpověděl s pohledem

upřenym do země. „Nikdy v životě jsem si nepřipadal

tak bezmocně a beznadějně jako tam. Byl jsem

zcela v moci jinych lidi, neměl jsem na koho se obratit

o pomoc, pořad mi připadalo, že dělam chyby a ubližuju

jim… Uvědomil jsem si, že přesně tohle jsem udělal Carly.

To se nade mnou vznaši každy den.“

Znovu jsem ho zalitoval, ale samozřejmě jsem s nim

nesoucitil kvůli tomu, co Carly provedl. I když mě někdy

nějaka holka odmitla, prostě jsem si oprašil ego a šel

jsem dal. Nikdy mi nepřišlo na mysl, že bych udělal to,

co on. Musel si uvědomovat, že je to špatne, už předtim,

než ho alchymiste poslali do tabora na ovladani mysli.

Teď to bylo jen mezi nim a Carly, a ačkoli působil, že

toho opravdu lituje, ona ma plne pravo nechat ho trpět

po zbytek jeho života.

Ale kdybych mu řekl tohle, nejspiš bych ničemu nepomohl,

a tak jsem mu pověděl: „Teď je to na ni. Ale

vim, že by ti byla vděčna, kdybys nam mohl poskytnout

cokoli, co by nam pomohlo najit Sydney. Jakykoli detail,

co si pamatuješ, když jsi odchazel z napravnyho centra.“

216

Zavladlo dlouhe ticho, ktere na Keitha zřejmě působilo

stejně těžce jako přemlouvani. Nakonec se zhluboka

nadechl. „Venku bylo horko,“ řekl. „Větši teplo, než jsem

čekal. I uprostřed dne. Dostal jsem se ven koncem listopadu, a tak jsem myslel, že bude zima. Ale nebyla. Skoro jako bych byl pořad v Palm Springs.“

Zalapal jsem po dechu, ale Marcus mě zpražil pohledem

dřiv, než jsem stihl dospět k nějakemu hroznemu

zavěru. „Tam neni. Palm Springs neni na seznamu.“ Obratil

se na Keitha. „Ale když jsi řekl, že to tam bylo podobne,

mysliš tim, že to bylo suche horko? Jako v poušti?

Ne tropicke nebo vlhke?“

Keith svraštil oboči. „Suche. Určitě.“

„Jak velke horko?“ nalehal Marcus. „Jaka asi byla teplota?“

„Opravdu jsem s sebou neměl teploměr, na ktery

bych se mohl podivat!“ zakřičel Keith. Působil čim dal

rozčileněji.

Marcus byl netrpělivy zrovna tak. „Asi tak pětatřicet

stupňů?“

„Ne…, tolik ne. Ale na to, že byl listopad, bylo horko.

Aspoň pro mě. Vyrůstal jsem v Bostonu. Mohlo byt… nevim,

tak pětadvacet.“

Teď jsem věnoval pozornost Marcusovi. Tajně jsem

doufal, že nahle vykřikne: „Aha!“ a bude znat odpověď.

Sice ji neznal, ale aspoň se tvařil, že to je užitečna informace.

„Pamatuješ si ještě něco dalšiho?“ zeptal se.

„To by stačilo,“ prohlasil Keith nabručeně. „Můžete

prosim odejit? Snažim se na to misto zapomenout. Nebudu

na to vzpominat, abych ho někomu pomohl najit.“

Podival jsem se Marcusovi do oči a on přikyvl. „Snad

to bude stačit,“ řekl.

217

Poděkovali jsme Keithovi a vykročili jsme ke dveřim.

Vzhledem k tomu, že nas vyhazoval, mě překvapilo,

když najednou řekl: „Počkejte. Ještě jedna věc.“

„Jo?“ Otočil jsem se a doufal, že ma pro nas dalši užitečnou informaci o napravnem centru.

„Jestli ještě uvidite Carly…, řekněte ji, že je mi to

opravdu moc lito.“

„Pořad chceš, aby tě udala na policii?“ zeptal jsem se.

Keithovi se v očich objevil zase ten vzdaleny vyraz.

„Možna by to bylo lepši. Určitě lepši než se tam vratit.

Možna dokonce lepši než tohle.“ Ukazal rukama kolem

sebe. „Technicky vzato jsem volny, ale pořad mě sleduji

a čekaji, až něco podělam. Takhle jsem si svůj život

nepředstavoval.“

Když jsme pak s Marcusem nastoupili do auta, neubranil

jsem se poznamce: „Dva měsice. Byl tam jenom

dva měsice. A podivej se na něj.“

„Tohle s tebou to misto uděla,“ prohlasil Marcus pochmurně.

„Jo, ale Sydney je tam už vic než čtyři měsice.“

Ta slova se mezi nami dlouho vznašela. Nabyl jsem

dojmu, že se Marcus snaži chranit moje city. „Působi

takhle poraženě?“ zeptal se.

„Ne.“

„Je silnějši než Keith.“

Srdce mi trochu pokleslo. „A proto je nejspiš pořad

tam.“ Když na to nic neřekl, pokusil jsem se vyrukovat

s optimističtějšim tematem. „Bude ti ta informace o horku

a suchu k něčemu?“

„Myslim, že ano. Pojď se vyměnit.“ Otevřel dveře

u řidiče. „Budeš řidit, takže budu mit čas vyřidit par

telefonatů.“

Vyměnil jsem si s nim misto a neubranil se otazce: „Jsi

218

si jisty, že je to dobry napad? Možna bychom měli zůstat

na mistě, dokud nezjistime, kde je. Takhle se klidně můžeme

vydat opačnym směrem.“

„Ne, pokud je pravda, co nam řekl Keith. Neni sice

v Palm Springs, ale rozhodně je jižně od nas.“ Vyjel jsem

s autem směrem na I-84 a Marcus vytahl telefon. „Studoval

jsem seznam možnych lokalit, kde se můžou nachazet

napravna centra, natolik, že jsem si ho skoro zapamatoval.

Ve Statech neni zase tolik mist, kde je v listopadu

pětadvacet.“

„Je jich spousta,“ namitl jsem a připadalo mi, jako bychom

znovu vedli debatu o Bramborovem statu. „Havaj,

Kalifornie, Florida, Texas. Vždyť v Las Vegas teď taky

bylo jako v peci!“

Zavrtěl hlavou. „Na většině těchhle mist neni suche

horko. Panuji tam vysoke teploty a v zimě tam prši. A na

mnoha suchych a vysoko položenych mistech – jako je

Las Vegas – neni takhle teplo v listopadu. Když vezmu

v uvahu ten seznam, informaci od Keitha a to, že tvrdiš,

že je v našem časovem pasmu…, myslim, že existuji jen

dvě možnosti. Jednou z nich je Udoli smrti. Druha se nachazi za Tucsonem.“

Samym překvapenim jsem malem sjel ze silnice. „Kalifornie

a Arizona? Dva staty, kterymi jsme za poslednich

čtyřiadvacet hodin projeli?“

„Jsou to velke staty,“ namitl hořce. „Ale ano, jsou to

ony.“

Mysl mi pracovala na plne obratky. Obě ta mista se

nachazeji necely den jizdy od Palm Springs. Přece neni

možne, že byla takhle blizko celou dobu, kdy jsem trpěl

a chyběla mi, a přitom nas dělily jen hodiny cesty! Marcus

začal vyťukavat na telefonu čislo, ale vtom si všiml

meho ohromeneho vyrazu.

219

„Hej, to je v pořadku,“ uklidňoval mě. „Nemohl jsi to

vědět.“

Je to pravda? chtěla vědět teta Taťana v moji hlavě.

Byla tak blízko! Celou tu dobu. Byla prakticky na dosah.

Nepotřeboval jsem jeji postřehy. Sam jsem jich měl

dost. Zmocnil se mě těžky pocit proviněni, až se mi

z toho dělalo zle. Tak blizko! Sydney byla tak blizko a ja

ji zklamal… Stejně jako jsem zklamal ve všem…

„Měl jsem to vědět,“ zašeptal jsem. „Měl jsem to nějak

citit tady.“ Poklepal jsem si na hruď. „Měl jsem vědět, že

neni daleko.“

Marcus si povzdechl. „Za prve, dej obě ruce na volant,

když řidiš. Za druhe, uznavam, že jsi přemyšlivy

vampyr s fenomenalnimi magickymi schopnostmi, ale

ani ty nedisponuješ takovym šestym smyslem.“

Jeho slova nijak neumenšila tiživy oblak beznaděje.

„To se netyka magie. Tyka se to ji a mě. Pokud jsou

alchymiste

tak zvraceni, že ji jakožto mučeni navic zavřeli

takhle blizko mě, měl jsem to vycitit. To nepochopiš.“

Marcus, stejně jako Jackie Terwilligerova, patřili k těm

lidem, kterym o mně a Sydney nikdo neřekl, ale přesto si

domysleli, co mezi nami je.

„Nebylo to žadne zvracene mučeni navic,“ trval na

svem. „Prostě je to jen smutna a ironicka shoda okolnosti.

V tehle zemi maji alchymiste jen jedno napravne centrum,

ktere se nahodou nachazi jen par hodin jizdy od

mista, kde ji zajali. Ale z toho, co řikal Keith a ostatni, to vypada, jako že je několik světelnych let vzdalene. I když přesně určime lokalitu, stejně na nějakou chvili budeme

muset naši praci zastavit. Dokažeš se teď soustředit na

řizeni, nebo mam řidit ja?“

„Dělej co musiš,“ odpověděl jsem mu smutně.

Mlčel jsem a on obvolaval svoje agenty a žadal je, aby

220

všeho nechali a začali zjišťovat, jestli je napravne centrum v Tucsonu nebo v Udoli smrti. Taky rozhodil sitě, aby zjistil všechno možne o napravnem centru samotnem,

abychom mohli začit pracovat na zachranne operaci.

Dokonce i kohosi neurčitě požadal o uspavaci pistole

a „dalši podobne potřeby“. Celou tu dobu mě tižila

deprese a spolu s ni i nelibost tety Taťany. Když Marcus

ukončil svůj posledni hovor, vysvětlil mi, že dodavka

potřebnych věci proběhne, až budeme znat přesne misto.

„Jakmile budeme vědět konkretni misto, zapatrame

ve starych zaznamech. Ani alchymiste nedokažou postavit

neviditelnou budovu. Samozřejmě to nějak zamaskovali,

ale když vime, po čem se divat, musime objevit nějakou

stopu v dokumentaci pro veřejnost. Mam uvnitř

organizace par lidi, kteři nam taky pomůžou, až budeme

znat vic parametrů.“

Souhlasně jsem pokyval hlavou a konečně se zbavil

sveho zoufalstvi. Nahradil jsem ho totiž něčim jinym –

vztekem. Nebyl to jenom vztek, byl to prudky hněv. Zuřil

jsem na ty, kteři Sydney tohle provedli. Promyšleny

plan byl Marcusův styl. Ja bych tam nejradši hned vtrhl

a vyrval Sydney z te pekelne diry. Takhle by to bylo

spravně.

Ano, ozvala se teta Taťana. Ať zaplatí za to, co provedli.

„Za jak dlouho zjisti, ktere z těch dvou mist to je?“

zeptal jsem se. „Předtim jsi řikal, že to může trvat tyden

nebo dva.“

„To bylo, když jsme hadali naslepo. Když už něco

vime, hodně to pomůže. Jestli je to v Udoli smrti, najdeme

to rychle. Tam toho moc neni. Tucson by trval trochu

dele, protože je tam hodně městske zastavby – a poušť,

kde se všechno schova. Moji lide pracuji na obou

možnostech.

Snad budeme mit štěsti.“

221

Na noc jsme zastavili v severni Nevadě a vzali si pokoj

v hotelu přilehlem k jednomu z mnoha zdejšich kasin,

ktera jsou v tomhle statě všudypřitomna. Nebyl to

žadny luxus, ale na nezname město to celkem ušlo. Měli

jsme tam kabelovku, internet a minibar, ktery jsem měl

sto chuti prozkoumat. Od odjezdu z kralovskeho dvora

jsem nepil a moje odhodlani zůstat s čistou mysli, abych

pomohl Sydney, bylo i nadale silne.

Sotva jsme se ubytovali, napsal jsem esemesku Jill

a zanedlouho jsme měli na Marcusově notebooku videohovor

s celou naši bandou z Palm Springs. „Našli jste

Sydney?“ vyhrkl okamžitě Eddie. Jill diky poutu znala

veškere detaily, ale zatim neměla možnost se o ně podělit

s ostatnimi.

„Za chvili už budeme vědět, kde je,“ odpověděl Marcus.

„A nebude to od vas moc daleko, lidi. Udoli smrti

nebo Tucson. Čekame jen na potvrzeni.“

Naši kamaradi sdileli moje překvapeni, že je Sydney

celou tu dobu tak blizko. „Hned jak to zjistite, dejte nam

vědět, a okamžitě tam vyrazime,“ prohlasila Angeline.

V tu chvili jsem nic nechtěl tolik jako mit je tam všechny

s sebou. Jenže jsem věděl, že by mi Sydney nikdy neodpustila, kdyby jeji původni mise selhala. Jill se na monitoru ušklibla, jak si přečetla moje myšlenky.

„Ne,“ řekl jsem. „Vy mate pořad zkouškovy tyden.

Jill nebude podnikat žadny šilenosti. Jeji život je pořad

ještě v ohroženi.“

„Zbyvaji už jen dva dny zkoušek,“ zaprotestovala.

„A prakticky už mi žadny nebezpeči nehrozi. Copak

jsi to neslyšel, když jsi byl u dvora? Lissa očekava, že

do měsice proběhne hlasovani, ktere ma přepsat zakon

o tom, že panovnik potřebuje aspoň jednoho žijiciho člena

rodiny. Až se tohle změni a na mně už nebude niko-

222

mu zaležet, vezme mě zpatky. Než se to vyřeši, zůstanu

na Amberwoodu v letnim programu.“

O tom jsem neslyšel, ale to bylo nejspiš tim, že svůj

pobyt u dvora jsem stravil v dost podnapilem stavu. „Na

tobě bude vždycky zaležet, nezletila. A zrovna jsi to sama

řekla – ten zakon ještě neprošel. Pořad jsi kličem k trůnu

a rozhodně teď neopustiš bezpeči, ktery pro tebe všichni

vytvořili. A nežadej dhampyry, aby šli,“ dodal jsem, když

jsem si vybavil, jak použila tenhle argument při našem

poslednim setkani. „Potřebuješ, aby tě chranili.“

„Ja nejsem dhampyr,“ namitl Trey. „A nepodleham

žadnym rozkazům. Řekni mi, kam mam přijet, a budu

tam.“

Zavahal jsem, ale pak jsem pomalu přikyvl. Měl pravdu.

Nepodlehal zavazkům jako ostatni a v boji mu to šlo

dobře. Angeline ho praštila do paže a vypadalo to, že to

byla silna rana, ale on to od ni jistě bral jako projev lasky.

„To neni fer,“ zaprotestovala. „Chci taky pomoct.“

„My všichni chceme,“ dodal Neil.

„Můžeš si vzit jednoho dhampyra,“ řekla Jill klidně.

„Mně budou stačit dva, hlavně když zůstanu celou dobu

jen v kampusu. Vezmi si Eddieho.“

Překvapeně se k ni otočil. „Ty nechceš…, abych tě

chranil?“

Obdařila ho usměvem kralovny, ktery mi trochu připominal

Lissu. „Samozřejmě, že ano. Nikomu nevěřim

vic než tobě. Ale tohle musiš udělat. A ty, Adriane, viš,

že je jednim z nejlepšich.“

O každem z nich jsem mohl pochybovat, ale o Eddiem

ne. Uvědomil jsem si, jak ohromnou věc mi Jill nabizi.

Nedokazal jsem čist jeji myšlenky, ale znal jsem ji natolik

dobře, abych věděl, že taky touži byt současti mise

za osvobozeni Sydney. Taky mi bylo jasne, že si uvědo-

223

muje, že to nikdo nedovoli. Než by tomu vzdorovala,

zaměřila energii na to, abych s sebou vzal Eddieho…

a nejen proto, že bude přinosem. Jeji tvrzeni bylo naprosto

pravdive. On to musi udělat. Sledoval jsem ho od te

doby, kdy Sydney odvedli, a viděl jsem, jak se tim užira,

i když jinym způsobem než ja. Ja jsem si připadal opuštěny,

když jsem ji ztratil, a bezmocny, že ji nedokažu najit.

On si to vyčital, protože si daval za vinu, že dopustil,

aby ji zajali. Obelstila ho a obětovala se, aby ho zachranila.

On se s tim ale nedokazal vyrovnat. Jill to chapala,

jelikož byla moudřejši, než všichni předpokladali. A taky

chapala, že Eddie se může vykoupit, jedině když Sydney

zachrani. Chapala to, protože byla vnimava a moudra.

A taky proto, že ho miluje.

Eddie si to ovšem neuvědomoval, takže z toho měl

rozporuplne pocity. „To by bylo porušeni mych rozkazů…,

meho slibu chranit tě.“

„Osvobozuju tě od něj,“ řekla. „Mam na to pravo,

protože ten slib jsi dal mně, a taky proto, že jsem současti vladnouci rodiny. Jakožto korunni princezna tě žadam, abys šel a zachranil Sydney. A pak se vrať ke mně.“

Nikdy dřiv jsem Jill neslyšel připominat jeji kralovske

postaveni, natožpak použit titul korunni princezny. To

byl ostatně smysl rodinneho zakona. Pokud by se něco

stalo vladnoucimu panovnikovi a morojska rada by nezvladala

nouzovou situaci, člen rodiny byvaleho panovnika

by nastoupil dočasně na trůn, dokud by nebyl zvolen

novy vladař. Když zemřela teta Taťana, tohohle zakona se

nikdo nedovolaval. Rada všechno zvladala, ale aby vlada

pracovala hladce, stare zakony pro všechny připady

vyžadovaly

alespoň jednoho žijiciho člena rodiny.

Eddie na Jill zbožně hleděl, když mluvila, a patrně si

ani moc neuvědomoval, že k němu mluvi jakožto zami-

224

lovana divka a ne jako rozkazujici princezna. Ale zabralo

to. „Ano,“ řekl ji. „Dostanu ji zpatky. A pak se vratim

a budu tě dal chranit. To přisaham.“

Marcusovi to drama unikalo, ale přikyvl. „To se mi

zamlouva. Nikdy neodmitnu dhampyra nebo dva, když

se mnou budou bojovat.“

Jeho zminka o dvou dhampyrech vyvolala v Angeline

a Neilovi naději, kterou jsem ovšem rychle zaplašil. „Vy

dva zůstanete s Jill. Nepřestavejte byt ve střehu. A ať vas

nenapadaji nějaky šilenosti, jako že ji vezmete s sebou

a pomůžete nam všichni. To, že zakon brzo bude zrušen,

znamena, že nepřatele teď zdvojnasobi svoje usili, aby se

k ni dostali, dokud na tom pořad ještě zaleži.“

Všichni si to uvědomili a Neil s Angeline souhlasně

pokyvali hlavami. Marcusovi zazvonil telefon a odstoupil

s nim stranou, aby si mohl vyřidit hovor. Zatimco

mluvil s jednim ze svych kontaktů, Trey prohlasil: „Hele,

malem jsem ti to zapomněl řict. Včera se u mě zastavila

nějaka holka a ptala se na tebe a na Sydney.“

„Na nas oba?“ zeptal jsem se překvapeně. Neexistuje

mnoho lidi, kteři na nas pohližeji jako na par.

„Zajimala ji hlavně Sydney, ale s tebou by se taky

spokojila. Byla člověk,“ dodal, jelikož odhadl moji dalši

otazku. „Blondyna s brylemi. Nikdy jsem ji neviděl.“

Nikdo takovy mě taky nenapadal. Jedina lidska žena,

ktera se mohla ptat na mě i na Sydney, byla Rowena,

ale ta ma tyrkysove vlasy (tedy aspoň naposledy je takove

měla). A kdyby se se mnou chtěla spojit, ma přece

moje telefonni čislo. „Nic dalšiho neřekla?“ zeptal jsem

se. „Proč nas hledala? Kdo to byl?“

„Netušim. Řekla jenom, že je davna kamaradka a chce

vas vidět. Když jsem ji řekl, že nevim, kde jste, vypadala

hrozně zklamaně, a tak jsem ji nabidl, že vam od ni vyři-

225

dim vzkaz, kdybych vas viděl. Odmitla, zašla si odskočit

a bez dalšiho slova odešla.“

„Neměla tetovani s lilii?“ zeptal jsem se vyznamně.

Trey se ušklibl. „Mysliš, že jsem se nepodival? Toho

bych si určitě všiml. Pokud nějaky měla, měla ho schovany.“

Netušil jsem, kdo byla ta zahadna navštěvnice. Zanedlouho

se vratil Marcus a moje myšlenky se stočily

jinym směrem. Prakticky zařil nadšenim. „Pamatujete,

jak jsem řikal, že možna budeme mit štěsti?“ zeptal se.

„Mame ho. Udoli smrti. Potvrdili mi to. Teda přesna lokace

v Udoli se ještě musi ověřit, ale zda se, že už vime,

kam zitra vyrazime.“

„Trey a ja se tam s vami sejdeme,“ oznamil briskně

Eddie.

„Musite dokončit zkoušky,“ pověděl mu Marcus.

„Zabere nam par dni, než celou akci naplanujeme a ziskame

potřebne vybaveni. Jak jsem řekl, nejdřiv musime

znat přesne umistěni a vymyslet, jak se tam dostat.“

Udoli smrti. Ani ne pět hodin jizdy z Palm Springs.

Věděl jsem, že Marcus ma pravdu – že skutečně neexistoval

způsob, jak bych se mohl dovědět, že je Sydney

pravě tam –, ale přesto mi připadalo těžke se s tim smiřit.

Tak blízko, pomyslel jsem si. Celou tu dobu byla tak blízko.

A stejně rozčilujici bylo, že přestože jsme se dozvěděli

zasadni informaci, stale jsme bezmocni a nemůžeme

hned jednat. Jedine, co jsme zatim mohli udělat, bylo

domluvit

se s Eddiem a Treyem, než se budou muset spolu

s děvčaty vratit do Amberwoodu před večerkou. Když

jsme se pak rozloučili, Marcus vyřidil ještě par telefonatů

a potlačil zivnuti.

„Musim si trochu odpočinout,“ řekl a zamiřil k jedne

ze dvou velkych posteli v pokoji. „Klidně si nech puště-

226

nou televizi, jestli chceš. Ja usnu při čemkoli. Naučil jsem se využit ke spanku slušnych podminek, když je mam k dispozici.“

O tom jsem nepochyboval, když stravil roky na utěku,

ale stejně jsem ztlumil zvuk a sledoval jenom obraz.

Pak jsem se natahl na svou postel a pokusil se spojit se

Sydney. Doba, kdy obvykle chodi spat, už minula, ale

nezastihl jsem ji. Pravděpodobně byla vzhůru a vyřizovala

svoje tajne nočni zaležitosti. Televize bez zvuku

byla celkem nuda, a než jsem našel film s titulky, malem

jsem u toho dvakrat usnul. Dival jsem se na televizi

a branil se spanku, abych mohl průběžně zkoušet navazat

spojeni se Sydney. Posledni věc, kterou si pamatuju,

byla jakasi talkshow kolem čtvrte hodiny ranni…

… a pak jsem se probudil ve sluncem zalite mistnosti.

Marcus se vynořil z koupelny.

„Dobre rano,“ řekl. „Připraven vyrazit na cestu?“

„Ja…“ Přihlouple jsem se rozhližel kolem a pokoušel

se vybavit si, co se stalo. „Usnul jsem.“

Povytahl oboči. „Než jsi mluvil se Sydney?“

„Jo, ale ne proto, že bych to nezkoušel… Zkoušel jsem

se s ni spojit asi dvanactkrat. Nešlo to.“

„Možna si šla lehnout až později,“ řekl.

„Po čtvrty rano?“ Když si minule v noci vyřizovala

svoje zaležitosti, zastihl jsem ji už po jedne. „Obavam se,

že nešla vůbec spat.“

„A to je problem?“

„Vlastně ne,“ řekl jsem. „Tedy pokud to udělala

z vlastni vůle, protože něco vyřizovala. Problem by byl,

kdyby spala… a znovu ji přede mnou zablokovali.“

227

15. kapitola

Sydney

Neměla jsem tolik času, abych stihla

magicky nabit všechny střikačky najednou, protože soukromi

jsem měla jen malokdy. Napoprve jsem jich nabila

pět a dala je Emmě, ktera je rozdala několika malo lidem,

kterym podle ni můžeme věřit.

Pote, co mi Adrian sdělil, že od Carly ziskal Keithovu

adresu, jsem byla plna optimismu a nemohla jsem se

dočkat, až si s nim dnes v noci promluvim o pokroku,

jaky učinili. Když jsem věděla, že Adrian s Marcusem už

se bliži, bylo mi jasne, že budu muset co nejdřiv vyřešit

„nouzovy režim“. Taky mě tlačil čas, protože jsem nevěděla,

jestli moje ukradena identifikačni karta stale ještě

funguje. Jakmile ten chlapek nahlasil, že ji ztratil, alchymiste ji klidně mohli zablokovat. Vyřadit cely system by pak bylo dost těžke, kdybych nemohla použit ani vytah.

Musim jednat rychle.

Na Emmu udělalo dojem, když jsem ji řekla, že jsem

byla v provozni mistnosti, ale s tim velkym problemem

mi pomoct nemohla. „Tam neni ovladani plynu?“

„Je,“ odpověděla jsem. „Včetně tlačitka, kterym nas

228

všechny kdykoli a kdekoli okamžitě omrači do bezvědomi.

Ale potřebuju přistup k zakladnim součastem – jako

třeba, odkud se ten plyn vůbec bere. Jak se dostava do

trubek ve ventilačnim systemu?“

Zavrtěla hlavou a zatvařila se, že ji opravdu mrzi, že

mi s timhle nemůže pomoct. „Netušim. A neznam nikoho,

kdo by to věděl.“

Ja ale ano. Později na hodině uměni jsem se na to zeptala

Duncana. Zatimco Emmu moje dotazy ohromily,

jeho šokovaly. „Ne, Sydney, přestaň. Tohle je šilenost.

Už tak je dost zle, že ses dostala z pokoje! Cele poschodi?

To je šilenstvi.“

Pořad jsme pracovali na hliněnych miskach a dnes

jsme měli za ukol vyrobit jich několik stejnych, což přesně

odpovidalo alchymisticke ideologii konformity. „Šilenstvi

je, že nas můžou stisknutim jedineho tlačitka

všechny omračit.“

„No a?“ podivil se. „Udělali by to jen v připadě vzpoury

nebo tak něco. Nikdo neni tak hloupy.“ Když jsem nic

neřikala, vytřeštil oči. „Sydney!“

„Ty tady snad chceš zůstat věčně?“ zeptala jsem se.

Zavrtěl hlavou. „Jenom s nimi hraj jejich hru a dostaneš

se odtud. Je to mnohem jednodušši a nezpůsobiš si

tim problemy, jako když provedeš nějakou vylomeninu

předem odsouzenou k nezdaru.“

„A ty ses odtud dostal?“ Při moji poznamce sebou

trhl, ale ja si to ani nevyčitala.

„Dostal bych se, kdybych mohl,“ zabrblal.

„Tomu nevěřim,“ namitla jsem. „Jsi tady tak dlouho,

že bys měl znat jejich hru lip než kdokoli jiny. Měl bys

vědět, co řikat a dělat, aby tě hned propustili, jenže namisto toho dělaš všechno proto, abys tady zůstal! Bojiš se něco dělat.“

229

V očich mu zableskl hněv a bylo to poprve, co jsem ho

viděla naštvaneho. „Co se bojim dělat? Co čekaš, že bych

měl dělat, Sydney? Co mě čeka venku? Napravene alchymisty

pak sleduji věčně. Aby mě neposlali zase zpatky,

musel bych zapomenout na svůj postoj k Morojům nebo

se neustale hlidat, abych nedaval najevo svoje skutečne

pocity. Pro nas neexistuje žadne vitězstvi. Jsme zatraceni.

Narodili jsme se do systemu, se kterym nesouhlasime,

a nechali jsme se chytit. Nezaleži na tom, jestli jsme tady

nebo venku. Nam už nic nezbyva.“

„A co Chantal?“ zeptala jsem se tiše. „Copak ona neni

venku?“

Přestal pracovat s hlinou a spustil ruce podel těla.

„Nevim, kde je. Možna ji poslali do napravneho centra

v jine zemi. Možna se zabila, než aby dal žila ve lži. Možna ji potrestali ještě hůř. Mysliš, že jedine zbraně, ktere maji, jsou temna samotka a nudne vytvarne projekty?

Můžou nam udělat mnohem horši věci. Horši než očistu

a veřejne ztrapňovani. Zni skvěle byt statečny, ale něco

to stoji.“

„Chantal byla statečna, ne? Tak proto se bojiš?“ Žal

zračici se v jeho tvaři byl tak intenzivni, že bych ho nejraději objala…, ale zaroveň jsem z něj chtěla vytřast jeho zbabělost. „Bojiš se jednat! Bojiš se, že skončiš jako ona!“

Polkl a vratil se k praci na svoji misce. „Ty to nechapeš.“

„Tak mi to vysvětli.“

Mlčel.

„Fajn,“ vyštěkla jsem. „Na to, jak se ovlada plyn, přijdu

sama a už tě nebudu vickrat obtěžovat. A předpokladam,

že tohle bys měl taky vyhodit.“

Skrčila jsem se, jako by mi něco upadlo na zem, a rychle

jsem přendala plnou střikačku ze svoji ponožky do

230

jeho. Ještě jsem mu přes ni přehrnula nohavici, aby si toho

nikdo nevšiml. „Co je to?“ zašeptal.

„Posledni z mych střikaček. Je v ni roztok, ktery ruši

učinky tetovani. Šetřila jsem ji pro tebe, ale ty budeš zřejmě spokojenějši, když ji nevyužiješ. Vlastně bys je měl spiš požadat o extra silne přetetovani, abys už nemusel

myslet sam za sebe.“

Zvoněni ohlasilo konec hodiny a ja se obratila k odchodu

a nechala ho tam zirat. Když jsem se večer v koupelně

chystala do postele, magicky jsem nabila ještě dalšich

par střikaček, ktere jsem propašovala zase zpatky

do sveho pokoje. Znovu jsem provedla figl se žvykačkou

a nalepila ji mezi dveře, aby se zamek nemohl zacvaknout.

Sice jsem nevěděla přesně, kde se nachazi hlavni

ovladani plynu, ale vzhledem k průzkumu, ktery už

jsem tady udělala, jsem měla docela dobrou představu,

kde by to mohlo byt. Emma si všimla, že jsem nalepila

žvykačku mezi dveře, a sotva slyšitelně se mě zeptala:

„To mysliš važně?“

Razně jsem přikyvla a uvelebila se v posteli s knihou

na naši chvili povinne četby. Když potom zhasla světla,

opět jsem delši dobu čekala, než alchymiste na straži

zapadnou

do poklidne nočni směny, a pak jsem se vrhla do

akce. Naaranžovala jsem svůj polštař, zašeptala zaklinadlo

neviditelnosti, strčila si za triko ukradenou identifikačni

kartu a protahla se odemčenymi dveřmi. Chodba

vypadala podobně jako včera – nic se tam nedělo a na

křižovatce chodeb hlidal ten samy stražny.

Propližila jsem se k vytahu a ke schodům a přiložila

jsem ke čtečce kartu. Na panelu se rozsvitilo zelene světylko a ja vydechla ulevou, že mam stale ještě přistup.

Přestože dveře na schodiště vrzaly, opatrně jsem se jimi

protahla a bylo to tišši, než kdybych použila cinkajici vy-

231

tah. Musela jsem si jen davat pozor, abych otevřela pouze

na škvirku, kterou se dokažu protahnout. Na schodišti

jsem si všimla te same věci jako ve vytahu – neexistuje

cesta nahoru. Da se jit jedině dolů.

Jak se odtud dostaneme? řikala jsem si už asi poste. Tuhle otazku jsem si opakovala v hlavě od doby, kdy jsem sem přišla. Ale nějak jsme se sem přece museli dostat

a alchymiste, kteři tu pracuji, zjevně take. Duncan mi

vysvětlil,

že jinde maji svoje prostory, kde bydli cele měsice,

než je pak nahradi zase dalši směna. Jak to probiha?

Tuhle zahadu vyřešim později, teď se musim soustředit

na to, abych se dostala do patra s očistnymi mistnostmi

a provozni mistnosti. Zkoušela jsem všechny dveře a nenašla

jsem nic, co by připominalo jakousi strojovnu, ve

kterou jsem doufala. Uvědomovala jsem si, jak běži čas,

a tak jsem se vratila na schodiště, kde jsem posilila kouzlo neviditelnosti, takže jsem ziskala dalši půlhodinu navic.

Jenže to takhle nemůžu dělat celou noc, protože to

vyžaduje spoustu energie. Ale aspoň můžu prozkoumat

dalši patro pod timhle podlažim.

V tom poschodi jsem nebyla skoro tři tydny. Když

jsem vyšla na chodbu, na okamžik jsem strnula. Tady

jsem měla celu, kde mě tři měsice věznili ve tmě. Od

doby, kdy mě přidali k ostatnim, jsem o tom moc

nepřemyšlela,

ale když jsem teď zirala na několikery stejne

dveře, všechno se mi to vratilo. Otřasla jsem se při vzpomince na tu zimu a na to, jak mě bolelo cele tělo ze spani na tvrde podlaze. Vzpominka na absolutni temnotu

byla děsiva a ja byla vděčna za proužek světla, ktery byl

u dveři meho současneho pokoje. Sebrala jsem veškere

odhodlani, abych potlačila přišerne vzpominky, a vykročila

jsem chodbou dal. Měla jsem na paměti, co musim

udělat.

232

Když mě odtamtud pouštěli, nevšimla jsem si, že každe

dveře jsou označene pismenem R a čislem. R jako

rozjimani? Celkem jich bylo dvacet, ale z ničeho se nedalo

poznat, jestli jsou všechny cely obsazene. Neodvažila

jsem se použit svou identifikačni kartu a jedny z nich

otevřit. Instinkt mi napovidal, že k tomu ma opravněni

jen někdo s vyššim prověřenim. A navic jsou všechny

cely monitorovany, takže kdyby se dovnitř dostalo světlo,

alchymiste by to ihned zjistili. A tak jsem kolem dveři

prošla, i když se mi dělalo zle z pomyšleni, že uvnitř trpi

lide stejně, jako jsem trpěla ja.

Jakmile jsem je minula, zastavila jsem se před dvojitymi

dveřmi označenymi OVLADANI ROZJIMANI.

Spousta dveři do kancelaři nebo do provozni mistnosti

byla zčasti prosklena, ale tady nic nenaznačovalo, co se

skryva uvnitř. Uvažovala jsem, jestli mam zkusit identifikačni kartu a podivat se tam, ale vtom se dveře otevřely a vyšli z nich dva alchymiste. Rychle jsem ustoupila

z přime linie jejich pohledu. Naštěsti se svižnou chůzi

vydali pryč ode mě. Těžke dveře se za nimi zavřely rychle,

takže jsem nestihla proklouznout dovnitř, ale aspoň

jsem zahledla něco malo z mistnosti.

V malych boxech tam sedělo několik alchymistů obracenych

zady ke mně. Na hlavach měli sluchatka a sledovali

temne monitory. Před sebou měli velike mikrofony

a ovladaci panely s napisy, ktere jsem takhle narychlo

nemohla přečist. Tak odtud ovladaji samotky. Každy

vězeň musi mit sveho dohližitele s mikrofonem zkreslujicim

jeho hlas a ten dohližitel pomoci panelu ovlada

plyn a světlo. Předpokladala jsem, že se dohližitele střidaji, a tady jsem měla důkaz. Neměla jsem čas je spočitat a hlavně jsem podstatnou čast mistnosti ani neviděla, ale

napočitala jsem minimalně pět dozorců.

233

A taky jsem naprosto jasně viděla dveře označene jako

vychod. Nachazely se na opačne straně mistnosti, za

dohližiteli

a jejich monitory, ale ta zařici červena pismena

nemohla mylit. Srdce se mi rozbušilo rychleji. Tohle je

cesta ven! Na okamžik jsem uvažovala, jak by bylo snadne

se odtud vypližit, vyjit do noci a odkračet z tohohle

mista. Brzy jsem ale musela uznat, že zase tak snadne by

to nebylo. Už jenom proto, že do tehle mistnosti se neda

tak jednoduše dostat. Tyhle dveře se zaviraji hrozně rychle

a dělaji hluk, takže by někdo zjistil, že se otevřely samy

od sebe. I když je žadny alchymista přimo nehlidal, několik

zaměstnanců u nich sedělo až přiliš blizko.

Taky je dost pravděpodobne, že vychodem nemůže

jen tak někdo projit. Nepřekvapilo by mě, kdyby tam

stala ostraha, byly tam čtečky karet a pravděpodobně

i numericke kody pro vstup a odchod. Alchymiste tady

opravdu hodně hazarduji s nebezpečim požaru, když je

tu tak malo unikovych cest. Pokud berou izolaci vězňů

natolik važně, že riskuji, že tu všichni můžou uhořet, jistě nenechaji vychod nezabezpečeny.

Přesto pro mě bylo těžke od těch dveři odejit, když

jsem věděla, co se skryva za nimi. Brzy, řekla jsem si.

Brzy. Dalši pohled do chodby mi neodhalil nic

pozoruhodneho,

a tak jsem se vratila zase ke schodišti. Vtom se

otevřely dveře a vyšla Sheridanova. Okamžitě jsem se

přitiskla ke zdi a sklopila zrak. Koutkem oka jsem

zaznamenala,

že se zastavila, jako by něco hledala, ale pak zase

pokračovala v chůzi. Když prošla kolem mě, zvedla jsem

hlavu a sledovala ji, jak linym krokem krači chodbou.

Na konci se zastavila, otevřela dvojite dveře do ovladaci

mistnosti a zmizela uvnitř. Rychle jsem se rozběhla na

schodiště, než se zase vrati, a vrhla se k posledni možnosti, ktera mi zbyvala – do posledniho podlaži.

