Richelle Mead

Pokrevní pouta 6. Rubínový kruh

1. kapitola

Adrian

Život v manželství nebyl takový, jak jsem čekal.

Nechápejte mě špatně – nelitoval jsem toho, jakou jsem si vzal ženu. Vlastně jsem ji miloval víc, než jsem vůbec pokládal za možné. Ale realita, v jaké jsme žili? No, řekněme jen, že ani nic takového jsem si nikdy nepředstavoval. Dřív jsme spřádali sny o životě na exotických místech a o svobodě, což bylo nejdůležitější. Být zavřeni v několika malých místnostech nikdy nebylo součástí žádného našeho únikového plánu, natožpak abychom si tak představovali romantický útěk.

Ale já se výzvy nikdy nezaleknu.

„Co je to?“ zeptala se Sydney překvapeně.

„Všechno nejlepší k výročí,“ řekl jsem.

Zrovna vylezla ze sprchy a už oblečená stála ve dveřích koupelny a rozhlížela se po našem obýváku, který prodělal proměnu. Nebylo vůbec snadné zvládnout to za tak krátkou dobu. Sydney si vždycky počínala prakticky, což se vztahovalo i ke sprchování. A já? Zatímco se sprchuju, zvládli byste klidně zbořit dům a postavit nový. Ale v případě Sydney jsem měl tak tak dost času na to, abych pokoj vyzdobil květinami a svíčkami. Nicméně jsem to zvládl.

Po tváři se jí rozlil úsměv. „Je to jenom měsíc.“

„Hele, neříkej ,jenom‘,“ upozornil jsem ji. „Je to významný. A chci, abys věděla, že mám v plánu takhle oslavovat každý měsíc po zbytek našich životů.“

Teď už se usmívala od ucha k uchu. Prsty přejela po květech ve váze. Sevřelo se mi srdce. Nedokázal jsem si vybavit, kdy jsem ji naposledy viděl takhle upřímně se usmívat. „Sehnal jsi dokonce i pivoňky,“ poznamenala. „Jak jsi to dokázal?“

„Mám svoje metody,“ prohlásil jsem povzneseně.

Ale asi je lepší, že ty tvoje metody nezná, ozval se mi v hlavě varovný hlas.

Sydney se procházela po bytě a prohlížela si zbytek mojí práce, která zahrnovala láhev červeného vína a čokoládové pralinky umělecky naaranžované na stole v kuchyni. „Není na to ještě moc brzy?“ utahovala si ze mě.

„Záleží na tom, koho se ptáš,“ odpověděl jsem a kývl hlavou k oknu, za nímž byla tma. „Pro tebe už je vlastně večer.“

Její úsměv se vytratil. „Vlastně už skoro ani nevím, kolik je hodin.“

Tenhle životní styl ji ničí, varoval mě můj vnitřní hlas. Jen se na ni podívej.

I v mihotavém světle svíček jsem na Sydney viděl známky stresu. Tmavé kruhy pod očima. Neustále znavený výraz, který pramenil spíš ze zoufalství než z únavy. Byla jediným člověkem na morojském královském dvoře, který tu nebyl kvůli tomu, aby poskytoval potravu vampýrům. Taky byla jediným člověkem na civilizovaném morojském místě, který si vzal jednoho z nás. Tím, že to udělala, na sebe přivolala hněv svých lidí a odřízla se od přátel a rodiny (přinejmenším od těch členů, kteří s ní stále ještě mluvili). A z pohrdavých a přezíravých pohledů, jakých se jí dostávalo tady u dvora, bylo jasné, že se odřízla i od zdejších obyvatel, což celý její svět zúžilo pouze na ten, který sestával z našich pokojů.

„Počkej, ještě něco,“ vyhrkl jsem rychle, abych ji rozptýlil. Stiskl jsem tlačítko a z reproduktorů v obýváku se začala linout klasická hudba. Natáhl jsem k Sydney ruku. „Protože na naší svatbě jsme netančili.“

To znovu vykouzlilo na její tváři úsměv. Vzala mě za ruku a já si ji přivinul blíž. Kroužil jsem s ní po pokoji a dával si přitom dobrý pozor, abychom nevrazili do žádné ze svíček. Sydney mě pozorovala s pobavením. „Co to děláš? Tohle je waltz. Je na tři doby. Copak to neslyšíš? Raz-dva-tři, raz-dva-tři.“

„Vážně? Tohle je waltz? Ha. Prostě jsem jenom vybral něco, co znělo honosně, když nemáme žádnou svoji písničku nebo tak.“ Na okamžik jsem se nad tím zamyslel. „V tomhle ohledu jsme asi jako pár selhali.“

Ušklíbla se. „Pokud je tohle naše největší selhání, tak myslím, že si vedeme dobře.“

Dlouho jsme spolu tančili po pokoji a pak jsem najednou řekl: „Oslepila mě vědou.“

„Cože?“ podivila se Sydney.

„To by mohla být naše píseň.“

Hlasitě se rozesmála a já si uvědomil, že jsem její smích neslyšel už strašně dlouho. Srdce mi poskočilo, ale zároveň mě i zabolelo. „No,“ uznala, „asi je to lepší než Poskvrněná láska.“

Tomu jsme se zasmáli oba a ona si pak opřela tvář o moji hruď. Políbil jsem ji do zlatých vlasů a vdechoval vůni mýdla a její kůže. „Připadá mi to špatné,“ vypravila ze sebe tiše. „Že jsme šťastní, když Jill je někde…“

Když vyslovila to jméno, srdce mi pokleslo. Hrozilo mi, že se mě znovu zmocní tíživá temnota, která zničí chvilku radosti, kterou jsem vytvořil. Musel jsem tu temnotu násilím zatlačit zpět, jinak by mě strhla do nebezpečné propasti, což jsem poslední dobou zažíval dost často. „Najdeme ji,“ zašeptal jsem a sevřel Sydney pevněji. „Ať už je kdekoli, najdeme ji.“

Pokud je stále ještě naživu, připomněl mi hrubě můj vnitřní hlas.

Nejspíš bych měl objasnit, že hlas znějící v mojí hlavě nebyl součástí nějakého duševního cvičení. Vlastně to byl velmi vzdálený hlas, který patřil mojí mrtvé tetě Taťáně, bývalé královně Morojů. Ale nebyla se mnou jako nějaký duch. Její hlas byl jen přelud vytvořený vzrůstajícím šílenstvím, které se mě zmocňovalo kvůli vzácnému typu magie, s níž pracuju. Kdybych začal brát předepsané léky, umlčelo by ji to, jenže by mě to taky odřízlo od magie. Náš svět je v současné době příliš nepředvídatelný, než abych to udělal. A tak se z přízraku tety Taťány stal v mojí hlavě spolubydlící. Někdy mě její přítomnost děsila a uvažoval jsem, jak dlouho bude trvat, než zešílím nadobro. Jindy jsem její přítomnost bral jako něco zcela normálního, což mě děsilo ještě víc.