234

Takhle hluboko už ani vytah nejezdil a schodiště tu

take končilo. Tohle poschodi bylo jedine, kde jsem ještě

nikdy nebyla, a nedovedla jsem si představit, co se tady

asi děje. Co dalšiho tady můžou dělat? Dveře, ktere jsem

mijela, mi žadnou odpověď nenabizely. Vypadaly stejně

jako dveře na samotky a skoro jsem si až řikala, jestli tu

nenajdu dalši cely. Tyhle ale byly označene pismenem P

a čisly a neobjevila jsem tam žadnou odpovidajici ovladaci

mistnost, ktera by mi napověděla, co to pismeno

znamena. Ale našla jsem troje dveře označene STROJOVNA

1, STROJOVNA 2 a STROJOVNA 3. Za nimi hučely

generatory a dalši stroje. Nebyly u nich čtečky karet, ale

zcela staromodni zamky na kliče.

Zapatrala jsem v paměti a vybavila si kouzlo na otvirani

zamků, ktere jsem kdysi přepisovala pro profesorku

Terwilligerovou a ktere dokaže otevřit obyčejny zamek.

Zašeptala jsem latinska slova a vyvolala v sobě magii.

Doufala jsem, že na těch zamcich neni nic neobvykleho.

Projela mnou sila a za okamžik jsem uslyšela cvaknuti

zamku. Zatočila se mi hlava, ale ignorovala jsem to

a odemkla i dalši dvoje dveře.

Za prvnimi se skryvala mistnost s kotlem, topenim

a ventilačnim systemem, ale nic, čim by se ovladal plyn.

Ve druhe mistnosti jsem ovšem narazila na poklad. Spolu

s generatorem a jakymsi vodovodnim systemem jsem tam

objevila ohromnou nadrž označenou chemickym vzorcem,

ktery mi připadal jako sedativum. Z nadrže vedly

čtyři trubky, z nichž každa byla označena čislem podlaži.

Každa take měla manualni zaklopku, s niž se dalo volně

manipulovat. Všechny byly v pozici „zapnuto“.

Nevšimla jsem si, že by tam byl nějaky senzor, ktery

by alchymisty upozornil, že se v tomhle poschodi něco

děje. Chopila jsem se tedy přiležitosti a zaklopku na pod-

235

laži vězňů uvedla do pozice „vypnuto“. Nerozezněl se

žadny alarm ani se nerozblikala světla. To mi dodalo

kuraž a uvažovala jsem, jestli nemam vypnout plyn ve

všech podlažich. Jenže mi došlo, že tim by se to prozradilo.

Tady sice žadne senzory nejsou, ale alchymiste by

okamžitě zjistili, že je vypnuty plyn na samotky. Tam

ovladaji přivod plynu manualně a pozoruji okamžite vysledky.

Když vypnu plyn jen v poschodi vězňů, ovlivni

to jejich spanek, ale alchymiste to na prvni pohled nepoznaji.

Možna to nepoznaji ani vězni. Stejně nas nikdy nenechaji

spat osm hodin, takže neni moc pravděpodobne,

že by někdo měl problemy s usinanim.

Nechat napospas vězně v celach rozjimani pro mě

bylo těžke rozhodnuti, ale teď jsem pro ně opravdu nic

udělat nemohla. Pro ně to bude pokračovat, ale ve svem

poschodi potřebuju mit plyn vypnuty tak dlouho, jak to

jen půjde. Vzhledem k ohromne velikosti nadrže mi bylo

jasne, že jistě vydrži plna hodně dlouho, ale může přijit

udržba a zjistit, že zaklopka je uzavřena. Toho bych se

měla obavat. Možna nebude dost času.

Ve stejne mistnosti jsem objevila dalši nadrž s chemickym

vzorcem, ktery mi nic moc neřikal, ale vsadila bych

se, že je to jina latka, kterou mi taky občas pouštěli do

cely. Byla jsem po ni nabuzena a paranoidni. Tu nam

nepouštěli pravidelně jako sedativa, ale přesto jsem pro

všechny připady zaklopku na naše podlaži taky uzavřela.

Nepotřebujeme dalši stimuly, abychom podezirali jeden

druheho.

Když jsem měla praci hotovou, potlačila jsem svou

zvědavost ohledně toho, co se skryva ve třeti mistnosti

a za dveřmi označenymi pismenem P, a rychle jsem

vyběhla ven. Dnes v noci jsem dosahla sveho cile a teď

jsem se musela vratit do pokoje, než kouzlo neviditelnos-

236

ti vyprcha. A taky mi bylo jasne, že si Adrian bude dělat

starosti, že takhle pozdě nejsem k zastiženi. Po schodech

jsem vyběhla do poschodi vězňů, a než jsem otevřela

dveře, podivala jsem se okynkem do chodby. Nikoho

jsem neviděla. Na škvirku jsem je otevřela, abych nepřitahla pozornost kamer, a protahla se ven…

… a stala tam Sheridanova.

Musela se schvalně schovavat u zdi, možna u vytahu,

protože stala stranou meho uhlu pohledu, když jsem

vykoukla. Divala jsem se po lidech, kteři se za nějakym

učelem pohybuji po chodbě, a ne po někom, kdo mě hleda.

A ona mě zjevně hledala – nebo aspoň někoho jako

mě. Navazaly jsme očni kontakt a z jejiho vyrazu mi bylo

razem jasne, že mě poznala. Kouzlo pominulo.

„Sydney,“ vykřikla. To bylo posledni, co jsem slyšela.

Posledni, co jsem viděla, byla věc v jeji ruce připominajici taser. Pak jsem ucitila bodavou bolest a všechno zčernalo.

Když jsem se probrala, pořad bylo všechno černe. Pomyslela

jsem si, že jsem zpatky na samotce, ale tohle bylo

jine. Tady nebyla drsna kamenna podlaha a pořad jsem

na sobě měla svůj mundur. Ležela jsem na studenem

kovovem

stole, ke kteremu jsem měla připoutanou hlavu,

ruce i nohy.

„No, Sydney,“ ozval se znamy hlas. „Moc mě mrzi, že

tě tady vidim.“

„Vim, že jste to vy, Sheridanova,“ procedila jsem skrz

zuby. Zkusmo jsem se zacukala, abych vyzkoušela svoje

pouta. Smůla. „Nemusite se schovavat ve tmě.“

U stropu se rozsvitilo male světlo a ozařilo jeji krasnou,

ale krutou tvař. „Kvůli tomu tady tma neni. Jsi ve

tmě proto, že tva duše je take obklopena temnotou.

Nezasloužiš

si světlo.“

237

„Tak proč jsem tady a ne zpatky v cele?“

„Cela slouži k tomu, abys tam rozjimala o svych hřišich

a uvědomila si, jak špatně ses chovala,“ objasnila.

„Zahrala jsi to dobře, ale zjevně ses nic nenaučila. Tvoje

šance na rozjimani a vykoupeni už pominula. A taky

bys nam mohla povědět něco o svych nedavnych aktivitach.“

Pozvedla moji ukradenou identifikačni kartu.

„Kde a jak jsi k ni přišla?“

„Našla jsem ji na zemi,“ odpověděla jsem okamžitě.

„Měli byste si davat větši pozor.“

Sheridanova si dramaticky povzdechla. „Nelži mi,

Sydney. Nemam to rada. Pojďme to zkusit znovu. Kde

jsi přišla k te kartě?“

„Už jsem vam to řekla.“

Nahle mi každou čast těla zachvatila bolest. Bylo to

podivne, jako by mě palila kůže a hořela mi všechna nervova

zakončeni. Kdybyste mohli zkombinovat bolest

z elektrickych šoků, včelich žihadel a pořezani, vnimali

byste něco podobneho jako ja. Trvalo to jen par vteřin,

ale stejně jsem křičela bolesti.

Sheridanova zhasla světlo a vše opět zahalila tma.

Když znovu promluvila, poznala jsem, že se nepohnula

z mista. „Dala jsem ti okusit jen to nejnižši nastaveni.

Prosim, nenuť mě udělat to znovu. Chci vědět, kdes přišla

k te kartě a cos hledala venku.“

Tentokrat jsem ji nelhala. Prostě jsem mlčela.

Bolest se vratila se stejnou intenzitou, ale tentokrat trvala dele. Během te doby jsem nedokazala zformulovat jedinou souvislou myšlenku. Nedokazala jsem vnimat

nic než tu přišernou bolest. Jedna z věci, kterou jsem milovala na tom, že jsem se fyzicky sbližila s Adrianem – tedy kromě toho, co je jasne, jako že je šileně sexy a dobry v tom, co děla –, bylo, že můj vždy naplno pracujici mo-P r o d á n o 0 2 . 1 2 . 2 0 1 4 n a w w w . K o s m a s . c z z á k a z n í k o v i l a s k a m o j a 6 9 @ c e n t r u m .

238

zek přestal pracovat a jen jsem si uživala fyzicky prožitek.

Něco podobneho se mi dělo i teď, ale od toho, co jsem

proživala s Adrianem, to snad ani nemohlo byt vzdalenějši

a vůbec jsem si to neuživala. Můj mozek nedokazal

na nic myslet. Existovalo jen moje tělo a bolest.

Když bolest pominula, měla jsem slzy v očich a sotva

jsem slyšela, jak ze sebe Sheridanova sype tytež otazky.

Dodala ještě par dalšich, jako třeba: „Jak to, že tě nikdo

neviděl?“ a „Jak ses dostala ze sveho pokoje?“ Neměla

bych čas odpovědět, ani kdybych chtěla, a bolest už se

zase vratila. Když o celou věčnost později skončila,

Sheridanova

mě začala znovu vyslychat. Cely ten cyklus se

pořad opakoval.

Během kratkeho oddechu jsem se zmohla aspoň na takovou

myšlenku, že jsem pochopila cely ten proces. Zasypavala

mě různymi dotazy a doufala, že v určite chvili

se z bolesti zhroutim a vyhrknu odpověď na cokoli.

Nejspiš jim na tom nezaleželo. Chtěli jen, abych začala

mluvit, a ja měla dojem, že každy vězeň na mem mistě

by ze sebe začal sypat informace. Toužila jsem povědět

jim všechno, jen aby ta bolest přestala. Musela jsem

si skousnout ret, abych Sheridanove neřekla, co chtěla

slyšet. V duchu jsem se pokoušela soustředit na obličeje

svych milovanych – Adriana a svych kamaradů. To

trošku pomahalo ve chvilich oddechu, ale když znovu

začalo mučeni, nedokazala jsem v hlavě udržet jedinou

představu ani myšlenku.

„Budu zvracet,“ řekla jsem. Nevěděla jsem, jak dlouho

už to trva. Vteřiny, hodiny, dny. Sheridanova mi nevěřila,

dokud jsem opravdu nezačala kašlat a davit. Byla

to jina nevolnost než ta vyvolana leky, kterou na nas použivali při očistě. Tohle byla fyzicka reakce na to, že moje tělo už nedokazalo dele snašet bolest. Přišel ke mně ně-

239

kdo z opačne strany mistnosti a povolil mi pouta natolik,

abych mohla ležet na boku, zatimco jsem zvracela skrovny

obsah sveho žaludku. Nevěděla jsem, jestli pode mě

stačili strčit nějakou nadobu, a bylo mi to uplně jedno. To

byl jejich problem.

Když mě zvraceni přešlo, zaslechla jsem, že Sheridanova

na druhe straně mistnosti s někym tlumeně mluvi.

„Běž pro asistenta, ať nam pomůže,“ řekla.

Mužsky hlas zněl skepticky. „Ti se vzajemně přiliš

v lasce nemaji.“

„Už jsem viděla takove jako ona. Kvůli sobě se nevzda,

ale mohla by kvůli někomu jinemu.“

Klapnuti dveři mi prozradilo, že jeji kolega odešel.

Znovu mě připoutali a omyli a ja si uvědomila, že slova

Sheridanove znamenaji jedine. Někdo mě zradil! Sheridanova hledala konkretně mě a diky tomu se kouzlo zrušilo.

Byla jsem hloupa, když jsem si myslela, že solnym

inkoustem vytvořim jakesi pouto mezi sebou a ostatnimi.

Jedinou dobrou věci bylo, že se mi podařilo zastavit

přivod plynu, jak jsem planovala, ale jakou za to zaplatim

cenu?

Dal už jsem uvažovat nedokazala, protože mučeni se

vratilo a tentokrat bylo ještě přišernějši. Už se mi neudělalo špatně, možna proto, že moje tělo už na to nemělo silu. Svůj křik jsem ale zastavit nedokazala. Nenaviděla

jsem se za to, že jim ukazuju svou slabost, že uznavam,

že mě dostali… Ale držela jsem se ze všech sil, abych jim

v přestavkach neprozradila všechna sva tajemstvi.

Nepromluvím,

přisahala jsem si. Kdybych to udělala, věděli by, že

jsou opravdu tak mocní, jak si myslí.

„Proč nam to dělaš, Sydney?“ zeptala se Sheridanova

svym falešně smutnym tonem. „Netěši mě to o nic vic

než tebe.“

240

„O tom upřimně pochybuju,“ vydechla jsem.

„A ja si myslela, že dělaš ohromne pokroky. Už jsem

tě chtěla odměnit za dobre chovani. Možna navštěvou

tve rodiny, možna timhle.“

Znovu ji ozařil reflektor a něco se ji zalesklo v ruce.

Byl to můj dřevěny křižek, ktery mi Adrian pomaloval

kytičkami a daroval. Snažili se mě jim uplatit hned, když

jsem sem přišla, jako by nějaka věc stačila k tomu, aby

mě zlomili. Když jsem ho viděla teď, zabolelo mě srdce –

ale to klidně mohl byt opožděny učinek mučeni – a oči se

mi zalily slzami smutku, ne bolesti.

„Můžeš ho dostat hned,“ prohlasila soucitně. „Můžeš

ho mit a bolest přestane. Jedine, co pro to musiš udělat,

je řict nam, co chceme vědět. Je to važně pěkny šperk.“

Obdivně se na něj zadivala a pak si ho k memu zděšeni

pověsila na krk. „Jestli ho nechceš, necham si ho.“

Už už jsem ji chtěla řict, že ho vyrobil vampyr, jenže

jsem se obavala, že by ho zničila. A tak jsem mlčela a vřel

ve mně hněv – do te doby, než mučeni začalo nanovo,

a dal ve mně vřela jen agonie.

Ztratila jsem pojem o čase, dokud se jeji kolega nevratil.

Nastala pauza od bolesti a rozsvitilo se několik dalšich

reflektorů. Jeden z nich mi nepřijemně zařil do obličeje.

Světlo mi take odhalilo, že ten muž nepřišel sam.

„Podivej, Sydney,“ řekla Sheridanova. „Přivedli jsme

ti kamaradku.“

Muž někoho dotahl k memu stolu. Byla to Emma. Malem

jsem ji okamžitě obvinila ze zrady. Koneckonců byla

dokonalou kandidatkou. Musela tady pykat za zločiny

sve sestry i za ty svoje. Solny inkoust už ode mě dostala,

a kdyby mě udala, neměla by co ztratit, zejmena kdyby je

přesvědčila o vlastni nevině. Taky byla jedinou osobou,

ktera věděla, že jsem se v noci pližila po budově.

241

Ale přitom… hrůza v jejich očich mi zabranila z něčeho

ji obvinit. Možna byla nejpravděpodobnějši kandidatkou

na zradce, ale byla jsem přesvědčena, že ona to neni.

Do svych planů jsem ji nezasvětila. „Kdo tvrdi, že je to

moje kamaradka?“ zeptala jsem se nakonec.

„No, teď s tebou bude sdilet tvoje zažitky,“ prohlasila

Sheridanova. „Pokud tohle neni zakladem přatelstvi,

pak už nevim, co by bylo.“ Pokynula hlavou a zřizenec

Emmu připoutal kamsi mimo můj dohled. Ke mně přistoupil

dalši asistent a pomohl mi posadit se, abych měla

dobry vyhled, jak Emmu připoutavaji ke stolu stejně jako

mě.

„P-prosim,“ koktala a branila se stejně bezvysledně

jako ja. „Nic nevim. Nevim, o co tady jde.“

„Ma pravdu,“ řekla jsem. „Ona nic nevi. Jen marnite

čas.“

„Nam je jedno, co vi,“ řekla zvesela Sheridanova. „Pořad

chceme vědět, co viš ty. A pokud nezabralo přesvědčovani,

ktere jsme použili na tobě, možna budeš vstřicnějši,

když uvidiš, jak ho použivame na někom jinem.“

„Přesvědčovani,“ odfrkla jsem si znechuceně. „Tak

tohle znamena P na dveřich. Jsme v nejnižšim podlaži.“

„Vskutku,“ souhlasila Sheridanova. „V noci jsi podnikla

celkem velkou turu, což usuzuju z toho, kolik dveři

jsi otevřela kartou. Řekni nam, proč jsi to udělala, a jak

to, že ses neobjevila na žadne kameře, nebo…“

Znovu kyvla hlavou a o zlomek vteřiny později Emma

začala křičet. Chapala jsem, co se stalo. Ona mě nezradila.

Nikdo mě nezradil. Sama jsem to podělala. Obavala

jsem se, že ten chlapek, kteremu jsem ukradla kartu,

ztratu nahlasil a oni pak kartu zablokovali. Bezpochyby

to opravdu nahlasil, ale misto aby ji zablokovali, raději

čekali, jestli ji někdo nepoužije. Jejich system zazname-

242

naval každy okamžik, kdy jsem kartu přiložila ke čtečce.

Byla jsem idiot, že jsem pro ně nechala tak dokonalou

stopu, a před dopadenim mě chranilo jen kouzlo

neviditelnosti.

Snad jsem ale navštivila tolik mist, že z toho

moje umysly nikdo neodhadne, hlavně když přistup do

strojoven kartu nevyžadoval. Existuje dobra šance, že nikdo

nevi, že jsem zastavila plyn.

To ale Emmu před mučenim neuchrani. Když jsem ji

viděla trpět bolesti, naskakovala mi husi kůže a bylo mi

špatně zase jinym způsobem.

„Ona je v tom nevinně!“ vykřikla jsem, když ji dopřali

pauzu. „Jste zvraceni, že tohle dělate!“

Sheridanova se uchechtla. „Nikdo neni doopravdy

nevinny – aspoň tady ne. Ale pokud věřiš, že ona nevinna

je, tim hůř pro tebe, že ji nechavaš takhle trpět.“

Zirala jsem na Emmu a nemohla se rozhodnout. Jak

bych mohla vzdat všechny svoje plany? A na druhou

stranu – jak můžu tohle nechat pokračovat? Moji

nerozhodnost

si přečetli jako vzdor, a tak cely proces znovu

zopakovali. Už jsem se na to nedokazala divat, a tak jsem

při dalši přestavce vyhrkla: „Co asi myslite, že jsem dělala?

Hledala jsem cestu ven!“

Sheridanova pozvedla ruku, aby neviděny mučitel

přestal. „A našlas ji?“

„Myslite, že bych tady byla, kdyby ano?“ vyštěkla

jsem. „Jedine, co jsem viděla, byla ovladaci mistnost pro

rozjimaci cely, a tu mate dobře střeženou.“

„Jak ses pohybovala po budově, aniž by tě někdo viděl?“

chtěla vědět.

„Vyhybala jsem se kameram,“ opačila jsem.

Sheridanova pokynula hlavou a Emmu opět zachvatil

přival bolesti. V agonii působila jako hadrova panenka.

„Odpověděla jsem!“ vykřikla jsem.

243

„Lhalas,“ odvětila Sheridanova chladnym hlasem.

„V žadnem připadě ses nemohla vyhnout všem. Na zaznamu

nikdo nic neviděl, ale když jsme si to přehrali

znovu a divali se pozorněji, všimli jsme si, že se otevřely

dveře na schodiště – jen nepatrně a samy od sebe. Teměř

jsme to přehledli, ale při dalšim přehravani jsme si toho

všimli. Vysvětli to.“

Mlčela jsem a myslela si, že se snad znovu vydržim

divat na to, jak Emmu muči. Jenže jsem to nedokazala.

Jeji křik naplňoval celou mistnost a zběsile sebou zmitala

v poutech, aby si ulevila od bolesti. Pokoušela jsem

se rozumem si odůvodnit, že mučeni je jen dočasne a že

Emma musela s něčim takovym počitat, když se rozhodla

mi pomahat. Ale určitě stoji celkove dobro za utrpeni

jednoho člověka?

Chladna logika mě malem přesvědčila, ale pak jsem

uviděla slzy v jejich očich a vzdala jsem to.

„Magie!“ vykřikla jsem a snažila se překřičet jeji bolestne

skřeky. „Udělala jsem to pomoci magie.“ Sheridanova

dala signal, aby mučeni přestalo, a s očekavanim se

na mě zahleděla. „Pohybovala jsem se po budově pomoci

magie. Lidske magie. A jestli si myslite, že vam o tom

povim vic, když ji budete dal mučit, tak se pletete. Můžete

mučit ji i všechny ostatni, ale nic dalšiho už vam neřeknu.

To byste se museli zaměřit na lidi, kteři jsou venku.

Ve srovnani s nimi pro mě ti zdejši nic neznamenaji.“

To jsem samozřejmě blufovala. Nevěděla jsem, jestli

bych se dokazala divat, jak muči všechny vězně, ale

Sheridanova

mi buď uvěřila, nebo ji zajimalo něco jineho.

„Nemyslim, že se to bude ještě opakovat,“ zamumlala.

„Nakonec se to vždycky opakuje,“ prohlasil jeji kolega.

Pokynul jednomu z asistentů, ktery stal ve tmě, aby

244

Emmu odpoutal. „Odveďte ji na jeji podlaži. Těžko řict,

jaka zaškodnicka propaganda už se tu rozšiřila. Budeme

muset všechny hromadně přetetovat.“

Srdce mi pokleslo. Zasobila jsem sotva polovinu vězňů!

Zbytek inkoustu mam pořad schovany v posteli.

„Nikoho jsem nepřesvědčila, jestli se obavate tohohle,“

řekla jsem.

„Už jsem ti řekla, že tady neni nikdo nevinny,“ namitla

Sheridanova. „Odveďte Emmu na jeji podlaži a Sydney

zase připoutejte ke stolu.“

„Už jsem vam řekla všechno,“ zaprotestovala jsem,

když ke mně přistoupil asistent. Emmu odtahli. „Vaše

mučeni na mě nezabira.“

Sheridanova se tiše zasmala hrdelnim smichem a světla

znovu zhasla. „Ach, Sydney. Když už teď vim, co jsi

zač, nebudu si vůbec vyčitat, když pořadně přidam na

intenzitě. O lidech, kteři pracuji s magii, nevime všechno,

ale zato jsme během let zjistili jednu věc – jsou pozoruhodně odolni. Tak začněme.“

245

16. kapitola

Adrian

Když se mi ani druhou noc nepodařilo

navazat se Sydney kontakt, věděl jsem, že se něco určitě

pokazilo. Bylo mi jasne, že Marcus si taky děla starosti,

ale přesto se mě snažil uklidňovat.

„Podivej, řikala přece, že ji do pokoje pouštěji nějaky

uspavaci plyn, ne? Alchymiste možna zjistili, že je vypnuty, a opravili to. Žila takhle tři měsice a neměla problemy – teda ne větši, než jsou v napravnem centru obvykle.“

„Možna,“ uznal jsem. „Ale kdyby to tak bylo, nemysliš,

že by je zajimalo, proč to přestalo fungovat? Mohli ji

za to potrestat.“

Než mi Marcus stihl odpovědět, zazvonil mu telefon.

Mavl jsem na něj, aby ho zvedl. Od doby, kdy se potvrdil

naš cil v Udoli smrti, telefonoval skoro neustale a pořad

něco řešil s nějakymi agenty. Do Udoli smrti jsme dorazili

včera a zjistili jsme, že to opravdu neni misto k životu,

jak už napovida jmeno. Operačni zakladnu jsme si zřidili

v ošuntělem motelu, vzdalenem od narodniho parku

asi dvacet kilometrů. Opodal nebyla žadna restaurace,

a tak jsme si nakoupili jidlo v obchodě přes ulici, ktery

246

vedla přijemna pani jmenem Mavis. Neustale se o mě

strachovala, protože jsem bledy. „Potřebuješ vic slunce,

drahoušku,“ řikala mi.

Potřebuješ krev, poznamenala vzapěti teta Taťana.

Samozřejmě

ne od ní. Máme svoji úroveň. Měla pravdu. Od

doby, kdy jsem se u dvora naposledy napil krve, uplynulo

už par dni. Přestože bych vydržel ještě dalšich par dni,

než bych začal pociťovat fyzicke problemy, brzy to budu

muset nějak vyřešit.

Zatimco Marcus telefonoval, přešel jsem k oknu našeho

pokoje, z něhož byl vyhled na Hlavni ulici, kramek

s potravinami a čerpaci stanici. Vzhledem k urovni tohoto

motelu to byl ten nejkrasnějši možny vyhled. S překvapenim

jsem zaznamenal, že na parkovišti před motelem

zastavilo zname auto. Jeho jasna barva kontrastovala

s pochmurnym městečkem. Aniž bych Marcusovi řekl

slovo, zamiřil jsem ke dveřim a seběhl po schodech dolů.

Když jsem vyšel ven, z meho mustanga už vystupoval

Eddie s Treyem. Ačkoli bylo teprve dopoledne, horko

už začalo rozehřivat asfalt a dělat na něm odlesky.

„Přežili jste zkoušky?“ zeptal jsem se.

„Podruhe v životě ano,“ odpověděl Eddie.

„Vlastně ještě dneska probihaji,“ dodal Trey. „Ale profesorka T. rozhodila sitě a zařidila, abychom mohli skončit už včera. Posila tohle – až se Sydney vrati.“

Přijal jsem od něj tašku plnou nejrůznějšich čarodějnickych

potřeb – bylin, amuletů a knih, ktere mi nic neřikaly,

ale pro Sydney by jistě byly důležite. Až se Sydney vrátí.

Trey to řekl s takovou virou, že jsem doufal, že ma jakousi

jistotu. Posledni dvě noci mlčeni pro mě byly těžke.

„A ja jsem přinesl tohle,“ řekl Eddie s hořkym usměvem.

Podal mi Skokana, ktereho jsem nechal v bytě

v jeho nežive zlate podobě. Dotkl jsem se pečlivě vytva-

247

rovanych šupin a strčil draka do tašky k ostatnim magickym

potřebam. „Něco noveho ohledně Sydney?“

Pozval jsem je dal. „Pojďte pryč z toho horka.“

Když jsem se s nově přichozimi vratil do pokoje, Marcus

už netelefonoval a pozdravil kamarady přatelskym

pokyvnutim hlavou. „Zrovna mi potvrdili, že budeme

mit na zitra tři lidi na vypomoc – teda jeden z nich je holka.

Dva z nich maji za sebou pobyt v napravnem centru.

Netušili, že je to tady, ale jak si jistě dovedete představit, jsou dost naštvani. Maji trochu povědomi o tom, jak to uvnitř vypada, ale ne tolik, jak by se mi libilo. Ale aspoň

už jsme dostali informace o exterieru. Vydavaji budovu

za pouštni vyzkumne centrum. Budova stoji mimo

uzemi parku, zhruba osmnact kilometrů od nas. Tohle je

nejbliž ležici město. Nepřekvapovalo by mě, kdyby se tu

alchymiste cestou do prace stavovali natankovat.“

Všechno to byly užitečne informace, ale když se Eddie

zeptal: „Mate nějake zpravy od Sydney?“ najednou

mi připadaly nedostatečne.

Marcusův nadšeny vyraz nahradil zasmušily. „Ne.

Už dvě noci jsme bez kontaktu.“

„Ale přece nepotřebujeme kontakt, abychom tam

vpadli, ne?“ ujistil se Trey. „Můžeme tam prostě vtrhnout.“

„Jistě,“ souhlasil Marcus, „ale bylo by přijemne mit

kontakt uvnitř a koordinovat se.“

Usedl jsem na jednu z uzkych posteli a ta pode mnou

zavrzala. „A taky by bylo přijemne vědět, že je v pořadku.“

„Škoda, že tam neni ještě někdo, koho bychom mohli

kontaktovat,“ poznamenal Eddie. „Nevite nic o ostatnich

věznich?“

Marcus zavrtěl hlavou a pověděl, co všechno vi. Zno-

248

vu se mě začalo zmocňovat stare zoufalstvi. Byt neustale

střizlivy a k tomu denně pracovat s eterem působilo

na moje změny nalad jako smrtici kombinace. Až dosud

jsem se celkem držel, ale to, že Sydney opět zmizela,

mnou otřaslo. Divil bych se, kdybych si zachoval duševni

zdravi, dokud ji nezachranime.

Duševní zdraví se přeceňuje, drahý, řekla teta Taťana.

Silou jsem zavřel oči. Běž pryč, řekl jsem ji v duchu.

Teď musím poslouchat je.

K čemu ti to je? zeptala se.

Musím se soustředit. Musím se spojit se Sydney, abych se přesvědčil, že je v pořádku, a zjistil, co se tam děje.

Tvoje lidská dívka už tě informovala, prohlasil fantom tety Taťany. Jen jsi tomu nevěnoval pozornost.

Okamžitě jsem otevřel oči. „Duncan,“ řekl jsem nahlas.

Moji tři kamaradi na mě pohledli s udivem.

„Jsi v pořadku?“ zeptal se Eddie, jelikož už mě viděl

i v horšich stavech.

„Duncan,“ zopakoval jsem. „Když jsem jednou mluvil

se Sydney, zminila se klukovi jmenem Duncan, se

kterym se tam skamaradila. Je tam už dlouho. Jestli ho

dokažeme najit podle jmena a ziskat jeho fotku…, bude

mi to stačit, abych s nim navazal snove pouto. Pokud

ma ovšem taky vypnuty přivod plynu.“ Nebylo mi jasne,

co přesně Sydney odpojila. „Každopadně to neni zrovna

obvykle jmeno. Dokažeš něco vyšťourat?“

Marcus se zamračil. „Možna… Ale to zavisi na tom,

jak dlouho je ,dlouho‘. Zitra se k nam připoji jeden z byvalych vězňů, možna ho dokonce bude znat.“

„Tak mu zavolej,“ prohlasil jsem neustupně. „Hned.“

„Pokud Sydney neni k zastiženi proto, že jim zase zapnuli

plyn, pak se nespojiš ani s tim Duncanem,“ upozornil

mě Marcus.

249

Zoufale jsem pozvedl ruce. „Mame snad jinou možnost?“

Bylo mi jasne, že to považuje za nerealne, ale po několika

telefonatech skutečně ziskal informaci od jednoho

ze svych lidi – od te holky. „Tvrdi, že když tam byla loni

zavřena, byl tam kluk jmenem Duncan Mortimer,“ oznamil

nam Marcus po chvili. Během mluveni už ťukal do

klavesnice sveho notebooku. „Neda se zaručit, že je to

tentyž kluk, ale zda se mi to dost pravděpodobne. Mortimer

je zname jmeno. Uvažuju…“

Už dal nerozvaděl, o čem uvažuje, a zanedlouho našel

Duncanovu složku včetně fotografie a několika kusych

informaci. Většina uživatelů eteru nedokaže navazat

snove pouto s někym, s kym se nikdy nesetkali, takže

jsem pocitil jednu ze zřidkavych chvil hrdosti, že dokažu

něco, co opravdu stoji za to. Když jsem se spokojil s tim,

že mam veškere potřebne informace, změnili jsme tema

a zbytek dne stravili planovanim, jak se dostat do budovy.

Neoplyvam taktickym uvažovanim jako ostatni, ale

zato mam na sve straně moc eteru a můžu poradit.

Když nastal večer – a čas jit v napravnem centru spat –

pokusil jsem se nejprve spojit se Sydney, ale ani tentokrat

jsem neměl štěsti. Tim padem jsme začali s planem B

a zatahl jsem do snu Marcuse. Kvůli tomu šel brzo spat.

Bylo zasadni, aby promluvil s Duncanem ohledně našeho

planu vloupani. Marcus se zhmotnil u fontany u

Gettyho vily a prohližel si svoje ruce, jako by je viděl

prvně v životě.

„To mě nikdy neomrzi,“ poznamenal. „Určitě sem

toho kluka dovedeš zatahnout?“

„Je jen jediny způsob, jak to zjistit.“

Cely den jsem si vryval do paměti Duncanovy rysy

a nyni jsem si v hlavě vyvolal jeho představu spolu s tim

250

malem, co o něm vim, a pokusil se na něj dosahnout přes

svět snů. Duncan Mortimer, 26 let, původem z Akronu, spící osmnáct kilometrů odtud. Znovu a znovu jsem si opakoval tuhle improvizovanou mantru a představoval si jeho obličej.

Nic se nedělo, takže jsem začal pochybovat o svych

schopnostech. Pak jsem se smiřil s tim, že je zřejmě

blokovany,

stejně jako Sydney. Jenže po chvili se vedle nas

zmaterializovala třeti osoba.

Byl vysoky a štihly a jeho obličej rozhodně odpovidal

fotce, kterou jsem viděl. Navic měl na sobě stejny přišerny

mundur, v jakem se mi zjevovala Sydney. Rozhližel

se kolem s tazavym vyrazem, ktery miva většina lidi,

když je poprve vtahnu do snu. Zpočatku si totiž neuvědomuji, že to neni obyčejny sen.

„Ty jo,“ poznamenal. „Už hodně dlouho se mi nic nezdalo.“

„Tohle neni sen,“ řekl jsem a vykročil k němu. „Aspoň

ne takovy druh snu, jaky předpokladaš. Vytvořil jsem

ho z eteru. Adrian Ivaškov.“ Napřahl jsem k němu ruku.

„Jsem tady proto, abych si s tebou promluvil o Sydney

Sageove.“

Duncan se pořad tvařil trochu pobaveně, jako by to

cele byl nějaky trik jeho podvědomi. Vzapěti si ale uvědomil smysl mych slov. „No ne! To jsi ty. Ten jeji mily hloubavy vampyrsky přitel.“

„Řekla, že jsem mily a hloubavy?“ podivil jsem se.

„To je fuk. Proč se s ni nemůžu spojit? Kde je?“

„Je na mistě, odkud nevim, že by se někdo někdy

vratil,“ odpověděl pochmurně. „Ani jsem nevěděl, že to

misto existuje, ale pak to tam Emma viděla.“

„Kdo je Emma?“ zeptal se Marcus, když došel k nam.

Duncan se zatvařil trochu překvapeně, že tam vidi

ještě někoho dalšiho, ale nakonec to zřejmě připsal cele-

251

mu tomuhle podivnemu zažitku. „Sydneyina spolubydlici.

Byvala spolubydlici, protože Sydney už bydli jinde.“

Nejradši bych mu položil milion otazek, ale nakonec

jsem se rozhodl jit přimo k věci. „Dovedeš si ji představit?

Tu Emmu. Jako vizualizovat si ji v hlavě a myslet

přitom na všechno, co o ni viš.“

„Dobře…,“ řekl a mezi obočim se mu objevila mala

vraska.

Když si někdo, koho zatahnu do snu, dovede představit

někoho, koho jsem nikdy neviděl, dokažu za pomoci

eteru využit tu vizualizaci jako jakousi kotvu a přivest

do snu novou osobu. Neni to o nic těžši než vtahnout

do snu někoho, koho neznam, pokud se na dotyčneho

zvladnu dostatečně soustředit. Duncan měl evidentně

dobrou představivost, protože po chvili se vedle něj objevila štihla divka ve stejnem munduru. Rychle jsme ji objasnili situaci a vysvětlili ji, v jakem snu se pravě ocitla, což ji znervoznilo podstatně vic než Duncana. Dokonce i liberalni alchymiste maji problem s vampyrskou magii.

Zanedlouho ale zvitězila jeji zvědavost.

„Tak takhle to Sydney dělala,“ poznamenala Emma.

„Kontaktovala se s tebou pomoci eteru. Proto potřebovala

vypnout plyn.“

„Plyn musime mit vypnuty všichni, když jsem teď

tady,“ řekl Duncan. „Nemyslim, že by to zvladla.“ Emma

pochmurně zavrtěla hlavou. „Byla tam tu noc, kdy ji chytili.

Ale nemyslim, že byla přimo tam. Když jsem ji viděla,

zdalo se, že nikdo nevi, co kde dělala.“

„Fajn, děcka,“ ujal jsem se slova. „Teď nam hezky

všechno do detailu vysvětlete.“

Ti dva dali dohromady přiběh o tom, jak Sydney tajně

vyraběla protialchymisticky inkoust a pak svoje působeni

rozšiřila na vypnuti nouzoveho systemu, ktery dokaže

252

všechny v centru razem omračit do bezvědomi. Z Marcusova

vyrazu mi bylo jasne, že takovou strategii schvaluje.

Když pak ale Emma vypravěla, jakou za to Sydney

zaplatila cenu, i on se tvařil zděšeně.

„Bylo to přišerne,“ prohlasila cela bleda Emma a otřasla

se. „Nevim, jak to udělali. Musi to byt zabudovane

v tom stole. A taky nechapu, proč se Sydney nepřiznala,

když ji začali mučit. Ja bych jim vysypala všechno, ale ona

měla pusu na zamek…, teda dokud nezačali mučit mě.

Pak jim řekla, že pracuje s magii. Mě to zachranilo…, ale

ji to způsobilo ještě větši problemy.“

Srdce mi pokleslo. „Ona je zkratka takova. Neviš, kde

je teď?“

„Předpokladam, že pořad ve čtvrtem podlaži,“ odpověděla

Emma. „Pokud ji teda nepřestěhovali zpatky na

samotku.“

Marcus si povzdechl. „Tim padem aspoň vime, na co

se tahle podlaži použivaji.“ Pečlivě si prohledl oba vězně

od hlavy k patě a pak jim oznamil tu bombu. „Už brzy ji

přijdeme vysvobodit. Vlastně vas všechny.“

Rozdil v jejich reakcich byl pozoruhodny. Emma se

rozzařila. Duncan znechuceně rozhodil rukama a odkračel.

„Duncane,“ křikla za nim Emma. „Vrať se.“

Zastavil se a otočil. „Proč? Tohle nepotřebuju poslouchat.

Je to k ničemu.“

„Vždyť sis ani nevyslechl naš plan,“ ohradil se Marcus

skoro až ubliženě.

„Na tom nesejde,“ řekl Duncan. „Sem se nemůžete

dostat. Nedokažete nas dostat ven. I kdybyste to svedli,

co dal? Kam bychom šli? Nemysliš, že by nas hledali?“

„Vim, že ano,“ opačil Marcus. „A ja bych vam zajistil

ukryt.“

Duncan se pořad tvařil skepticky, ale Emma byla jednoznačně

na naši straně. „Co od nas potřebujete?“

253

„Tolik podrobnosti o tom, co je uvnitř, kolik nam jste

schopni sdělit,“ odpověděl Marcus. „Idealně to, kde se

nachazi hlavni vchod. Nikdo, kdo tam byl, totiž nikdy

žadny vychod neviděl.“

„Sydney ano,“ řekla Emma. „Slyšela jsem to. Je v poschodi

se samotkami, v jejich ovladaci mistnosti. Ale pochopila

jsem z toho, že je tam hodně lidi.“

„To si dovedu představit,“ přitakal Marcus. „Pokud je

to opravdu jejich jedina cesta dovnitř a ven. Připada mi,

jako by to misto postradalo bezpečnostni předpisy a přimo

si koledovalo o požar.“

„To jo,“ připustil vahavě Duncan. „Proto je tu tolik

detektorů kouře.“

„Už tam někdy hořelo?“ zeptal jsem se. Chtěl jsem se

učastnit planovani, ale bylo mi hrozně z představy, že

Sydney je někde zavřena a muči ji. „Byl někdy jakykoli

důvod vas všechny evakuovat?“

Emma pohledla na Duncana, jestli snad nezna odpověď.

Ten jenom zavrtěl hlavou. „Ne. Myslim, že jednou

hořelo v kuchyni, je to už par let. Ale reagovali okamžitě

a požar uhasili. Muselo by jit o něco hodně važneho, aby

nas odtud odvedli.“

Na Marcusovi jsem viděl, jak mu to v hlavě šrotuje.

„Můžete nějak založit požar? Nemate přistup k nějake

hořlavině?“ zeptal se.

„Sydney by dokazala zapalit celou budovu, kdyby

byla volna,“ poznamenal jsem.

„Dělaji, co můžou, aby nam zabranili přibližit se k čemukoli hořlavemu,“ řekla Emma. Duncanův vyraz se nepatrně změnil a ona to taky zaznamenala. „Co? Napadlo

tě něco?“

Pokrčil rameny. „Na tom nezaleži.“

„Ale ano!“ Napochodovala k němu a pěstmi ho bou-

254

chla do hrudi. „Jestli viš o něčem, co by jim mohlo pomoct,

tak nam to řekni! Nebuď už zbabělec. Odvaž se

doufat, že existuje cesta ven! Kdyby ses tolik nebal pomoct

Sydney najit ovladani plynu, možna by ji vůbec nechytili!“

Duncan sebou trhl, jako by ho udeřila do tvaře. „Nemohl

jsem s tim nic dělat! Beztak už ji byli na stopě.“

„Tak aspoň nedopusť, aby to, co udělala, bylo zbytečne,“

vykřikla Emma. „Važně chceš prožit zbytek života

takhle? Ja teda ne. Chci se odtud dostat. A je mi jedno,

jestli budu žit na utěku. Pořad lepši, než přeživat takhle

ve vězeni. Měl bys to vnimat stejně.“

„A nemysliš si, že vnimam?“ opačil naštvaně.

Rozhodila rukama. „Upřimně? Ne. Vidim jenom to,

že jsi až moc bezpateřny, dokonce je to moc i na naše

věznitele.“

Drsně se zachechtal. „Mysliš, že proto jsem tady?“

„Nikdy jsi neměl žadny problem. Proč by tě tu jinak

nechavali tak dlouho?“ chtěla vědět.

Neodpověděl, zato Marcus ano. „Protože je syn Gordona

a Sheily Mortimerovych.“

Emma vykulila oči. „Važně?“

„Či syn?“ nechapal jsem.

„Došlo mi to, když jsem si vytahl tvoje cele jmeno,“

pokračoval Marcus. „Jsou to velmi mocni alchymističti

vůdci, Adriane.“

„Takže nemůžou riskovat, že by se svět dozvěděl

o tom, jak jejich syn porušil pravidla a během sveho přiděleni pomahal Morojům,“ dodal Duncan hořce. Pak se obratil na Emmu. „Proto mě tu drži tak dlouho – a proto

mě tu budou držet dal. I když jsem vězeň s nejlepšim

chovanim, moji rodiče nemůžou riskovat tu hanbu, že by

je pronasledovala minulost jejich syna.“

255

„Tak je nenech vyhrat!“ vykřikla Emma. „Braň se. Nedovol

jim, aby tě takhle odhodili. Pomoz nam. Kvůli sobě.

Kvůli Chantal, jestli ji najdeš.“

To jmeno pro mě nic neznamenalo, ale Duncana tvrdě

zasahlo. „V žadnem připadě ji nemůžu najit,“ poznamenal

chmurně.

„ Já ji najit můžu,“ vložil se do toho Marcus. „Ať už je ta Chantal kdokoli, mam kontakty po celem světě – a spousta z nich je provazana s alchymisty. Může to nějakou dobu

trvat, ale najdeme ji. Našli jsme přece Sydney, ne?“

Duncan se pořad tvařil nerozhodně. Emma si žmoulala

ruce. „Prosim, Duncane. Udělej to. Chop se přiležitosti.

Začni žit. Nedovol jim, aby ti sebrali uplně všechno.“

Duncan zavřel oči a několikrat se zhluboka nadechl,

aby se uklidnil. Přestože jsem se nemohl dočkat, až zachranim Sydney, teď jsem si nemohl pomoct a bylo mi ho lito. Alchymiste, dokonce i takovy kreten jako Keith,

jsou obecně vzato inteligentni a schopni lide. Duncan byval

bezpochyby stejně schopny – a možna ještě pořad je.

Je strašne, že se lide jako on můžou nechat takhle zlomit.

Modlil jsem se, abychom se dostali k Sydney dřiv, než

bude přiliš pozdě.

„Ano,“ řekl nakonec a otevřel oči. „Ano, vim, jak založit

požar.“

Zbytek noci jsme s nimi stravili planovanim. Marcus

a oba vězni celou tu dobu spali, ale když sen před svitanim

skončil, ja byl vyčerpany. Byl jsem vzhůru celou

noc, a když jsem se podival do zrcadla, měl jsem tak zarudle oči, že bych klidně mohl byt Strigoj. Eddie a Trey celou noc spali a teď chtěli vědět, co jsme zjistili.

„Běž spat,“ řekl mi Marcus. „Dam si s nimi kafe,

všechno jim povim a s ostatnimi domluvim akci. Dneska

to uskutečnime.“

256

Pote, co všichni tři odešli, ulehl jsem do lacine postele

s pocitem, že určitě neusnu, když jsem tak blizko k

osvobozeni

Sydney. Nedokazal jsem myslet na nic jineho. Ale

moje tělo mělo jiny nazor. Připadalo mi, že uplynulo teprve

par minut, když mě Marcus budil. „Vstavat a cvičit,“

prohlasil. „Kavalerie je tady.“

Zamžoural jsem do odpoledniho slunce a při představovani

jsem jen přikyvoval. Dorazili tři Marcusovi lide

jmenem Sheila, Grif a Wayne. Zatimco jsem spal, všichni

v planovani hodně pokročili a nechali mě spat tak dlouho,

jak jen to bylo možne. Marcus mi stručně představil

nove členy naši mise a nechal mě, abych jim podrobněji

vysvětlil svou roli v celem planu. Obeznamil jsem se

s mnoha detaily, ktere za cely den vypracovali. Marcusův

tym odvedl skvělou praci v průzkumu mista. Jakmile

jsme všechno domluvili, nasedli jsme do aut a ja konečně

pochopil, že se skutečně odehrava ta nemožna věc,

jakou je osvobozeni Sydney.

Všichni dohromady jsme tvořili opravdovy konvoj.

Marcus nařidil jednomu ze svych nasledovniků, aby

přijel dodavkou, kterou pak můžeme využit k přepravě

vězňů. Pote, co jsem viděl Duncanovu zdrženlivost,

pochyboval jsem, že se nam vůbec podaři je přesvědčit,

aby s nami odešli, ale Emma nas ujistila, že určitě. Když

Sydney zavřeli, Emma v jejich společnem pokoji našla

zbytek solneho inkoustu, ktery využila k tomu, aby si

koupila loajalitu ostatnich vězňů. „Udělaji, co řekneme,“

pověděla mi se samolibym usměvem. „A postaraji se

o to, aby to udělali i ostatni.“

Asi kilometr a půl od budovy se naš konvoj rozdělil

na dvě časti. Marcus v mem autě a jeho společnici v dodavce

odjeli na misto, kde můžou nechat auta, aniž by

si jich alchymiste všimli, a dal se přibližit pěšky. Eddie,

257

Trey a ja jsme jeli přimo k hlavnimu vstupu do budovy.

Na tvařich jsme měli namalovane zlate lilie, ktere nam

tam Sheila udělala tak zručně, že byly k nerozeznani od

pravych. Tahle čast planu byla trošku kontroverzni, protože

idealni volbou by byl Marcus, ktery by prostě přišel

a hral alchymistu. Jenže jeho obličej každy zna, což jsme

nemohli riskovat. Navic nedisponuju takovymi magickymi

schopnostmi, abych dokazal pozměnit svůj a zaroveň

i jeho vzhled. Možna bych to ještě zvladl, kdybych

mohl vypadat jako nějaky anonymni Moroj, ktery vůbec

nepřipomina Adriana Ivaškova, jenže teď jsem musel

zcela změnit svou rasu. Žadny Moroj by totiž nikdy nepřišel

do napravneho centra.

Seděli jsme v Marcusově priusu („Tim jezdi alchymiste,“

ujistil nas) a miřili rovnou ke kontrolnimu stanovišti,

ktere představovala budka s jednim chlapikem.

Zkontroloval nam falešne alchymisticke průkazy, ktere

nam Marcus nechal vyrobit, a mavl, ať pokračujeme dal.

Přesně podle planu. Marcus nam vysvětlil, že stražny

u brany rozhodně nebude elektronicky ověřovat naše

průkazy v databazi. To se stane až v budově.

„Nedovedete si představit, jak moc mi připada, že tohle

už jsem jednou zažil,“ poznamenal Eddie, když jsme

zastavili na parkovišti. Stalo tam několik aut s velkou nadrži.

„Až moc se to podoba tomu, když jsme se s Rose

a Lissou vloupali do věznice za Viktorem Daškovem. Je

to trochu znepokojive.“

„Až na to, že on byl zločinec a svůj osud si zasloužil,“

opačil jsem. „Teď jsme na straně spravedlnosti a

zachraňujeme

ty, kdo to potřebuji.“

„To vim,“ řekl. „Jenom si řikam, že by to cele bylo

mnohem jednodušši, kdybychom zachraňovali jednu

osobu a ne tolik.“

258

„Tim se to cele usnadňuje, ne?“ ozval se Trey skoro

až nadšeně. „Je to buď všechno, nebo nic. Nemůžeš spolehat

na důvtip, ktery bys mohl použit, kdyby se jednalo

jen o jednoho člověka. Cely to tu otevřeme.“

„Toho se pravě obavam,“ poznamenal Eddie.

Vstupni hala udajneho pouštniho vyzkumneho centra

vypadala velmi vědecky a uvěřitelně. Interier byl zařizen

ze skla a kovu a halu zdobily zaramovane fotografie pisčitych krajin, ktere byly pravděpodobně kličem k funkci celeho mista. Jedny prosklene dveře vedly doleva, do

křidla, kde bydli zdejši alchymiste, jak zjistili Marcusovi

informatoři. Za mladou ženou na recepci se nachazely

dalši dveře, ktere musely byt vstupem do napravneho

doupěte. Když nas žena uviděla, překvapeně vzhledla.

„Proboha,“ vyjekla. „Ani jsem vas neviděla na bezpečnostni

kameře.“

„Za to se omlouvame,“ řekl jsem a vyvijel eterem vyvolane

charisma. „Doufam, že jsme vas nevylekali.“ Jeden

z Marcusovych „veselych chlapiků“ už tady dřiv při

průzkumu přeprogramoval venkovni kamery tak, že vysilaly

nahranou smyčku, a tudiž nebylo vidět, když někdo

přichazel. To mi vyhovovalo, protože moje eterove

přestrojeni by kamery odhalily. I pro Marcuse to bylo

dobre, protože aspoň nebude vidět jeho tym.

„Ne, ani v nejmenšim.“ Slečna se usmala, čimž mi potvrdila,

že mnou vyvolana iluze pořad funguje. „Co pro

vas můžu udělat?“

„Přišli jsme za Grace Sheridanovou,“ řekl jsem a ukazal

ji svůj průkaz. Eddie s Treyem udělali totež. Ziskat

křestni jmeno te Sheridanove nam pomohl Duncan.

Recepčni svraštila oboči a vzala si od nas doklady,

aby je elektronicky zkontrolovala. „Nikdo mi o žadne

schůzce neřekl. Zavolam ji.“

259

Jeji tlumeny telefonat se vyvijel, jak jsme očekavali.

Recepčni překvapilo, když ji počitač oznamil, že podle

dokladů neexistujeme.

„Naše odděleni je trošku – jak jen to řict – utajene,“

objasnil Trey. „Nejsou o nas žadne zaznamy, protože neradi

davame všem na vědomi, čim se zabyvame. Každopadně

chapeme, že tady dochazi k obnově, a slečna Sheridanova

je středem našeho připadu.“

Recepčni vyřidila tenhle zahadny vzkaz do telefonu

a po chvilce zavěsila. „Přijme vas. Těmito dveřmi, prosim.“

Šel jsem a nevěděl, co očekavat. Vzhledem k tomu, co

jsem slyšel, by mě tu nepřekvapily ostnate draty a řetězy.

Ale alchymiste zařidili přizemi jako běžne administrativni

prostory. Stejně tak i mistnost, do niž jsme vešli,

korespondovala se stylem haly – až na jednu vyjimku.

Stalo tam šest strategicky rozmistěnych mužů, kteři

hlidali vstup do vytahu a na schodiště. Měli na sobě

obleky, tvaře jim zdobily zlate lilie a byli to ti největši

a nejnamakanějši alchymiste, jake jsem kdy viděl. Osobni

odděleni zřejmě muselo pořadně patrat, aby ve svem

genetickem

jezirku vylovilo takove svalovce. Nejhorši ale

bylo, že každy z nich měl u opasku zbraň – opravdovou

pistoli schopnou zabijet, ne malou uspavaci pistoli, jakymi

Marcus potaji vyzbrojil Eddieho a Treye. Marcus tvrdil,

že naše akce bude mit dostatečně velky dopad i bez

toho, abychom za sebou zanechali fatalni nasledky. Taky

se obaval, že by ve zmatku mohl utrpět zraněni někdo

nevinny. Samozřejmě jsem nekomentoval, že nikdo ani

nenavrhl, že bych měl mit taky zbraň.

Zachovaval jsem si chladny usměv, jako by pro mě

bylo naprosto normalni divat se na bandu ozbrojenych

chlapů branicich bezmocnym vězňům uprchnout nebo

260

svobodně myslet. Cinkl vytah a vystoupila z něj dobře

oblečena mlada žena. Působila jako někdo, kdo je schopen

vam vrazit dyku do srdce a celou dobu se u toho

usmivat. Svůj usměv si zachovala i při vzajemnem

představovani.

„Obavam se, že jste mě trochu zaskočili,“ řekla. Nepatrně

se naklonila dopředu, aby si přečetla jmeno na

mem průkazu. „Nečekala jsem vas. Ani jsem nevěděla,

že existuje nějake Odděleni okultnich a nadpřirozenych

přestupků.“

„ONP moc často nezasahuje – a už vůbec ne veřejně,“

vysvětlil jsem. „Ale když se mi na stůl dostala takova

katastrofa, neměli jsme na vybranou a museli jsme

zasahnout.“

„Katastrofa?“ podivila se Sheridanova. „To je trošku

přehnane. Všechno mame pod kontrolou.“

„Chcete snad popřit, že jedna vaše vězeňkyně unikla

vaši kontrole pomoci nelegalnich magickych praktik

a provaděla věci, kterym stale tak docela nerozumite?“

chtěl jsem vědět. „Tohle bych těžko nazval, že mate situaci

pod kontrolou.“

Zčervenala. Za tenhle vystup bych si važně zasloužil

Oscara. „Jak jste se o tom dozvěděli?“

„Mame oči a uši, o jakych se vam ani nesnilo,“ oznamil

jsem ji. „Takže budete s nami spolupracovat při vyšetřovani, nebo musim zavolat našim i vašim nadřizenym?“

Sheridanova zavahala a pak sebevědomě pohledla na

postavajici straže. „Pojďme si promluvit dovnitř,“ řekla

a ukazala k mistnosti, ktera vypadala jako mala kancelař

přilehla k tehle větši mistnosti. Nasledovali jsme ji tam,

a sotva jsme všichni vešli dovnitř, zavřela za nami dveře.

„Podivejte, nevim, co vam kdo napovidal, ale opravdu

tady mame všechno –“

261

Přerušilo ji vřeštěni požarniho alarmu v rohu mistnosti.

Nasledovalo zapraskani ve vysilačce, kterou měla

připevněnou u pasu, a vzapěti se z ni ozval hlas:

„Sheridanova?

Tady Kendall. Mame problem.“

Sheridanova zvedla vysilačku. „Ano. Slyšim alarm.

Kde je to?“

„Na několika mistech ve druhem podlaži.“

Sheridanova sebou trhla, když uslyšela, že hoři na

několika mistech. „Jak velke jsou to požary?“ zakřičela.

„Požarni čidla by je měla uhasit.“ Podivala se ke stropu

a zatvařila se překvapeně. „Mate je zapnuta? Měla by byt

automaticky nastavena na několik zdrojů požaru. Mělo

by to tu už byt cele pod vodou.“

„Ne, zatim se nic nespustilo,“ odpověděl hlas. „Mame

čekat? Nebo chcete, abychom evakuovali?“

Sheridanova nevěřicně zirala střidavě na vysilačku

a na neaktivni požarni hlasič na stropě. Duncan tvrdil,

že existuje par situaci, při nichž by evakuovali celou budovu, a tak jsme se pokusili jednu takovou vytvořit. Učitelka uměni bojovala se zavislosti na cigaretach, takže

ve svem stole měla nejen zasobu žvykaček, ale i cigaret

a zapalek. Diky tomu a zasobě odlakovače Duncan spolu

s ostatnimi vězni zařidil, že požar vznikl na několika

mistech současně, v jejich podlaži. Za těchto podminek

to bylo nebezpečne, protože jeden z Marcusovych kolegů

našel ovladani vodovodniho systemu cele budovy

a odpojil přivod vody do požarnich hlasičů.

Ve vysilačce to znovu zapraskalo. „Sheridanova, slyšite?

Mame evakuovat?“

Z jejiho vyrazu bylo jasne, že ani ve snu nečekala, že

bude stat před takovym rozhodnutim. Po několika vteřinach

konečně odpověděla. „Ano, mate moje povoleni.

Evakuujte.“ Kratce na nas pohledla a zamiřila ke dveřim.

„Omluvte mě, mame tady nalehavou situaci.“

262

Ve vedlejši mistnosti byli všichni stražni ve střehu

z ječeni alarmů. „Oranžovy poplach,“ zakřičela na ně.

„Buďte připraveni. Vy dva sem nažeňte vězně a hlidejte

je. Vy ostatni mějte zbraně v pohotovosti a sledujte –“

Z vysilačky se tentokrat ozval mužsky hlas. „Sheridanova,

jste tam?“

Zamračila se. „Kendall?“

„Ne, tady Baxter. Něco se děje. Vězni to tu přebiraji,

odporuji našim přikazům –“

Sheridanova zbledla. „Řekněte velicimu středisku, ať

zapne plyn. Všechny omračte. My si vezmeme masky,

pošleme pro vas dolů lidi a –“

„To už jsme zkoušeli! System nefunguje.“

„Nefunguje?“ vykřikla Sheridanova. „To je –“

Dveře vedouci z haly se nahle otevřely a stanul v nich

Marcus se svymi společniky. Mavali pistolemi s uspavacimi

šipkami. Nebyly sice smrtici jako opravdove pistole,

ale byly učinne, zejmena když v jejich prospěch hral

moment překvapeni. Eddie s Treyem taky vytahli svoje

zbraně a během několika vteřin počet stražnych rapidně

klesl. Jen dva z nich se nejdřiv střele vyhnuli, ale napodruhe už ne. Zapotaceli se a klesli k zemi, omameni uspavadlem. Marcus vtahl dovnitř i vyděšenou recepčni

a zhodnotil situaci. Poručil Grifovi a Waynovi, aby odtahli

těla omračenych do kancelaře, zatimco Sheila hlidala

Sheridanovou a recepčni. Nechal jsem svoje eterem

vyvolane přestrojeni pominout a obě alchymistky zalapaly

po dechu, když si uvědomily, jak přatelsky se vybavovaly

s Morojem. Šok se ještě zvětšil, když si Sheridanova

pozorně prohledla Marcuse a uvědomila si, kdo to je.

„Ty!“ vyplivla.

Ale neměla šanci to rozvadět dal. Otevřely se totiž

dveře na schodiště a propukl opravdovy chaos. Ven se

263

vyhrnulo několik vězňů v mundurech spolu s decentně

oblečenym alchymistickym personalem. Někteři vězni

vypadali vyděšeně a nechtěli jit ven. Jejich kolegove je

museli doslova tahnout. To mi připomnělo Emmino

ujišťovani,

že se postara o to, aby se ven dostali uplně všichni.

Marcus urychleně zařidil pravy opak toho, co chtěla

udělat při evakuaci Sheridanova. Oddělil vězně od alchymistů, ktere pak šokovane nechal střežit. Všechno jsem to nedočkavě pozoroval a zatinal čelisti tak silně, že

mě začaly bolet. V prvni skupině nebyl nikdo znamy, ale

to se dalo čekat. Když jich postupem času přichazelo čim

dal miň, už jsem začinal byt opravdu nervozni.

Je to tu, myslel jsem si. Teď už se každou chvíli vynoří Sydney s Emmou a Duncanem.

A pak se vynořila Emma s Duncanem – bez Sydney.

„Sakra!“ vykřikl jsem. „Kde je? Řikali jste, že ji vezmete!“

„Pokoušeli jsme se,“ vykřikla Emma. Hodila na zem

čtyři identifikačni karty. „Žadna z nich nam neotevřela

dveře do čtvrteho podlaži. Asi neměly povolen přistup…

Ale některe z těch lidi jsem tam už předtim viděla

chodit.“

Rozzuřeně jsem se obratil k Sheridanove. „Proč se neotevřou

dveře do čtvrtyho poschodi?“ zařval jsem. „Kdo

ma přistup?“

Sheridanova ode mě o krok couvla. „Tam jsou naši

nejnebezpečnějši vězni,“ řekla se vši důstojnosti, na kterou se zmohla. „V připadě, jako je tenhle, je system okamžitě zamkne uvnitř. Normalni přistup kartou se znemožni.

Jsou přiliš nebezpečni, než abychom je mohli

nechat uniknout.“

Naplno mi došel vyznam jejich slov. „Takže je tam

prostě nechate umřit? Co jste to za zvrhly bastardy?“

264

Vytřeštila oči strachy, ale těžko řict, jestli to způsobil

můj hněv nebo jeji svědomi. „Je to riziko, ktere

podstupujeme

– ktere podstupuji i moji lide. Dva z nich tam

jsou taky zavřeni, každy s jednim vězněm.“

„Jste ještě horši, než jsem si myslel,“ zavrčel Marcus.

„Něči karta přece musi fungovat. Co ta tvoje?“ Neochotně

přikyvla, načež ji Marcus vytrhl kartu ze saka. „Požarni

hlasiče se spusti za chvilku. Pak půjdeme dolů. Neni

pravděpodobne, že by se požar rozšiřil až tam, ale schody

můžou byt –“

„Marcusi,“ ozval se nervozně Grif. „Požarni hlasiče

už se davno měly spustit. Nenastavil jsem tam takhle

dlouhou prodlevu.“

Marcus vykulil oči. „Co to sakra povidaš? Poškodils

je trvale?“

„Ne umyslně! Jen na tak dlouhou dobu, aby stihli začit

s vyšetřovanim.“

„Tak se na to běž znovu podivat!“ zařval Marcus.

„A přiveď s sebou i stražneho u brany.“ Grif odběhl.

Slyšel jsem toho už dost. Vic než dost. Sydney je někde

dole, zamčena v mistnosti, a tři patra nad ni zuři požar,

ktery se šiři. Došel jsem k Marcusovi, vzal mu kartu

Sheridanove a otočil se k ni. „Kolik lidi je dole? Řikalas

dva vězni a dva zaměstnanci. Ještě někdo dalši?“

Rychle spočitala shromažděne alchymisty. „Všichni

m-moji lide jsou tady,“ vykoktala.

„My jsme tady taky všichni,“ řekla Emma. „Plus šest

vězňů z podlaži samotek. Zkontrolovali jsme tam všechny

cely.“

„Fajn,“ řekl jsem. Došel jsem ke dveřim na schodiště

a otevřel je. Nebyly přimo plne dymu, ale ve vzduchu

byl silně citit kouř, což naznačovalo, že požar postupuje.

„Jdu tam pro ty posledni čtyři. Jde někdo se mnou?“

Eddie ke mně okamžitě přiskočil. „Že se vůbec ptaš.“

265

17. kapitola

Sydney

Chvili mi trvalo, než jsem si uvědomila,

že požarni hlasič nefunguje. Nejprve jsem si myslela, že

se jedna o nějake nove mučeni.

Na rozdil od rozjimani, kdy alchymiste stavěli na odiv

svou moc tim, že nas kdykoli uspali, tady na takzvanem

přesvědčovani kladli důraz na to, abychom zůstali vzhůru.

Učenec ve mně, ktery si mlhavě vybavoval članky

o vyslychani a metodach mučeni, tomu rozuměl. Čim větši

nedostatek spanku, tim pravděpodobnějši je, že vam to

ujede a řeknete něco, co jste nechtěli. Na samotce a ani

při pobytu s ostatnimi vězni jsem se nikdy necitila zcela

odpočata, ale teď jsem zaživala něco na zcela jine urovni.

Když mě zrovna nemučili a nepokladali mi ty same

otazky pořad dokola, svitili na mě oslepujicim světlem

a pouštěli mi nepřijemne zvuky, abych nahodou nemohla

usnout. Nepotřebovala jsem žadny plyn, ktery by mi

zabraňoval snit. Nikdy jsem se ani nepřibližila REM fazi

spanku. Zanedlouho jsem opět ztratila pojem o čase, čemuž

nepomahala ani občasna strava (dalši vlažna šlichta)

a přestavky na toaletu.

266

Ačkoli to bylo tryznive, nezlomilo mě to. Držela jsem

se sve historky o tom, že když mě přistihli, hledala jsem

cestu ven. Odmitala jsem jim prozradit podrobnosti

ohledně toho, jak dlouho pracuju s magii nebo kdo mě to

naučil. Nezdalo se mi pravděpodobne, že by mohli něco

udělat profesorce Terwilligerove, ale nemohla jsem dopustit, aby se o ni vůbec dozvěděli. Museli by mě roztrhat na kusy, abych jim prozradila jeji jmeno.

Když se rozječel alarm a oslepujici světlo v rohu zhaslo,

probralo mě to z otupěleho stavu, ktereho jsem si uživala.

To se nestavalo často a rozesmutnilo mě to, protože

jsem věděla, co bude nasledovat. Kromě světylka alarmu

se cela mistnost utapěla v neproniknutelne tmě, takže

jsem netušila, kolik je tu se mnou lidi. Pak jsem uslyšela

mužsky hlas mluvit do mikrofonu nebo do vysilačky.

Jmenoval se Grayson a během mučeni a vyslechů byl

nepřetržitě

mym společnikem – pokud to Sheridanova neprovaděla

osobně.

„Halo?“ řekl. „Tady Grayson v P2. Je tam někdo? Je to

nacvik požarniho poplachu?“

Pokud mu někdo odpověděl, neslyšela jsem to. Po několika

dalšich pokusech jsem ho uslyšela, jak se snaži

otevřit dveře.

„Něco snad alchymistům nevychazi podle planu?“

zeptala jsem se. Nebyla jsem si jista, jestli mě přes ten

randal vůbec slyšel, a taky jsem neměla tolik sil, abych

dokazala mluvit hlasitě. Ale když znovu promluvil, stal

vedle mě.

„Drž hubu,“ přikazal mi. „A modli se, ať se odtud dostaneme.

Ne že bych čekal, že tvoje modlitby zaberou.“

Napěti v jeho hlase mi prozradilo vic než slova, a tak

jsem vši silou přinutila svůj otupěly vysileny mozek, aby

se soustředil a zhodnotil situaci. Ať už se dělo cokoli,

267

evidentně to nebylo naplanovane. Alchymiste nesnašeji,

když se jim plany zhati. Otazkou bylo – je to v můj prospěch, nebo ne? V napravnem centru je všechno nadmiru pečlivě zorganizovano, takže se musi dit něco opravdu

vyjimečneho, že je to takhle rozhodi…, a jednim z

nejvyjimečnějšich

lidi, jake znam, je Adrian.

Pote, co se Graysonovi několikrat nepodařilo navazat

komunikaci s vedenim, odvažila jsem se znovu promluvit.

„Važně tady hoři?“

Rozsvitilo se několik rozčilujicich reflektorů. Jeden

z nich ozařil jeho a druhy mi nepřijemně svitil do obličeje.

„Nejspiš. A pokud ano, pak tu s největši pravděpodobnosti

zemřeme,“ řekl. Přestože mi to sdělil chladnym

tonem, zaznamenala jsem jeho nervozitu a taky jsem viděla

krůpěje potu na jeho čele. Když si všiml, jak si ho

prohližim a že vidim jeho slabost, zamračil se. „Kdo vi?

Možna, že v plamenech bude tvoje duše konečně očištěna

od –“

Cvakly dveře a Grayson se k nim překvapeně otočil,

čimž naštěsti ukončil svou tiradu. Neviděla jsem mu do

obličeje, ale moc bych si přala vidět, jak se tvařil, když

jsem uslyšela znamy hlas. „Sydney?“

Srdce mi poskočilo a rozhořela se ve mně naděje, jakou

jsem už dlouho necitila. „Adriane?“

Moje naděje ale okamžitě zase pohasla. Ozvala se

podeziravost

způsobena několika tydny života v paranoie.

Tohle je trik! Musi to byt trik. Ztratila jsem s Adrianem

kontakt. Nemohl mě najit. Nemohl se sem vloupat. Tohle

je nejspiš posledni z figlů alchymistů, kterym se mi snaži

zmast mysl… Jenže když jsem uslyšela jeho hlas znovu,

byla jsem si naprosto jista, že je to on.

„Cos ji to sakra udělal?“

Chtěla jsem ho vidět, ale popruh přes krk mi nedo-

268

voloval zvednout hlavu. Zato jsem viděla, jak si Grayson

odepnul od opasku něco, co vypadalo jako pistole,

a zamiřil. Nic dalšiho už ale nesvedl, protože zbraň mu

doslova vyletěla z ruky a na druhe straně mistnosti dopadla

na zem. „Jake zlo –“

Do setměle mistnosti vběhl někdo, kdo vypadal jako

Eddie, a srazil Graysona k zemi. Oba dopadli na misto,

kam jsem neviděla, a to, co jsem spatřila vzapěti, bylo to

nejkrasnějši, co jsem spatřit mohla – Adrian.

Na par vteřin mě trapily obavy, že je to jen dalši podvod

alchymistů. Ale ne, Adrian stal u mě. Můj Adrian se

na mě dival svyma pronikavyma zelenyma očima. Přemohly

mě emoce, ze kterych mě rozbolelo srdce. Adrian.

Adrian je tady. Nevěděla jsem, co řict. Chtěla jsem mu

povědět o veškere sve lasce a naději a strachu, ktery ve

mně za poslednich par měsiců vzrůstal.

„Ty maš na sobě oblek?“ vypravila jsem ze sebe nakonec

namahavě. „Kvůli mně ses nemusel takhle nastrojit.“

„Ticho, Sageova,“ řekl. „Během odvažne zachranne

akce musim vypadat k světu.“ Dival se mi do oči a ty

jeho byly vřele a plne lasky. Chvili jsem myslela, že se

z toho pohledu snad rozteču. Když pak zabloudil zrakem

k mnoha popruhům, ktere mě držely připoutanou

ke stolu, oči se mu zužily. „Proboha, co to je? Středověky

mučici nastroj? Je k tomu potřeba klič?“ Mezitim kdesi

vzadu Eddie s Graysonem pokračovali ve rvačce.

„Nikdy jsem je neviděla použit klič,“ pověděla jsem

Adrianovi.

Zkusil mě osvobodit a po několika pokusech se mu

podařilo uvolnit jeden popruh. Jakmile zjistil, jak na

to, zanedlouho uvolnil i ostatni a ja byla volna. Adrian

mi opatrně pomohl posadit se. Prvni, co jsem uviděla,

byl Eddie, jak ve světle reflektoru přišpendlil Graysona

269

k podlaze. Přitiskl mu k hlavě pistoli, což mě nejdřiv

překvapilo,

ale pak jsem i v tom chabem světle zjistila, že to

neni normalni pistole.

„Vstavej,“ poručil Eddie a slezl ze sve oběti. „Pomalu.

A ruce za hlavu.“

„Radši umřu v plamenech, než bych se stal rukojmim

nějake zle pekelne stvůry!“ opačil Grayson, ale přesto

poslechl.

„Klidek, my tě jako rukojmi nechceme,“ řekl Adrian.

„Zachraňujeme ti pitomej krk, aby ses mohl připojit ke

svym ubohym kolegům.“

Eddie se rozhledl kolem. „Neni tu něco, čim ho můžu

spoutat?“

„Určitě je,“ odpověděla jsem. Začala jsem slezat ze

stolu, ale přemohla mě slabost a zatočila se mi hlava.

Otočila jsem se k Adrianovi. „Podivej se tamhle u zdi.

Tam maji pomůcky.“

Adrian tam odběhl a ze všeho nejdřiv našel něco nemeně

užitečneho – ovladač, ktery zapinal a vypinal světla

v cele mistnosti. Po dlouhe době ve tmě jsem nejdřiv

ve světle mžourala, ale Adrian aspoň pořadně viděl, co

je tam za věci. Našel plastova pouta, ktera kluci ihned

použili na Graysona. Police byly plne nejrůznějšich chemikalii a ovladačů. Taky tam staly židle a u nich byly bryle s nočnim viděnim, aby alchymiste mohli sledovat

mučeni, i když se odehravalo ve tmě. Znechutilo mě to

a musela jsem odvratit zrak.

„Můžeš chodit?“ zeptal se mě Adrian.

„Snad jo,“ odpověděla jsem.

Podepřel mě paži a mně se podlomily nohy. Ale jeho

sila – jak fyzicka, tak psychicka – mě posilovaly, takže

jsem s jeho pomoci dokazala pomalu vyjit z mistnosti.

Eddie šel před nami a před sebou strkal Graysona. Když

270

jsme došli na chodbu, kde taky houkal alarm, po ohni

tam nebylo ani pamatky. Eddie se obratil na sveho zajatce.

„Kde je ta druha obsazena mistnost?“ Když Grayson

neodpověděl, Eddie mu zařval do obličeje: „No tak! Snažime

se odtamtud zachranit tveho kolegu.“

„Radši umřu při vykonu služby, než bych vas žadal

o pomoc,“ zavrčel Grayson.

Eddie s povzdechem podal Adrianovi pistoli. „Miř na

něj, než prohledam všechny.“

Byla jsem si jista, že Adrian nikdy v životě žadnou

pistoli nepoužil, ale když teď miřil na Greysona, působil

opravdu přesvědčivě. Opřela jsem se o zeď a pozorovala

Eddieho, jak přiklada identifikačni kartu postupně

ke každym dveřim, ktere pak otevřel a nakoukl dovnitř.

U třetich dveři vešel dal. Neviděla jsem, co se uvnitř děje, ale slyšela jsem dohadovani.

Adrian se na mě podival a zamračil se, když viděl, jak

jsem vyčerpana. Po pobytu na samotce jsem už začala

vypadat lepe, ale tenhle pokrok samozřejmě vzal zasve

během nedavneho mučeni. „Neřikalas mi pravdu. Pokaždy

jsem se tě ptal, co s tebou ještě provaději –“

„Nelhala jsem,“ přerušila jsem ho a odvratila zrak.

„Jen jsi mi to prostě neřekla,“ prohlasil. „Kdy jsi naposledy jedla?“

Odpovědi mě ušetřil přichod Eddieho, ktery před sebou

strkal dalšiho alchymistu, na nějž miřil pistoli. Tentokrat

to už ale byla opravdova pistole, takže jsem předpokladala,

že alchymistu uvnitř odzbrojil.

„Spoutej ho,“ pověděl Eddie Adrianovi. „A pak běž

odpoutat tu holku uvnitř, protože v tom už jsi profik. Ja

to nějak nesvedu.“

Povzbudivě jsem na Adriana kyvla, protože vypadal,

271

že se mu nechce mě opustit. Adrian spoutal druheho

alchymistu

a zmizel v mistnosti. Podivala jsem se na Eddieho.

„Určitě tu nehoři? Alarm pořad houka.“

„Ale jo,“ odpověděl Eddie. „Rozhodně tu hoři. Spolehame

na to, že se k nam oheň nedostane, protože hoři

o par poschodi vyš. Nebo to tak aspoň bylo.“

V hlavě jsem si pořad opakovala jeho slova a potřebovala

se ujistit, že to skutečně chapu, a ne že jsem se

jenom nějak přeslechla, když jsem na pokraji sil. Vlastně

jsem si byla jista, že citim kouř, ale nevěděla jsem, jestli to nahodou nezpůsobuje jen moje představivost. Asi o minutu později vyšel z mistnosti Adrian a podpiral

divku oblečenou ve stejnem munduru jako ja. Byla oproti

mně o něco starši. Když jsem ji uviděla, prvni, co mě

napadlo, bylo: Vážně vypadám taky tak špatně? Usnesla jsem se, že ne. Vypadam hodně špatně, ale něco mi napovidalo, že ona v te mistnosti stravila mnohem vic

času než ja. Obličej měla propadly a bledy, i když dřiv

asi byla opalena. Mundur na ni plandal, takže tady asi

hodně zhubla. Černe vlasy měla slepene a zoufale volaly

po umyti a zastřiženi. Připomněla mi mě, když jsem se

dostala ze samotky, až na to, že ona vypadala desetkrat

hůř. Ja jsem nebyla v tomhle podlaži tak dlouho a poslednich par tydnů jsem si uživala spanku a jidla.