Prozatím jsem se pokoušel tetu Taťánu ignorovat a znovu jsem Sydney políbil. „Najdeme Jill,“ prohlásil jsem o něco odhodlaněji. „A do té doby si budeme žít svůj život.“

„To asi ano,“ povzdechla si Sydney. Poznal jsem na ní, že se snaží vyvolat v sobě předchozí radost. „Pokud si tímhle máme vynahradit svatební tanec, mám dojem, že nejsem dost vhodně oblečená. Možná bych měla vyhrabat ty šaty.“

„V žádným případě,“ řekl jsem. „Ne že by nebyly nádherný, ale líbí se mi, jak jsi oblečená. A vlastně by mi ani nevadilo, kdybys byla oblečená trochu míň…“

Přestal jsem tančit waltz (nebo o jaké taneční kroky jsem se to pokoušel) a sklonil se k jejím ústům, abych ji políbil trochu jinak. Jakmile jsem ucítil její hebké rty, zaplavilo mě horko a překvapilo mě, že i v Sydney se rozhořívá stejná vášeň. Vzhledem k nedávným událostem poslední dobou moc roztoužená nebyla, což jsem jí jen těžko mohl vyčítat. Respektoval jsem její přání a zachovával si odstup…, ale až teď jsem si uvědomil, jak moc mi ten žár chyběl.

Klesli jsme na pohovku a nepřestávali se objímat a vášnivě líbat. Odtrhl jsem se od ní, abych si ji mohl prohlížet a obdivovat, jak vypadají ve světle svíček její blond vlasy a hnědé oči. V její kráse a lásce, která z ní vyzařovala, bych se klidně mohl utopit. Byla to dokonalá romantická chvíle, jakou jsme tolik potřebovali… Tedy do té doby, než se otevřely dveře.

„Mami?“ vykřikl jsem a odskočil od Sydney, jako bych byl středoškolák, a ne ženatý dvaadvacetiletý muž.

„Ahoj, drahý,“ pozdravila mě matka a vešla do obýváku. „Proč je všude zhasnuto? Vypadá to tu jako v mauzoleu. Nejde proud?“ Stiskla vypínač a v náhlém světle jsme sebou já i Sydney trhli. „Už jde. Ale opravdu byste neměli zapalovat tolik svíček. Je to nebezpečné.“ Ve snaze pomoci jich hned několik sfoukla.

„Díky,“ řekla Sydney nevýrazně. „Je hezké vědět, že berete vážně bezpečnost.“ Její výraz mi připomněl, jak onehdy moje matka v téže snaze pomoci uklidila „haldu nepořádku“, kterou byly Sydneyiny poznámky k jedné knize, které si pečlivě dělala.

„Mami, myslel jsem, že budeš pár hodin pryč,“ prohlásil jsem významně.

„Šla jsem ven, ale pak to v salónu dárců začalo být trochu trapné. Čekal bys, že na zasedání rady budou všichni zaneprázdněni, ale ne. Tolik lidí na mě zíralo. Nedokázala jsem se uvolnit. Tak mi jen dali jednoho s sebou.“ Rozhlédla se kolem. „Kam ho posadím? Aha, sem.“ Vrátila se do haly a přivedla omámeně vypadajícího člověka, který byl jen o něco málo starší než já. „Sedni si tady na židli a já hned přijdu.“

Okamžitě jsem vyskočil. „Ty jsi sem přivedla dárce? Mami, víš, jaký z toho má Sydney pocity.“

Sydney to nijak nekomentovala, jen zbledla a zírala na muže sedícího na protější straně místnosti. Díval se nepřítomným zakaleným pohledem a působil šťastně díky endorfinům, které mu proudily v krvi po vampýřím kousnutí.

Matka si zoufale povzdechla. „A co jsem asi měla dělat, drahý? V žádném případě jsem nemohla pít, když hned vedle seděla Maureen Taurusová s Gladys Daškovovou a probíraly klevety.“

„Čekal bych, že budeš aspoň trochu brát ohledy na mou ženu!“ vykřikl jsem. Od té doby, co jsme se se Sydney vzali a nalezli azyl na královském dvoře, se k nám většina lidí – včetně mého vlastního otce – obrátila zády. Moje máma ale stála při nás, a dokonce zašla tak daleko, že s námi bydlela, což s sebou přinášelo určité problémy.

„Jistě může počkat ve vaší ložnici,“ řekla matka a sklonila se, aby sfoukla další svíčky. Jakmile si všimla pralinek na stole, hned si jednu nacpala do pusy.

„Sydney se nemusí u sebe doma nikde schovávat,“ namítl jsem.

„Ani já ne,“ opáčila. „Je to i můj domov.“

„Nevadí mi to,“ ozvala se Sydney a zvedla se. „Počkám.“

Byl jsem tak rozčilený, že bych si nejradši rval vlasy. O žádnou vášeň už nešlo. Veškeré známky štěstí, které jsem na Sydney ještě před chvílí viděl, teď byly tytam. Už zase působila jako dřív, jako sklíčená lidská bytost uvězněná ve světě vampýrů. A jakkoli se to zdálo nemožné, situace se ještě zhoršila. Moje matka si všimla pivoněk ve váze.

„Ty jsou krásné,“ poznamenala. „Melinda musí být za to uzdravení opravdu vděčná.“

Sydney se zarazila uprostřed kroku. „Za jaké uzdravení?“

„Na tom nesejde,“ odmávl jsem to a doufal, že matka pochopí, že to nechci rozebírat. Byla obvykle velmi vnímavá, ale dnes evidentně nebrala zřetel na nic.

„Melinda Roweová, dvorní floristka,“ objasnila. „S Adrianem jsme za ní zašli poté, co jsme byli posledně pít krev. Měla příšerné akné a Adrian byl tak hodný, že jí pomohl s uspíšením léčby. Slíbila mu za to na oplátku, že mu sežene nějaké pivoňky.“

Sydney se otočila ke mně a zuřila natolik, že se nezmohla na slovo. Musel jsem situaci okamžitě uklidnit, a tak jsem ji popadl za paži a odtáhl ji do naší ložnice. „Urychli to,“ zakřičel jsem ještě na matku, než jsem za sebou zavřel dveře.

Sydney okamžitě vybuchla. „Adriane, jak jsi mohl? Něco jsi mi slíbil! Slíbil jsi mi, že už nebudeš pracovat s éterem, jedině kdyby to mělo pomoct najít Jill!“

„Tohle nic nebylo,“ trval jsem na svém. „Nevyžadovalo to skoro žádnou sílu.“

„Nasčítá se to!“ vykřikla Sydney. „Dobře to víš. Kousek po kousku. Nemůžeš mrhat svými schopnostmi na takové věci… na něčí akné!“

Přestože jsem chápal, proč tolik zuří, nemohl jsem si pomoct a cítil jsem se ublíženě. „Udělal jsem to pro nás. Kvůli našemu výročí. Myslel jsem, že tě to potěší.“

„Potěšilo by mě, kdyby si můj manžel zachoval duševní zdraví,“ vyštěkla.

„Na to už je stejně pozdě,“ řekl jsem.

Nezná ani polovinu, poznamenala teta Taťána.

Sydney si založila ruce a usedla na postel. „Vidíš? Ty jsi zkrátka takový. Ze všeho si děláš legraci. Ale tohle je vážné, Adriane.“

„A já taky mluvím vážně. Vím, co zvládnu.“

Vyrovnaně mi pohlédla do očí. „Opravdu? Pořád si myslím, že bys měl úplně přestat pracovat s éterem. Začni zase brát prášky. To je nejbezpečnější.“

„A jak budeme hledat Jill?“ připomněl jsem jí. „Co když k tomu budeme potřebovat magii éteru?“

Sydney sklopila zrak. „Zatím nám k ničemu nebyla. Ostatně ani žádná jiná magie.“

Tou poslední poznámkou odsoudila sebe samu stejně jako mě. Naši kamarádku Jill Mastranovou Dragomirovou unesli před měsícem a naše

snahy najít ji se dosud nesetkaly s úspěchem. Nedokázal jsem Jill najít ve snu a Sydney ji nedokázala objevit ani za pomoci lidské magie s použitím kouzel. Jediné, co Sydney zjistila, bylo, že Jill je stále ještě naživu, ale to bylo všechno. Mysleli jsme si, že ať už Jill drží kdekoli, udržují ji nadopovanou drogami, čímž ji dokážou účinně skrýt jak před morojskou, tak před lidskou magií. Oba

jsme si připadali k ničemu. Oběma nám na Jill moc záleželo a já jsem k ní měl o to intenzivnější vztah, že jsem ji kdysi za použití éteru přivedl zpátky ze světa mrtvých. Trápilo nás, že nevíme, co se teď s Jill děje, a kazilo nám to naše usilování o štěstí během dobrovolného domácího vězení.

„To je jedno,“ prohlásil jsem. „Až ji najdeme, budu svou magii potřebovat. Těžko říct, co budu muset dělat.“

„Jako třeba, že jí vyléčíš akné?“ dotázala se Sydney.

Trhl jsem sebou. „Říkal jsem ti, že to nic nebylo! S tím, kolik éteru můžu použít, si budu dělat starosti sám. Do toho ti nic není.“

Zatvářila se nevěřícně. „Samozřejmě že mi do toho něco je! Jsem tvoje žena, Adriane. Když si o tebe nebudu dělat starosti já, tak kdo tedy? Musíš udržet éter pod kontrolou.“

„Zvládám to,“ procedil jsem skrz zaťaté zuby.

„Pořád k tobě mluví tvoje teta?“ chtěla vědět.

Podíval jsem se jinam, protože jsem se jí odmítal dívat do očí. Teta Taťána v mojí hlavě si povzdechla. Neměls jí o mně říkat.

Na moje mlčení Sydney řekla: „Mluví, že jo? Adriane, to není zdravé! To si přece musíš uvědomovat!“

Vztekle jsem se otočil. „Zvládám to. Jasný? Zvládám to a zvládám i ji!“ vykřikl jsem. „Tak mi přestaň říkat, co mám dělat! Byla bys ráda, kdyby si všichni mysleli, že víš všechno, ale nevíš!“

Sydney se zatvářila ohromeně. Bolest v jejích očích mě zraňovala víc než její slova. Připadal jsem si hrozně. Jak se mohl dnešek tak pokazit? Měl to být dokonalý den. Náhle jsem pocítil potřebu vypadnout ven. Už jsem nemohl vydržet mezi čtyřmi stěnami. Už jsem nedokázal dál zůstávat pod dozorem své matky. Nedokázal jsem vydržet, že jsem zase zklamal Sydney – a taky Jill. Se Sydney jsme přišli ke dvoru, abychom tu nalezli ochranu před našimi nepřáteli. Schováváme se tu, abychom mohli být spolu. Jenže se zdá, že právě kvůli tomu jsme v ohrožení, že nás to rozdělí.

„Musím jít ven,“ oznámil jsem jí.

Sydney vykulila oči. „Kam?“

Prohrábl jsem si vlasy. „Kamkoli. Nadýchat se čerstvýho vzduchu. Kdekoli, jenom ne tady.“

Než stačila cokoli namítnout, otočil jsem se a odpochodoval přes obývák. Minul jsem mámu, která zrovna pila z dárce. Obdařila mě tázavým pohledem, ale ignoroval jsem ji a šel dál, dokud jsem neprošel dveřmi a halou v domě pro hosty. Venku jsem na kůži okamžitě pocítil horký letní vzduch a zastavil jsem se, abych si rozmyslel, co vlastně budu dělat. Dal jsem si do pusy žvýkačku, což byl můj způsob, jak se vyhnout kouření, když jsem ve stresu. Zadíval jsem se na budovu za svými zády a připadal si jako zbabělec, že jsem radši utekl, než abych pokračoval v hádce.

Nevyčítej si to, řekla mi teta Taťána. Manželství je těžké. Proto jsem se nikdy nevdala.

Je to těžké, připustil jsem. Ale to není omluva pro útěk. Musím se vrátit. Musím se jí omluvit. Musím to napravit.

Nikdy to nenapravíš, pokud tady budete zavření a Jill bude dál nezvěstná, upozornila mě teta Taťána.

Prošli kolem mě dva strážci a já zachytil útržek jejich rozhovoru. Bavili se o posílení hlídek během zasedání rady. Vybavil jsem si matčinu poznámku a ihned mě zasáhla inspirace. Otočil jsem se od budovy a rychlou chůzí vykročil ke královskému paláci. Doufal jsem, že stihnu přijít na zasedání včas.

Vím, co dělat, oznámil jsem tetě Taťáně. Vím, jak nás odtud dostat a se Sydney všechno napravit. Potřebujeme nějaký úkol, cíl. A já nám jeden opatřím. Musím si promluvit s Lissou. Pokud mě pochopí, dokážu napravit všechno.

Přízrak už na to nijak nereagoval, a tak jsem dál pokračoval v chůzi. Půlnoc zahalovala svět do tmy. Pro lidi to byl čas spánku, ale pro ty, kdo se řídí vampýrským režimem, naopak doba vrcholné aktivity. Morojský královský dvůr vypadal jako univerzita – asi čtyřicet starodávných cihlových budov stálo kolem krásných nádvoří. Jelikož byl vrchol léta a vzduch byl teplý a vlhký, venku se zdržovala spousta lidí. Většina z nich byla příliš zaneprázdněna vlastními záležitostmi, než aby si mě všímali nebo si uvědomili, kdo jsem. Ti, kteří si mě všimli, mě obdařili zvědavými pohledy jako vždy.