Eddiemu bleskl ve tvaři soucitny vyraz, ale ihned ho

nahradil jeho přirozeny, odhodlany. „Jdeme. Zvladneš

jim pomoct oběma?“

Odlepila jsem se ode zdi a mavla jsem na Adriana.

„Pomoz ji. Ja můžu chodit, i když pomalu.“

Adrian se zatvařil nejistě, ale bylo jasne, že druha

divka ho potřebuje mnohem vic než ja. Šla jsem vedle

ni a všichni jsme postupovali chodbou. Pokoušela jsem

se tu holku uklidnit, ačkoli jsem vůbec netušila, v jake

272

jsme vlastně situaci. „To je v pořadku,“ ujišťovala jsem

ji. „Všechno bude v pořadku. Dostaneme tě odtud. Jak

se jmenuješ?“

Tmavyma očima zirala nepřitomně před sebe a ja

uvažovala, jestli mě vůbec vnima. Možna, že přeživala

mučeni tak dlouho, až přestala vnimat lidske hlasy.

„Ch-chantal,“ řekla. Jeji hlas byl sotva šepot a kdybych

se k ni nenaklonila, přes požarni alarm bych ji vůbec

neuslyšela.

„Chantal…,“ vydechla jsem. „Myslim, že tě znam.

Teda ne tebe, znam Duncana. Je to můj kamarad.“

V očich se ji objevila slaboučka jiskra života. „Duncan?

Duncan je tady?“

„Jo, čeka na nas.“ Tazavě jsem pohledla na Adriana

a ten přikyvl na souhlas, což mi dodalo odvahy. „Brzy

ho uvidiš. Bude šťastny, že tě vidi. Moc jsi mu chyběla.

Nevěděl, kde jsi celou tu dobu byla.“

Zamrazilo mě z mych vlastnich slov. Celou tu dobu.

Duncan řikal, že ji alchymiste odvedli před rokem. Mohla

byt takhle dlouho na „přesvědčovani“? Bylo to děsive.

Nedivila jsem se, že vypada tak, jak vypada. Ale to, že

přežila a stale pro ně evidentně představovala takovou

hrozbu, že ji museli držet pod zamkem, vypovidalo o jejim

charakteru hodně. Možna by nam oběma mělo lichotit,

že jsme se dostaly do tak exkluzivniho klubu.

Eddie nas vedl ke schodišti, kde to vypadalo dobře.

Ale když jsme se dostali do poschodi samotek, narazili

jsme na neproniknutelnou stěnu dymu, ktera byla mezi

nami a řidicim střediskem, kde se nachazel vychod. Eddie

se zamračil. „Nečekal jsem, že se požar rozšiři dolů

takhle rychle – hlavně když nehoři na schodišti.“

Nikdo z nas nic neřikal, protože jsme nevěděli, co dělat.

Překvapilo nas, že jako prvni promluvila Chantal.

273

„Takhle je nastavena klimatizace,“ zašeptala. „Kde

hoři?“

„V ubytovacim podlaži,“ odpověděl Adrian.

Zamyšleně se zamračila a vypadala, že s každou dalši

vteřinou vic a vic oživa. „Tak to je nejspiš jen dym.

Samozřejmě…

neměla bych řikat ,jen‘. Lide se občas mylně

domnivaji, že nebezpečny je jen oheň, ale i dym může

byt smrtici.“

„Ty jsi važně alchymistka,“ poznamenal Adrian s hořkym

usměvem. Nic dalšiho už ale řict nestihl, protože se

v bližicim se dymu rozkašlal.

Vykročila jsem kupředu, ačkoli mi nohy moc dobře

nesloužily, ale chtěla jsem udělat něco stejně velkolepeho,

jako pro mě dneska udělali moji kamaradi. Neni to

tak davno, co jsem použila kouzlo neviditelnosti a pracovala s živlovou magii…, jenže to bylo po několika tydnech relativniho odpočinku a s přiměřenou stravou. Dokažu

udělat to, co chci, i když jsem na tom fyzicky tak

bidně? Ani tentokrat jsem neměla žadne pomůcky potřebne

k magii. Vzpomněla jsem si, jak jsem při vyrobě

solneho inkoustu vyvolala živel vzduchu, a tak jsem

zvedla ruku a zkusila to i teď. Zvedl se lehky vanek, diky

němuž od nas dym pomalu odvanul. Byl to bolestny

a pomaly proces, protože jsem se neodvažila vyvolat nic

silnějšiho, aby tim oheň nahodou ještě nevzrostl. Taky to

bylo mnohem vic vyčerpavajici, než jsem předpokladala.

Než jsem se dostala do půlky kouzla, roztřasly se mi

nohy a volnou rukou jsem se musela opirat o zeď. Oba

alchymiste mě znechuceně pozorovali, a kdyby neměli

spoutane ruce, nejspiš by teď dělali znameni proti zlu.

Dym konečně ustoupil a nam se otevřela cesta do řidici

mistnosti. Adrian nebral na vědomi moje řeči, že

jsem v pořadku, a podpiral mě jednou rukou, zatimco

274

druhou pomahal Chantal. Eddie vypadal, že by mu taky

rad pomohl, ale neodvažoval se spustit z oči oba spoutane

alchymisty. Strčil je do mistnosti a pak jsme prošli

tajemnymi dveřmi, ktere jsem letmo zahledla při svem

nočnim průzkumu. Dalši schodiště nas vedlo nahoru…

… a pak jsem poprve po čtyřech měsicich uviděla slunečni

světlo.

Ohromilo mě to natolik, že jsem se nahle zastavila

a chudak Adrian kvůli tomu klopytl. Chantal take ohromeně

zirala na slunečni světlo pronikajici dovnitř jedinym

malym oknem. Zlate a oranžove odstiny naznačovaly,

že se bliži zapad slunce.

„Nadhera,“ zamumlala jsem.

„Souhlasim,“ řekl Adrian a ja si všimla, že kouka na

mě.

Usmala jsem se na něj a zalitovala, že nemůžu řict

něco vic, ale mistnost byla plna lidi. V rohu se tisnil veškery personal napravneho centra spolu s Marcusem, Treyem a nějakym dalšim klukem, kteři je hlidali.

„Kde jsou všichni?“ zeptal se Eddie.

„Kde je Duncan?“ zeptala se Chantal.

„Sheila je odvedla do bezpeči,“ odpověděl Marcus.

„Připadalo mi nejlepši je odtud dostat.“ Obdařil mě

svym usměvem filmove hvězdy. „Rad tě zase vidim ve

skutečnem životě, Sydney.“ Přestože se zařivě usmival,

z jeho oči vyzařoval vztek. Stejně jako Adrian si všiml,

v jak zbědovanem jsem stavu.

„Do bezpeči?“ sykla Sheridanova. Všimla jsem si ji až

teď. „Važně si myslite, že existuje nějake bezpečne misto,

kam můžete jit a kam se my ne–“

Zmlkla, protože Chantal se najednou vytrhla Adrianovi

a vrhla se na ni. „Ty!“ vykřikla Chantal. „Tys mi

to udělala! Ať už mě mučil kdokoli, vždycky jsi za tim

275

stala ty. Vydavala jsi rozkazy!“ V jejim zoufalem utoku

bylo cosi animalniho. Napadlo mě, jestli bych se chovala

stejně, kdybych tam byla zavřena tak dlouho. Bodlo mě

z toho u srdce.

Chantal ale nikomu neubližila, protože před Sheridanovou

si hned stoupli alchymiste. Zeslabla jsem k Chantal

došla a pokusila se ji jemně odtahnout. „Už to skončilo,“

řekla jsem ji. „Nech to plavat.“

„Ty viš, co dělala!“ Nenavist a bolest v Chantalině obličeji odražela i moje temne emoce, ktere jsem v sobě dusila a zatim je ještě nevypustila ven. „Viš, jaka je to stvůra!“

„My na tomhle světě nejsme stvůry,“ řekla Sheridanova.

„Bojujeme s nimi a vy zrazujete svůj vlastni druh.“

Chantal se ji znovu pokusila napadnout a tentokrat

mi s ni pomohl Adrian. „Je po všem,“ přesvědčovala

jsem ji. „Ona už ti nemůže ubližit.“

„Fakt si to mysliš, Sydney?“ ušklibla se Sheridanova.

„Opravdu mysliš, že můžete jen tak odejit? Neexistuje

misto, kam bys mohla jit, kam byste vy všichni mohli jit,

ale hlavně ty, Sydney. Za tohle můžeš ty a žadny alchymista si neda pokoj, dokud tě znovu nechytime a –“

Jeji dramaticky proslov byl znovu umlčen, tentokrat

proto, že ztichl požarni alarm a zapnuly se hlasiče, ktere

začaly střikat vodu. „No, no,“ poznamenal Marcus, když

jsme byli všichni zmačeni. „Zda se, že Grif to konečně

opravil.“

„Měli bychom odtud vypadnout,“ řekl byvaly alchymista,

ktereho jsem neznala. „I když jsou jejich posily

kilometry daleko, je dost pravděpodobne, že už o ně někdo

zavolal mobilem.“

Marcus přikyvl na souhlas. „Jenom se postarame, aby

tu zůstali.“

„Na,“ řekl Adrian a z kapsy u saka vytahl několik plas-

276

tovych pout. „Myslel jsem, že by se jich par navic mohlo

hodit.“

Trey s Marcusovym pomocnikem spoutali všechny

alchymisty a Marcus jim sebral zbraně. „Tohle tady

v žadnem připadě nenecham. Vezmeme si je a zničime

je.“ Pohledem zhodnotil praci sveho tymu a spokojeně

pokyval hlavou. „Můžeme vyrazit.“

Otočila jsem se, abych je nasledovala, ale Sheridanove

hlas mě zarazil. „Nesmiš nikam jit!“ vykřikla. „Nemůžeš

odtud jen tak odejit!“

Ohledla jsem se po ni a moji pozornost upoutala

zdanliva maličkost. Při potyčce ji Chantal urvala horni

dva knofliky u halenky. Napochodovala jsem k ni a natahla

ruku. Couvla. Bezpochyby si myslela, že jsem ji přišla

proklit. Ale namisto toho jsem ji strhla z krku Adrianův

přivěsek.

„Tohle je moje,“ zavrčela jsem.

„Ty si to nezasloužiš,“ zasyčela. „Nemysli si, že je konec.

Jenom jsi nahradila Marcuse Finche na seznamu

nejhledanějšich

alchymistickych zločinců.“

Na to jsem nereagovala a jen jsem si přivazala křižek

kolem krku. Pak jsem se otočila a bez jedineho ohlednuti

jsem nasledovala svoje kamarady ven.

I když slunce zapadalo, venku panoval žar a naše

promačene oblečeni se ukazalo jako požehnani. „Kde to

jsme?“ zeptala jsem se.

„V Udoli smrti,“ odpověděl Marcus. „Nemůžeš popřit,

že alchymiste maji smysl pro dramatičnost.“

„Buď tak, anebo tu byly lacine pozemky,“ poznamenala

jsem.

Trey mě překvapil, když mě nahle sevřel v medvědim

objeti. „Netušiš, jak moc jsi mi chyběla, Melbourneova.“

Citila jsem, jak se mi do oči hrnou slzy. „Ty mně taky.

277

Děkuju… Děkuju ti za tohle. Nevim, jak se ti můžu odvděčit.“

„Žadne odvděčovani nepotřebuju.“ Podival se na mě

a trochu se zamračil. „Stači mi jen si odpočinout a najist

se.“

Vzapěti mě objal Marcus. „Trumflas mě,“ řekl a zazubil

se na mě. „Nahradilas mě na jejich seznamu.“

Oplatila jsem mu usměv a nedala najevo, jak moc mě

slova Sheridanove zasahla. „Děkuju, Marcusi. A omlouvam

se za to, jak jsem ti řekla, že jen žvaniš a nic nedělaš.“

Rozhodila jsem rukama kolem sebe. „Tohle… tohle

byla velkolepa akce.“

„Jo, mě i ostatni jsi vic než inspirovala,“ řekl. „A

pravděpodobně

i všechny, koho jsme z tohohle mista vyvedli.“

Nakonec přišel na řadu Eddie. Slzy se mi konečně vyřinuly

z oči. „Eddie, moc se ti omlouvam, že jsem ti tu

noc lhala.“

Zavrtěl hlavou a přivinul si mě do naruče. Slyšela

jsem, že z jeho hlasu zazniva potlačovany plač. „Ja se ti

omlouvam, že jsem je nedokazal zastavit. Omlouvam se,

že jsem tě dostatečně neochranil.“

„Ach, Eddie,“ popotahla jsem. „Ty jsi ten nejlepší

ochrance. Nikdo nemůže mit lepšiho stražce, než jsi ty.

Ani lepšiho kamarada.“

Dokonce i Marcus vypadal dojatě. „Lidi, nerad vas

vyrušuju, ale važně odtud musime vypadnout. Smat se

a brečet můžeme někde jinde.“

Otřela jsem si oči a naposledy spěšně Eddieho objala.

„Udělej pro mě laskavost,“ pověděla jsem mu. „Vrať se

k Jill.“

„Samozřejmě,“ přisvědčil. „Odjedu hned, jakmile budou

všichni v bezpeči. Ona je moje povinnost.“

278

„Nemyslela jsem, aby ses k ni vratil kvůli praci. Vrať

se k ni proto, že ji miluješ.“

Poklesla mu čelist. Myslim, že se nikdy nestalo, aby

mu někdo řekl něco podobneho, jenže po tom, čim jsem

si prošla, mi najednou zdvořilosti a přešlapovani kolem

horke kaše připadaly jako ztrata drahocenneho času.

Odstoupila

jsem, abych se připojila k Adrianovi. Kluk jmenem

Grif vytahl kličky.

„Když jsem byl venku, přivezl jsem mustanga. Kdo

v něm pojede?“

„My,“ řekla jsem, což všechny překvapilo. Vzala jsem

si od něj kličky. „To je… Mate dalši auto?“

„Prius,“ odpověděl Adrian pochmurně.

V duchu jsem spočitala všechny přitomne a ověřila si,

že se vejdou. Pak jsem nasadila zamilovany usměv. „Nebude

vadit, když s Adrianem pojedeme sami a s vami se

sejdeme až na mistě? Ja… chtěla bych chvilku soukromi.“

„Nebudeme tam mit misto na nohy,“ vykřikl Trey.

Pak se na mě ale podival a jeho vyraz změkl. „Ale kvůli

tomu přece nebudu stat v cestě prave lasce. Budu trpět

kvůli tvymu štěsti, Melbourneova. Jako vždycky.“

Adrian vytahl z priusu tašku a pak podal kličky Marcusovi.

Ten mi na oplatku dal něco nečekaneho. „Tohle

jsem ti nechal vyrobit už před nějakou dobou,“ objasnil.

„Vezmi si je pro všechny připady. Ostatnim vězňům je

taky opatřim.“

Podal mi dva řidičaky. Jeden byl můj původni z Utahu,

ktery jsem v Palm Springs nepouživala, když jsem

tam vystupovala pod jmenem Sydney Melroseova. Udivilo

mě, že ziskal od uřadů kopii. To mě ale nepřekvapilo

tolik jako druhy řidičak. Byl falešny, z Marylandu,

a stalo na něm to nejnečekanějši jmeno.

279

„Važně?“ zeptala jsem se. „Misty Steelova?“

Marcus pokrčil rameny. „To byl Adrianův navrh.“

„Drsny jmeno,“ poznamenal Adrian.

Rychle jsem Marcuse objala na znameni diků. Ve

svem alchymistickem obdobi jsem se naučila jednu věc,

a sice, že k tomu, aby člověk splynul s davem v modernim

světě, je důležita identifikace. Je těžke sehnat dobre

falešne doklady, nicmeně řidičak Misty Steelove neměl

chybu. Marcus a ostatni se nacpali do auta a Eddie se na

mě usmal na rozloučenou. Malem jsem se znovu zadusila

přivalem emoci.

„Nikdy jsem nemyslel, že uvidim Castila na pokraji

plače,“ poznamenal Adrian, když nastartoval mustanga.

„Tohle ho važně sebralo. Sakra, sebralo nas to všechny,

ale on si to opravdu vyčital. Nikdy si neodpustil, že tě

nechal, abys mu vyklouzla.“

„Tak doufejme, že si to odpusti,“ řekla jsem a zapnula

si bezpečnostni pas. „Protože se to stane znova. Do tajneho

domu nejdeme.“

280

18. kapitola

Adrian

V tu chvili jsem ji miloval vic než kdy

dřiv. Musite přece obdivovat ženu, ktera pravě vyvazla

z neuvěřitelně přišernych podminek a bez mrknuti oka

použila magii, a to se ani nezmiňuju o tom, jak dokazala

ustat situaci, kdy se ocitla tvaři v tvař svym mučitelům.

Někdo jiny by se z toho nejspiš zhroutil nebo by začal

popisovat

sve hrozive zažitky. Sydney ale ne. Nejenže byla

připravena hned začit něco dělat, ale rovnou chtěla zmařit

naš promyšleny, rozumny plan odcestovat do bezpeči.

Bylo to obdivuhodne. A taky to nepřipadalo v uvahu.

„Ne, Sydney. Marcus to ma pod kontrolou. Viš, co to

stalo planovani? Sakra, Eddie a ja jsme byli jen podpora,

ale většinu prace odvedl Marcus diky svoji předvidavosti.

Vyhledal dům, kde se mame setkat. Budeme tam

v bezpeči, dokud nenajde způsob, jak nas všechny

poschovavat

ve světě.“ Když se pořad tvařila zatvrzele, dodal

jsem: „Tohle on děla. Ukryl už i jine. Ukryva i sam

sebe. Vi, co děla.“

„Čas od času někoho někam ukryje, Adriane,“ řekla

klidnym tonem. „Nikdy jich ale nebylo tolik, vic než

281

dvanact. Tohle nebude jednoduche a nějakou dobu potrva,

než je bude moct rozdělit. Lide, kteři pravě opustili

samotky, nedokažou přežit sami! Potřebuji dohled, nejen

misto, kde se schovat. On svou praci odvedl a ja jsem mu

přitěži.“

Uviděl jsem, jak se na druhe straně parkoviště rozjel

prius. Věděl jsem, kde se nachazi misto, kde se mame sejit,

ale stejně bychom museli vyrazit hned za nimi. „Sydney,

nejsi žadna přitěž. Ty jsi ten hlavni důvod, proč rozjel

tuhle akci a všechny zachranil.“

„A teď je ohrožuju.“ Podivala se na mě a jeji hněde oči

vypadaly v zapadajicim slunci važně. „Adriane, slyšel jsi

Sheridanovou. Teď jsem jejich terčem ja. Pokud alchymiste

budou jen naznakem tušit, kde jsem, okamžitě po

mně půjdou – a to je riziko pro ostatni, kdybych s nimi

byla. Pro všechny bude bezpečnějši, když se ty a ja vydame

po svem. Beztak pro nas bude jednodušši zmizet,

když jsme jen dva.“

Tohle byl přesvědčivy argument, mnohem přesvědčivějši

než bezpeči ostatnich. Nedalo se řict, že jsem bastard

bez srdce, kteremu na nich nezaleži – protože mi na nich

opravdu zaleželo. Připadalo mi strašne, čim si prošli. Jenže moji největši a hlavni prioritou vždycky byla Sydney.

A určitě je pravda, že dva lide zmizi snadněji než dvacet.

Otazkou ale bylo, jestli mame nějaky plan, protože to bylo

něco, co jsme pravě teď potřebovali jako sůl.

„Kam navrhuješ jet?“ zeptal jsem se nakonec.

„Nevim,“ odpověděla. „Nejdřiv musime odjet co nejdal

od te pekelne jamy. Budu přemyšlet, kde může byt

nejbezpečněji – ve Statech nebo i mimo ně. A netvrdim,

že už nikdy nevyužijeme Marcusovy pomoci. Možna ji

ještě budeme potřebovat. Ale když se teď rozdělime,

alchymiste

snad budou pronasledovat nas a ne jeho.“

282

„To chceš?“ dotazal jsem se nevěřicně.

„Ne, jistěže ne. Nechci, aby pronasledovali nikoho

z nas. Ale jestli budou, věřim, že my dva je dokažeme setřast lip než ostatni.“ Zamyšleně se zamračila. „Fajn, jeď a půjč mi telefon.“ Podal jsem ji ho a vyjel jsem. Ulevilo

se mi, že od toho mista odjiždime. „Kde je Marcus chce

schovat?“ zeptala se.

„Na jihu. Směrem do Mexika, ale měli jsme v planu

sejit se asi hodinu cesty od Udoli smrti. Nevěděl, jestli

překroči hranice nebo ne, ale pobliž je misto, ktere může

posloužit jako dobry ukryt.“

Přikyvla, prohledla si na telefonu par věci a pak ho

zase odložila. „Dobře, takže jedeme na sever. Vlastně na

severovychod.“ Nemohl jsem si ji pořadně prohlednout,

protože jsem musel sledovat cestu, ale poznal jsem z jejiho

hlasu, že se usmiva. „Pořad jsi dobry v pokeru?“

„Proč? Konečně si se mnou zahraješ svlikaci poker?

Žadal jsem tě o to snad stokrat.“

„Smůla. Zatim. Ale budeme potřebovat penize a kousek

odtud je Nevada. Vsadim se, že hned za hranicemi

narazime na kasina.“

„Vim, že tam jsou,“ ujistil jsem ji. „Tenhle tyden jsem

tudy jel dvakrat. Nemam co vsadit, takže pokud doufaš,

že ihned zbohatneš, v tom ti nepomůžu.“

„Spokojim se s hotelovym pokojem, jidlem a nějakym

oblečenim.“

„To zvladnu. Ale…“ Ukosem jsem na ni pohledl.

„Myslel jsem, že neschvaluješ, abych použival eter ke

karetnim

hram.“ Samozřejmě nedokažu čist lidem myšlenky,

ale vidět auru poslouži skoro stejně dobře. Vždycky

jsem poznal, kdo blufuje a kdo řika pravdu.

S povzdechem se opřela do sedadla. „Neschvaluju.

Ani to, že pracuješ s eterem z jakehokoli jineho důvodu.

283

Jenže teď mame celkem mimořadne okolnosti. Až tohle

všechno skonči a my se někde usadime, snad se budeš

moct vratit k praškům.“

„Kdybych ty prašky nepřestal brat, teď bys tady se

mnou nebyla,“ připomněl jsem ji tiše.

„Ja vim… A ty viš, že jsem ti vděčna. Zaležitost s eterem

jednou budeme muset vyřešit, ale…“

„Ale teď mame větši problemy,“ dopověděl jsem za ni.

„Na ničem mi nezaleži vic než na tobě,“ prohlasila.

„Jak se citiš? V jednom ze snů jsi mi řekl, že jsi přestal

brat prašky hned, jak mě zajali. Jak ti bylo? Zda se mi, že

to zvladaš skvěle, jako bys měl změny nalad pod kontrolou.“

Z jejiho hlasu zaznivala naděje a ja se proto nedokazal

přimět povědět ji pravy důvod, proč mam změny nalad

pod kontrolou – že je totiž nahradil přelud moji mrtve

tety.

„Žiju, ne?“ prohlasil jsem nenuceně. „A nesnaž se měnit

tema. Ty jsi prošla mnohem horšim peklem než ja.“

„Teď se o tom nemusime bavit,“ namitla.

Zavladlo mlčeni a oba jsme si zachovavali sva tajemstvi

ohledně toho, jak jsme trpěli v nepřitomnosti toho

druheho. Uvažoval jsem, jestli se chceme jen vzajemně

chranit, nebo prostě nechceme přiznat svůj strach a slabost.

Ne že bych si myslel, že je Sydney slaba, to ani v nejmenšim.

Ale když jsme byli v napravnem centru a ona

byla pohromadě s alchymisty, viděl jsem v jeji auře naznak

strachu, stejně jako u ostatnich vězňů. Bylo mi jasne,

že by to považovala za selhani.

„Tak si aspoň rozbal darky,“ řekl jsem ve snaze ji rozveselit.

„Dal jsi mi darek jako gratulaci, že jsem se dostala

z napravneho centra?“ podivila se.

284

„Ne tak docela. Podivej se tamhle do tašky.“

Udělala to a překvapeně vyjekla. „Proboha! Kdybych

měla tyhle amulety u sebe v napravnem centru, všechno

by šlo mnohem… Skokane!“

Koutkem oka jsem uviděl, jak zvedla maleho zlateho

dračka. Když znovu promluvila, vypadalo to, že se rozplače.

„Ach, Skokane. Myslela jsem na něj. Řikala jsem si, co

se s nim asi stalo a čim si prochazi…“ Začala pronašet

zaklinadlo, ale vtom se zarazila. „Bude mit hrozny hlad.

Radši počkame, až budeme mit něco k jidlu. Mně by taky

nevadilo opravdove jidlo.“

„To můžu zařidit i bez pokeru,“ ujistil jsem ji. „Na co

maš chuť? Na steak? Sushi? Jen si řekni.“

Rozesmala se. „Pro mě radši nic tak luxusniho. Nemyslim,

že by to můj žaludek zvladl po –“ Smich ji přešel.

„Po čem?“ zeptal jsem se tiše.

„Později,“ řekla. „O tom ti povim později.“

Povzdechl jsem si. „Takže pořad budeme řikat, že

později.“

„Až budeme dal než par kilometrů od napravneho

centra,“ řekla. „Teď se musime soustředit na utěk.“

Měla pravdu, ale to neznamenalo, že se mi ta pravda

zamlouva. Vlastně mě to cestou znepokojovalo čim

dal vic. Bylo mi hrozně z toho, že neznam podrobnosti

o tom, co všechno tam prožila. Rychle mě ujistila, že mě

miluje, že jsem ji chyběl a že ji nic nemůže učinit šťastnějši, než když je zase se mnou. Věřil jsem tomu, ale to neznamenalo, že můžu nechat minulost jen tak.

Teta Taťana zašeptala: Jsi si jistý, že je to pravda? Možná, že ve skutečnosti nechceš vědět, co se jí stalo. Letmo jsi zahlédl, jaké to tam bylo. Opravdu chceš, aby ti potvrdila, jaká zvěrstva tam s ní prováděli?

285

Pokud to Sydney dokázala přežít, pak jsem snad schopen

to přinejmenším vyslechnout, opačil jsem. A přitom… jsem uvažoval, jestli tetin přizrak nakonec nema pravdu.

Asi po hodině a půl jsme přejeli hranici do Nevady

a nezdalo se, že by nas někdo pronasledoval. Ale když

jsme zastavili u maleho hotylku s kasinem, zavolal mi

Marcus.

„Zabloudili jste?“ zeptal se. Nezněl přimo naštvaně,

ale jeho ton mi napovidal, že moc dobře vi, že jsme

nezabloudili.

„Spiš jsme si vyrazili na projižďku,“ odpověděl jsem

vesele.

Zaupěl. „Adriane, probrali jsme to! Až doteď všechno

vychazelo perfektně. Jak vas vůbec napadlo odklonit se

od planu?“

„Ehm, protože takhle fungujeme?“

Sydney si ode mě vzala telefon dřiv, než jsem mu stihl

podat dalši nemeně přesvědčiva vysvětleni. Použila tytež

argumenty, ktere sdělila mně, až na to, že na Marcuse

přitom nezapůsobily jeji krasne oči tak jako na mě. Když

telefonat končil, bylo jasne, že nevyhral. Sydney se s nim

rozloučila neurčitym: „Budeme v kontaktu.“

Pozval jsem ji na večeři, ale ona odmitala jit ve vězeňskem

munduru i na hotelovou recepci, natožpak do

restaurace. Zapsal jsem nas do hotelu a zjistil jsem, že

u sebe mam penize na menši apartman. Nebylo to nic

luxusniho

– rozhodně se to nebližilo našemu hotelovemu

apartmanu tenkrat v zasněžene Pensylvanii – ale byla

tam samostatna ložnice a větši koupelna než v obyčejnych

pokojich. Sice jsem neznal podrobnosti, čim všim si

Sydney prošla, ale bylo mi jasne, že si teď zaslouži trošku

rozmazlovani.

Když usedla na postel, jeji vyraz mi to potvrdil. Mně

286

se pokoj zdal průměrny, ale z jejiho nadšeneho povzdechu

byste usoudili, že je postel vyrobena z peři andělů.

Natahla se a zavřela oči.

„Tohle je nadhera,“ konstatovala. Natahl jsem se vedle

ni a srdce mi přetekalo radosti. Kdysi jsem si myslel,

že když se se Sydney ocitnu v posteli, můžeme se věnovat

jen jedine aktivitě, ale teď bylo všechno jine. Nemohl

jsem zaživat větši uspokojeni než vidět ji šťastnou

a v bezpeči a na dosah. Po tak dlouhem odloučeni se mi

zdalo jako zazrak, že jsme spolu.

„Přes ulici je nakupni centrum,“ řekl jsem. „Dojdu

nam něco koupit… Nebo chceš jit se mnou? Bojim se tě

tu nechat samotnou…“

Zavrtěla hlavou. „Budu v pořadku. Navic v tašce od

profesorky Terwilligerove je amulet, ktery by dokazal

vyhodit do vzduchu celou tuhle zeď. Tak si pospěš.“

To jsem měl v umyslu. Přeběhl jsem ulici a až v půli

cesty jsem si uvědomil, že porušuju zakladni pravidla

morojske bezpečnosti, když jdu sam v noci ven na neznamem

mistě. Vždyť nas odmalička učili, že je nebezpečne

chodit o samotě ven i na znamych mistech. Nikdy by mě

nenapadlo, že jednou pro mě Strigojove nebudou

představovat

největši ohroženi, co se tyka osobniho bezpeči.

Znal jsem Sydney natolik, abych byl schopen odhadnout

jeji velikost, a koupil jsem ji zakladni kusy oblečeni

a toaletni potřeby. Ve vedlejšim obchodě jsem koupil

sendviče s krůtim masem a nejrůznějši sladke tyčinky

v naději, že aspoň s něčim z toho si jeji žaludek dokaže

poradit. Pak už jsem nakupovani nechal, protože mi bylo

jasne, že budu ještě potřebovat penize na sazky v pokeru.

Byl jsem venku asi dvacet minut, ale když jsem se

vratil do hotelu, Sydney nebyla v obyvaku ani v ložnici.

Srdce se mi zastavilo. Připadal jsem si jako v pohadce,

287

kdy se probudite a uvědomite si, že všechno byl jenom

sen, ktery se vam pravě rozplynul před očima.

Pak jsem si ale všiml, že dveře do koupelny jsou pootevřene

a že se za nimi sviti. Zavahal jsem. „Sydney?“

„Pojď dal,“ vyzvala mě.

Otevřel jsem dveře a okamžitě ucitil vůni jasminu.

Sydney ležela ve vaně, až po krk ponořena v pěně. V koupelně bylo jako v sauně. „Jak horkou maš vodu?“ zeptal jsem se a sledoval paru ve vzduchu.

Rozesmala se. „Tak horkou, jak jenom vydržim. Ani

neviš, jak je to dlouho, kdy jsem se naposledy doopravdy

ohřala.“ Vytahla z vody štihlou paži a ukazala mi malou

plastovou lahvičku s hotelovym logem. „Nebo jak dlouho

jsem necitila něco… přijemneho. V napravnem centru

bylo všechno tak sterilni, smrdělo to tam skoro jako v

nemocnici.

Tohle mě uplně poblaznilo, takže jsem si dala

do vody rovnou celou lahvičku.“

„Když se ti to tak libi, požadame je o dalši.“ Zvedl

jsem lahvičku a přečetl si etiketu. Byl to laciny sprchovy

gel. „Nebo ti koupim opravdovy jasminovy parfem, až

vyhraju v pokeru.“

„Ty to nechapeš,“ řekla a ponořila se do pěny ještě

vic. „Po tom, co jsem zažila…, je tohle ten největši luxus.

Nepotřebuju nic exkluzivnějšiho.“

„Možna bychom si mohli promluvit o tom, cos prožila,“

navrhl jsem ji. „Pomůže mi to pochopit tě.“

„Někdy jindy,“ odpověděla vyhybavě. „Jestli jsi přinesl

jidlo, radši se nejdřiv najim.“

„A opustiš tenhle vařici kotel?“

„Teď se budu koupat pořad,“ řekla. „Konečně jsem si

oholila nohy. Po čtyřech měsicich. Uf!“

Potom si bez varovani stoupla a mně se naskytl pohled

na jeji nahe tělo, jen misty obalene pěnou. Zahřalo

288

mě to u srdce a rozproudilo mi to krev. Měl jsem co dělat,

abych skryl svůj šokovany vyraz. Už předtim jsem

si všiml, že hodně zhubla, ale až dosud jsem neviděl,

jak moc. Prakticky bych ji mohl spočitat žebra. Dokonce

i ona, ačkoli byla vždycky posedla hlidanim sve vahy,

musela uznat, že tohle už je za hranici zdravě vypadajiciho

těla.

„Tohle jsi nečekal, co?“ zeptala se smutně.

Omotal jsem ji ručnikem a přivinul si ji do naruče.

„Čekal jsem, že uvidim tu nejkrasnějši ženu na světě, v jejiž přitomnosti se mi zastavi srdce a kterou budu chtit odnest do postele, kde spolu prožijeme nezapomenutelnou

noc. Takže abych ti odpověděl, přesně tohle jsem čekal.“

Usmala se a opřela se o mě. „Ach, Adriane.“

Ve vedlejši mistnosti jsem ji ukazal, co jsem nakoupil.

Probirala se oblečenim, a když vytahla růžovofialove

tričko, zasmala se. „Viděls mě někdy v něčem tehle

barvy?“

„Ne,“ uznal jsem. „Ale už je na čase. Po tomhle.“ Ukazal

jsem na mundur, ktery se valel na hromadě na zemi.

„Tohle spalime.“

Znovu se rozesmala a byl to ten nejkrasnějši zvuk,

jaky jsem kdy slyšel. Oblekla si růžovofialove tričko a bile šortky. „Jsi nejlepši,“ pověděla mi.

Ale když jsme usedli k večeři, zjistil jsem, že nejsem jediny v jejim srdci. Proměnila Skokana z jeho nežive podoby.

Když se leskla soška změnila v zeslableho šupinateho

tvorečka, ktery byl skoro stejně vyzably jako ona, z oči ji

vyhrkly slzy. Přitiskla si ho k srdci, chovala ho a šeptala

mu slůvka, jakymi lide uklidňuji děti nebo domaci mazličky.

Znovu a znovu mu opakovala, že všechno už bude

v pořadku. Uvažoval jsem, jestli tim nahodou neuklidňuje

i samu sebe.

289

Pořad mu ulamovala kousky sveho sendviče s krůtim

masem a až v polovině jsem si uvědomil, co se to tu děje.

„Hele,“ řekl jsem. „Nech si taky něco pro sebe.“

„Ma veliky hlad,“ řekla. „Dokonce ani nevydava ty

žalostne zvuky jako vždycky, když chce jist.“

„A na tobě zase planda tričko velikosti XS. Dojez svůj

sendvič a ja mu dam ze sveho.“

Neochotně mi Skokana podala a ten se na mě zle podival,

že ho připravuju o jeji pozornost. Taky mam toho

dračka moc rad, ale v žadnem připadě s nim nebudu

zachazet lip než se Sydney. Pod mym dohledem snědla

zbytek sendviče, ale ani přes moje nalehani nesnědla

nic z různych čokoladovych tyčinek, ktere jsem nakoupil.

Nejradši bych byl, kdyby je spořadala všechny, ale

neminil jsem ji připominat, jak moc by teď potřebovala

cukr a tuk.

Potom Skokan usnul a ja myslel, že usne i Sydney. Ale

namisto toho mě zatahla do ložnice a vedla mě k posteli.

„Určitě si nepotřebuješ odpočinout?“ zeptal jsem se ji.

Objala mě kolem krku. „Potřebuju tebe.“

Naše rty se setkaly v prvnim opravdovem polibku od

doby, kdy ji odvedli. Rozpalilo mě to a připomnělo mi

to, jak moc mi celou dobu chyběla. Myslel jsem važně,

co jsem ji řekl – že nezaleži na tom, jak moc zhubla. Stejně je pro mě tou nejkrasnějši ženou na světě a žadnou jinou nechci. A nejen to – v přitomnosti nikoho jineho

se necitim tak správně. I uprostřed utěku z Udoli smrti a v těchhle podminkach jsem měl jistotu, že když jsem s ni, dokažu cokoli.

Libal jsem ji na krk a v duchu si vynadal, že jsem ten

sprchovy gel označil za laciny. Vůně jasminu spolu s jeji

přirozenou vůni působila omamně, mnohem lepe než

jakykoli parfem, ktery bych ji mohl koupit. Nohy měla

290

jako hedvabne a udivilo mě, jak rychle se ve mně i v ni

rozhořela nalehava touha. Obaval jsem se, aby to na ni

nebylo takhle brzy po utěku přiliš, ale když jsem se ji pokusil odradit, přitahla si mě bliž.

„Ty to nechapeš,“ zašeptala a jednou rukou mi prohrabla

vlasy. „Nechapeš, jak moc to potřebuju, jak moc

potřebuju tebe. Potřebuju si připomenout, že jsem naživu

a že tě miluju. Na tom mistě se ti to pokoušeji sebrat,

ale ja jsem nikdy nezapomněla. Nikdy jsem na tebe

nezapomněla,

Adriane, a když jsi teď tady…“

Nedokazala to dopovědět a ani nemusela. Naprosto

přesně jsem věděl, jak to mysli. Znovu jsme se polibili

a spoutavalo nas to mnohem vic než jen na fyzicke urovni.

Pokusil jsem se ji svleknout tričko, ale vtom se zarazila

a bez dechu se zeptala: „Koupil jsi něco v obchodě, že jo?“

Mozek jsem měl zatemněny touhou a myšlenkami na

ni, takže jsem nechapal. „Co? Koupil jsem spoustu věci.“

„Ochranu,“ vysvětlila mi vyznamně. „Neni naproti

drogerie? Tam je větši vyběr než jinde.“

„Ja… Aha, takovouhle věc. Ehm, ne, to jsem nekoupil.

Asi jsem zapomněl.“

Než Sydney zajali, brala prašky, takže jsem si s antikoncepci nemusel lamat hlavu. Myslim, že takhle ji to vyhovovalo nejvic, protože mohla spolehat jen sama na

sebe. Povzdechla si.

„Nezasloužim si uznani aspoň za to, že jsem se staral,

jak tě nakrmit a ošatit do zařivych barev, a ne o to, jak tě dostat do postele?“

Zlehka mě polibila na rty a usmala se. „Zasloužiš si

uznani za spoustu věci. Za tohle ale bohužel ne.“

Sklonil jsem se k ni a odhrnul ji prameny zlatych vlasů

z obličeje. „Viš, jak jsem teď rozervany? Teda, samozřejmě

jsem zklamany…, ale na druhou stranu tě miluju

291

snad ještě vic, protože jsi pořad uzkostlivě pečliva i přese všechno, co se stalo.“

„Važně?“ Posunula se, takže jsem si mohl opřit hlavu

o jeji hruď. „Moje uzkostliva pečlivost je to, co na mně

miluješ?“

„Miluju na tobě spoustu věci, Sageova. Nedokažu je

ani všechny vyjmenovat.“

Ačkoli bylo frustrujici, že jsme nemohli svou lasku

projevit fyzicky, pořad jsem si užival, že jsem s ni. Chtěl

jsem sex? Samozřejmě, ale mnohem vic jsem chtěl ji – jeji

přitomnost, jeji smich, jeji duši. Rozbouřene hormony

v mem těle se zanedlouho zklidnily a ja nalezl dostatečne

uspokojeni v tom, že jsme tam jen tak leželi v objeti.

A když kratce pote usnula, nabyl jsem dojmu, že nakonec

bylo nejlepši, že jsem do drogerie nešel, i když Sydney

tvrdila něco jineho. Teď je mnohem důležitějši, aby byla

zase v plne sile a zdrava, a ja si byl jisty, že v tom ji nejvic pomůže spanek a sladkosti.

Byl jsem však neklidny. Častečně kvůli dnešnim zažitkům

a udalostem a častečně kvůli tomu, že jsem tak

blizko Sydney. A taky bylo ještě brzy na to, abych šel

spat. Užival jsem si, jak se k sobě tulime, ale po chvili

jsem opatrně vyklouzl z postele a Sydney přikryl. S laskou

jsem si ji prohližel a pak jsem zhasl, vypližil se do

obyvaku a tiše za sebou zavřel dveře, abych ji nerušil.

Usadil jsem se na pohovce s čokoladovou tyčinkou

a potichu si pustil televizi, abych uklidnil svou přetaženou mysl. Nepochyboval jsem, že Sydney bude mit spoustu nejrůznějšich planů, ktere budou lepši než ty moje, ale

stejně jsem nedokazal nemyslet na budoucnost. Kam

můžeme

jit? Existuje nějake bezpečne misto? Ať už budeme

s Marcusem nebo sami, co budeme dělat? Vynaložili jsme

tolik energie, abychom mohli byt spolu – už to byl nadlid-

292

sky ukol –, takže jsme neměli čas se ani zamyslet, co budeme dělat. Využijeme některy z našich šilenych unikovych planů? Začne Sydney studovat na univerzitě? Povedeme

obyčejny život uprostřed ničeho? Budeme bojovat za

svobodu

Moroje a byvale alchymistky?

Vy nikdy nebudete mít klid, zašeptala teta Taťana v jedne ze svych nepřatelskych nalad. Ani ty, ani ta lidská dívka.

Tohle byla chyba.

Ne, namitl jsem. Bude to fungovat. Musí.

Jak? chtěla vědět.

Neznal jsem odpověď ani po hodině civěni na televizi.

Zvažoval jsem, že si půjdu lehnout, když vtom jsem

z ložnice uslyšel křik. V mžiku jsem vyskočil a rozběhl se

tam. Rozrazil jsem dveře a shromaždil v sobě eter, abych

jim mohl bojovat proti bandě alchymistů, kteři se sem

jistě vpližili oknem. Ale nikdo tam nebyl – jen Sydney.

Seděla na posteli a křičela. Nechal jsem eter zase rozplynout, přispěchal k posteli a přivinul si Sydney k sobě.

K memu ohromeni mě od sebe odstrkovala.

„Ne! Ne! Nedotykejte se mě!“

„Sydney, to jsem ja,“ řekl jsem a pokusil se ji chytit za

ruce, aby mě nepoškrabala. I když napůl spala, nezapomněla,

co nas učil naš učitel sebeobrany Malachi Wolfe.

„To je v pořadku. Ty jsi v pořadku. Všechno je v pořadku.“

Zapasila se mnou ještě vic a dokonce i v chabem světle

jsem viděl jeji zběsily, vyděšeny vyraz. Nakonec se

uklidnila a uvědomila si, že jsem to ja. Zabořila mi obličej do hrudi a rozvzlykala se – a nebyly to slzy dojeti jako při shledani s Eddiem ani slzy smutku, když oplakavala

žalostny Skokanův stav. Cela se třasla vzlyky a moje utěšovani ani vyptavani nebyly nic platne. Nemohl jsem dělat nic než ji držet, hladit po vlasech a čekat, až se uklidni.

Když se po chvili zklidnila, pořad ještě občas vzlykla.

293

„Ja… Myslela jsem, že jsem tam zpatky, Adriane.

V napravnem centru. Když jsem se probudila…, byla

tam hrozna tma. Teda než mě přidali k ostatnim. Ale

v te cele nebylo vůbec světlo. Nechavali mě doslova ve

tmě. Když mě pak pustili ven a viděla jsem světlo, bolelo

to. Tři měsice, Adriane. Tři měsice jsem stravila ve tmě,

v cele menši než je tahle naše koupelna. Myslela jsem, že

to zvladnu… Myslela jsem, že jsem silnějši… Jenže když

jsem se probudila a tys tu nebyl… Nic jsem neviděla…“

Znovu propukla v plač a ja měl co dělat, abych v sobě

udržel svoje emoce. Samozřejmě mi ji bylo lito. Bolelo

mě, že musela takhle trpět. Ale taky jsem zuřil. Kdybych

tohle věděl, když jsme byli v napravnem centru, přidal

bych se k Chantal a neodtrhaval bych ji od alchymistů.

Nejsem nasilnicky typ, ale vřel ve mně hněv, že alchymiste

takhle zachazeli s ženou tak skvělou a inteligentni,

ktera jim věrně sloužila a ve sve službě by pokračovala

i nadale, kdyby se to nepřičilo jejimu srdci. Snažili se ji

zlomit, změnit nejen jeji myšleni, ale i celou jeji osobnost.

A když jsem si uvědomil, že to možna ještě neskončilo,

že nestačilo dostat ji odtamtud, dopalilo mě to ještě vic.

Jak moc ji duševně poškodili? Bude nas to pronasledovat

po zbytek života, i když už bude Sydney volna? Nasledky

budou strašlive. V tu chvili jsem nenaviděl alchymisty

vic než kohokoli jineho na celem světě.

Znič je! ozvala se teta Taťana. Najdeme je a urveme jim všechny končetiny!

„Už tam nejsi,“ pověděl jsem Sydney a sevřel ji v objeti

pevněji. „Jsi se mnou a ja už nedovolim, aby se ti něco

stalo.“

Přitiskla se ke mně a vykoktala: „Nechci spat potmě.“

„Už nebudeš,“ slibil jsem ji.

Zůstal jsem s ni v posteli a nechal jsem rozsviceno, jak

294

jsem slibil. Tentokrat ji trvalo o něco o dele, než se uklidnila a znovu usnula. Poznal jsem, že spi hluboce, což pro ni bylo prospěšne. Ja jsem tak dobře nespal, jednak kvůli

světlu a pak taky proto, že jsem se pořad budil a kontroloval ji. Ale za moje nepohodli to stalo, když jsem věděl, že je v bezpeči a v klidu.

Probudila se odpočata a v dobre naladě a po nočnim

zhrouceni už nebylo ani pamatky. Nejlepši bylo, že měla

chuť k jidlu. „Nevim, co si objednat,“ řekla při pročitani

hoteloveho menu se Skokanem na klině. „Určitě si dam

kafe – netušiš, jak moc po něm toužim. Ale vaham mezi

farmařskou omeletou a borůvkovymi palačinkami.“

Sklonil jsem se k ni a polibil ji do vlasů. „Dej si oboji.“

„Jak jsi na tom s penězi?“ zeptala se obezřetně.

„Bude to lepši. Dneska zajdu dolů do kasina. Chceš jit

se mnou a přinašet mi štěsti?“

Zavrtěla hlavou. „Radši zůstanu tady a budu jist. Ty

si nic nedaš?“

„Dam si dole kafe. To je všechno, co potřebuju.“

Krev by taky nebyla k zahozeni, což byla dalši věc,

o ktere jsme zatim neuvažovali, když jsme rozjeli naš

plan. Stejně jako mnoho dalšich věci, i tohle jsme odložili

na později. Zatim jsem ještě nijak vyrazně nestradal, ale

brzy to budu muset nějak vyřešit.

Po nočnim incidentu jsem se bal, že Sydney nebude

chtit, abych odešel, ale když bylo venku světlo a měla

u sebe Jackiinu tašku, ničeho se nebala. Osprchovali jsme

se spolu – což bylo přijemne i mučive –, a když ji přinesli

ohromnou snidani, poslala mě dolů. „Ne abys všechno

dala Skokanovi,“ varoval jsem ji. Zasmala se a zamavala

mi na rozloučenou.

Dole v kasinu panoval větši klid, než by byl v noci,

ale přesto tam bylo rušno. V tom je půvab Nevady. Lide

295

zkoušeji štěsti bez ohledu na to, kolik je hodin. Našel

jsem si stůl se čtyřmi hrači, jejichž aury byly dobře čitelne, a pustil jsem se do prace. Přestože jsem byl ve vyhodě, nestavěl jsem to nijak na odiv, abych nepřilakal

pozornost personalu kasina. Takže pokažde, když jsem

vyhral, schvalně jsem pak zase prohral, aby mě nikdo

nepodeziral.

Taky jsem všem objednal rundu Bloody Mary,

což mi pomohlo, že si mě všichni považovali, a zaroveň

to zhoršilo jejich vykony.

Po par hodinach jsem vyhral dost slušny obnos na to,

abych se mohl vratit za Sydney. Původně jsem chtěl zůstat

ještě na par her, ale když došlo na sazky a ja rychle

zkontroloval aury spoluhračů, něco upoutalo moji pozornost.

Vlastně to upoutalo moji pozornost už dřiv, ale

to jsem o tom moc nepřemyšlel. Když jsem za pomoci

eteru koukal na aury spoluhračů, samozřejmě jsem zahledl

i aury všech přitomnych. Připadalo mi zvlaštni, že

je tam tolik lidi se žlutymi. Občas se objevila i oranžova,

což naznačuje myslici vědeckou osobnost. V Sydneyině

auře je taky hodně žlute barvy. U chronickych gamblerů

je to ale zřidkavy jev a už vůbec se nevyskytuje touhle

denni dobou. Ti, kdo hraji jen občas a pro zabavu, obvykle

přichazeji až večer, a ne rano. Tohle je misto zoufalců

a jejich aury by tomu měly odpovidat.

Uvažoval jsem o tom, vsadil a pustil se do hry. Kolo

skončilo tim, že jsem si rozdělil vyhru s chlapkem sedicim

vedle mě, což ho potěšilo. Při dalšim kole jsem znovu

zkontroloval aury a opět jen sama žluta. Všiml jsem si

ještě něčeho. Nikdo se žlutou aurou se nedival přimo na

mě, ale všichni se kolem mě rozmistili hezky symetricky.

Jen kolem mě. Když jsem se podival za ně, aury ostatnich

hostů vypadaly přesně tak, jak byste v kasinu očekavali.

Žluta. Barva přemyšlivych osob.

296

Barva alchymistů.

Když začalo dalši kolo, mavl jsem na spoluhrače, aby

počkali, a vytahl jsem svůj mobil. Litoval jsem, že jsem

jeden nekoupil taky pro Sydney. To musime hned napravit.

Snažil jsem se netvařit vyděšeně a vyťukal jsem

esemesku Marcusovi.

Zavolej do hotelu Silver Springs ve West Side a chtěj pokoj 301. Řekni Sydney, ať si okamžitě sbalí a počká na mě v autě.

Už jsem chtěl zpravu poslat, když vtom se zvenku

ozval vybuch. Lide křičeli a sypalo se sklo.

„Tak už ne,“ zamumlal jsem, smazal zpravu a zamiřil

ke dveřim.

297

19. kapitola

Sydney

Jedla jsem a jedla a bylo to baječne. Nemyslela

jsem, že toho budu schopna, ale po vydatnem

nočnim spanku bylo moje tělo připraveno přijimat potřebne

živiny. Samozřejmě jsem se o svou bohatyrskou

snidani rozdělila se Skokanem a potěšilo mě, že i on vypada

čim dal tim lip.

Oblekla jsem si dalši z triček zařive barvy (tentokrat

jasně modre), ktera mi Adrian nakoupil, a zvažovala

jsem, jestli nezajdu dolů do kasina povzbudit ho. Věděla

jsem, že by mě tam rad viděl, jenže když jsem pomyslela

na dav lidi dole, cela jsem se napjala. Toužila jsem se

znovu zařadit do normalniho světa, ale na některe věci

jsem zkratka ještě nebyla připravena. Už tak mě dost

ohromilo, když jsem si pustila zpravy a dozvěděla se, co

všechno se stalo během meho pobytu v napravnem centru.

Reporteři mluvili o udalostech, jako by o nich každy

věděl – což nejspiš věděl, když nebyl čtyři měsice zavřeny

jako ja.

Za svůj novy cil jsem si vytyčila seznameni s modernim

světem. Sbalila jsem všechny věci, se Skokanem se

298

usadila na pohovce a přemyšlela jsem, co dal. Budeme

muset pokračovat v cestě, a jakkoli jsem si to nechtěla

přiznat, bylo mi jasne, že budeme muset vyměnit mustanga

za něco meně napadneho. Teď mame před sebou

stejnou volbu jako Morojove, když se ukryvaji před Strigoji.

Mame jit na nějake hustě osidlene misto, nebo do

uplne pustiny? Oboji ma svoje pro a proti.

Ozvalo se zaklepani na dveře a ja jsem nadskočila leknutim.

Podivala jsem se na kliku. Včera v noci jsme si dali

ven cedulku „Nerušit“ a uvnitř opravdu nebyla. Strnula

jsem a čekala, jestli si klepajici uvědomi svůj omyl a odejde.

Po chvilce se ozvalo dalši zaklepani, tentokrat nasledovane

zvolanim: „Uklidova služba!“ To rozhodlo. Hotelova

služba zaklepe i navzdory cedulce „Nerušit“, pokud

si něco objednate, ale pokojske nikdy. Nervozně jsem se

propližila ke dveřim a odvažila se kouknout do kukatka.

Stala tam usměvava mlada žena v hotelove uniformě.

Vypadala

nevinně a ja jsem uvažovala, jestli nam cedulka

nahodou nespadla.

Vtom něco upoutalo moji pozornost. Vedle ženy byl

stin, ktery ji nepatřil. Posunula jsem se a uviděla, že vedle ni stoji ještě někdo, koho jsem kukatkem pořadně vidět nemohla. Možna to bylo vic lidi. Rychle jsem couvla

a zašeptala zaklinadlo, ktere proměnilo Skokana v sošku.

Tu jsem dala do nakupni tašky s našim oblečenim. Popadla

jsem ji, přes rameno si dala tašku profesorky Terwilligerove a přemyšlela, kam utect. Okno v ložnici bylo přiliš male, než abych se jim protahla. V obyvaku jsou

šoupaci dveře na balkon… ve třetim patře.

Vyšla jsem na balkon a zvažovala svoje možnosti.

Moc jich nebylo. Pod balkonem se nachazelo parkoviště,

na kterem nebylo nic, co by zbrzdilo můj pad. Přimo

pod našim balkonem byl dalši a ja přemyšlela, jestli bych

299

na něj dokazala slezt. Před půl rokem bych řekla, že ano.

Teď jsem si tim tak jista nebyla. Než jsem se rozhodla,

na parkovišti zastavilo velke SUV a vyskočili z něho dva

muži ve slunečnich brylich. Postavili se tak, že by na mě

mohli vidět. Zahledla jsem, že jeden z nich ma v uchu

sluchatko a s někym tlumeně hovoři.

Zřejmě mluvil se skupinou před mymi dveřmi, protože

klepani nahle nabralo na intenzitě. Taky už přestali

předstirat, že jsou pokojske. „Sydney, vime, že jsi tam.

Nedělej to ještě těžši.“ Pak jsem uslyšela, jak do dveři

vkladaji kartu na odemčeni, ale když se pokusili otevřit,

zabranil jim v tom řetizek. „Nemaš kam jit, Sydney.“

„Řekni vašim chlapům venku, ať se honem zdekuji od

auta!“ zařvala jsem na tu ženu.

Vyšla jsem na balkon a vytahla jeden z amuletů, ktery

mi dala profesorka Terwilligerova. Většina prace se vykonala už při vyrobě amuletu, takže teď stačilo k aktivaci kouzla jen menši zařikavadlo. Pronesla jsem ta slova

a hodila amulet směrem k autu. Ihned jsem za nim vyslala

vzdušne kouzlo, ktere ho doneslo dal než můj přirozeny

hod. Nevim, jestli ti muži dostali echo od svych kolegů,

nebo si sami uvědomili hrozici nebezpeči, ale rozběhli

se od auta pryč, a když explodovalo, zalehli na zem. Taky

jsem couvla, když mě zasahla vlna horka. Byla jsem rada,

že venku nebyl nikdo jiny, kdo by se mohl zranit.

Ihned po vybuchu jsem nevahala a přelezla zabradli

balkonu. Diky jeho zdobenym mřižim jsem se pokažde

měla čeho chytit a kam šlapnout. Ale když jsem se pokusila

slezt na balkon o patro niž a vyšvihnout se na něj,

projevily se měsice fyzicke nečinnosti. V pažich jsem neměla takovou silu jako dřiv, takže pro mě byl nadlidsky ukol vůbec tam viset, natož abych se dokazala rozhoupat

a dopadnout na balkon. Slezla jsem tedy po zabradli co

300

nejniž, až se mi nohy houpaly jen kousek nad zabradlim

nižšiho balkonu. Dotknout se ho by bylo snadne. Ale

dopadnout

na něj, a ne mimo něj, už snadne neni. Bolely

mě všechny svaly a stisk prstů začal ochabovat.

„Sydney!“

Poznala jsem Adrianův hlas, ale neviděla jsem ho.

Nejspiš stal někde pobliž SUV.

„Pusť se!“ zakřičel.

„Spadnu!“ křikla jsem na něj.

„Nespadneš!“

Pustila jsem se a na okamžik se zdalo, že nic nemůže

zabranit, abych se nerozplacla o zem. Pak mě najednou

do zad udeřila neviditelna sila, ktera mě strčila přes zabradli nižšiho balkonu. Dopadla jsem na něj dost nemotorně, ale bezpečně. Nechapala jsem, co mě zachranilo.

Otočila jsem se na Adriana. Stal na parkovišti, dostatečně

daleko od hořiciho auta. Bližili se k němu alchymiste ve

slunečnich brylich. Upřel na ně pohled a odstrčil je

neviditelnou

zdi, stejně jako postrčil mě. Trhla jsem sebou

nad takovou telekinetickou praci, protože mi bylo jasne,

že vyžaduje spoustu eteru a že to Adrian nemůže dělat

cely den.

„Je otevřeno?“ křikl na mě.

Zkusila jsem dveře a přikyvla.

„Sejdeme se tam, kam jsem včera večer zapomněl jit.

Běž!“

Alchymiste se začali zvedat a Adrian se rozběhl pryč

od hořiciho auta a od parkoviště. V dalce houkali hasiči

a začali se srocovat prvni čumilove. Proběhla jsem hotelovym pokojem, na jehož balkoně jsem přistala, a ulevilo se mi, že je neobsazeny. Vyběhla jsem na chodbu v druhem

patře a uvažovala, co dal. Sejdeme se tam, kam jsem

včera večer zapomněl jít.

301

Bylo jedině rozumne, že nepůjdeme do auta. Alchymiste

už ho bezpochyby znepojizdnili. Kam mam tedy

jit? Po chvilce mi to došlo. Na jedne straně chodby se

nachazel nouzovy vychod, na druhe vytah a schodiště

vedouci dolů do haly a do kasina. Snažila jsem se myslet

jako alchymiste a zvolila si schody do haly. Zastrčeny

nouzovy vychod budou jistě sledovat.

Dole v přizemi vladl chaos, což bylo přesně to, co

jsem potřebovala. Všichni slyšeli vybuch, ale nikdo nevěděl, co se přesně stalo. Někteři lide prchali z hotelu, zatimco jini, když slyšeli vybuch venku, chtěli zůstat

uvnitř. Hotelova ochranka nevěděla, co dělat. Nakonec

jeden stražny rozhodl, že nejbezpečnějši bude vypustit

lidi nouzovym vychodem na opačne straně, než hořelo

auto. Rychle jsem se přidala k tomu shluku a divala se,

jestli mezi nimi poznam alchymisty. Netušila jsem, jestli

na sobě maji hotelove uniformy nebo normalni oblečeni.

Že je někdo bezpečny, mi napovidalo jedině to, když se

kolem mě protahl a vic než o mě se staral sam o sebe.

Už jsem se dostala skoro ke dveřim, když vtom jsem

navazala očni kontakt s mužem v košili s tropickym vzorem,

ktery se o mě rozhodně zajimal. Začal se ke mně

prodirat davem, ale měla jsem štěsti, protože pobliž stal

člen ochranky, ktery dohližel na evakuaci. „Mam z pokoje

vyhled na SUV, co vybuchlo,“ pověděla jsem mu.

„A než se to stalo, viděla jsem u něj tohohle chlapa!“

Takove tvrzeni by mohl kdekdo zpochybnit, ale doufala

jsem, že když zminim detail, že se jednalo o SUV,

doda to memu nařčeni na věrohodnosti. Navic člen

ochranky byl mlady a vypadal, že se chce vytahnout.

Stoupl si přede mě a zatarasil cestu muži v havajske košili, ktery už byl jen par lidi ode mě.

„Pane,“ oslovil ho stražny. „Můžu s vami mluvit?“

302

Muž byl netrpělivy a chtěl se za mnou dostat, takže

udělal tu chybu, že se pokusil kolem stražneho proběhnout.

Ten ho ale chytil a zavolal posily.

„Pusťte mě!“ křičel alchymista. „Musim se dostat

ven!“

„K zemi, pane!“

Nezdržela jsem se tam, abych se dozvěděla, jak to dopadne.

Nechala jsem je tam a protahla se ven. Tam se

druhy stražny pokoušel všechny evakuovane srovnat

do skupiny. Ignorovala jsem ho, okamžitě se odtrhla od

ostatnich a snažila se nějak zorientovat. Ven jsme vyšli

vychodem pobliž předni časti hotelu. Na druhe straně

rušne ulice jsem uviděla nakupni centrum, kde byl včera

Adrian. Rozběhla jsem se tam a litovala, že nejsme v

lidnatějšim

městě – třeba v Las Vegas –, kde bych se mohla

ztratit v davu. Takhle jsem vypadala podezřele a brzy

jsem uslyšela vykřiky. Ohledla jsem se a spatřila dalši dva

alchymisty ve slunečnich brylich, jak ke mně běži. Slezani

z balkonu mě vyčerpalo vic, než jsem si myslela, takže

v takovem stavu bych měla problem pracovat s magii.

Bližila jsem se ke křižovatce, za kterou už stalo nakupni

centrum, a tak jsem zpomalila. Uvažovala jsem, co

chtěji dělat. Jsme přece na veřejnosti a za denniho světla.

Mysli si snad, že mě můžou prostě unest z ulice? Ano,

uvědomila jsem si. Přesně tohle maji v umyslu. Později si

vymysli, jak to ospravedlnit a vysvětlit připadnym svědkům.

S nadpřirozenymi jevy to tak dělaji neustale. O kolik

těžši by to bylo s unosem člověka?

Padla zelena a ja se rozběhla přes silnici, jak nejrychleji

mě moje bolave svaly nesly. To ale nestačilo. Alchymiste

mě dohaněli. Doběhla jsem na parkoviště nakupniho

centra a zamiřila přimo do ohromneho obchodu,

odkud pochazelo moje oblečeni. Neohližela jsem se po

303

svych pronasledovatelich, zahnula jsem do odděleni

papirnictvi

a zamumlala chabe kouzlo neviditelnosti. Ucitila

jsem kolem sebe magii a rychle jsem zaběhla do jine

uličky, kdyby nahodou viděli, jakym směrem jsem běžela

původně. Nikdo mě nepronasledoval, a tak jsem

prošla dalši uličky a nakonec se zastavila u vychodu. Ve

dveřich stal jeden z alchymistů, takže jsem předpokladala,

že druhy prohledava obchod. Kdybychom na sebe

narazili, kouzlo by přestalo působit, protože mě hledaji.

V tašce jsem měla mnohem mocnějši amulet pro kouzlo

neviditelnosti, ale nechtěla jsem ho vyplytvat, když už

mam tak blizko k Adrianovi. Buď musim najit jinou cestu

ven – aniž bych narazila na druheho alchymistu –, anebo

odlakat pozornost toho ve dveřich.

Pořad jsem uhybala, rozhližela se a cik cak se bližila

k regalu s kosmetikou, ktera vypadala dost hořlavě.

Zažehnout

oheň pro mě neni problem. Ohnivou kouli dokažu

vytvořit i ve spanku. Problem ale spočival v tom,

že jsem nechtěla přilakat pozornost okamžitě. Jakmile

někdo uvidi moji ohnivou kouli, veškera pozornost –

i alchymistů – se upře tim směrem, což bylo přesně to, co

jsem potřebovala. Ale až se to stane, musim ja sama byt

dostatečně daleko.

Zavřela jsem oči a vykouzlila si v dlani několik malych

jiskřiček. Bylo těžke zabranit jim, aby se zvětšovaly,

protože při treninku s profesorkou Terwilligerovou jsme

se zaměřily na vyrobu těch největšich a nejsilnějšich ohnivych kouli. Tohle měl byt jen zapalny material. Jakmile se rozhořel maly plaminek, umistila jsem ho na khaki

panske plavky a co nejrychleji vycouvala. Skrčila jsem se

za voziky. Ačkoli jsem viděla tenky proužek dymu, plavky

se nevzňaly tak rychle, jak jsem předpokladala. Uplynula

dlouha mučiva chvile, kdy jsem čekala, až si toho

304

někdo všimne. Alchymista pořad stal ve dveřich a druhy

se k memu zděšeni bližil přimo ke mně. Snažila jsem se

vymyslet, jak se mu dostat z uhlu pohledu, když vtom

někdo vykřikl a z lacine latky konečně vyšlehly plameny.

Alchymista miřici ke mně se zastavil a podival se na

oheň, stejně jako alchymista ve dveřich. Využila jsem

toho odvraceni pozornosti, proklouzla jsem kolem nich

ven a po ulici se rozběhla o tři obchody dal do drogerie.

Před ni stal autobus s napisem LAS VEGAS, do něhož

zrovna nastupoval zajezd důchodců. Ve spěchu jsem do

jednoho z nich vrazila. Překvapeně zamrkal, když jsme si

pohledli do oči. Muselo mu připadat, že jsem tam spadla

z nebe, ale jak už to byva, když lide narazi na něco

nadpřirozeneho,

jen zavrtěl hlavou a otočil se zase zpatky

k autobusu.

Doběhla jsem do zadni časti drogerie k lekarně, kde

jsem v uličce s antikoncepci našla Adriana, přesně jak

jsem čekala.

„Doufam, žes vybral něco dobreho,“ řekla jsem mu.

„Dikybohu,“ vydechl a sevřel mě v objeti. „Nerad

jsem tě opustil, ale věděl jsem, že maš větši šanci, když

se hned rozdělime. Bylo mi jasny, že jsi dost chytra na to,

aby ses sem dostala.“

„Na misto, kam jsi včera večer zapomněl jit?“ zeptala

jsem se s usměvem. „Jo, přišla jsem na to, ale mam

v patach par pronasledovatelů. Jsou v hypermarketu…,

kde taky začalo nevysvětlitelně hořet. Kež bych přišla na

něco miň podezřeleho.“

„Horši než ja byt nemůžeš,“ řekl. „Když jsem v kasinu

uslyšel tu explozi, pomoci eteru jsem odhodil celou

bandu alchymistů, abych se vůbec dostal ven. Asi nebylo

na prvni pohled jasny, že jsem to udělal ja, ale tahle mista jsou plna kamer, ktere nahraly dost podivny zaznam.“

305

„Myslim, že alchymiste stopli všechny kamery nebo

je nechali přehravat smyčku, než se tam infiltrovali,“ řekla jsem. „Nechtěji o nic vic než ty, aby někdo nahraval jejich aktivity.“

Adrian vypadal, že se mu ulevilo. „Tak to jo. Jaky je

teď plan? Zavolame Marcusovi o pomoc?“

„Ne,“ řekla jsem. „Nechci, aby sem jezdil a riskoval,

když je tohle město plne alchymistů.“

„Jak mysliš, že nas našli? Podle auta?“

Povzdechla jsem si a připadala si hloupě, protože mě

to nenapadlo už dřiv. „Myslim, že maji oči a uši ve všech

městech pobliž napravneho centra pro připad, že by se

stalo něco podobneho. Nejspiš dali do oběhu naš popis

a někdo nahlasil, že nas viděl. Možna nějaky zaměstnanec

hotelu. Měla jsem to vzit v uvahu a na noc jsme měli

zastavit někde mnohem dal. Je to moje vina.“

„Je to vina jedině těch ubožaků, co zaviraji lidi do tmavych cel v Udoli smrti,“ řekl Adrian. „Takže si přestaň nadavat a použivej ten mozek, ktery znam a miluju.“

Polkla jsem a přikyvla. „Dobře. Musime se co nejrychleji

dostat z tohohle města a myslim, že vim jak.“

„Zahrnuje to kradeni auta a startovani pomoci dratů?“

zeptal se s naději. „Z moralniho hlediska to samozřejmě

neschvaluju, ale Rose s Dimitrijem to dělali často

a je to fakt machrovsky.“

Vzala jsem ho za ruku a vedla ho z obchodu ven.

„Můj plan je o něco miň machrovsky.“

Vyšli jsme ven a zjistili, že na ulici stoji hasičske auto

a shromažďuje se tam dav zvědavců. Nečekali jsme, abychom

se přesvědčili, jestli jsou v tom davu i alchymiste.

Rychle jsme doběhli k autobusu, do ktereho už mezitim

všichni nastoupili. Řidič na nas obezřetně pohledl.

„Vy k tehle skupině nepatřite,“ prohlasil.

306

Adrian se rozhledl po autobuse plnem bělovlasych

a šedovlasych důchodců. „Všimavy pan,“ zamumlal.

Strčila jsem do něj. „Měl jsi v kasinu štěsti?“

Adrian pochopil naražku a vytahl peněženku. „Radi

bychom se připojili,“ prohlasil.

Řidič zavrtěl hlavou. „To by nešlo. Je to zajezd organizovany cestovkou, ktera ma smlouvu s mym šefem a –“ Zmlkl a vytřeštil oči, když mu Adrian podal dvě

stodolarovky. Po chvilce vahani si je vzal a zastrčil do

kapsy. „Tak si nastupte. Myslim, že vzadu ještě budou

volna sedadla.“

Když jsme prochazeli mezi pasažery, všichni na nas

ohromeně zirali. Sedli jsme si uplně dozadu. Po chvilce

se zavřely dveře a autobus se rozjel. Adrian mě jednou

rukou objal a šťastně si povzdechl.

„Už se nemůžu dočkat, až o tom budeme vypravět

našim dětem. ,Milačku, pamatuješ, jak jsme podplatili řidiče autobusu, aby nas vzal na vylet s důchodci do Las Vegas?‘“

Rozesmala jsem se, i když mi moc do smichu nebylo.

„To je romantika. Určitě to na ně uděla dojem.“

Přestože se pořad tvařil pobaveně, v jeho vyrazu se

objevil i smutek. „Podle toho, jak jsem nedavno nahledl

do manželstvi, tohle velka romantika važně je.“

„O čem to mluviš?“

Usměv ho opustil už docela. „O ničem, co by stalo za

řeč. Prostě jsem jenom zjistil, že manželstvi mych rodičů

je podvod a moje matka vede blahobytny život s mužem,

ktery o ni nema valne miněni, ale plati ji vydaje.“

„Adriane,“ vykřikla jsem a položila jsem ruku na

jeho. „Proč jsi mi o tom neřekl?“

Jeho usměv se vratil, ale tentokrat byl hořky. „No, tak

nějak jsem měl jiny starosti.“

307

Naklonil se ke mně a polibil mě na čelo. Diky jeho

zmince o rodičich vyplulo na povrch něco, na co jsem raději

nemyslela – moji vlastni rodiče. „Viděls Carly,“ začala

jsem. „Neviš, co se stalo s moji rodinou?“

Cesta do Las Vegas trvala hodinu a půl a během ni mi

Adrian pověděl, co se dozvěděl o moji rodině a o rozvodu.

Srdce mi pokleslo. Ani mě moc nepřekvapilo, když

jsem se dozvěděla, že můj tata ziskal Zoe do peče, ale

stejně jsem v hloubi duše doufala, že to mohla vyhrat

mama.

„To neznamena, že je Zoe ztraceny připad,“ oznamila

jsem Adrianovi a snažila se tim přesvědčit spiš samu

sebe než jeho. „Zoe se z toho všeho může pořad ještě

dostat.“

„Může,“ připustil. Bylo mi jasne, že tomu sam nevěři.

Když jsme dojeli do Las Vegas, zjistili jsme, že autobus

veze učastniky zajezdu do hotelu Tropicana. Vystoupili

jsme před budovou, kde už na sve svěřence čekala

průvodkyně připravena se jich ujmout. Když jsme vystoupili

my, zatvařila se překvapeně. Adrian ji zamaval

a prošli jsme kolem ni, jako by bylo docela normalni, že

jsme taky přijeli. Byla přiliš ohromena, než aby něco řekla

nebo udělala, takže nas ani nezastavila.

Bohužel jsme zjistili, že i na nas tam někdo čeka.

„Adriane,“ řekla jsem obezřetně.

Sledoval směr meho pohledu a taky uviděl muže

a ženu stojici u vchodu do hotelu. Oba na nas zirali.

„A sakra,“ utrousil Adrian a zastavil se.

Čekala jsem, že se bude opakovat, co jsme zažili nedavno,

a že se alchymiste rozběhnou za nami. Namisto

toho se ale žena dotkla paže muže, ktery k nam stal otočeny

zady. Otočil se a ja zjistila, že je to člen ochranky.

Něco mu řekla a ukazala na nas. Okamžitě si to k nam

308

namiřil s oběma alchymisty v zavěsu. Rozhledla jsem se

kolem, jestli mame kam utect nebo jestli si můžeme chytit

taxi.

„To jsou oni,“ řekla ta žena. „Řikala jsem vam to.“

„Promiňte,“ pověděl nam stražny. „Potřebuju, abyste

se mnou šli dovnitř a odpověděli mi na par otazek. Vyrozuměl jsem, že jste nejspiš zapleteni do něčeho, co by zajimalo policii.“

„Adriane,“ procedila jsem skrz zuby. „Nemůžeme

s nimi jit.“ Věděla jsem, jak tyhle věci funguji. Kdybychom

skončili na policii nebo ve vazbě v hotelu, alchymiste

by udělali kouzla s papiry a docilili by toho, že nas

vydaji jim.

Adrian pohledl stražnemu zpřima do oči. „To je nějaky

omyl,“ řekl přatelsky. Jeho hlas byl vřely a tak medovy,

že přitahoval i mě. „Přijeli jsme sem jen kvůli zabavě,

abychom utratili spoustu peněz v kasinu. Tihle dva dělaji

problemy. Snaži se odvratit vaši pozornost od toho,

k čemu se ve skutečnosti chystaji.“

Stražny svraštil oboči, jak na něj začal působit natlak.

Zachvěla jsem se, protože to na mě udělalo dojem,

a taky mě znepokojilo, jak je Adrian mocny. Alchymiste

si taky uvědomili, co se tu děje. „On lže,“ vyštěkl ten

muž. „Chopte se jich a odveďte je dovnitř. Pomůžeme

vam je spoutat.“

„,Chopte se jich?‘ Važně?“ dotazal se Adrian. „Vim,

že jste fandove středověku, ale neuvědomil jsem si, že se

v něm snažite žit.“ Zaměřil svou energii znovu na stražneho.

„Pusťte nas. Tamhle nam zrovna zastavil naš taxik.

Nenechte je, aby nam branili v cestě.“

„Samozřejmě,“ přisvědčil stražny.

Adrian mě vedl k taxiku, ktery tam opravdu zastavil.

Alchymiste se pokusili vyrazit za nami, ale stražny jim

309

zastoupil cestu, protože byl stale pod vlivem Adrianova

natlaku. Alchymista zašel dokonce tak daleko, že stražneho

praštil, čimž alchymistka ziskala přiležitost rozběhnout

se k taxiku. To už jsme ale s Adrianem byli uvnitř.

Adrian zavřel dveře a zamkl, zatimco žena zběsile bušila

do okynka.

„Jeďte,“ poručil šoferovi. „Hned.“

Řidič vypadal dost vyplašeně, že mu nějaka ženska

boucha do auta. A ještě vyděšeněji se zatvařil, když se

k alchymistce po chvilce přidal i jeji kolega. „Jeďte,“ pobidla jsem ho.