Jenom ti závidí, prohlásila teta Taťána.

Nemyslím, že to je tímhle, opáčil jsem. Ačkoli jsem si uvědomoval, že teta je jenom moje představa, občas bylo těžké jí neodpovídat.

Samozřejmě že ano. Jméno Ivaškov vždycky vyvolávalo hrůzu a závist. Všichni jsou to jen poskoci a moc dobře to vědí. Za mých časů by se něco takového nikdy netolerovalo. Ta vaše dětská královna dopustila, aby tady propuklo šílenství.

I pod tíhou dotěrných pohledů jsem si svou procházku užíval. Opravdu není zdravé být pořád zavřený doma, i když jsem myslel, že si to nikdy nepřiznám. Přestože vlhký vzduch byl těžký, připadal mi osvěžující a přistihl jsem se při myšlence, že si přeju, aby tu Sydney byla se mnou. Po chvilce mi došlo, že by to nebylo správné. Musí jít ven později, až bude slunce vysoko. To je čas lidí. Žít podle našeho režimu je pro ni nejspíš stejně těžké jako žít v izolaci. Slíbil jsem si, že jí později navrhnu, že se spolu půjdeme projít. Nás Moroje slunce nezabíjí jako Strigoje – zlé nemrtvé vampýry –, ale není nám vždycky příjemné. Většina Morojů přes den spí nebo se zdržuje uvnitř, takže bude jen malá pravděpodobnost, že bychom se Sydney někoho potkali, když si procházku správně načasujeme.

To pomyšlení mě povzbudilo. Strčil jsem si do pusy další žvýkačku a došel ke královskému paláci. Zvenčí vypadal stejně jako všechny ostatní budovy, ale uvnitř byl vyzdoben monumentálním opulentním stylem, jaký byste čekali v královském paláci ze staré civilizace. Morojové si volí panovníky z dvanácti královských rodin. Ohromné portréty význačných monarchů, osvětlené třpytivými lustry, byly rozvěšeny po všech chodbách. Kolem procházely davy. Když jsem došel do komnaty rady, zjistil jsem, že jsem dorazil právě na konec

zasedání. Přítomní už odcházeli a mnoho z nich se zastavilo, aby na mě mohli zírat. Zaslechl jsem šeptané poznámky „ohavnost“ a „lidská žena“.

Ignoroval jsem je a zaměřil se na svůj cíl, který se nacházel v přední části místnosti. Tam u pódia stála Vasilisa Dragomirová – „dětská královna“, o níž se zmínila teta Taťána. Lissu, jak jsem jí říkal, obklopovali dhampýrští strážci v tmavých oblecích. Byli to bojovníci, napůl lidé a napůl Morojové. Jejich rasa vznikla před dávnými časy, kdy se ještě Morojové a lidé brali mezi sebou, aniž by to vyvolávalo skandály. Dhampýři spolu nemůžou mít děti, ale díky genetickému šprýmu se jejich rasa reprodukuje spojením s Moroji.

Hned za Lissinými bodyguardy stáli zástupci morojského tisku a pokřikovali na královnu otázky, na něž odpovídala se svým typickým klidem. Vyvolal jsem v sobě trošku éteru, abych se mohl podívat na její auru, a ta se mi okamžitě rozzářila před očima. Byla převážně zlatá, což naznačovalo, že Lissa je uživatelka éteru stejně jako já. Ostatní barvy byly tlumené a roztřesené, což prozrazovalo, že je nervózní. Nechal jsem magie, rozběhl se davem a za divokého mávání rukama jsem křičel přes ten hluk: „Vaše Veličenstvo! Vaše Veličenstvo!“

Kupodivu mě uslyšela a naznačila mi, abych počkal, než zodpoví další otázku. Její strážci mi dovolili přijít blíž. To všechny zaujalo, zejména když přihlížející zjistili, komu dovolila přijít tak blízko. Bylo na nich vidět, že umírají touhou dozvědět se, o čem spolu budeme mluvit, ale strážci je udržovali v patřičné vzdálenosti a navíc v místnosti panoval neskutečný hluk.

„Tak to je nečekané překvapení. Nemohl sis domluvit schůzku?“ zeptala se mě tiše a ve tváři si pořád zachovávala úsměv pro veřejnost. „Nevyvolalo by to tolik pozornosti.“

Pokrčil jsem rameny. „Všechno, co dělám, poslední dobou vyvolává pozornost. Už si toho ani nevšímám.“

V očích jí pobaveně zajiskřilo, takže jsem byl spokojený. „Co pro tebe můžu udělat, Adriane?“

„Spíš co pro tebe můžu udělat já,“ řekl jsem, povzbuzený svým předchozím nápadem. „Musíš mě a Sydney pustit, abychom šli hledat Jill.“

Vykulila oči a přestala se usmívat. „Pustit vás? Před měsícem jsi mě prosil, abych vám dovolila tady zůstat!“

„Já vím, já vím. A jsem ti za to vděčný. Ale tvoji lidi zatím Jill nenašli. Musíš povolat speciální pomoc se speciálními schopnostmi.“

„I kdybych povolala, ty i Sydney už jste přece svoje speciální schopnosti zkoušeli – a nenašli jste ji.“

„A právě proto nás musíš odtud pustit!“ vykřikl jsem. „Vrátíme se do Palm Springs a –“

„Adriane,“ přerušila mě Lissa. „Posloucháš se? Přišli jste sem proto, že vás pronásledovali alchymisté. A teď se chcete vydat rovnou mezi ně?“

„Ne tak, jak to říkáš. Myslel jsem, že bychom se tam proplížili tak, že o tom nebudou vědět, a –“

„Ne,“ přerušila mě znovu. „Rozhodně ne. Mám dost starostí i bez toho, abyste se vy dva nechali chytit alchymisty. Chtěli jste, abych vás ochránila, a to taky udělám. Takže pusť z hlavy nápady o tom, že se odtud vyplížíte. Brány jsou hlídané. Oba zůstanete tady v bezpečí.“

V bezpečí, o které začínáme přicházet, pomyslel jsem si, když jsem si vybavil bezútěšný pohled Sydneyiných očí.

Drahoušku, zašeptala teta Taťána, začal jsi o bezpečí přicházet už dávno.