Šlapl na plyn. „Kam?“

Několik vteřin ani jeden z nas neodpověděl. Pak jsem

řekla: „Do Čarodějne hodiny.“

Adrian na mě zostra pohledl. „Určitě je to dobry napad?“

zeptal se tiše. „Morojove spolupracuji s alchymisty.“

„Zkoušim štěsti.“ Když jsem uviděla jeho překvapeny

vyraz, dodala jsem: „Jsme přece v Las Vegas.“

Taxik nas dovezl doprostřed Stripu, a když zastavil,

upozornila jsem Adriana: „Pravděpodobně tam na nas

bude čekat jeden nebo dva alchymiste. Nerozhližej se

a nehledej je. Kdybys je uviděl, dělej, že sis jich nevšiml.

Prostě běž rovnou dovnitř a jdi na toalety. Ja udělam totež.

Až pak vyjdeš zase ven, nečekej na mě. Běž hrat karty

nebo tak něco. Najdu si tě.“

Zamračil se nad tim, ale nic nenamital. Zaplatili jsme

a vystoupili. V Čarodějne hodině jsem nikdy nebyla, ale

v alchymistickych kruzich to bylo zname misto. Kasino

a hotel provozovali Morojove, a ačkoli tam chodilo mnoho

lidi, majitele měli na paměti, aby vyhověli všem potřebam

Morojů. Vešli jsme dovnitř a morojsky dveřnik

nam zdvořile přidržel dveře. Uvnitř to vypadalo jako

310

kdekoli jinde v Las Vegas – spousta světel, hluk a rozbouřene emoce. Adrian se dokonale držel mych rozkazů a zamiřil na toalety na druhe straně haly. Ja jsem zapadla

na damy a zavřela se v kabince.

Tam jsem vytahla z tašky amulet neviditelnosti od

profesorky Terwilligerove, dala si ho kolem krku a pronesla

zaklinadlo, ktere kouzlo zaktivovalo. I s amuletem

to vyžadovalo spoustu energie, ale vysledek byl opravdu

silny. Kouzlo take vydrži mnohem dele než to, ktere

jsem použivala v napravnem centru. Teď jsem se dokonce

mohla i divat lidem do oči. Kouzlo by dokazal prohlednout

jedině někdo, kdo by věděl, že přimo před nim

stoji neviditelna Sydney Sageova. Neviditelna jsem vyšla

z kabinky a čekala, až sem někdo přijde a otevře dveře,

abych mohla nenapadně vyjit ven.

Adrian pravě vychazel z panskych toalet. Nasledovala

jsem ho k baru, kde si objednal drink a pak vyhledal

stůl s pokerem. Popijel nealkoholicky drink, ale byla

v něm krev, což bylo dalšim plusem tohohle mista, protože

jsem věděla, že už dlouho krev nepil. Jakmile se usadil

a začal hrat, stoupla jsem si za něj a pošeptala mu do

ucha: „Neotačej se. Jsem tady s tebou, neviditelna. Jestli

se na mě podivaš, pravděpodobně kouzlo zrušiš. Kyvni,

jestli rozumiš.“

Přikyvl.

Rozhledla jsem se kolem a sklonila se k němu: „Myslim,

že jsem tu zatim viděla jen jednoho alchymistu, ktery

tě sleduje. Par kol hraj. Zatim tě nikdo nesebere.

Nepřekvapilo

by mě, kdyby se tady za chvili objevil dalši

nebo rovnou dva.“

Rychle jsem obešla kasino, a když jsem zjistila, že

hlavni ostraha a vedeni sidli v prvnim patře, vratila jsem

se k Adrianovi. Dal jsem sledovala celou mistnost a ob-

311

čas jsem se zarazila, jak dobře Adrian hraje. Važně mu

to šlo skvěle, takže jsem byla rada, že jsem mu nikdy nekyvla na svlikaci poker. Ja jsem v pokeru taky dobra, ale hraju spiš podle statisticke analyzy. To se ovšem nevyrovna

schopnosti vyčist pravdu přimo z hračů.

V hracim podlaži se zanedlouho objevil druhy alchymista.

„Fajn,“ pošeptala jsem Adrianovi. „Dohraj tohle

kolo a pak se běž ubytovat na pokoj. Přihlaš se pod svym

skutečnym jmenem a hlasitě zopakuj čislo pokoje, aby ho

nikdo nemohl přeslechnout. Pak běž na pokoj. Půjdou za

tebou. Až tam přijdou, nevahej a předveď jim pořadnou

rvačku – ale davej si pozor, aby oni zautočili jako prvni.

O všechno ostatni už se postaram. Až se tě ochranka

bude vyptavat, zdůrazňuj kdo jsi, a jak ti ukřivdili.“

Bez mrknuti oka poslechl a ja ho nasledovala k recepci,

kde jsem se zastavila mimo jeho dohled. Alchymiste

se taky vydali za nim a postavali na doslech. Když Adrian

dostal klič, prohlasil: „Pokoj 707, jo? To zni jako šťastny

čislo.“ Oba alchymiste si vyměnili pohledy a zamiřili

k vytahu. Adrian nastoupil do dalšiho. Ja jsem zapadla

do zastrčene chodbičky v prvnim patře, přesvědčila se,

že nikdo neni nablizku, a zvedla jsem interni telefon. Vytočila jsem čislo ostrahy.

„Prosim, pomoc!“ vykřikla jsem. „Na chodbě v sedmem

patře napadli nějakeho muže!“

Pak už jsem mohla jen doufat, že se moje hra vyplati.

Šla jsem zpatky k hlavni kancelaři ostrahy a vyčkavala.

Po deseti minutach dorazili čtyři členove ostrahy spolu

s Adrianem a dvěma alchymisty. Skupina vešla do kancelaře

a ja tam proklouzla za nimi, při čemž jsem si davala

pozor, abych stala v mistě, kam Adrian nezabloudi

pohledem. Brzy přišel i denni provozni.

„Co se stalo?“ zeptal se.

312

Stražny začal mluvit, ale Adrian ho přerušil. „Ja vam

řeknu, co se stalo! Šel jsem si po svym, když se tihle dva,“

postupně ukazal na oba alchymisty, „na mě bezdůvodně

vrhli! Mate vůbec poněti, kdo jsem? Jsem Adrian Ivaškov.

Možna jste slyšeli o moji pratetě, jejim kralovskem

Veličenstvu

kralovně Taťaně Ivaškovove. A možna znate jednu

z mych nejlepšich kamaradek – současnou kralovnu.“

To provozniho zaujalo a pohledem přejel alchymisty.

Bylo jasne, že vi, co jsou zač. „Moc lidi od vas tu nevidame.“

„Ten muž je zločinec,“ zaprotestoval jeden z alchymistů.

„On a lidska divka zničili jednu z našich budov!

Mame pravo je zatknout.“

„Je?“ podivil se provozni. „Vidim tu jen jednu osobu.“

„Ona je tu někde taky,“ trval na svem druhy alchymista.

Stražny ukazal na ohromny monitor. „Mame tady zaznam

z kasina, pane. Lord Ivaškov byl sam.“ Přehral zaznam,

na kterem Adrian hral poker, a ja se jen modlila,

aby je nenapadlo přehrat, jak jsme do kasina vešli.

„A tady je to napadeni.“

Na dalšim zaznamu se objevili dva alchymiste čekajici

v sedmem patře na Adriana, až vystoupi z vytahu.

Bylo zřejme, že si začali a pokusili se na něj použit uspavaci pistoli. Adrian se hezky branil, a nejen eterem, jak jsem očekavala, ale dokonce se mu podařilo jednomu

z nich zasadit ranu. Wolfea by to potěšilo. Z pokojů začali

vykukovat hoste a zanedlouho dorazila ostraha, ktera

šarvatku ukončila.

„Tohle je nepřijatelne,“ prohlasil naštvaně provozni.

„Nemůžete si jen tak přijit do meho hotelu a napadnout

Moroje! Je mi fuk, kdo jste. Nemate pravo nam tohle dělat.“

313

„Je vinen ze spousty zločinů,“ prohlasil prvni alchymista.

„To vy nemate pravo branit nam předvest ho

k vyslechu.“

„Kde mate důkaz?“ zeptal se provozni. „A kde je ta

vaše zahadna divka? Evidentně jste se spletli.“ Obratil se

na jednoho stražneho. „Vyprovoďte je.“

„Sledovali mě cely den,“ objasnil Adrian. „Jak můžeme

vědět, že se nevrati?“

„Nikdo nebude vyhrožovat našim občanům,“ zavrčel

provozni. „Upozorněte ostatni personal. Prohledejte

tohle misto, tunely i všechno kolem budovy a hledejte

alchymisty. Všechny vykažte z našeho pozemku a zavolejte

ke dvoru. Při svem pobytu zde budete v bezpeči,

lorde Ivaškove.“

„Děkuju vam,“ řekl Adrian važně a zvedl se. „Pokud

už jste skončili, půjdu teď do sveho pokoje a taky si zavolam ke dvoru.“

Stražni odvedli protestujici alchymisty a provozni vyprovodil Adriana ven. Neustale se omlouval a nabizel mu nejrůznějši kompenzace za tu nepřijemnost. Když

pak Adrian osaměl ve vytahu, stoupla jsem si za něj

a promluvila.

„Neotačej se. Potřebujeme, abych nebyla na zaznamu

z kamer.“

„Vyšlo všechno podle planu?“ zeptal se.

„To si piš.“

Přidržel dveře do sveho pokoje otevřene o něco dele,

abych tam za nim mohla proklouznout. Sotva je zavřel,

stoupla jsem si před něj a řekla: „Tady jsem.“ Kouzlo se

ukončilo a Adrian mě objal tak mocně, až mě zvedl do

vzduchu.

„To bylo genialni,“ prohlasil. „Jak jsi věděla, co se stane?“

314

„Nevěděla,“ uznala jsem. „Teda ne s jistotou.“ Postavil

mě na zem a usedl na pohovku. „Ale byla jsem si jista,

že morojske vedeni nedovoli, aby alchymiste takhle zachazeli s někym z nich, aniž by měli důkaz – ktery samozřejmě mit nemohli. Marcus nechal kamery v Udoli smrti

zničit. Alchymiste by tě mohli obvinit jen na zakladě

vypovědi očitych svědků, což by tady beztak neobstalo.

Museli by napsat oficialni stižnost kralovně. A ja… no, to

je jiny připad. Mě by mohli vydat. Morojove by neměli

důvod mě chranit. Proto jsem byla neviditelna.“

Adrian seděl vedle mě a polibil mě na krk. „Už jsem

to sice řekl, ale řeknu to znovu: Sageova, ty jsi genius.

Pořad nachazim novy důvody, proč tě milovat, a nemyslel

jsem, že je to vůbec možny.“

„Nejsem žadny genius,“ namitla jsem a pohodně se

opřela. Do oči se mi nahrnuly slzy. Vadilo mi to. Vadilo

mi, že mi alchymiste tohle provedli. Nikdy dřiv jsem nebyla

takhle přecitlivěla! Když přišly problemy, vždycky

jsem jednala logicky, a ne emocionalně. Jenže teď bych

se nejradši schoulila do klubička a plakala. Podepsal se

na mně stres z napravneho centra a teď tohle napadeni.

„Měla jsem nas nechat jit s Marcusem. Nevim, jestli

dokažeme

alchymisty obejit! Mysliš si, že jsem chytra, ale

od koho jsem se to asi naučila? Vidiš, co všechno dokažou?

Maji svoje agenty v městečkach pobliž Udoli smrti.

Museli nas vidět, jak nastupujeme do autobusu, takže si

zjistili, kam jede, a počkali si na nas před Tropicanou.

Tamti alchymiste buď vystopovali naš taxik podle značky,

nebo na nas tady čekali dalši agenti, protože je to prostě

misto, u ktereho bylo pravděpodobne, že tam půjdeme.“

Zpřima jsem pohledla Adrianovi do oči. „Jak tomu

utečeme? Jak utečeme před skupinou, ktera ma oči a uši

všude? Kdo nas ochrani? Nemůžeme přece po zbytek ži-

315

vota použivat kouzla neviditelnosti a natlak! V tomhle

hotelu se nemůžeme schovavat věčně!“

Uvědomovala jsem si, že znim hystericky, a Adrianův

klid mi to jen potvrdil. „Asi mam napad,“ řekl. „Napad,

ktery nam zaruči fakt drsnou ochranu…, ale nevim, co si

o tom budeš myslet.“

„Jsem otevřena čemukoli,“ ujistila jsem ho.

Na okamžik zavahal a potom rozhodně přikyvl. Pak

přede mnou k memu naprostemu ohromeni poklekl a sevřel

mi ruce v dlanich. „Sydney Katherine Sageova,“ začal

a jeho zelene oči přetekaly laskou a upřimnosti. „Prokažeš

hloubavemu morojskemu povaleči tu čest, že se

staneš jeho ženou?“

316

20. kapitola

Adrian

Na žadost o ruku jsem čekal různe reakce.

Plač ale ne.

„Fajn,“ řekl jsem opatrně. „Nejspiš by to bylo lepši

s prstenem, viď?“

Zavrtěla hlavou a rychle si otřela uslzene oči. „Ne,

ne… Bylo to skvěle. Ale ja prostě nevim. Nevim, proč

brečim. Nevim, co to se mnou je.“

Ja jsem ale věděl, co se s ni děje. Čtyři měsice byla

zavřena a většinu te doby v naproste tmě. Prošla si

psychickym

i fyzickym mučenim a musela poslouchat, že

všechno, čemu věři, je špatne a zvracene – že ona sama

je špatna a zvracena. K tomu ještě stres z utěku – z

několikanasobneho

utěku –, jaky jsme pravě absolvovali.

Nedivil jsem se, že se teď zhroutila. Potřebovala by si dat

pauzu, aby se dala do pořadku po psychicke i fyzicke

strance. Jenže ti prokleti alchymiste ji nedopřeji chvilku

klidu.

„Dobře, pokračuj,“ vyzvala mě po chvili. Bylo na ni

znat, že se snaži krotit svoje emoce, protože si myslela, že takhle bude silna. Chtěl jsem ji řict, že sila nespočiva ve 317

skryvani svych pocitů a že je v pořadku, když se takhle

citi po tom všem, co prožila. „Vysvětli mi, jak vyřeši naš

problem, když se v devatenacti stanu nevěstou.“

Zůstal jsem klečet. „Vim, že to neni současti tvyho

planu,“ řekl jsem. „Aspoň zatim ne. Vim, že v idealnim

připadě bys teď studovala univerzitu a vyhlidku na manželstvi bys odsunula někam do budoucnosti.“

Přikyvla. „Maš pravdu. Ale věř mi, že to neni proto,

že bych tě dost nemilovala. Nedovedu si představit, že

bych si vzala někoho jineho. Ale jsme ještě mladi…“

„Ja vim.“ Stiskl jsem ji ruce pevněji. „Napadlo mě to,

když jsi řekla, že Morojove by mě chranili jakožto jednoho

z nich. Kdybychom se vzali, byla bys moje žena, takže

by tě Morojove taky museli chranit.“

Sydneyina předchozi slova mi připomněla něco, co mi

řekla Lissa, když jsem ji žadal o pomoc při hledani Sydney.

Kdyby někomu z mých lidí hrozilo nebezpečí od nich, pak

ano, měla bych právo proti alchymistům zakročit.

Nepochyboval

jsem, že kdybych utekl ke dvoru, byl bych v bezpeči.

Lissa by mě ochranila, i kdybychom nebyli dobři

přatele. Sydney měla pravdu, že ona by takovou zaruku

očekavat nemohla, což naznačil i provozni z hotelu. Ale

kdyby byla pani Ivaškovova…

Sydney se zamračila. „Uvažuješ o tom jako někdo,

kdo může ziskat občanstvi tim, že si vezme někoho z jine

země. Nemyslim, že mezi lidmi a Moroji to takhle funguje.

Když si tě vezmu, nestanu se automaticky Morojkou.

Tvoji lide mě nepřijmou jako jednu ze svych. Tvoje lidi

to vyděsi.“

„To je pravda,“ uznal jsem. „Ale to neznamena, že by

nechali moji ženu potrestat. Půjdeme ke dvoru a budeme

si tam skvěle žit.“ Neodpověděla hned a jeji mlčeni mě

znervozňovalo. Začal jsem si dělat starosti a hledat dalši

318

problemy, ktere neměly nic společneho s pochybnou logikou

meho planu. „Ale jestli si nami nejsi jista…“

Zadivala se na mě. „Ach, Adriane, to ne. O tohle vůbec

nejde. Je to, jak jsem řekla. Nikdy jsem nemyslela, že

bych se vdavala takhle mlada, ale nedovedu si představit,

že bych stravila svůj život s někym jinym než s tebou.

Uvažovala jsem o svatbě někdy v budoucnu. Teď je

to pro mě šok. A taky přemyšlim, jaky bychom měli život.

Kdybychom našli utočiště u Morojů, znamena to, že

bychom museli zůstat u dvora navěky? Viděla bych ještě

někdy svou rodinu?“

To mě vykolejilo. Největši komplikace, jakou bych čekal,

byla reakce moji rodiny a ostatnich, jako třeba Charlotte.

V tom by byl problem, ale to, čemu jsme teď se Sydney

čelili, bylo moc důležite. Byl jsem připraveny poradit

si s jakoukoli reakci od Morojů, ale opravdu jsem to

nepromyslel

natolik, abych se zabyval i Sydneyinym přibuzenstvem.

Sice jsem na to neměl žadnou odpověď, ale

přesto jsem sebejistě odpověděl: „Bylo by to jen na čas.

Nevim, na jak dlouhy čas, ale nakonec by se to přehnalo

a my bychom byli volni a mohli bychom jit, kam bychom

chtěli, a schazet se, s kym bychom chtěli.“

Jeji zahořkly vyraz mi napověděl, že se k tomu stavi

skepticky. „Jak to viš?“

„Prostě to vim. A věř mi, že nezaleži na tom, jaka

je teď situace, ale dokud budeme spolu, bude všechno

v pořadku.“

„Dobře,“ řekla po kratkem zamyšleni. „Ještě jedna

věc. Když ponechame stranou to, že bychom našli utočiště

u Morojů, mysliš, že jsme dost silni, abychom to

zvladli? Manželstvi neni jen kus papiru.“

Vstal jsem a sedl si vedle ni. „Ja vim,“ řekl jsem. „Vim,

že to bude těžky – z nejrůznějšich důvodů. Ale myslim,

319

že zvladneme překonat všechny překažky, pokud se budeme

pořad milovat jako teď.“ Pomyslel jsem na sve rodiče

a jejich manželstvi. To mi připadalo jako větši vtip

než uspěchany sňatek se Sydney.

„Jak to provedeme?“ zeptala se. „V tomhle hotelu určitě

maji svatebni kapli, jenže tam v žadnem připadě jit

nemůžeme.“

„To ne,“ uznal jsem. Žadny morojsky kněz by tomuhle

svazku nepožehnal. „Teď tady pobliž neni žadny alchymista.

Mame chvilku času se odtud dostat. Prostě půjdeme

na uřad a… Co se děje?“ Už zase začinala plakat.

„Nic, nic,“ ujistila mě. „To jen, že… To je jedno.“

„Pověz mi to,“ nalehal jsem.

„To jen…“ Povzdechla si. „Všechny moje plany tim

padem vybouchnou. Univerzita, moje rodina… a teď se

budu vdavat o spoustu let dřiv, než jsem chtěla. A dokonce

ani ta svatba nebude podle mych představ. Vždycky

jsem si představovala, že tam budeme mit kamarady,

ja budu mit krasne šaty a všechno, co k tomu patři. Vim,

že na ničem z toho nezaleži, a myslim to opravdu upřimně,

když ti řikam, že si tě rada vezmu i v tomhle jasně

modrem tričku. Jenom je najednou všechno uplně jinak.

Potřebuju čas, abych se s tim všim vyrovnala.“

Pohladil jsem ji po tvaři. „Ne, aspoň s timhle se nepotřebuješ vyrovnavat. Dej mi chvilku.“

Zvedl jsem se, vytahl mobil a vyhledal na něm par

věci, zatimco Sydney mě zvědavě pozorovala. Během

několika

minut jsem dal dohromady plan. Jen jsem doufal,

že nam ten plan nezpůsobi ještě větši problemy, než už

mame.

„Fajn. Teď odtud vypadneme, dokud tady neni žadny

alchymista. Nakonec si zase najdou cestu zpatky – i kdyby

si jen měli zakryt tetovani makeupem. Maš ještě dalši

amulety neviditelnosti?“

320

Zavrtěla hlavou. „Můžu použit menši kouzlo neviditelnosti,

ale na takhle přelidněnem mistě nebude moc

fungovat. Je tu přiliš lidi, do kterych se da vrazit.“

„Tak nas tedy budu kryt ja. Pojď.“ Podal jsem ji ruku.

„Musime odtud, a hned.“

Sešli jsme dolů po schodech a ja nas zahalil vlnou

eteru, ktera způsobila, že jsme vypadali neurčitě a

nezapamatovatelně

pro kohokoli, kdo se k nam přibližil.

Poznal jsem, že to funguje, protože když jsme prošli kolem

stražneho, ktery mě sem předtim přivedl, nedal nijak

najevo, že by mě poznal. Ale kdyby se na nas někdo

dival z dalky, nefungovalo by to. Nedokažu ovlivnit mysli,

ktere jsou daleko, proto jsem chtěl odejit teď, dokud

sem alchymiste nenasadi svoje špiony. Vedl jsem Sydney

podzemnimi tunely pod Čarodějnou hodinou, ktere se

tahly pod celym Stripem. Vedlo z nich několik vychodů

a ja jsem nepochyboval, že alchymiste je zanedlouho začnou

všechny sledovat. Teď jsem ale doufal, že před nimi

mame naskok a že vychod, ktery jsem vybral, je zatim

nestřeženy.

Vešli jsme do velkeho hotelu na Stripu. Ani jeden

z nas nezpozoroval, že by nas někdo sledoval, a tak jsem

při prochazeni hotelu nechal eterove kouzlo rozplynout.

V hotelu jsme nemarnili čas, vyšli jsme ven a chytili si

taxi. Jeli jsme do nejbližši kancelaře, kde můžeme ziskat

povoleni k sňatku. Štěsti bylo po dlouhe době na naši

straně, takže před nami tam čekalo jenom par lidi.

Pravděpodobně

proto, že byl všedni den odpoledne. Když na

nas přišla řada, předložili jsme doklady. Zatimco uřednice

zpracovavala papiry, obdařil jsem Sydney usměvem.

„Ty se nebudeš vdavat jako Misty Steeleova?“

„To by bylo určitě bezpečnějši,“ odpověděla s hořkym

usměvem. „Ale když budeme požadovat azyl u Morojů,

321

musime to udělat pokud možno legalně. Vezmeš si Sydney

Sageovou, ať se ti to libi, nebo ne.“

Polibil jsem ji na čelo. „To je to jediny, co chci.“

Zatim se na nas nevrhl žadny alchymista, což jsem považoval

za dobre znameni. Jakmile jsme ziskali povoleni,

taxikem jsme se vratili na Strip a zašli do jineho hotelu,

pod kterym se nachazel ohromny podzemni nakupni

komplex. Na telefonu jsem si znovu zkontroloval adresu

a pak jsem odvedl Sydney na misto, ktere jsem našel –

do salonu, kde snoubence vybavi všim potřebnym na

rychlou svatbu v Las Vegas. Zamiřili jsme do časti, kde

byly vystavene svatebni šaty a v dalši časti se nachazel

samotny salon. Sotva jsme vešli, přistoupila k nam

poradkyně.

„Vypadate jako šťastny par,“ oznamila nam. Netušil

jsem, jestli je to pravda, protože jsme byli oba nervozni

z toho, co bude nasledovat. „Jak vam můžu pomoct?“

„Budeme se brat,“ prohlasil jsem. „A vy mate dvě hodiny

na to, abyste ji dali všechno, co bude potřebovat,

a přichystali ji.“

To překvapilo dokonce i Sydney. „Adriane…,“ vypravila

ze sebe nervozně.

„Dělate tady i učesy a ličeni?“ zeptal jsem se a ukazal

do salonu. „Vezměte ji tam a taky ji pomozte vybrat nějaky

šaty. Pěkny šaty, ne něco z tohohle.“ Kyvl jsem k regalu

označenemu VYPRODEJ, u něhož jsme stali.

„Adriane…,“ zopakovala Sydney.

„A ja budu potřebovat smoking,“ řekl jsem. Z kapsy

jsem vytahl kousek papiru a poradkyni jsem vzal z ruky

propisku. „Tady jsou moje miry. Vyberte něco, co se bude

hodit k jejim šatům. Důvěřuju vašemu usudku. A dejte ji

všechno, co bude chtit.“

„Ty odchaziš?“ podivila se Sydney, když ji to došlo.

322

„Musim ještě zařidit par věci. Za dvě hodinky jsem

zpatky.“ Sydney i poradkyně se tvařily ohromeně. „Aha,“

řekl jsem. „Nejspiš bychom si měli promluvit o penězich.

Jsem ja to ale hlupak.“ Znovu jsem si vzal propisku a vedle

svych měr jsem napsal častku – ohromnou častku.

„Pokryje to všechny vydaje?“ Když to Sydney uviděla,

zalapala po dechu. Poradkyně nehnula ani brvou.

„Ano, pane. Rozhodně. Ale nepředpokladam, že mate

ty penize u sebe, abyste mohl poskytnout zalohu, že?“

„Ne,“ odpověděl jsem. „To ale neni třeba. Mam upřimny

obličej a vy mi věřite, že až se vratim, všechno zaplatim.“

Použil jsem natlak plnou silou a po chvilce zavahani

poradkyně souhlasně přikyvla. Ironii bylo, že bych ji

dokazal přesvědčit, aby nam všechno dala zadarmo. Jenže

mi bylo jasne, že Sydney by mi nikdy neodpustila, že

jsem naše manželstvi začal takovym podvodem. Navic

by tu nebohou ženu nejspiš vyhodili z prace. Polibil jsem

Sydney na tvař. „Užij si to. Vratim se brzy.“

Sydney se za mnou rozběhla a chytila mě za paži.

„Adriane, co teď budeš dělat? Ani ty nedokažeš ziskat

tolik peněz za dvě hodiny.“

Znovu jsem ji polibil. „Jdu ti splnit jeden sen, Sageova.

Důvěřuj mi. A pokud se objevi alchymiste…“ Nebylo

to moc pravděpodobne, ale musime byt připraveni na

všechno. „Dělej, co budeš moct, abys jim utekla. Sejdeme

se ve snu nebo přes Marcuse.“

„Buď opatrny,“ řekla se starostlivym vyrazem.

„Jako vždycky,“ zalhal jsem.

Vyšel jsem z nakupniho komplexu a snažil se nedavat

najevo, jak moc jsem nervozni. Bylo by chytre a bezpečne

využit tuhle chvilku bez alchymistů k přesunu z Las

Vegas a nechat se oddat někde jinde. Jenže kromě toho,

že tohle město je na rychle svatby idealni, jsem opravdu

323

chtěl splnit Sydney jeji sen. Musel jsem jen doufat, že to

dobře dopadne. Zabzučel mi telefon, tak jsem se podival,

kdo mi piše. Čekal jsem nějake zlověstne varovani

od Marcuse, ale namisto toho jsem objevil zpravu od Jill.

Tohle je ta nejromantičtější věc na světě. Mám dojem, jako bych sledovala film.

Díky, odepsal jsem. Nějaký novinky?

Ne, vedete si skvěle. Eddie zuří, že jste utekli. Tohle ho možná potěší.

Ulevilo se mi, když jsem se dozvěděl, že je zase s ni

a nedošlo k žadne ujmě, když jsme si ho vypůjčili na

zachrannou

akci. Napsal jsem: Zatím si to nech pro sebe. Pak

se připrav na následky. Pokud nás ovšem odtud dokážu

dostat.

S tím bych ti mohla pomoct, odpověděla. Sice jsem nechapal, jak by mi s tim mohla pomoct, ale už jsem ji nic dalšiho nenapsal, protože jsem se pohroužil do dalšich

ukolů.

Netrvalo mi dlouho, než jsem se dostal ke svemu cili –

do klenotnictvi, kde prodavali i vykupovali šperky. Nebyla

to přimo zastavarna, ale chodilo to tam podobně.

To je koneckonců Las Vegas. Pozdravil mě postarši bělovlasy

muž a zeptal se mě, jak mi může pomoct. Zhluboka

jsem se nadechl a udělal jsem něco nemyslitelneho.

Vytahl jsem jeden manžetovy knofliček od tety Taťany.

„Co mi za to date?“

Vzal si ho ode mě, prozkoumal pod lupou a zadržel

dech.

Jak mi to můžeš udělat? vykřikla teta Taťana. Jak můžeš zahazovat moje šperky?

Nic nezahazuju, pověděl jsem ji. Tohle je důležitý. Dělám to pro budoucnost.

Pro budoucnost s člověkem!

324

Pro budoucnost s ženou, kterou miluju, opravil jsem ji.

Mám tě rád, teto Taťáno, ale jsi mrtvá. Sydney je živá a moje místo je vedle ní. Tyhle knoflíčky k ničemu nejsou, když se budou jen někde válet.

Tetin přizrak stale zuřil. Zrazuješ mě!

Vnitřně mi z toho bylo trochu zle, ale odhodlani mě

přesto nepřešlo. Jednou jsem z knofličku vyndal rubin

a odnesl ho do zastavarny. Měl jsem v umyslu ho zase

vykoupit. Nakonec jsem ho ziskal zpatky, ale jen tak tak.

Ten zažitek pro mě byl dost traumaticky. Teď už ale nebylo

cesty zpět. Nejenže se vzdavam celeho knofličku, ale

vzdavam se ho pro dobrou věc. Vzhledem k tomu, jak

nas tlači čas, nedokažu ziskat tolik peněz a vratit se sem,

abych ho vykoupil. Tohle je moje oběť za Sydneyin sen.

Častka, kterou klenotnik vyřkl, byla pochopitelně nizka,

takže jsme se chvili dohadovali. Když už jsme se teměř

shodli na nějake ceně (i když byla nižši, než za kolik

knofličky staly), udělal jsem dalši krok a vytahl druhy.

„Dejte mi tu sumu,“ řekl jsem. „A nabizim vam tuhle

dohodu: chci, abyste ty kameny zasadil do zasnubniho

prstenu. Bile zlato bude stačit. Pak budu potřebovat dva

jednoduche snubni prsteny. Platinu si nechte jako platbu.

Jeji cena je mnohem vyšši než to, co za ni od vas dostanu.

Jo, a potřebuju to mit hotovy za hodinu.“

Dohodli jsme si dalši detaily, ale klenotnik moc dobře

věděl, že na tom vyděla, a tak se nevzpouzel. Domluvili

jsme se a pak mi ukazal nejrůznějši prsteny. Neměl jsem

moc času, tak jsem rychle vybral klasicky zasnubni prsten,

do ktereho se da zasadit obdelnikovy diamant a z každe

jeho strany menši obdelnikovy rubin. Jako snubni

prsteny jsem planoval obyčejne nezdobene kroužky, ale

ukazal mi prsteny ze stejneho bileho zlata s maličkymi

rubinky, ktere se mi libily. Připadaly mi jako hold man-

325

žetovym knofličkům, ktere jsem kvůli tomuhle šilenemu

planu obětoval. Podepsal jsem klenotnikovi papiry, vzal

si hotovost a připomněl mu, že na to ma jenom hodinu.

Odtamtud jsem se vydal do nejbližšiho kasina, kde

se hral poker o velke penize. Po cestě jsem provedl velice

důležity telefonat. Děsilo mě hrat o takove penize,

hlavně když jsem věděl, že mam jen malo času a je toho

v sazce tolik. Kdybych prohral, už bych neměl čas vyhrat

ten obnos zpatky a naše plany by padly. Ale dokazal

jsem nepanikařit a zůstal jsem v klidu. Přistupoval jsem

k tomu jako k obyčejne hře a spolehal na obvykly trik se

čtenim aur. Řikal jsem si, že zdejši hrači se nijak neliši

od těch, se kterymi jsem hral už dřiv. Jen sazeli mnohem

vyšši častky.

Po hodině jsem odešel od stolu s dostatkem peněz,

abych pokryl veškere svatebni vydaje a ještě nam zbylo

na cestu z Las Vegas. Vratil jsem se ke klenotnikovi, ktery

dostal svemu slibu. Strčil jsem si prsteny do kapsy, zase

jsem si zatelefonoval a zastavil se už jen v drogerii a v

obchodě

s vinem. Když jsem si uvědomil, že jsem zvladl zařidit

všechno potřebne, vydechl jsem ulevou a vratil se do

svatebniho salonu, kde už mě očekavali.

Posledni dvě hodiny proběhly dost zběsile a byl jsem

tak nervozni, že jsem měl dojem, že se cely svět najednou

toči rychleji a všechno je potřeba udělat teď hned. Proto

mi připadalo neskutečne, že když jsem vešel do obchodu

a spatřil Sydney…

… čas se najednou zastavil.

Myslel jsem važně, když jsem ji řekl, ať si vybere, co

chce. Bylo mi to jedno. Važně by mi nevadilo, ani kdyby

šla k oltaři v tom jasně modrem tričku. Stejně bych ji miloval a vzal bych si ji. Čekal jsem, jake šaty si asi vybere.

Tipoval jsem to na nějake skromne s dlouhymi krajko-

326

vymi rukavy. Nebo možna nějake jednoduche s kratkymi

rukavy, ale bez zbytečnych ozdůbek. Koneckonců to

byla Sydney. Očekaval jsem od ni pragmatismus.

Lesk stareho Hollywoodu jsem rozhodně nečekal.

Šaty ji obepinaly tělo, ktere v nich vůbec nevypadalo přiliš vychrtle. Byly ušity z řasene organzy a zdobene křišťalovymi koralky. Od boků dolů ji splyvala tylova sukně ve stylu mořske panny, ktera byla taky zdobena koralky.

Přes jedno rameno měla delikatni krajkove raminko

s koralky a druhe rameno zůstalo odhalene. Vlasy, ktere

teď měla delši než dřiv, měla vyčesane nahoru, kde ji je

držel křišťalovy hřebinek, od něhož splyval dlouhy zavoj.

Jedinym jejim šperkem byly dlouhe naušnice. Jakysi

umělecky masker dokazal zakryt veškere znamky unavy

a zamaskovat zlatou lilii, aniž by celkovy efekt působil

přehnaně. Bylo to dokonale.

Sydney byla dokonala. Rozzařena. Skvostna. Jako sen.

„Mam pocit, že bych si měl znovu kleknout,“ vypravil

jsem ze sebe slabym hlasem.

Obdařila mě nervoznim usměvem a přejela si rukou

po třpytivych šatech. „Jenom mi řekni, jestli si tohle

všechno můžeš dovolit, protože se opravdu klidně můžu

vdavat v tričku.“

„Můžu si to dovolit,“ ujistil jsem ji, pořad ještě ohromen

jeji krasou.

Strčila do mě. „V tom připadě by ses měl jit taky obleknout.“

Poradkyně mě s usměvem odvedla do převlekarny

a jeji usměv se ještě vic rozšiřil, když uviděla penize.

Smoking, ktery vybraly, byl klasicky a elegantni, černy

s dvojitou řadou knofliků. Poradkyně se ujistila, že si ho

chci koupit, a ne jen půjčit. Řekl jsem, že ano. Půjčeni by

vyžadovalo kreditku, kterou jsem chtěl použivat co nej-

327

meně, aby nas podle ni nevypatrali. Čim vic toho zvladnu

zaplatit v hotovosti, tim lip.

Když jsem vyšel z převlekarny, Sydney zazařily oči.

Vedle ni jsem si připadal uboze, ale ujistila mě, že vypadam uchvatně. Poradkyně mi pomohla připnout na klopu bilou pivoňku a ja si všiml, že Sydney drži v ruce

malou kytici růžovych. V druhe ruce držela dvě tašky,

ktere jsme s sebou tahali od prvni chvile, kdy jsme přijeli

do Nevady. Teď jsem k našemu majetku mohl přidat

ještě něco. Než jsme odešli z obchodu, všechny věci jsme

přendali do jedne tašky. Sydney se nechapavě podivala

na tašku z obchodu s vinem.

„Na co to je?“

„Na naše libanky,“ odpověděl jsem.

„Myslela jsem, že od toho byla ta taška z drogerie,“

poznamenala.

„Ta taky,“ slibil jsem.

Všechno jsme zaplatili a pak jsme ruku v ruce vyšli

ven, abychom zbytek sve pouti dokončili po svych. Našim

cilem byla Florencie, novy hotel v italskem stylu, ktery

byl propojen s timhle nakupnim komplexem. Sydney

byla trochu nesva z toho, že krači mezi davy v plne svatebni paradě, ačkoli to v Las Vegas neni nic neobvykleho.

Lide se na nas usmivali a spousta z nich nam gratulovala.

Přilakalo to k nam vic pozornosti, než jsme chtěli, ale

dělal jsem, jako by všichni ti lide, ktere jsme mijeli, byli hosty na naši svatbě. A taky jsem byl neskutečně pyšny na svou nadhernou nevěstu.

Sotva jsme došli ke vchodu do Florencie, přišla mi

dalši zprava od Jill. Přečetl jsem si ji a po tvaři se mi rozlil široky usměv. „Co je?“ zeptala se Sydney.

„Počkej a uvidiš,“ odpověděl jsem ji. „Pravě jsme dostali

hlavni svatebni dar.“

328

V hotelu Florencie, stejně jako ve všech velkych komplexech

v Las Vegas, byla i svatebni kaple, kam jsem

Sydney vedl přes kasino. Namiřil si to k nam nervozně

vypadajici muž v hotelove uniformě a u nas se zastavil.

„Vy jste Adrian?“ zeptal se.

„Ano, to jsem.“

Vypadal, že se mu ulevilo. „Dobře. Mate deset minut

na to, abyste vešli a zase se vratili, než z toho budu mit

velky problem. Chysta se tam velka slavnost a hoste co

nevidět začnou přichazet.“

„To nam bohatě stači,“ ujistil jsem ho a podal jsem mu

štos bankovek.

„Tudy,“ řekl a ukazal na dveře označene napisem

TOSKANSKA KAPLE, ktere nam vzapěti otevřel.

Sydney na mě nechapavě pohledla. „Tys ho podplatil,

abychom se mohli vzit?“

„Dobra mista jsou zarezervovana dlouho dopředu,

dokonce i v Las Vegas.“ Pokynul jsem ji, aby vešla. „Tohle

je jediny způsob, jak tě můžu vzit do Italie.“

Vešla dovnitř a rozesmala se. Potěšeně se rozhližela

kolem. Kaple byla mala, tak pro padesat lidi. Byla vymalovana tak, jak si Američane představuji italskou velkolepost.

Fresky na zdech zobrazovaly vinice, zatimco kupolovity

strop pokryvaly obrazy andělů. V kapli se to jen

lesklo přemirou zlatych ozdob, což bylo sice znamkou

dobreho vkusu, ale ze Sydneyinych rozzařenych oči jsem

poznal, že ji na tom nesejde.

V předni časti stalo podium vyzdobene květinami. Za

pultikem stal kněz a pobliž popochazel hotelovy fotograf.

Těm taky dlužim penize. Muž, ktery nas sem uvedl,

pracoval v odděleni rezervaci svateb. Zavolal jsem mu

předem a přesvědčil ho, že tahle nezakonna zaležitost

se mu vyplati, pokud nam sežene dobre misto a odpovi-

329

dajici personal. Odložili jsme tašky do prazdnych lavic

a vykročili směrem ke knězi, když vtom jsem si na něco

vzpomněl.

„Počkej. Nejdřiv potřebuješ tohle.“

Vzal jsem ji za ruku a nasadil ji čerstvě vyrobeny zasnubni

prsten. Když Sydney spatřila tu třpytivou nadheru,

zadržela dech. Poplašeně se na mě podivala a konečně

ji došlo, kde jsem na to vzal. „Adriane, ty patři tvoji

tetě.“

Vedl jsem ji dal. „A teď jsou tvoje.“

Kněz věděl, že nas tlači čas, a tak osekal obřad jen na

to zakladni a pronašel vlastně jen to, co je z hlediska zakona ve statě Nevada nezbytne. Přidal k tomu jen jednu čast podle sveho, ktera se mi vryla do paměti a pak se

mi v hlavě přehrala znovu, když jsem Sydney nasadil

na prst maly leskly kroužek s rubiny: „Až dosud jste žili

svoje životy sami. Každe rozhodnuti, ktere jste učinili,

bylo jen vaše. Odteď až po zbytek vašich dni budou vaše

životy provazany. Každe rozhodnuti, ktere učinite, bude

za vas oba. To, co uděla jeden, ovlivni toho druheho. Jste

rodina, jste tym…, neoddělitelni a nerozlučitelni.“

Pro mě to byla silna slova, protože jsem až doteď vedl

svou existenci dost sobecky. Ale když jsem se podival do

Sydneyinych rozzařenych oči a viděl, jak z ni vyzařuje

naděje a radost, citil jsem se na to dostatečně silny. Byl

jsem připraveny učinit s ni tenhle nesobecky krok a

uvědomoval

jsem si, že všechno, co odteď udělame, bude jen

o nas a naši rodině. Bylo to největši rozhodnuti, jake jsem

v životě učinil…, a taky jsem z něho byl nejšťastnějši.

Když jsme pronesli sliby a nasadili si prsteny, kněz

nas prohlasil za muže a ženu. Přitahl jsem si Sydney

k sobě a polibil ji. Byl jsem plny lasky a života a štěsti,

ktere nas čeka. Když jsme od sebe konečně odstoupili,

330

kněz dodal: „Velice mě těši, že můžu světu představit

Adriana a Sydney Ivaškovovy.“

Sydneyin usměv nad tim trochu zhořkl a ja se neubranil

zaupěni. „Ale ne. Co se děje?“

Zasmala se. „Nic, nic. Jen jsem si vždycky myslela, že

si necham svoje přijmeni. Nebo aspoň obě.“

„Važně, ženo?“ ujistil jsem se. „S tim začinaš teď? Za

to mi dlužiš dalši pusu.“

Znovu jsem si ji přitahl k sobě a dostal jsem pusy

hned dvě. Podepsali jsme papiry a pak jsem zaplatil knězi

i fotografovi. Přes fotografovy protesty, že obvykle

fotky ještě upravuje na počitači a pak je nahrava na internet, jsem na něm vyhučel jednu teď hned. „Nemame čas,“ řekl jsem a mavl kouzelnou hůlkou v podobě svazku

bankovek. To je skoro stejně dobre jako natlak.

Když všechno skončilo, posbirali jsme si svoje věci

a rozloučili se s timhle malym kouskem Italie. „Co teď?“

zeptala se Sydney, když jsme ruku v ruce kračeli ke dveřim.

„Teď odtud vypadneme a věř mi, že to udělame stylově.“

Chlapek z rezervačniho nam přidržel dveře a viditelně

se mu ulevilo, že tahle eskapada už skončila. Znovu

jsem mu poděkoval a vyšli jsme do hlavni haly…

… kde už na nas čekala skupina alchymistů.

331

21. kapitola

Sydney

Neviditelna sila najednou odhodila

alchymisty proti stěnam. Nemusela jsem se ptat, aby mi

bylo jasne, že je to Adrianova prace. Strkal mě kupředu.

„Pojď.“

Rozběhli jsme se halou a neohliželi se, protože nam

bylo jasne, že alchymiste nezůstanou na zemi dlouho.

„Musime se dostat do Modry laguny,“ pověděl mi.

„To je bazen, nebo co?“ zeptala jsem se. V šatech

a slavnostnich lodičkach se mi běželo dost těžko, a tak

mě chytil za ruku a doslova mě za sebou tahl.

„To je novy hotel. Na jižnim konci Stripu.“

„Na jižnim konci…“ V duchu jsem si přehrala mapu

bulvaru v Las Vegas. „To je vic než kilometr a půl!“

„Promiň,“ řekl. „Neda se nic dělat. Mame dost konkretni

udaje a tohle je jedno z mala mist, co odpovida.“

Neptala jsem se na podrobnosti. Ocitli jsme se v hernim

poschodi. Za normalnich okolnosti bych uvitala misto

plne lidi, kde můžeme splynout s davem, ale s Adrianem

jsme v plne svatebni paradě při vši snaze moc

332

nezapadli. Vymykali jsme se i tim, že jsme běželi a vraželi

do lidi.

„Promiňte,“ křikla jsem na servirku nesouci tac plny

drinků, když do ni Adrian vrazil. Napoje se vylily na

překvapene lidi u stolu s blackjackem, ale už jsme neměli

čas dal se omlouvat nebo situaci nějak napravovat. Když

jsem se rychle ohledla, žadne alchymisty jsem sice neviděla, ale rozruch mezi lidmi mi napověděl, že pronasledovatele jsou nam na stopě.

Poschodi s kasinem mi připadalo jako bludiště, ale

zdalo se, že Adrian vi, kudy jit. Zanedlouho jsme se ocitli

venku u kruhoveho objezdu před Florencii, kde panoval

pro změnu uplně jiny chaos. Jelikož už byl večer,

množstvi lidi se rapidně zvyšilo. Všude proudily davy

miřici do kasin a na různa představeni. Alchymiste nam

zatim ještě nebyli v patach, ale přesto jsme si počinali

obezřetně.

„Kde jsou taxiky?“ vykřikl Adrian.

Pobliž nas postavala skupinka mladych, skvostně oblečenych

žen. Jedna z nich měla přes šaty šerpu nastavajici

nevěsty a ve vlasech zdobenou čelenku. Na prvni pohled

byly v naladě a zdalo se, že vypily vic než jen jeden

drink na oslavě. Sotva nas uviděly, začaly se rozplyvat,

jak nam to sluši. „Taky čekame na taxi,“ řekla divka, ktera

u mě stala nejbliž. Zahihňala se. „Teda na taxiky.“

„Mate problem?“ zeptala se jina.

„Ano,“ řekla jsem a rychle uvažovala. „Utekli jsme.

Můj tata byl proti tomu, abychom se vzali. On a dalši členove rodiny nas pronasleduji a snaži se nas dostat zpatky, abychom sňatek anulovali.“

Nebylo by to tak daleko od pravdy. Divky začaly rozčileně

vykřikovat. Adrian je všechny přeletl pohledem

a pak svym medovym hlasem pronesl: „Bylo by važně

333

skvěle, kdybyste nam nechaly prvni taxi.“ To už jsem

uviděla, jak se k nam bliži žluty taxik.

Masovy natlak je těžky, ale diky alkoholu měla tahle

skupinka slabši vůli. Navic myslim, že by nam pomohly

i bez toho, protože jim naš přiběh připadal velmi romanticky.

Rozpovidaly se o prave lasce a nastavajici nevěsta

na nas mavla. „Jen jeďte!“

Když jsme s Adrianem nastupovali do auta, otevřely

se prosklene dveře do budovy a ven se vyhrnulo plno

alchymistů.

„Hej,“ křikla jsem na holky a zamavala svou

kytici. „Jen trenujte!“ Hodila jsem jim ji, ale schvalně jsem miřila až za ně – přimo na alchymisty, kteři už se hrnuli tim směrem. Divky radostně vyskaly a vrhaly se po kytici,

přičemž se pletly pod nohy našim pronasledovatelům.

Neviděla jsem, jak to dopadlo, protože už jsme sedli do

taxiku a Adrian instruoval šofera k Modre laguně. Auto

se rozjelo.

„Doufejme, že prostě jen přejedeme ulici,“ poznamenal

Adrian pochmurně. „Jak nas vůbec našli?“

„Těžko řict. Klidně nas mohli někde zahlednout nebo

zaslechnout.“ Vyděšeně jsem si povzdechla. „Je to moje

vina. Kdybych nebyla hloupa a nechtěla ,opravdovou‘

svatbu, už jsme mohli byt davno pryč z města.“

Jednou rukou mě objal. „To ne,“ řekl. „Jsem rad, že

jsme to udělali. Už tak nam toho vzali až moc. Tenhle

den nam nevezmou.“

„Aspoň jsem to mohla předvidat a vybrat si šaty, ve

kterych se lip pohybuje. V tomhle styluaa la mořska panna

nemůžu moc hybat nohama, ale ta pani mě ujišťovala,

že když je vzadu spravně sešněruje, budu v nich vypadat,

že važim vic.“

„Maš hezkou postavu,“ ujistil mě a jednim prstem

přejel po raminku zdobenem koralky.

334

Usmala jsem se na něj a pak jsem se zděšeně rozhledla.

„Proč stojime?“

Řidič roztrpčeně ukazal dopředu. „To je takhle večer

normalni. Všichni někam jedou. Doufam, že nespěchate

na obřad, děcka, nebo snad jo?“

„Už jsme byli,“ odpověděl Adrian.

„To je dobře,“ poznamenal řidič a popojižděl po centimetrech dopředu. Podival se na nas ve zpětnem zrcatku.

„Protože si tady možna nějakou chvili počkate. Tohle

by se dalo objet jedině na motorce, jako tamhlety paka.“

S Adrianem jsme se ohledli. Nejdřiv jsem neviděla nic

než jen světla pohybujici se mezi stojicimi auty. Adrian

se zamračil, protože viděl ve tmě mnohem lip než ja.

„Sydney, nemam z toho dobry pocit.“

„Musime odtud pryč,“ řekla jsem. „Hned.“

Adrian se mě už na nic nevyptaval a podal řidiči penize,

což ho ohromilo. „Zblaznili jste se? Jste mezi milionem

aut.“

Jake to je, jsme poznali, když jsme vystoupili a pokusili

se přejit na druhou stranu ulice. Cestou přes bulvar na

nas neustale troubily klaksony, ale většina vozů naštěsti

stala, takže jsme zase tolik neriskovali. Jedine dopravni

prostředky, ktere se pohybovaly, byly čtyři motorky.

Pokračovaly

našim směrem a ja už si začala myslet, že pojedou

ulici dal a že jim unikneme, ale sotva jsme se ocitli

na chodniku, jedna motorka se prudce stočila našim

směrem. Ostatni ji zanedlouho nasledovaly.

Chodnik byl plny lidi a stejně jako na silnici se i tady

zdalo, že všichni stoji. „Přece nepojedou mezi chodci na

motorkach, ne?“ zeptal se mě Adrian, když jsme co nejrychleji běželi davem.

„Snad ne,“ odpověděla jsem. „Ale když sesednou,

rychle nas doženou. A určitě jim nebude vadit, že tam

335

nechaji motorky jen tak.“ Zastavili jsme se, protože nam

v běhu branil hlouček fotografujicich turistů, kterym

jsme se museli vyhnout. „Proč tady všichni stoji?“

„Protože jsme před Bellagiem,“ odvětil Adrian, zvedl

hlavu a zadival se na ohromny hotel. „Zřejmě každou

chvili zapnou fontany. Když to stihneme, určitě tam

bude tramvaj nebo jednokolka, kterou můžeme popojet

dal po Stripu.“

„Zase běhat,“ povzdechla jsem si. Bylo mi jasne, že

nas zpomaluji nejen moje šaty, ale hlavně boty. Aspoň

že jsem měla tolik rozumu, že jsem odmitla

jedenacticentimetrove

jehly, ktere mi poradkyně původně doporučovala,

ale i v lodičkach s o něco nižšimi podpatky mě

ukrutně bolely nohy.

S Adrianem jsme si za dalši cil vytyčili vstup do Bellagia,

ale cestu nam komplikovaly davy, ktere houstly

čim dal vic, jak jsme se bližili k fontanam. Museli jsme

lidi obchazet, abychom se ke vchodu vůbec přibližovali,

takže jsme nemiřili přimo ke dveřim. Když jsme došli ke

straně fontan vzdalenějši od ulice, ohledla jsem se a uviděla, jak k nam běži čtyři pronasledovatele a na rozdil od nas se vůbec nestaraji, do koho cestou vrazi.

„Netušil jsem, že alchymiste maji takovou fyzičku,“

poznamenal Adrian.

„Někdy sahnou po bezpečnostnich jednotkach, zvlašť

kvůli –“

Zmlkla jsem, protože se všude kolem nas ozvaly nadšene

vykřiky, jak fontany nahle začaly tryskat. Proudy

vody tryskaly desitky metrů vysoko a zněla piseň „Vivat

Las Vegas“ na otevřeni barů. Adrian se znovu dal do

běhu, ale ja jsem ho zadržela. „Počkej,“ řekla jsem

Alchymiste si razili cestu co nejbliž k fontanam, což

rozzuřovalo ty divaky, kteři na dobre misto už nějakou

336

dobu čekali. Ti čtyři se rozhliželi a hledali nas. Jednomu

z nich jsem se podivala do oči a on nasměroval sve kolegy

k nam. Použila jsem svou magii na ovladani živlů,

kterou jsem dlouho trenovala, a zaměřila se na podstatu

vody nedaleko nas. Alchymistům se podařilo udělat jen

par kroků našim směrem, když vtom se k nim sklonil

jeden proud vody z fontany. Diky tomu, že jsem s živly

hodně trenovala, pracovat s čistym elementem pro mě

bylo snazši než dřiv, ale přesto nejsem morojska vodařka.

Dokazala jsem proud vody ovladat jen neohrabaně

a nechtěně jsem jim polila plno lidi v okruhu šesti metrů

kolem alchymistů. Zaťala jsem zuby a veškerou svou

magii a energii jsem zaměřila na to, aby byl proud vody

co nejsilnějši a aby miřil přimo na alchymisty. Ovinul se

kolem nich a vynesl je do vzduchu, což vyvolalo udivene

vykřiky mezi lidmi a taky spoustu cvakani fotoaparatů.

Vic už jsem toho nezvladla, ale i tak to stačilo. Alchymiste už se vznašeli nad nadrži fontany, a tak jsem magie nechala. Se žbluňknutim dopadli do vody.

„Pani,“ poznamenal někdo vedle mě. „Když jsem

tady byl minule, tohle v programu nebylo!“

S Adrianem jsme se rozběhli k hotelu a mně bylo jakožto

byvale alchymistce všelijak z toho, že jsem na veřejnosti

předvedla takovou ukazku nadpřirozena – hlavně

když to tolik lidi natačelo a fotilo. Přičilo se to všemu,

co mě učili – že mam tajit paranormalni svět před obyčejnymi lidmi. Utěšovala jsem se jen tim, že nikdo nemůže přijit na to, jak to ta fontana udělala. A pokud by

alchymisty trapily reakce veřejnosti, jistě by to patřičně

objasnili ve zpravach.

Do Bellagia jsme se dostali bez problemů a ja měla

jen chvilinku na to, abych obdivovala krasne skleněne

květiny. Adrian se zeptal nějakeho zaměstnance, kudy

337

se dostaneme k tramvaji. Cesta vedla rovně, ale vyžadovala

znovu opustit hotel. Neodvažovali jsme se zpomalit,

takže jsme napůl běželi, což samo o sobě vypadalo

podezřele. Až alchymiste vylezou z vody, bude jim stačit,

když se jen zeptaji, jestli tudy někdo neviděl běžet

nevěstu s ženichem. Mohli jsme jenom doufat, že je zadrži

ochranka a že na stanici bude hned stat tramvaj, až

doběhneme.

Nestala tam. Přijela až za pět minut, ale do te doby

se nikdo neobjevil. Nastoupili jsme a vyčerpaně klesli na

sedadla. „Popadni dech,“ řekl Adrian. „Jedeme až na

konečnou.“

Přikyvla jsem, unavena jak z běhu, tak z prace s magii.

Dala jsem si nohu přes nohu a vyzula si jednu botu,

abych si mohla namasirovat bolave chodidlo. Žena

v modrych sportovnich botach, ktera seděla naproti mně,

si obdivně prohližela moje lodičky.

„Ty jsou nadherne,“ poznamenala.

„Jakou mate velikost?“ zeptala jsem se ji.

„Třicet osm.“

„Ja taky. Chcete si je vyměnit?“

Vykulila oči. „To myslite važně?“

„Jako nevěsta potřebuju něco modreho.“ Zvedla jsem

bilou lodičku s třpytivymi křišťalovymi ozdobami. „Jsou

to Kate Spade.“

Jeji kamaradka do ni šťouchla loktem. „Jdi do toho!“

zašeptala.

Po chvilce už jsem měla nove boty. Před puchyři, ktere

už jsem si nadělala, mě sice nezachranily, ale když

jsme dojeli do cile a ja jsem vstala, moje nohy mi rozhodně

poděkovaly. Tylova sukně stejně ty sportovni boty zakryla,

takže nikdo neviděl, co mam pod ni. Vystoupili

jsme z tramvaje a žadni pronasledovatele na nas nečeka-

338

li. K Modre laguně nam zbyvala jen chvilka chůze. Pět

minut jsem se bavila svou fantazii, že jsme tu na svatebni

cestě a uživame si pamětihodnosti jako jakykoli normalni

par. Můj krasny sen se ovšem rozplynul, sotva jsme

vešli do haly Modre laguny, kde jsme uviděli ženu v

kostymku,

jak se opira o zeď. Sotva nas spatřila, narovnala

se a promluvila do sveho mikrofonku.

„Vola posily,“ řekla jsem, když mi došlo, že nas jen

sleduje, ale nic neděla. „Měli cele odpoledne, kdy jsem

nakupovala, aby poslali špehy do všech velkych hotelů.“

Adriana to nechalo chladnym. „Nevšimej si ji. Jsme

volni. Neseženou tolik lidi včas, aby nas mohli zastavit.“

Zamiřil rovnou k recepci a zeptal se: „Promiňte, můžete

nas nasměrovat k našemu vrtulniku?“

To mě překvapilo skoro stejně jako recepčniho. „Mate

opravněni ke vstupu na přistavaci plošinu? Je to zabezpečene misto, ktere neni veřejně přistupno hotelovym hostům.“ Přejel nas podeziravym pohledem. „Jste vůbec

hotelovi hoste?“

„Ne,“ odvětil Adrian. „Ale mame domluveno, že nas

tam nahoře někdo vyzvedne. Každou chvili by tady měl

přistat vrtulnik z Akademie Olgy Dobrovove.“ To bylo

dalši překvapeni. Akademie Olgy Dobrovove byla nova

mala škola pobliž hranic Kalifornie a severni Nevady.

Recepčni něco naťukal do počitače. „Jak se jmenujete?“

Pověděli jsme mu to a on zavrtěl hlavou. „Je mi lito.

Nejste na seznamu opravněnych osob.“

„Můžete nam aspoň řict, jestli už ten vrtulnik dorazil?“

vykřikl Adrian. „Letěl sem jen kvůli nam!“

Recepčni opět zavrtěl hlavou. „Je mi lito, pokud nemate

opravněni, nemůžu vam pomoct. Dalši, prosim.“

Adrian na něj zpřima upřel zrak. „Ne, nebudete –“

„Řekl, že vam nemůže pomoct.“

339

Netrpělivy muž oblečeny jako Elvis se procpal před

Adriana, nasledovan podobně oblečenou ženou a skupinkou

děti. Okamžitě začali mluvit všichni najednou

a barvitě popisovali, jak jim nefunguje klimatizace. Zděšeně jsme ustoupili a ja si všimla, že sledujici alchymistka mezitim zmizela.

„Co se děje?“ zeptala jsem se.

„I ty nejlepši plany se zhati,“ utrousil Adrian. „Tohle

byl naš svatebni dar od Jill – plan k uniku z Vegas. Přesvědčila Lissu, že jsem ve važnem ohroženi, a přemluvila ji, aby sem pro nas poslala vrtulnik, ktery nas dopravi

do školy a odtamtud už sedneme na soukrome letadlo

ke dvoru. Byla by to dlouha cesta vzhledem k doplňovani

paliva, ale vyhnuli bychom se tak veřejnym mistům

a nenarazili bychom na alchymisty. Jill řikala, že vrtulnik

pošlou sem, ale nikdo si zřejmě neuvědomil, že bude

vyžadovat spoustu papirovani, aby nas k němu vůbec

pustili.“

Přestože mluvil v množnem čisle, uvažovala jsem,

jestli Lissa vůbec vi, že jsem s nim, anebo jestli ji Jill

přesvědčila

k využiti kralovskych zdrojů historkou – přestože

pravdivou – o Adrianově ohroženi.

Adrian se brzy vzpamatoval. „Dobře. Žadny problem.

Mame penize a natlak. Hned, jak to Elvis s rodinou

vyřidi, vratime se k recepčnimu a –“ Pohledem těkal

po hale a sledoval nejrůznějši zaměstnance hotelu

vykonavajici

svoje povinnosti. „Nebo ne. Nepotřebujeme ho.

Někdo tady nam určitě povi, kde je přistavaci plošina.

Nezaleži na tom, jestli si hotel mysli, že tam nemame co

dělat. Zaleži jen na tom, že jsme tady a že nas ten vrtulnik odveze.“

Když se vyptaval zaměstnanců, nikdo nevěděl, ale

vratny, ktery už byl po službě, zavahal dostatečně dlou-

340

ho na to, aby se Adrian chopil přiležitosti. „Nemusite nic

dělat,“ ujistil ho Adrian. „Jenom nam řekněte, kde to je,

a tady mate sto babek.“

Muž zavahal, načež zavrtěl hlavou. „Na přistavaci

plošinu se nikdy nedostanete. Vytah na Starlight Tower

vas do toho poschodi ani nevyveze, pokud nemate kartu

s přistupem, a tu ma jen malokdo. Ale…“

„Ano?“ nalehal Adrian. Nepoužival přimo natlak, ale

byl opravdu hodně přesvědčivy. Nebo jsem jen zaujata.

„S obyčejnym kličem pro hosty byste se dostali na vrchol

Aurora Tower. Odtamtud se date zapadni chodbou

a tam jsou dveře vedouci ven na střechu. Odtamtud byste

teoreticky mohli přejit můstek pro udržbu a po žebřiku

vylezt na přistavaci plošinu.“ Skepticky se zadival na

moje šaty. „Teoreticky.“

„Teorie nam stači,“ ujistil ho Adrian. „Jenže nejsme

hosti. Dam vam dalši stovku, když nam obstarate klič

pro hosty.“

„To je snadne,“ řekl ten chlapek. „Ale nemůžu vam

obstarat takovy, ktery odemkne dveře na střechu.“

„S tim už si nějak poradime,“ vložila jsem se do toho

a doufala, že je to pravda.

Vratny dostal svemu slovu a za par minut nam přinesl

kartu pro hosty. Adrian mu dal hotovost a pak jsme

zamiřili k vytahu na Aurora Tower.

„Kolik nam ještě zbylo peněz?“ zeptala jsem se.

„Moc ne,“ přiznal Adrian. „Par stovek. Ale až budeme

na cestě ke dvoru, už nebudeme nic potřebovat.“

Směr byl spravny, karta taky fungovala a zanedlouho

jsme se ocitli u dveři na střechu. Byly těžke, dvoukřidle

a tvořily je dva skleněne panely. Na nich stalo varovani,

že jakmile budou otevřeny, spusti se alarm.

„Pokud se otevřou,“ zamumlala jsem. „Co kdyby-

341

chom odstranili jednu skleněnou vyplň? Tudy bychom

se mohli protahnout.“

„Mysliš rozbit sklo?“ zeptal se Adrian. „Skokan ma

teď podobu sošky, viď? Třeba bychom s nim mohli to

sklo rozmlatit.“

„Napadlo mě elegantnějši řešeni.“

Mezi věcmi od profesorky Terwilligerove jsem našla

maly pytliček s nahořkle vonicimi bylinkami. Posypala

jsem jimi větši spodni tabuli skla a pak si ještě zkontrolovala kouzlo v knize, kterou mi taky přidala k věcem.

Pote, co jsem s magii tolik improvizovala, mi teď připadalo

jako neskutečny luxus provadět standardni kouzlo

s patřičnymi předměty. Zamavala jsem rukama kolem

skla a pronesla řecka slova. Po chvilce se sklo začalo roztekat jako led, až vytvořilo na podlaze kaluž. Ta brzy změnila skupenstvi zase na pevne, ale spodni čast dveři

zůstala odkryta a nas ovanul čerstvy vzduch zvenči. Nejlepši ze všeho bylo, že se nespustil alarm.

„Bezpochyby jsem se dobře oženil,“ prohlasil Adrian.

Sehnuli jsme se a protahli se otvorem ven na střechu,

ktera byla plna usti klimatizaci a nejrůznějšich značek

pro udržbu. Můstek spojujici tuhle věž se Starlight byl

naštěsti pevny a nehoupal se, ale žebřik na druhe straně

vypadal mnohem hrůzostrašněji. Sahal o tři patra vyš,

což ve dvacetipatrovem hotelu nebyla žadna vzdalenost,

ale moje šaty to značně komplikovaly, i když už jsem

měla dobre boty.

Naš strach ale zmizel, když jsme zaslechli vrčeni vrtulniku.

Vyměnili jsme si vzrušene pohledy.

„Běž prvni,“ řekl mi Adrian pod žebřikem. Vzal si

ode mě tašku. „Kdyby se něco stalo, použiju eter a udržim

tě ve vzduchu.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Ne, ty běž prvni. Ve vrtulni-

342

ku budou stražci. Bude lepši, když jako prvniho uvidi

Moroje. Kdybych uklouzla, měla bych si umět pomoct

vzdušnou magii.“

„Měla bys umět?“ zeptal se vyznamně.

„Neplanuju uklouznout.“

Adrian mi dal pusu a začal lezt. Se zatajenym dechem

jsem ho sledovala. Kolem nas foukal vitr. Napjatě jsem

Adriana pozorovala, jak stoupa. Neuklouzl a ani na chviličku nezavahal. Zanedlouho vylezl nahoru a zastavil se na vyšši střeše. Zamaval na mě a o par kroků ustoupil,

takže už jsem ho neviděla. Zvuk vrtulniku zesilil a ja

doufala, že si Adrian vyjasňuje situaci se stražci ze školy.

Teď byla řada na mně. V novych botach se mi lezlo

dobře a na šatech zase tolik nezaleželo, protože jsem

nemusela

dělat velke kroky. Žebřik měl asi spiš jen odstrašovat.

Vždyť tu byl pro udržbaře, takže byl navržen tak,

aby po něm mohli lezt co nejpohodlněji. Moje problemy

pramenily z jinych věci – jako třeba, že mi ve větru hrozně

vlaly šaty a zavoj, a taky, že se mi točila hlava, když

jsem se nahodou podivala dolů. Pode mnou se rozprostiralo

Las Vegas, zařici do tmy spoustou světel. Bylo to

nadherne, ale i děsive, když jsem si uvědomila, jak jsem

vysoko.

Ale ani ja jsem neuklouzla a po chvili, ktera mi připadala

dlouha jako tři hodiny, jsem se konečně taky dostala

na střechu a zahledla jsem vrtulnik a přistavaci plošinu.

A nevypadalo to dobře.

Byl tam sice vrtulnik, ale nemohl přistat, protože přistavaci plošinu blokovali dva alchymiste nebo jejich žoldaci.

Dalši dva alchymiste stali pobliž a miřili na mě

zbraněmi. Ale to nebyl důvod, proč mi ztuhla krev v žilach.

Srdce mi hrozilo vyskočit z hrudi při pohledu na

Adriana na druhe straně střechy. Klečel na kolenou a ně-

343

kdo na něj miřil z takove blizkosti, že se zbraň teměř dotykala jeho hlavy…

… a ten někdo byla Sheridanova.

„Jsem zklamana,“ zakřičela, aby ji bylo pod vznašejici

se helikopterou vůbec slyšet. Ve větru od vrtule jsme

všichni povlavali. „Byt vami, už bych byla ob deset statů

odtud, ale namisto toho jsem vas našla jen par hodin jizdy

od mista, kde jsem vas viděla naposled.“

Nedokazala jsem zformulovat žadnou odpověď a dokonce

ani myšlenku. Nemohla jsem spustit zrak z Adriana,

kteremu na hlavu miřila pistole. Žadne mučeni, ktere

jsem podstoupila během poslednich několika měsiců,

se nemohlo vyrovnat hrůze z pomyšleni, že ho ztratim.

Všechno, za co jsem bojovala, každa vyzva, každe vitězstvi…, nic z toho by nemělo smysl, kdybych ho ztratila.

Bez něj bych neměla odvahu byt tim, kym jsem. Bez něj

bych si neuvědomovala, jake to je, doopravdy žit a milovat

život. Centrum permanebit. On je mym středem a ja

nemůžu udělat nic, aby byl v bezpeči.

Když jsem se setkala s jeho pohledem, poznala jsem,

že on se citi stejně.

Mlčela jsem, a tak Sheridanova pokračovala: „Uznavam,

že tahle svatba ve Vegas si zaslouži body za romantiku.

Ale obavam se, že si zasloužite i body za hloupost,

když jste žadali o povoleni k sňatku pod svymi pravymi

jmeny. Jako předběžne opatřeni jsme monitorovali

všechny vladni uřady v okoli, ale opravdu jsem nemyslela,

že byste to takhle zbabrali. Nicmeně zarezervovat

si kapli mimo zaznamy bylo chytre. Museli jsme obvolat

skoro všechny ve městě a tvrdit, že pro vas mame

,překvapeni

k svatbě‘. Ve Florencii taky nic nevěděli, ale pak

si jeden jejich koordinator vzpomněl, že viděl sveho kolegu

mluvit tady s tvym ,manželem‘.“

344

„Pusťte ho,“ vykřikla jsem. „Přišla jste si pro mě, ne

pro něj.“

„Jistě,“ odvětila. Jeji obličej v měnicich se stinech a světlech od vrtulniku vypadal spiš přišerně než krasně. „Běž a vzdej se jednomu z mych agentů, a ja ho pustim.“

„Jeji aura je plna lži, Sydney,“ zařval Adrian. Sheridanova

mu přitiskla zbraň těsně k hlavě a poručila mu,

ať je zticha.

Věděla jsem, že lhani je současti jeji povahy, ale těžko

řict, jestli lhala i v tom, že mu neubliži. Kdyby takhle

zabila Moroje – natožpak kralovskeho Moroje – a byli by

u toho svědci, nezůstalo by to bez nasledků. Ve dveřich

vznašejiciho se vrtulniku jsem zahledla tmavou svalnatou

postavu, bezpochyby to byl nějaky stražce z Akademie

Olgy Dobrovove. Muselo pro něj byt těžke vyznat se

v tom, co se pod nim odehrava, ale nepochybovala jsem,

že kdyby to věděl, přidal by se na mou stranu, aby zachranil Adriana. Takova asistence by mi vůbec nevadila, jenže stražce nebyl zrovna v pozici, kdy by nam mohl

nějak pomoct, abych si mohla byt jista, že Adrian nedojde

uhony, pokud Sheridanova zmačkne spoušť. V tehle

rovnici bylo přiliš mnoho neznamych. Potřebovala jsem

rychle převzit kontrolu nad situaci.

Zažehla jsem v sobě živlovou magii a zkombinovala

jsem kouzlo ohnive koule se svou vlastni improvizaci.

Ze země se vzedmula ohniva stěna, ktera se šiřila dal,

dokud neuzavřela dva alchymisty, kteři u mě stali nejbliž

a dalši dva, kteři branili vrtulniku přistat. Energie,

kterou to kouzlo vyžadovalo, byla ohromujici. Ze všech

sil jsem se snažila zachovat si chladny vyraz a nedavat

najevo napěti.

„Co to dělaš?“ vykřikla Sheridanova.

„Nabizim vam dohodu,“ řekla jsem. „Dejte mi Adriana

a vratim vam vaše čtyři agenty. Žive.“

345

Sheridanova se nepohnula – ani jeji velka pistole –, ale

když se podivala na alchymisty obkličene ohněm, v jeji

tvaři se rozhodně zračil strach. Alchymiste vypadali ještě

vyděšeněji a už na nikoho nemiřili. Stali k sobě přitisknuti zady, co nejdal od ohně. Ti na přistavaci plošině z ni už teměř odcouvali a teď stali až skoro u svych kolegů. Tim

padem jsem mohla zužit ohnivou stěnu jen kolem nich

a uvolnit tak přistavaci plošinu. Vrtulnik ale stale nepřistaval, protože pilot se bal, když byl tak blizko otevřeny oheň.

„Znaji riziko,“ zvolala Sheridanova. „Radši umřou,

než by dovolili, aby v tomto světě zvitězila temnota. Jsou

připraveni.“

„A vy?“ vyštěkla jsem. „Vy jste připravena to sledovat?“

Rychle jsem mavla rukou a kruh plamenů kolem alchymistů

se zmenšoval a zmenšoval, takže už se všichni

tiskli k sobě uprostřed. Bylo pro mě lepši udržovat

menši ohnivy kruh, i když i to bylo neuvěřitelně vysilujici, když jsem musela udržovat plameny v takove intenzitě, aby alchymiste citili žar, ale zaroveň se nepopalili.

Když jsem slyšela jejich zděšene vykřiky, zvedal se mi

žaludek. Vyvolalo to ve mně spoustu vzpominek na napravne

centrum. Čtyři měsice byl můj život plny strachu

a vyhrůžek. Už mě to unavovalo. Chtěla bych to ukončit.

Chtěla bych, abychom všichni mohli žit v miru. Nechci

těmhle lidem ubližit. Dokonce je nechci ani děsit. To

Sheridanova

mě k tomu přinutila a ja ji za to nenaviděla. Nenaviděla

jsem ji za to, že se kvůli ni musim chovat jako

nasilnicka osoba.

A pravděpodobně jsem se nasilnickou osobou stala.

„Zabiješ je, a ja zabiju jeho,“ oznamila mi.

„A pak už mi nic nezabrani, abych nechala uhořet

346

i vas,“ opačila jsem. „Tak jako tak, ja budu volna. Vyberete si tedy tu variantu, kdy vy i vaši kolegove uhořite zaživa?“

„To neudělaš,“ řekla. I v hluku a chaosu kolem nas

jsem poznala, že si tim neni moc jista.

„Opravdu?“ K alchymistům už jsem plameny vic přibližit

nemohla, pokud jsem je nechtěla popalit, ale mohla

jsem aspoň ohnivou stěnu zdvihnout o něco vyš. Sheridanova

vytřeštila oči. Stalo mě velike usili chovat se,

jako bych neslyšela vyděšeny křik uvězněnych alchymistů.

„Vyzkoušejte si mě, Sheridanova! Vyzkoušejte si mě

a uvidite, čeho jsem schopna! Uvidite, co pro něj udělam!“

Znovu jsem mavla rukou a ohnive stěny se ještě zvyšily,

což vyvolalo dalši vykřiky. Z tolika magie se mi točila

hlava a sotva jsem se udržela na nohou, ale přesto

jsem nespouštěla z Sheridanove chladny pohled. Věřila,

že jsem zla a mam černe srdce a že jsem se obratila zady

k lidstvu. A taky věřila, že jsem hluboce a šileně zamilovana do vampyra, pro ktereho udělam cokoliv. Pravda byla jen jedno z toho, ale musela jsem ji přesvědčit o obojim.

„Vyzkoušejte si mě!“ zakřičela jsem znovu.

„Dobře, Sydney, uklidni se.“ Sheridanova těkala pohledem

mezi mnou a alchymisty, ktere přes plameny

mohla sotva zahlednout. „Co chceš, abych udělala?“ zeptala

se mě nakonec.

„Dejte zbraň Adrianovi,“ odpověděla jsem.

Uvažovala nad tim a napěti by se v tu chvili dalo krajet.

Hrozilo, že ztratim nad magii kontrolu, a obavala

jsem se, že kvůli nerozhodnosti Sheridanove se nakonec

odhali, že jen blufuju. Nakonec ale oddalila pistoli od

jeho hlavy a podala mu ji. Vzal si ji a nemarnil čas. Rozběhl se ke mně a v obličeji byl bledy a ustarany.

347

„Miř na ni,“ pověděla jsem mu. Ji jsem řekla: „Až necham

oheň vyhasnout, poručte jim, ať položi zbraně na

zem a daji si ruce za hlavu.“

Nechala jsem magie a ulevilo se mi natolik, že jsem

z toho malem omdlela. Ohnive stěny zmizely a Sheridanova

okamžitě křikla na alchymisty rozkazy, ktere jsem

ji dala. Poslechli, a jakmile byli odzbrojeni, zakřičela jsem na ně, ať jdou na druhou stranu střechy k Sheridanove.

Teď když už oheň zhasl, vrtulnik nad nami konečně začal

přistavat.

„Všichni si lehněte na zem,“ rozkazala jsem Sheridanove

a alchymistům. „A nikdo z vas se ani nepohne, dokud

vrtulnik neodleti. Pojď, Adriane.“

Pomalu jsme se po střeše bližili k vrtulniku a natačeli

se tak, abychom pořad viděli na alchymisty. Adrian na

ně celou dobu obdivuhodně miřil pistoli, ale nemyslela

jsem, že by někoho z nich mohl zasahnout, i kdyby nakrasně

chtěl. Ve dveřich vrtulniku stal stražce, ktereho

jsem neznala, a pochopitelně se tvařil nechapavě.