„Jill hledají vynikající lidé,“ pokračovala Lissa, když jsem neodpovídal. „Je tam i Rose a Dimitrij.“

„Tak proč ji už nenašli? A pokud tě někdo chce sesadit, tak proč…“

Nedokázal jsem to dopovědět, ale smutek v Lissiných jadeitově zelených očích mi prozradil, že ví, co jsem chtěl říct. Kvůli zákonu, který se Lissa snaží změnit, musí mít vládnoucí panovník alespoň jednoho žijícího příbuzného. Kdyby někdo chtěl Lissu sesadit, stačilo by mu prostě jen zabít Jill a dokázat, že je mrtvá. Měli jsme štěstí, že se to ještě nestalo, ale zároveň to prohlubovalo záhady kolem celé záležitosti. Z jakého jiného důvodu by Jill někdo unášel?

„Běž domů, Adriane,“ řekla mi Lissa něžně. „Promluvíme si později – v soukromí –, jestli chceš. Možná přijdeme na nějakou jinou možnost.“

„Možná,“ připustil jsem. Ve skutečnosti jsem tomu ale moc nevěřil.

Zanechal jsem Lissu jejím obdivovatelům a prodral se davem čumilů. Začínala se mě zmocňovat dobře známá temná nálada. Zašel jsem za Lissou z momentálního popudu, který mi na chvíli dodal naději. Když jsme tady se Sydney hledali útočiště, netušili jsme, co se s Jill stane. Byla pravda, že Lissa nasadila na její hledání vynikající lidi – a dokonce jí neochotně pomáhali i alchymisté, což je organizace, pro kterou dřív pracovala Sydney. Přesto jsem se nemohl zbavit pocitu, že kdybychom se Sydney mohli být u toho, a ne se tady schovávat, jistě bychom Jill našli. Děje se tu něco, čemu zatím nerozumíme. Jinak by ji únosci přece –

„No podívejme, kdo se rozhodl ukázat svůj zbabělý obličej.“

Zastavil jsem se a zamrkal. Byl jsem tak zamyšlený, že jsem si ani neuvědomoval, kde jsem. Nacházel jsem se asi v půli cesty domů na cestičce dlážděné kameny, která spojovala dvě budovy. Bylo to klidné místo stranou hlavní cesty, ideální pro přepadení. Cestu mi blokoval Wesley Drozdov, královský Moroj, který byl poslední dobou mou Nemesis. Spolu s ním tam postávalo i několik jeho kumpánů.

„Máš jich s sebou víc než obvykle, Wesi,“ poznamenal jsem mírně. „Vyhrabej jich ještě pár a možná se pak budeme moct pustit do férovýho boje.“

První pěst mě zasáhla zezadu do ledvin a byla to taková rána, že mi vyrazila dech. Klopýtl jsem vpřed. Wesley ke mně přistoupil, a než jsem stačil zareagovat, zasadil mi pravý hák. I přes bolest jsem si uvědomil, že moje poznámka byla oprávněná. Wesley s sebou vzal celou skupinu proto, že jinak by se nemohl vyrovnat mojí magii éteru. Někdo mě kopl do kolene, až jsem spadl na zem. Došlo mi, jaký jsem byl idiot, že jsem šel veřejně mezi lidi. Wesley čekal, až se mu naskytne příležitost oplatit mi křivdy, a teď se dočkal.

„V čem je problém?“ zeptal se Wesley a tvrdě mě nakopl do břicha zrovna ve chvíli, kdy jsem se škrábal na nohy. „Není tady tvoje žena dárkyně, aby tě zachránila?“

„Jo,“ přidal se další. „Kde je ta tvoje lidská děvka?“

Zažíval jsem takovou bolest, že jsem ani nedokázal odpovědět. Následovaly další kopance a už jsem ani nesledoval od koho. Nade mnou se vznášely jejich obličeje a já pár z nich poznal, což mi způsobilo šok. Nebyli to obvyklí Wesleyho kumpáni. Některé z nich jsem znal a dřív s nimi pařil na večírcích. Kdysi jsem je považoval za přátele.

Někdo mě udeřil do hlavy, až se mi před očima roztančily hvězdičky, takže jsem jejich tváře chvíli neviděl. Jejich urážky se slily v nesrozumitelnou kakofonii a následovala rána za ranou. V bolestech jsem se choulil do klubíčka a snažil se popadnout dech. Najednou se v tom zmatku ozval jasný hlas. „Co se tady sakra děje?“

Zamrkal jsem a pokusil se znovu zaostřit na okolní svět. Spatřil jsem silné ruce, jak uchopily Wesleyho a odhodily ho až k nedaleké budově. Trvalo asi vteřinu, než si jeho nohsledi uvědomili, že se něco pokazilo. Začali couvat jako vyděšené ovce a přede mnou se objevil známý obličej Eddieho Castila.

„Ještě někdo chce pokračovat?“ zakrákoral jsem. „Pořád je vás víc.“

Jejich počet se přesto nedal srovnávat s jediným Eddiem, což moc dobře věděli. Neviděl jsem je všechny utíkat, ale aspoň jsem si to představoval a bylo to úžasné. Zavládlo ticho a po chvilce mi někdo pomohl vstát. Ohlédl jsem se a uviděl další známou tvář – Neila Raymonda.

„Můžeš chodit?“ zeptal se Neil s lehkým britským přízvukem.

Když jsem přenesl váhu na druhou nohu, trhl jsem sebou bolestí, ale přikývl jsem. „Jo. Pojďme teď domů a zjistíme, jestli mi něco nezlomili. A mimochodem, díky,“ dodal jsem. Každý mě podepřel z jedné strany a vydali jsme se pryč. „Je hezký, že Moroj v nesnázích se může spolehnout na galantní rytíře, co ho sledují.“

Eddie zavrtěl hlavou. „Byla to úplná náhoda. Zrovna jsme byli na cestě za tebou s novou zprávou.“

Po zádech mi přeběhl mráz a zastavil jsem se. „S jakou?“

Eddiemu se po tváři rozlil úsměv. „Klídek, je to dobrá zpráva. Aspoň myslím. Ale je nečekaná. Na tebe a na Sydney čeká u přední brány návštěva. Lidská návštěva.“

Kdybych netrpěl bolestí, asi by mi poklesla čelist. To byla opravdu nečekaná zpráva. Když si mě Sydney vzala a našli jsme útočiště mezi Moroji, odřízla se od většiny svých lidských známých. Bylo zvláštní, že se tu teď někdo z nich objevil. Navíc to nemohl být žádný alchymista, protože toho by ihned odmítli.

„Kdo je to?“ zeptal jsem se.

Eddie se zazubil od ucha k uchu. „Jackie Terwilligerová.“

2. kapitola

Sydney

„Ach, Adriane.“

Nic jiného jsem říct nedokázala, když jsem mu z obličeje vlhkým hadříkem otírala špínu a krev, přičemž jsem mu odhrnovala stranou jeho kaštanově hnědé vlasy. Obdařil mě lhostejným úsměvem, a přestože vypadal zuboženě, byl okouzlující.

„Sageová, nemluv tak nešťastně. Nebyl to beznadějný boj.“ Podíval se na Neila a jako na divadle hlasitě zašeptal: „Že jo? Řekni jí, že to nebyl beznadějný boj. Řekni jí, že jsem se držel.“

Neil vykouzlil znavený úsměv, ale než stačil něco říct, ozvala se Adrianova matka. „Adriane, drahý, teď není vhodná chvíle na žerty.“

Se svou vampýří tchyní jsem nesouhlasila v mnoha věcech, ale tentokrát jsme byly výjimečně zajedno. Pořád se nad námi vznášela tíživá atmosféra předchozí hádky a já si vyčítala, že jsem se víc nesnažila přimět Adriana, aby tady zůstal. Aspoň jsem mu měla říct, aby si s sebou vzal nějakého strážce, poněvadž tohle nebyl první střet s potížisty. Strážci obvykle Moroje doprovázejí ve venkovním světě, kde hrozí reálné nebezpečí od Strigojů. Jenže i tady nás spousta Morojů považuje za zvrácené zrůdy, protože jsme se vzali.

Máme mnoho nepřátel. Čelili jsme mnoha hrozbám a pomluvám, ale nikdy dřív to nepřerostlo ve fyzické násilí. Bylo neskutečné štěstí – i když to bylo zvláštní –, že Eddie s Neilem Adriana potkali.

Eddie odešel k přední bráně, aby k nám přivedl profesorku Terwilligerovou. Byla jsem tak rozrušená tím, co se Adrianovi přihodilo, že jsem až teď začala uvažovat, co proboha přivádí moji bývalou profesorku historie a učitelku magie do královské pevnosti mezi utajenou rasu vampýrů. Přestože jsem se v hloubi duše obávala, že její návštěva žádný pozitivní důvod nemá, těšila jsem se, že ji zase uvidím. Neviděly jsme se už několik měsíců. Adriana miluju a Daniella mi nevadí, ale umírám touhou po nějaké jiné společnosti.

„Nic zlomenýho nemám,“ trval na svém Adrian. „Nejspíš nebudu mít ani žádnou jizvu. To je škoda. Myslel jsem, že dobře umístěná jizva tady,“ dotkl se po straně svojí tváře, „by zdůraznila moje už tak dokonalé lícní kosti a navíc by mým rysům dodala na mužnosti a drsňáctví. Teda, ne že bych potřeboval být mužnější –“

„Adriane, dost,“ přerušila jsem ho. „Jsem ráda, že jsi v pořádku. Mohlo to dopadnout mnohem hůř. A stejně bys pro jistotu měl zajít k doktorovi.“

Zatvářil se, jako by se chystal pronést další kousavou poznámku, ale namísto toho moudře řekl: „Ano, drahá.“

Pokusil se o andělský úsměv, který jen posílil moje podezření, že se mou radou rozhodně řídit nebude. Zavrtěla jsem hlavou, usmála se a políbila ho na tvář. Adrian. Můj manžel. Kdyby mi před rokem někdo řekl, že se vezmeme, myslela bych si, že si dělá legraci. Kdyby mi někdo řekl, že si vezmu vampýra, myslela bych, že se dotyčný pomátl. Ale když jsem se teď na Adriana dívala, cítila jsem ohromnou lásku, přestože mezi námi ještě před chvílí panovalo napětí. Už bych si bez něj svůj život nedovedla představit. To by nešlo.

Dovedla bych si představit život s ním, který by nezahrnoval to, že budeme zavření v několika místnostech s jeho matkou, zatímco moji i jeho lidé spřádají proti nám plány? Rozhodně. Líbila by se mi jakákoli budoucnost s ním, ale teď musíme zůstat tady, dokud se nepřihodí něco převratného. Venku, za branami královského dvora, mě moji lidé chtějí uvěznit. Na královském dvoře mu jeho lidé chtějí ublížit. Ještěže v těchhle pokojích jsme v bezpečí. A co je nejdůležitější – jsme spolu.

Zaklepání na dveře zachránilo Adriana od dalšího napomínání. Daniella šla otevřít a ve dveřích se objevil Eddie. Kdykoli jsem ho viděla, musela jsem se usmát. V Palm Springs jsme se vydávali za dvojčata, protože máme oba tmavě blond vlasy a hnědé oči. Časem jsem ho začala považovat za opravdového bratra. Znám jen málo lidí, kteří jsou tak odvážní a loajální jako on. Jsem hrdá na to, že ho můžu nazývat svým přítelem, a proto mě hrozně bolí vidět, jak se trápí nad ztrátou Jill. Neustále se tvářil pronásledovaně a občas jsem si dělala starosti, jestli je vůbec schopen se o sebe postarat. Už se skoro vůbec neholil a měla jsem dojem, že s jídlem se obtěžuje jen proto, aby mohl dál trénovat a zůstat ve formě, až se najdou Jillini únosci. Ale obavy o Eddieho jsem odsunula stranou v momentě, kdy jsem uviděla, koho to k nám přivedl. Rozběhla jsem se přes celou místnost a sevřela ji v drtivém objetí, což ji překvapilo. Profesorka Terwilligerová – nedokázala jsem se přimět oslovovat ji Jackie, ačkoli už nejsem její studentka – změnila můj život v mnoha směrech.

Ujala se role, kterou dřív zastával můj otec – učila mě tajům starobylého umění. Ale na rozdíl od něj k tomu nepřistupovala tak, že jsem ze sebe měla špatný pocit. Povzbuzovala mě a podporovala a díky ní jsem si připadala schopná a že za něco stojím, i když jsem nebyla vždy dokonalá. Od doby, kdy jsem přišla na královský dvůr, jsme spolu komunikovaly jen telefonicky a já si až teď uvědomila, jak moc mi chyběla.

„Pane jo,“ poznamenala se smíchem a snažila se mi oplatit objetí. „Takové přivítání jsem tedy nečekala.“ Její snaha ale působila dost nemotorně, protože v jedné ruce svírala pytel a v druhé něco, co vypadalo jako přepravka na zvířata.

„Už vám to konečně můžu vzít?“ zeptal se Eddie a převzal od ní přepravku. Až teď mě pořádně objala. Ucítila jsem z ní vůni pačuli a orientálních květin, což mi připomnělo bezstarostné časy, kdy jsme spolu pracovaly na kouzlech. Vyhrkly mi slzy, a tak jsem rychle odstoupila a otřela si oči.