„Rad vas vidim,“ pověděl mu Adrian.

„Jsem rad, že můžu pomoct,“ prohlasil ten muž nervozně.

Podival se na alchymisty ležici na zemi. „I když

mam pocit, že jsem měl udělat vic. Co se tu děje?“

„Zapomeňte na to, i tak jste toho udělali spoustu,“

ujistil ho Adrian. „Můžeme už odletět?“

Stražce pokynul do nitra vrtulniku. „Až po vas, lorde

Ivaškove.“ Zavahal. „ Jste Adrian Ivaškov, že ano?“

„Samozřejmě,“ odpověděl Adrian a naznačil mi, abych

ho nasledovala. „A tohle je moje žena.“

348

22. kapitola

Adrian

Myslim, že Sydney ani ja jsme si neoddechli,

dokud jsme se o par hodin později neocitli v soukromem

letadle na Akademii Olgy Dobrovove. Upozornili

nas, že s tak malym letadlem budeme muset cestou

přistat, abychom doplnili palivo, ale s tim jsem si nedělal

starosti. Palivo doplňovali na bezpečnych mistech, a navic

by se alchymiste neodvažili zautočit na morojske letadlo

v kralovskych službach.

Letěli s nami dva stražci a jinak jsme měli cele letadlo

pro sebe. Stražci seděli v předni časti a ja se pohodlně

usadil vzadu s nohama nataženyma na velkem stole.

Sydney kratce po startu zmizela v koupelně, protože si

chtěla upravit vlasy, jak je měla rozcuchane z větru na

střeše. „Dneska je můj svatebni den,“ objasnila mi předtim.

„Musim si zachovat důstojnost.“

Když se vratila, zaznamenal jsem, že si dokazala

upravit učes skoro tak, jak ji ho vytvořil kadeřnik. Ne že

by mi na tom zaleželo. Připadala mi krasna i rozcuchana.

Když prochazela kolem stražců, zdvořile na ni kyvli,

ačkoli byli oba z jeji přitomnosti nesvi. Nikdo je neobe-

349

znamil s tim, že s sebou budu mit svou lidskou nevěstu,

a ačkoli je cvičili na spoustu podivnych situaci, s něčim

podobnym neměl ani jeden z nich zkušenosti.

Sotva se ke mně přibližila, poklepal jsem si na klin.

„Pojďte sem, pani Ivaškovova.“

Obratila oči k nebi. „Viš, jak mi z toho je,“ zavrčela.

Ale potěšilo mě, že poslechla a sedla si mi na klin. Dost

možna to ale udělala proto, že nedavno probuzeny Skokan

teď spal na sedadle naproti mně.

Objal jsem ji jednou rukou kolem štihleho pasu, zatimco

druhou jsem zvedl lahev vina, kterou jsem koupil

ve městě. „Podivej, co jsem vybral na naši oslavu,“ řekl

jsem. „Šampaňske.“

Sydney se podivala na vinětu. „Pišou tam šumivy

ryzlink z Kalifornie.“

„Skoro jako šampaňske,“ namitl jsem. „Když jsem vyndal

špunt, bouchlo. Chlapek v obchodě mi dal tyhle dvě

plastovy šampusky zadarmo. Povidal něco o citrusovym

buketu a pozdnim sběru. Moc jsem to nepochopil, ale

připadalo mi to takovy slavnostni.“

„Alkohol otupuje lidskou i morojskou magii,“ upozornila

mě.

„A dneska je naš svatebni den,“ opačil jsem. „Navic

tohle je nejspiš naše posledni přiležitost. U dvora si chci

zachovat čistou hlavu…, i když nečekam, že by se tam

dělo něco jako nedavno. Ve srovnani s tim, čim jsme si

teď prošli, bude život u dvora jako prochazka růžovou

zahradou.“

Čekal jsem dalši protesty, ale kupodivu mě nechala

nalit vino do obou sklenic, což jsem zvladl i s ni na klině.

Nabidl jsem i stražcům, ale to je znervoznilo ještě vic.

„Viš,“ poznamenala Sydney po prvnim doušku. „Trochu

v tom citim citrusy. Ale jen trošku. Naznak pome-

350

ranče. A je to sladši, než jsem čekala, ale to dava smysl,

když ten chlapek řikal, že je to pozdni sběr. Čim dele zůstavaji hrozny na vinici, tim vic cukru obsahuji.“

„Věděl jsem to,“ prohlasil jsem vitězoslavně. „Věděl

jsem, že když tě někdy přiměju pit, stane se přesně tohle.“

Nechapavě naklonila hlavu na stranu. „Co?“

„To je jedno.“ Polibil jsem ji na rty a pak si prohližel

jeji obličej. Konečně jsem se odvažil uvěřit, že tahle krasna a statečna žena je moji manželkou. Ve světle v letadle vypadala rozkošně a ja doufal, že si po zbytek života

budu pamatovat, jak v tuhle chvili vypadala. „Ha. Podivej

se na to.“

„Na co?“ zeptala se.

Dotkl jsem se jeji tvaře. Většina jejiho makeupu zůstala

bez poskvrnky, ale trochu se ji setřel na tetovani, takže

odhaloval časti lilie. „Začina byt střibrna,“ řekl jsem.

„Važně?“ podivila se. „Ta Marcusova už je střibrna,

ale trvalo to ještě roky po tom, co si tetovani zpečetil.“

„Nezměnila se uplně,“ řekl jsem. „Pořad je většinou

zlata. Ale tu a tam se začina objevovat střibrna barva.

Male střibrne stiny u zlatych okrajů.“ Přejel jsem ji prsty

po hrdle až k jejimu delikatně obnaženemu rameni. „Je

to krasne, neboj.“

„Ja se nebojim, jen mě to udivuje.“

„Možna, že se cely ten proces urychlil tim, co všechno

jsi posledni dobou udělala.“

„Možna,“ připustila. Znovu se napila a se spokojenym

povzdechem se o mě opřela. „Nepředpokladam, že

až budeme u dvora, nechaji nas o samotě a daji nam nějaky

luxusni apartman, kde budeme moct stravit svatebni

noc, co?“

Pokrčil jsem rameny. Nechtěl jsem ji znepokojovat.

351

„Nejspiš budeme muset zodpovědět par nudnych otazek

a to bude všechno. O důvod vic uživat si život teď.“

„Nuda mi nevadi,“ řekla s pohledem upřenym do

dalky. „Budu mit rada nějaky čas klid. Žadna dramata.

Žadne život ohrožujici situace. Už jsem z toho všeho

tak unavena, Adriane. Alchymiste mě sice nezlomili, ale

v napravnem centru mi dali zabrat. Je mi zle z bolesti

a nasili. Chci pomoct ostatnim, aby to skončilo i pro ně…,

ale nejdřiv potřebuju oddech.“

„Budeme odpočivat,“ ujistil jsem ji. Když jsem si

vzpomněl, jak ve třpytivych šatech stala na střeše a bojovala s Sheridanovou ohněm jako nějaka mstici se bohyně, srdce se mi sevřelo. Byla krasna a strašliva, a tak

přinutila Sheridanovou vzdat se. Jen ja jsem chapal, jake

usili ji to stalo. Jestli tomu dokažu zabranit, už nikdy

nedopustim,

aby se znovu ocitla v podobne situaci.

„Jsem na tebe pyšna,“ prohlasila najednou. „Během

našeho dobrodružstvi jsi hodně pracoval s eterem, a přesto

ses dokazal ovladat. To neznamena, že schvaluju, aby

to takhle probihalo běžně, ale dokazal jsi, že umiš ovladat

eter i bez ošklivych vedlejšich učinků.“

Ano, souhlasila teta Taťana. To jistě umíme.

Zmitala mnou nerozhodnost. Chtěl jsem Sydney povědět

všechno – je přece moje žena –, ale přiznat se, že

mě muči moje představivost, pro mě bylo přiliš. Až se

tohle všechno vyřeši, najdu způsob, jak se tety Taťany

zbavit, a už na tom nebude zaležet.

Hodně štěstí, zašeptala v moji mysli.

„Je to součast našeho novyho života. Odteď už bude

všechno probihat v klidu.“

Dolil jsem nam sklenky, ale namisto aby nam vino

zvedlo naladu, jen znasobilo naši unavu. Dneska jsme se

vyčerpali psychicky, fyzicky i magicky. Zanedlouho jsme

352

oba usnuli a Sydney se mi stale choulila na klině s hlavou

opřenou o moje rameno. Než usnula, řekla: „Kež bych si

nechala svou kytici.“

„Udělalas těm holkam radost,“ ujistil jsem ji a potlačil

zivnuti. „A ja ti budu po zbytek života davat pivoňky ke

každymu vyroči.“

Pak už jsem usnul a probudil mě až nervozni stražce,

když už naše letadlo přistalo. Podival jsem se z okynka

a uviděl, že jsme skutečně na kralovskem dvoře, kam

se dostane jen par privilegovanych. Většina navštěvniků

přistava na nedalekem mistnim letišti nebo si půjči auto

na nějakem většim letišti, jako je třeba Filadelfie. Vyplati se, když pro vas necha poslat kralovna, pomyslel jsem si.

Bylo poledne, což znamenalo, že většina Morojů teď spi.

Doufal jsem, že to znamena, že nam hned daji pokoj, kde

zůstaneme, dokud se všichni nevzbudi.

Takove štěsti jsme ale neměli.

Z letiště nas odvedli rovnou do palace a bylo nam řečeno,

že Lissa „a ostatni“ s nami chtěji okamžitě mluvit.

Neměli jsme ani možnost se převleknout. Ačkoli by se

mi pohled na Sydney v nadhernych svatebnich šatech nikdy

neomrzel, bylo mi jasne, že teď by bylo mnohem lepši,

kdybychom na sobě měli trička a džiny. Jelikož to ale

nebylo možne, aspoň jsem si sundal kravatu a smoking.

„Tak do toho,“ pověděl jsem čekajicim stražcům.

Zavedli nas do mistnosti, kam jsem moc často nechodil,

jelikož moje setkani s Lissou – a v minulosti s mou

tetou – byla domačtějši povahy. Tahle mistnost se využivala

k formalnějšim udalostem, když měla Lissa statnicke

schůzky a vedla kralovske zaležitosti. Byl tam pro

ni dokonce i trůn, i když skromny a vkusně vyřezavany

z duboveho dřeva bez přehnaneho zdobeni. Šaty měla

pěkne, ale nijak honosne a jejim jedinym ustupkem kra-

353

lovskemu titulu byla mala čelenka v rozpuštěnych vlasech.

U zdi stali mlčenlivi stražci, ale těm jsem nevěnoval

větši pozornost než nabytku. Mnohem vic mě zaujali

nejrůznějši

lide, kteři posedavali a postavali kolem a mluvili

s Lissou. Vypadali nabroušeně a jako by na někoho čekali.

Došlo mi, že na nas.

Byla tam Rose, Dimitrij a Christian, což mě nepřekvapovalo.

Lissa by se bez svych důvěrniků neobešla, zejmena

když se to tykalo mě. Opodal postavala Marie Contova,

postarši Morojka, ktera byla kralovninou oficialni

poradkyni. Vždycky Lissu podporovala a pomahala ji

v jeji kontroverzni vladě, takže davalo smysl, že je tady

i tentokrat. Dokonce mě ani nepřekvapila přitomnost

mych rodičů.

Co mě ale zarazilo – a Sydney taky, vzhledem k tomu,

že mi křečovitě stiskla ruku –, bylo to, že už tu čekali

alchymiste.

A nejen to; byli to vyznamni alchymiste – Sydneyin

otec, jeji sestra Zoe a chlapek, ktereho jsem nejdřiv

nedokazal zařadit. Pak jsem si vzpomněl, že je to Ian.

Kdysi byl do Sydney zamilovany.

Do takoveho chaosu jsme vešli v plne svatebni paradě.

V životě už jsem provedl spoustu vylomenin, ale teď se

stalo poprve, že kvůli mně cely sal ztichl. Všichni jen třeštili oči a lapali po dechu. Dokonce i několik stražců s obvykle kamennymi vyrazy se tentokrat tvařilo ohromeně.

„Nemluvte všichni najednou,“ řekl jsem.

Sydneyin otec se zvedl a v obličeji byl cely rudy vzteky.

„Co ma tahle ohavnost znamenat?“

Lissa byla o něco taktnějši, když se zeptala: „Adriane,

to je nějaky vtip?“

„Vtip je všechny kvůli tomu budit,“ poznamenal jsem

nenuceně. „Vim, že jste nas všichni chtěli vidět, ale neni

třeba –“

354

„Požaduju, abys ji okamžitě vratil do meho opatrovnictvi,“

vykřikl Sydneyin otec. „Tak můžeme zarazit tuhle

frašku, než zajde ještě dal.“

„Pan Sage tvrdi, že Sydney spachala strašlive zločiny

vůči alchymistům,“ řekla Lissa. „A povidaji, že ty taky,

Adriane. Ale jsou ochotni přehlednout to, co jsi provedl,

pokud jim Sydney vydaš, jelikož jsi jednim z mych

podřizenych.“

Stal jsem si za svym. „Jediny zločin, ktery jsme spachali,

bylo to, že jsme ji spolu s dalšimi chudaky dostali

z toho uchylneho rehabilitačniho centra, kde ji chtěli nechat uhořet. A vite, jake zločiny ona a ostatni spachali?

Jednali s dhampyry a Moroji jako s opravdovymi lidmi.

Představte si to!“

„Podle nich se Sydney v noci pokusila zapalit několik

jejich lidi,“ prohlasila Lissa klidnym tonem.

„To byla jen vyhrůžka,“ opačil jsem. „Všichni jsou naživu,

ne?“

„To je irelevantni,“ vyštěkl Ian. Zůstal sedět a vzhledem

k jeho blizkosti u Zoe se dalo usuzovat, že svou přizeň

přenesl od jedne sestry Sageovy na druhou. „Tobě

nepřisluši soudit naše lidi. My to zvladneme sami.“

Pravě teď nastala vhodna chvile na vypuštěni te bomby.

„Ale jde o to, Vaše Veličenstvo, že Sydney je jednou z tvych poddanych, když je teď moje žena. Řikalas, že mě bys jim nevydala, protože jsem pod tvou ochranou, viď?

Chceš snad řict, že pro moji ženu to neudělaš a opustiš

ji?“

Cely sal opět zmlkl a Lissa se zmohla na slovo až po

chvili. „Adriane…, to jste udělali kvůli tomuhle?“ Ukazala

na Sydney a na mě ve slavnostnim oděvu, ale konkretnějši

už nebyla. „Proč jsi udělal, ehm, tohle? Mysliš,

že tim ziska morojske občanstvi, nebo co? Takhle to přece

nefunguje. Ani v nejmenšim. Vim, že ti na ni zaleži –“

355

„Zaleži?“ vykřikl jsem. Došlo mi, že to nikdo z nich

nepochopil. Kdykoli jsem během poslednich několika

měsiců Lissu otravoval, aby mi pomohla najit Sydney,

předpokladala, že to dělam z čireho přatelstvi. A teď si

ona i ostatni u dvora mysli, že to byl ode mě jen blaznivy

kousek, abych dosahl sveho. Jen alchymiste tušili, že jsou

moje city upřimne, ale v jejich očich byly ty city špatne

a zvracene. „Lisso, ja ji miluju. Nevzal jsem si ji jako vtip!

Vzal jsem si ji proto, že ji miluju a chci s ni stravit zbytek života. A doufal jsem, že jakožto moje panovnice budeš stat na moji straně a budeš chranit mě i moje milovane.

Taky jsem si jisty, že tahle banda nema žadny důkaz, jakym

by nas mohla usvědčit ze zločinů, ze kterych jsme

obviněni. Minuly měsic jsi mi řekla, že nemůžeš riskovat

kvůli nikomu jinemu než kvůli svym poddanym. Vim,

že Sydney technicky vzato neni tvoje poddana ani Morojka,

ale ja ano. A pokud pro tebe něco znamenaji sliby,

ktere jsi mi dala jakožto jednomu ze svych lidi, pak se

museji vztahovat i na ni. Jsme manžele. Ona je teď moje

rodina. Jsme spolu svazani na zbytek života, a pokud ji

teď vydaš alchymistům, můžeš jim klidně vydat i mě.“

Lissa vypadala zaraženě, ale Jared Sage – můj tchan,

jak jsem si uvědomil –, daval najevo jen opovrženi. „Tohle

je směšne. Lide a Morojove nemůžou uzavirat sňatky.

Tohle pravidlo plati jak pro vas, tak pro nas. Tohle

neni platne manželstvi.“

„Podle statu Nevada ano,“ prohlasil jsem radostně.

„Můžeme to dokazat oddacim listem. Sežeňte nam notebook

a všichni si společně můžeme prohlednout svatebni

fotky.“

Rose se tvařila tak, že se z toho těžko dalo něco vyčist.

Určitě byla šokovana stejně jako všichni ostatni, ale

něco mi napovidalo, že by časem zaujala stejny postoj

356

jako naši kamaradi v Palm Springs – smiřila by se s tim

a podporovala nas.

„Liss,“ vložila se do toho. „Dovol jim zůstat. Nevydavej

Sydney.“

Marie Contova stojici u trůnu se k Lisse sklonila a něco

ji pošeptala. Z Mariina vyrazu jsem usoudil, že to byl pravy opak toho, co radila Rose.

Teď už se Ian zvedl. „Tohle rozhodnuti neni na vas!“

vykřikl nevěřicně. „Osud Sydney Sageove neni ve vašich

rukou. Nemate pravo –“

„Ivaškovove,“ přerušila ho Sydney. To bylo poprve,

co tady promluvila.

Ian se s rozhněvanym vyrazem obratil od trůnu k ni.

„Prosim?“

„Ivaškovove,“ zopakovala s važnym vyrazem. Jen ja

jsem z jeji zpocene ruky vyčetl jeji uzkost. Alchymiste ji

zasadili krutou ranu, když sem poslali tyhle tři. „Teď se

jmenuju Sydney Ivaškovova, Iane.“

„K čertu s tim!“ rozohnil se jeji otec a salal z něj vztek.

„S timhle nesmyslem jsem skončil. Odtahnu tě odtud

sam, pokud je to nutne, abych zachranil tvou duši před

touhle špinou.“

Namiřil si to k Sydney a ke mně, ale Dimitrij si okamžitě

stoupl mezi nas a jeho. „Pane Sagei,“ řekl klidně.

„Nikdo odtud nebude nikoho tahat – pokud to nebude

žadat Jeji Veličenstvo kralovna.“

Všechny pohledy se upřely na Lissu. Tvařila se hrdě

a vyrovnaně, ale jeji aura ji zrazovala. Postavili jsme ji

do pozice, v niž pravděpodobně žadny jiny morojsky

panovnik nebyl. Trochu jsem si to vyčital, protože jsme

kamaradi, ale stal jsem si za svym rozhodnutim. Myslel

jsem važně každe slovo ze svych manželskych slibů

a udělal bych cokoli, aby byla Sydney v bezpeči.

357

„Adrian Ivaškov je můj poddany,“ prohlasila nakonec

Lissa. „A jako takovy je opravněn využit veškerych prav

a privilegii teto pozice. Jeho žena sem přišla nalezt utočiště

– a ja ji ho zaručuju. Teď jsou oba pod mou ochranou,

a dokud budou u dvora, nemate nad nimi žadne pravomoci.

Nevydam vam je, zejmena když jsem neviděla

žadny důkaz jejich takzvanych zločinů.“

„Jejich zločinem je už jen to, že tady stoji před vami

a vůbec se nestydi!“ vykřikl Ian.

Sydneyin otec evidentně souhlasil. „Tohle je pobuřujici!

Jestli to udělate, obrati se proti vam hněv cele organizace

alchymistů! Myslite, že se dokažete vypořadat aspoň

s polovinou věci jako dosud? My vas kryjeme! Bez

nas nejste nic. Jak myslite, že byste existovali v tehle

společnosti,

kdybychom vam nepomahali? Kdybyste nas neměli

–“

„Pak by se cely svět dozvěděl, že vampyři existuji,“

prohlasila Sydney chladnym hlasem. „Dovoliš, aby se to

stalo, tati? Nebojiš se, že jim dalši slabi lide můžou

podlehnout,

když alchymiste nebudou existenci vampyrů

skryvat?“

Jeji otec se tvařil čim dal zachmuřeněji a vypadalo to,

že ji chce sdělit spoustu věci. Namisto toho se ale zhluboka nadechl a obratil se k Lisse. „Alchymiste byli vašimi velice mocnymi spojenci. Nechtějte vidět, jaci dokažeme

byt nepřatele.“

„Děkuji za vaši radu.“ Lissa vypadala, že ji to neznejistilo, i když jeji aura prozrazovala opak. „Glene?“ oslovila jednoho ze stražců stojicich u dveři. „Postaraš se

prosim se svymi lidmi o to, abyste pana Sage a ostatni

bezpečně vyprovodili z uzemi kralovskeho dvora?“

Stražce ji vysekl poklonu, vykročil vpřed a mavl na

pět svych kolegů, aby se k němu přidali. „Samozřejmě,

Vaše Veličenstvo.“

358

Stražci odvedli protestujici alchymisty ze salu a ještě

za dveřmi jsme je slyšeli křičet vyhrůžky. Nebo aspoň

dva z nich vyhrožovali. Zoe po celou dobu neřekla ani

slovo a jenom pozorovala svou sestru vykulenyma

ustaranyma

očima. Těžko řict, jestli si vyčitala svůj podil na

tom, že se Sydney dostala do napravneho centra, nebo

byla prostě jen šokovana novym vyvojem udalosti. Sydney

se vedle mě třasla. Muselo pro ni byt těžke sledovat,

jak takhle vyhodili jeji rodinu. Nepouštěl jsem jeji ruku.

Zavladlo dalši nepřijemne mlčeni, a tak jsem předstoupil

před kralovnu.

„Děkuju ti, Lisso. Netušiš –“

Lissa pozvedla ruku, aby mě zarazila. Vzapěti si tou

rukou promnula čelo, jako by ji trapily bolesti hlavy.

„Ne, Adriane. Ty netušiš, jak velke problemy mi tohle

může způsobit. Jsem za tebe šťastna, opravdu. Ale pro

dnešek už jsem s mluvenim skončila. Potřebuju se vyspat

z toho, co se teď stalo, a taky z možneho dopadu.

Seženeme vam misto, kde budete moct zůstat, a –“

„Počkejte.“ Můj otec vykročil vpřed a vzhledem k jeho

vyrazu jsem se divil, že se v hadce nepřidal k Jaredu

Sageovi. „Chcete řict, že nechate tohle… tohle… manželství jen tak? Že k němu budete přistupovat, jako by bylo… skutečne?“

Lissa si povzdechla. Vypadala opravdu vyčerpaně.

„Jim připada skutečne, lorde Ivaškove, a to mi stači.“

„Myslel jsem, že to jen hrajete, abyste se zbavila těch

alchymistů! V žadnem připadě nemůžete jednat, jako by

šlo o legitimni sňatek. Žadny civilizovany Moroj by se

nikdy nesnižil tak hluboko, aby –“ Otec zmlkl a prohližel

si mě a Sydney. Přiběhl k nam rychlosti, jakou by mu

mohli zavidět i stražci, a měl dokonce tu drzost, že popadl

Sydney za levou ruku. „Poznavam ty kameny! Jsou

359

tvoji tety! Jak ses opovažil?! Jak jsi mohl mit takovou drzost, že jsi dal kralovniny drahe šperky na tuhle… tuhle…

ruku dárkyně?!“

Vytrhl jsem Sydney z jeho sevřeni. „Tati,“ řekl jsem

tiše, „řidim se v životě pravidlem neubližovat bezbrannym

zviřatům, malym dětem a hloupym starcům. Ale

kvůli tobě udělam vyjimku, pokud se ještě jednou dotkneš

moji ženy nebo ji uraziš.“

„Nathane,“ uklidňovala ho moje matka, ktera už

k němu přispěchala. „Teď je to tvoje snacha. Prokaž ji aspoň naznak ucty.“

Teď můj otec obratil svůj hněv proti ni. „Nic takoveho

neudělam! Tohle je absurdni a uražejici. Je to –“

„Je to to, co naš syn chce, a ja stojim při něm,“ prohlasila matka.

Podival jsem se ji do oči a vzedmula se ve mně vlna

emoci. Po našem nepěknem rozloučeni už jsem to s ni

neurovnal. Dokonce jsem ji ani nedal najevo, že vim o jejich mnoha telefonatech a vzkazech. Nedělal jsem to proto, že bych ji neměl rad, ale měl jsem plno prace kolem

Sydney. Když jsem se teď na mamu dival, překvapilo

mě, že z ni vyzařuje něco, co tam dřiv nebylo – vzdor.

„Proboha, Daniello,“ zavrčel můj otec. „Nepřidavej

dalši hloupou chybu na seznam těch, ktere už jsi udělala.

Jestli se mnou chceš dnes večer odejit domů, buď zticha

a –“

„Ne,“ přerušila ho. „Vlastně s tebou nechci jit domů

dnes večer ani nikdy jindy.“

„Ty vůbec neviš, co řikaš,“ sykl. „Ani jake to bude mit

nasledky.“

„Chapu to dokonale, Nathane.“

Vzhledl jsem k Lisse, ktera vypadala hodně překvapeně

z tohoto noveho dramatu. „Vaše Veličenstvo,“ řekl

360

jsem. „Zminila jsi, že pro mě a moji nevěstu najdeš misto,

kde můžeme zůstat. Mohla by nějake bydleni dostat

i moje matka?“

Lissa se nejspiš obavala, jaky dopad bude mit jeji rozhodnuti na situaci s alchymisty, ale ohledně meho otce žadne obavy neměla. „Ano,“ souhlasila. „To se jistě da

zařidit.“

Když jsme konečně odešli, zjistili jsme, že před palacem

se mezitim shromaždil menši dav. Klepy se rozšiřily

i za tu kratkou dobu, kterou jsme stravili uvnitř. Přestože

už bylo pozdě, sešlo se tu plno zvědavců. Naše svatebni

šaty mluvily za všechno. Shromažděni se tvařili šokovaně

a nevěřicně – včetně Charlotte. Ji jsem tady nečekal.

Stejně jako s matkou, ani s ni jsem nemluvil od te doby,

co jsem odjel ode dvora. Bylo zřejme, že neni připravena

na to, aby mě viděla s moji lidskou nevěstou. Tvařila

se tak konsternovaně, že jsem se obaval, aby neomdlela.

Ruce tiskla pevně k sobě, a když jsme ji mijeli, měl jsem

dojem, že jsem na nich zahledl krev, jak si zaryvala nehty

do kůže.

Nedaleko ni stal Wesley Drozdov a ten na rozdil od

všech ostatnich vůbec nevypadal šokovaně. Tvařil se

radostně,

až zlověstně radostně.

S nervozitou jsem si vybavil, jak jsem cestou sem v letadle

Sydney řekl, že odteď už budeme mit klid. Život

u dvora bude jako procházka růžovou zahradou. Bodlo mě u srdce, když jsem se zamyslel nad tim, jestli jsem nahodou nevědomky nelhal. Byl jsem rad, když se k nam

mezi zvědavci prodrala moje matka.

Rose s Dimitrijem nas doprovodili do domu pro hosty

a byli natolik taktni, že nas nezasypali dotazy – ačkoli

jsem na Rose poznal, že ma sto chuti začit se na všechno

vyptavat. Obdivuhodně se ovladala, dokud si Sydney

361

nesedla v hale domu pro hosty. Ja nas šel přihlasit k

ubytovani.

Zpod svatebnich šatů Sydney vykoukla špička

modre sportovni boty a to už se Rose neudržela.

„To jsou drsny boty,“ prohlasila. „Važe se k nim nějaky

přiběh?“

Sydney se na ni usmala. „Mame spoustu přiběhů.“

„Zitra, Rose,“ řekl jsem. „Dej nam po zbytek noci volno

a zitra ti všechno povime. Tim padem taky budeš mit

možnost sehnat nam svatebni dar. Žadny seznam nemame,

ale rozhodně by se nam hodil porcelan a mixer.“

„Lorde Ivaškove?“ ozval se recepčni a tvařil se, že je

mu trapne nas přerušovat. „Obavam se, že teď nemame

dostatek pokojů, když tady probiha rekonstrukce a jsou

tu turiste z Bulharska. Nemame dva samostatne pokoje,

ale mame větši rodinny apartman, kam se všichni vejdete.“

Podival jsem se na Sydney a pak na mamu, ale obě si

zachovavaly neutralni vyraz. Pokrčil jsem tedy rameny.

„No, teď jsme rodina.“

Jakmile jsme si vše domluvili, Rose s Dimitrijem se

s nami rozloučili a my tři jsme se vydali nahoru do našeho

apartmanu. Odemkl jsem a z nahleho popudu jsem

popadl Sydney do naruče a přenesl ji přes prah.

„Vim, že to neni naš domov,“ řekl jsem. „Ale dneska

nas potkalo o našem svatebnim dnu tolik neregulernich

věci, že mam dojem, že bychom měli zachovat aspoň nějakou

tradici.“

„V každem ohledu,“ zasmala se Sydney.

Opatrně jsem ji postavil na zem a moje matka se zdvořile

usmala. Sice při mně stala a všeho se vzdala, ale znal

jsem ji natolik dobře, že mi bylo jasne, že ji nějakou dobu

potrva, než vřele přijme svou novou snachu. „Děkuju ti,

mami,“ řekl jsem a objal ji.

362

„Myslela jsem, že jsem všechno pochopila ve vězeni,“

řekla. „Ale opravdu mi to došlo, až když jsi odjel. Nemůžu

řict, že tahle situace je pro mě vitana, ale radši budu

mit takovyhle život s tebou, než abych tě neměla vůbec –

a ani svou sebeuctu.“

Pustil jsem ji z objeti. „Jsem na tebe pyšny. Vyjde nam

to. Uvidiš. Bude to skvěly. Budeme jedna velka šťastna

rodina.“

Dvě ženy meho života vypadaly, že si tim nejsou moc

jiste, ale obě mě milovaly a to mi v tu chvili stačilo. Moje matka brzy zjistila, že může svou nervozitu skryt za kritiku našeho ubytovani, ktere bylo stejně luxusni jako moje předchozi z posledni doby, jen ještě o něco větši.

Nechal jsem ji a ulevilo se mi, že jsem mohl Sydney konečně

odvest do soukromi. Sedla si na postel a skopla si

modre boty. „Nevim, ktera čast dnešniho dne mi připada

nejvic neskutečna.“

Sedl jsem si vedle ni. „To je pravě to. Všechno je skutečny a hlavně ta nejdůležitějši čast – my dva napořad spolu. Naš sňatek uznali lide i Morojove.“

„Ale moc nadšeni z toho nebyli.“ Usměv ji opustil.

„Polovina moji rodiny mě už nikdy nebude chtit vidět.

A druha polovina, ktera by chtěla… Už nikdy se s mimi

nebudu moct sejit.“

„Ale budeš,“ ujistil jsem ji. „O to se postaram.“ Mluvil

jsem přesvědčivěji, než jsem se citil, a bylo mi jasne, že

Sydney to poznala. Pravě se kvůli mně odstřihla od sve

rodiny – od sveho druhu. Ačkoli jsem nevěděl přesně, co

se v ni teď odehrava, v duchu jsem si slibil, že ji to pomůžu překonat, jak jen budu moct.

„Měl jsi pravdu.“ Přitahla si mě k sobě bliž. „Že tady

budeme pod ochranou. I s těmi všemi komplikacemi jsi

dokazal, že všechno vychazi.“

363

„ My jsme to dokazali a ty komplikace nebudou trvat

věčně. Prozatim můžeme jen odpočivat a uživat si

odměn.“ Mluvil jsem galantně, takže jsem se nezminil

o obavach, ktere ji trapily. Pote, co jsem viděl reakci jejiho otce, sveho otce a dokonce i Wesleyho, začal jsem mit nepřijemny pocit, že vytouženy klid v dohledne době

mit nebudeme. Ale o tom jsem neminil mluvit, aspoň ne

dnes večer. „A mam na mysli nejrůznějši odměny. Tedy

pokud nechceš jit hned spat.“

Objala mě kolem krku a přitiskla rty na moje. „To zaleži

na tom, jestli ses cestou do obchodu s vinem zastavil

i v drogerii.“

„Zastavil? Zatraceně, všechno jsem jim tam vykoupil,

Sydney. Neminil jsem opakovat to, co se stalo posledně.“

Rozesmala se a nechala mě, abych ji položil na postel,

kde jsem začal se vzrušujicim a trochu i rozčilujicim patranim po tom, jak z ni svleknout propracovane svatebni šaty. Ale za tu namahu to stalo. Když jsme pak mnohem

později usnuli nazi v objeti a měli na sobě jen naše snubni

prsteny, věděl jsem, že se nam cele to usili vyplatilo.

Veškere zkoušky a trapeni, ktere jsme prožili, vedly k tehle chvili, k tehle dokonale chvili. Byli jsme přesně tam, kde jsme měli byt.

O několik hodin později mě probudilo zaklepani na

dveře nasledovane matčinym tichym hlasem: „Adriane?

Maš tady navštěvu.“

Sydney se v mem naruči zavrtěla. Když slunce pronikajici

skrz rolety osvětlovalo jeji obličej, vypadala spokojeně

a krasně. Byla tak nadherna a sexy, že jsem uvažoval

o tom, že bych předstiral, že jsem mamu neslyšel. Jenže

zaklepani se ozvalo znovu, tentokrat hlasitěji. „Adriane?

Sydney? Tady Rose. Musime si promluvit.“

364

To Sydney probudilo a ukončilo to moje uvahy o připadne

ranni romantice. Oblekli jsme se a po chvili vyšli

do obyvaku našeho apartmanu. Seděla tam moje matka

s Rose a Dimitrijem. Už jsem se chtěl do Rose pustit,

jestli nemohla počkat na vypravěni o našich vzrušujicich

dobrodružstvich o něco dele…, jenže pak jsem si všiml,

jak se tvaři.

„Co se děje?“ zeptal jsem se.

Ona a Dimitrij si vyměnili pohledy. „Jill je pryč.“

„Jak to mysliš, že je pryč?“ vyhrkl jsem. „Je pořad ve

škole. Včera mi psala esemesku. Zařidila nam odvoz.“

„A ma u sebe všechny stražce,“ dodala Sydney. „Eddie

se vratil, že jo?“

Rose přikyvla. „Všichni tři dhampyři byli v kampusu.

Angeline s ni byla dokonce v jedne mistnosti, když

zmizela.“

„Počkej… Angeline viděla, jak k tomu došlo?“ zeptal

jsem se.

„Ne,“ odpověděl Dimitrij. „To je pravě podivne. Angeline

a Jill si šly lehnout v jejich pokoji…, a když se Angeline

probudila, Jill byla pryč.“

„Nic neviděla ani neslyšela. Jill prostě zmizela jako

nějakym kouzlem.“ Rose pro efekt luskla prsty. „Angeline

se citi hrozně.“

Sevřelo se mi srdce a zatočila se se mnou cela mistnost.

Jill… je pryč? To neni možne. Ne po tom všem, co

jsem pro ni udělal. Přivedl jsem ji zpatky k životu! Tohle

se nemohlo stat. To musi byt nějaky omyl. Eddie by to

nedopustil.

Vidíš? ozvala se teta Taťana. Říkala jsem ti, že nikdy nebudeš mít klid. Tak jako tak tě vždycky bude něco sužovat.

Ještě že máš mě, abych ti pomáhala.

Sydney klesla do křesla a spojila si ruce v klině. „An-

365

geline se citi hrozně? Ja se citim hrozně! Měla jsem Jill na starosti. Ona byla jediny důvod, proč jsem tam šla! Kdybych neodešla –“

„Nezačinej s tim,“ varoval jsem ji a jednou rukou jsem

ji objal. Mělo to utěšit ji i mě. „Protože tys neodešla, tebe unesli. V žadnem připadě to neni tvoje vina.“ Obratil jsem se zase k ostatnim a zoufale se snažil nalezt v tom

všem nějaky smysl. Když dokažu uvažovat logicky, nebudu

panikařit. „Musime ji najit. Mate nějakou stopu?“

„Zatim ne, ale naši lidi už to tam prohledavaji centimetr

po centimetru a hledaji jakekoli naznaky.“ Rose si

zdrceně povzdechla. „Už za měsic se měla vratit sem.“

„Pomůžeme vam,“ prohlasil jsem. „Zařiďte nam let

odtud.“ Sydney nedočkavě přikyvovala.

„Zblaznili jste se?“ zeptala se Rose. „Na to mi nemusite

odpovidat. Vy nikam nepoletite. Tam venku neni nic,

co byste teď mohli udělat.“

„Navic ta ochrana, o kterou jste včera v noci tak tvrdě

bojovali, se nevztahuje na uzemi mimo kralovsky dvůr,“

připomněl nam Dimitrij. „Musite zůstat tady – pro vaše

bezpeči –, dokud se neustanovi dalši opatřeni. A taky

nestojime o to, aby se na Jill upřela nevitana pozornost.“

Zadival se na moji mamu. „To znamena, lady Ivaškovova,

že to, co jste pravě slyšela, neopusti tuto mistnost.

Nikdo se nesmi dozvědět, že se Jill ztratila, protože dokud

bude pohřešovana, nemůžeme dokazat, jestli je živa

nebo mrtva. A pokud to nemůžeme dokazat – “

„Pak nemůžete dokazat, že kralovna ma jednoho žijiciho

přibuzneho,“ dopověděla za něj Sydney.

Ja jsem neuvažoval tak rychle, abych domyslel celou

situaci až tak daleko. Pořad jsem přemyšlel o Jill – o me

sladke soucitne Jill –, ktera zmizela beze stopy. Až teď

jsem si uvědomil důsledky.

366

„Hlasovani ještě neproběhlo,“ zamumlal jsem. „Hlasovani

o změně zakona.“

„Přesně tak,“ potvrdila Rose se zachmuřenym vyrazem.

„A pokud prosakne ven, že je Jill nezvěstna, Lissa

může ztratit trůn.“