„Jsem ráda, že jste přijela,“ řekla jsem ve snaze mluvit věcně. „Jsem překvapená, ale ráda. Musela jste mít náročnou cestu.“

„To, co mám na srdci, ti zkrátka musím povědět osobně.“ Posunula si brýle na nose a pohledem přejela všechny ostatní v místnosti. „Neile, ráda tě zase vidím. A Adriane, těší mě, že z tebe Sydney nakonec udělala pravého muže.“

Zasmál se a představil jí Daniellu. Chovala se zdvořile, ale zachovávala si odstup. Morojové jako ona, kteří žijí v ústraní na královském dvoře, obvykle nemívají mnoho lidských přátel. Myšlenka na lidi ovládající magii je pro Moroje stejně podivná jako pro alchymisty, ale Danielle jsem musela přičíst k dobru, že se snažila to všechno nějak přijmout. Sice si pokaždé nevhod načasovala svůj příchod a nedocházelo jí, že nás ruší během romantických chvilek, ale nemohla jsem popřít, že za poslední rok se i její život dramaticky změnil.

„Pojďte dál,“ vyzvala jsem profesorku Terwilligerovou. Chodilo k nám tak málo návštěv, že jsem už skoro zapomněla na základy pohostinnosti. „Posaďte se a já vám přinesu něco k pití. Nemáte hlad?“

Zavrtěla hlavou a vydala se za mnou do kuchyně. Ostatní kromě Eddieho, který pořád držel v ruce přepravku, nás následovali. „Nic nepotřebuju,“ ujistila mě. „A možná ani nebudeme mít čas. Vlastně doufám, že jsem nepřišla příliš pozdě.“

Při jejích slovech se mi zježily chloupky vzadu na krku, ale než jsem stihla zareagovat, Eddie si odkašlal a zvedl přepravku. Teď už jsem viděla, že je v ní kočka. „Mám s ní něco udělat?“

„S ním,“ opravila ho profesorka Terwilligerová. „Pan Bojangles klidně počká uvnitř, zatímco si budeme povídat. A pokud se nepletu, budeme ho pak potřebovat.“

Adrian po mně střelil tázavým pohledem, ale já jsem jen pokrčila rameny.

Všichni jsme se shromáždili kolem stolu v kuchyni. Já jsem seděla, Adrian stál za mnou a ruce měl položené na mých ramenou. Koutkem oka jsem zaznamenala, jak se na jeho snubním prstenu z bílého zlata třpytí rubíny. Profesorka Terwilligerová usedla naproti mně a ze svého pytle vytáhla vyřezávanou dřevěnou krabičku. Zdobily ji ornamenty s květinovými motivy, zřejmě ručně vyřezávané. Položila krabičku na stůl a posunula ji ke mně.

„Co je to?“ zeptala jsem se.

„Doufala jsem, že mi to povíš ty,“ řekla. „Přišlo to před pár týdny. Někdo mi to nechal na prahu. Nejdřív jsem myslela, že je to nějaký dárek od Malachiho, i když to není jeho styl.“

„Jistě,“ souhlasil Adrian. „Granáty, vojenský vesty… to jsou jeho obvyklý dary.“ Malachi Wolfe byl podivínský instruktor sebeobrany, u něhož jsme se kdysi s Adrianem učili a který zcela nepochopitelně získal srdce profesorky Terwilligerové.

Usmála se Adrianově poznámce, ale nespouštěla oči z krabičky a pokračovala: „Brzy jsem zjistila, že je magicky zapečetěná. Vyzkoušela jsem nejrůznější odemykací kouzla, obvyklá i vzácná, ale neuspěla jsem. Ať už to udělal kdokoli, jeho kouzlo je extrémně silné. Za posledních pár týdnů jsem vyčerpala už všechny zdroje a nakonec jsem krabičku vzala k Inez. Pamatuješ si ji, že ano?“

„Na tu se dá těžko zapomenout,“ ujistila jsem ji a vzpomněla si na úctyhodnou vetchou starou čarodějnici z Kalifornie, která má doma všechno vyzdobené růžemi.

„To jistě. Řekla mi, že zná mocné kouzlo, které nejspíš krabičku otevře, jenže to nevyšlo, protože kouzlo uzamčení se váže k určité osobě, která jediná je schopná ji otevřít.“ Profesorka Terwilligerová se zatvářila utrápeně. „Nepoznala jsem to. A ta osoba zjevně nejsem já. Inez si myslí, že ten, pro koho je krabička určena, ji otevře bez potíží. A tak jsem dospěla k závěru, že je nejspíš

určena pro tebe.“

Vytřeštila jsem oči. „Ale proč by ji pro mě dávali k vám?“

Profesorka Terwilligerová se rozhlédla kolem. „Na tuhle adresu by se těžko něco doručovalo. Škoda, že jsem na to nepřišla dřív. Naštěstí to vypadá, že ať už je uvnitř cokoli, nepodléhá to časem zkáze.“

Zadívala jsem se na krabičku z nového úhlu pohledu a pocítila nedočkavost i obavy. „Co bych měla udělat?“

„Otevři ji,“ poradila mi jednoduše profesorka. „Ale ostatním doporučuju, aby ustoupili stranou.“

Daniella rychle poslechla, ale Adrian a dhampýři zůstali, kde byli. „Udělejte, co říká,“ řekla jsem jim.

„Co když je v tom bomba?“ chtěl vědět Eddie.

„S největší pravděpodobností dokážu minimalizovat škody vůči Sydney, ale nemůžu to zaručit i u vás ostatních,“ prohlásila profesorka Terwilligerová.

„S největší pravděpodobností?“ dotázal se Adrian. „Možná, že to je způsob alchymistů, jak tě konečně dostat.“

„Možná, ale ti nejsou zrovna fandové lidské magie. Nedovedu si představit, že by začarovali krabičku.“ Povzdechla jsem si. „Prosím, radši ustupte. Nic se mi nestane.“

To jsem samozřejmě s jistotou vědět nemohla, ale kluci po dalším přemlouvání konečně poslechli. Profesorka Terwilligerová vytáhla malý sáček a vysypala z něj na stůl trochu žlutého prášku, který byl cítit jako koření. Zamumlala řecké zaklínadlo a já ucítila, jak se kolem nás ve vzduchu vznáší magie – můj druh magie. Už dlouho jsem ji necítila a teď mě překvapilo, jak opojně to na mě působí. Když dokončila ochranné kouzlo, povzbudivě na mě kývla.

„Do toho, Sydney. Jestli to neotevřeš normálně, zkus základní odemykací kouzlo.“

Položila jsem prsty na víčko a zhluboka se nadechla. Když jsem zkusila víčko otevřít, nic se nestalo, ale to se dalo čekat. I kdyby měla profesorka Terwilligerová pravdu a krabička byla určena pro mě, neznamená to, že to bude jednoduché. Při pronášení slov odemykacího kouzla mi na mysli vytanulo několik otázek. Je to opravdu pro mě? Jestli ano, tak od koho? A co je nejdůležitější – proč?

Vyslovila jsem kouzlo, a přestože se na krabičce nic nezměnilo, všichni jsme uslyšeli cvaknutí. Znovu jsem zkusila otevřít víčko a tentokrát snadno povolilo. A co bylo ještě lepší, uvnitř nebyla žádná bomba. Po krátkém zaváhání všichni přistoupili blíž, aby se podívali, co se v krabičce skrývá. Bylo v ní několik složených papírů a na nich jediný vlas. Opatrně jsem ho zvedla a prohlížela si ho ve světle. Byl blonďatý.

„Nejspíš tvůj,“ prohlásila profesorka Terwilligerová. „Abys mohla kouzlo svázat s určitou konkrétní osobou, potřebuješ něco, co je součástí příjemce. Vlasy. Nehty. Kůži.“

Pokrčila jsem nad tím nos a rozložila první papír. Snažila jsem se nemyslet na to, jak někdo mohl získat můj vlas. Ukázalo se, že papír je leták s reklamou na muzeum robotů v Pittsburghu. Bylo by to komické, kdyby přes obrázek jednoho exponátu, Raptorbota 2000, nebylo napsáno: POJĎ SI HRÁT, SYDNEY. Zadrhl se mi dech a ostře jsem vzhlédla. Všichni ostatní se tvářili stejně nechápavě jako já. To písmo jsem neznala.

„Co je na tom dalším papíru?“ zeptal se Neil.

Taky byl složený a lesklý, jako by ho někdo vytrhl z časopisu. Na první pohled to vypadalo jako nějaká reklama pro turisty. Rozložila jsem ho a uviděla obrázek penziónu v Palo Alto. „Co to má společného s muzeem robotů v Pittsburghu?“

Profesorka Terwilligerová strnula. „Nemyslím, že tohle je ta stránka, kterou bys měla vidět.“

Otočila jsem papír a zalapala jsem po dechu, když jsem to uviděla.

Jill.

Na tuhle reklamu už jsem skoro zapomněla. Před dávnými časy – nebo mi to tak aspoň připadalo – Jill krátce pracovala jako modelka pro jednu návrhářku z Palm Springs. Tak velké porušení bezpečnostních zásad jsem nikdy neměla dovolit. Fotka, na kterou jsem se teď dívala, ale byla pořízena v tajnosti, proti mojí vůli. Jill na ní měla obrovské pozlacené sluneční brýle a přes husté kudrnaté vlasy měla uvázaný šátek barvy pavích per. Dívala se na shluk palem, a pokud ji někdo dobře neznal, těžko by poznal, že je to ona. Většina

lidí by nejspíš ani nepoznala, že je Morojka.

„Co to sakra je?“ vyštěkl Eddie. Tvářil se, jako by mi chtěl papír vyrvat z rukou. Jen málo věcí ho dokáže vyvést z míry a Jillino bezpečí je jedna z nich.

Nevěřícně jsem zakroutila hlavou. „Nevím o tom o nic víc než ty.“

Adrian se přese mě naklonil a zvedl první papír. „Určitě to neznamená, že Jill vězní v muzeu robotů? V Pittsburghu?“

„Musíme vyrazit,“ prohlásil Eddie zapáleně. Otočil se ke dveřím, jako by se mínil rovnou vydat na cestu.

„Já musím vyrazit,“ řekla jsem a ukázala na leták, který držel Adrian. „Ta krabička byla pro mě. Dokonce i ten vzkaz je adresován mně.“

„Nepojedeš tam sama,“ opáčil Eddie.

„Nepojedeš nikam,“ prohlásil Adrian. Odložil papír. „Před svým menším střetem s Wesleym jsem mluvil s Jejím Veličenstvem. Jasně mi řekla, že tobě ani mně nedovolí opustit královský dvůr.“

Při pohledu na Jillin obličej jsem pocítila bolest a výčitky svědomí. Jill. Je nezvěstná už téměř měsíc. Zoufale jsme čekali na nějaké vodítko a teď jsme ho konečně dostali. Ale jak říkala profesorka Terwilligerová – není už příliš pozdě? Co všechno se stalo, než se ta krabička dostala až sem?

„Musím,“ řekla jsem. „Tohle v žádném případě nemůžu ignorovat. Adriane, dobře to víš.“

Naše pohledy se setkaly. Proběhla mezi námi spousta pocitů a nakonec přikývl. „Ano.“

„Přece nemyslíš, že mě tady Lissa bude držet násilím.“

Povzdechl si. „To nevím. Ale správně mi připomněla, že po všech problémech, které jsme jí nadělali tím, že jsme tady, by měla problémů ještě víc, kdybychom odešli a dopadli by nás alchymisté. Musíme se pokusit nějak se odtud vyplížit…, ale nepřekvapilo by mě, kdyby u bran prohlíželi auta.“

„Něco takového jsem předpokládala,“ ozvala se profesorka Terwilligerová. Svůj šok už překonala a teď se chovala věcně a prakticky jako dřív, což mě neskutečně uklidňovalo. „Proto jsem přijela připravená. Mám způsob, jak tě propašovat ven, Sydney. Pokud jsi k tomu ovšem ochotná.“ Zadívala se na Adriana. „Obávám se, že jen Sydney.“

„V žádným případě,“ namítl okamžitě. „Jestli jde ona, jdu taky.“

„Ne,“ namítla jsem pomalu. „Má pravdu.“

Povytáhl obočí. „Ty tam venku riskuješ mnohem víc než já. Nenechám tě jít do nebezpečí a nebudu sám sedět tady v bezpečí, takže ne–“

„Tak to není,“ skočila jsem mu do řeči. Po chvilce jsem se opravila. „Teda, samozřejmě že chci, abys byl v bezpečí, ale poslouchej, cos právě řekl. Když půjdu ven já, riskuju víc, protože alchymisté mě hledají. Jenže teď mě nehledají, protože si myslí, že jsem s tebou zavřená v bezpečí. A dokud si to budou myslet, nebudou mě hledat. Mě tady u dvora nikdo nevídá, ale tebe vídají, když chodíš k dárcům. Kdybychom zmizeli oba, mohlo by se alchymistům donést, že jsme odjeli. Ale když tě lidi budou dál vídat…“

Adrian se ušklíbl. „Tak si budou myslet, že jsi tady taky a jenom se schováváš před zlými vampýry.“

„Budeš součástí mého krytí,“ řekla jsem a položila ruku na jeho. „Vím, že se ti to nelíbí, ale opravdu nám to pomůže. Takhle budu mít možnost volně se pohybovat po světě a pokusit se přijít na to, jak tohle,“ kývla jsem k letáku s roboty, „souvisí s Jill.“

Chvíli mu trvalo, než odpověděl. Poznala jsem na něm, že uznává, že můj argument je pravdivý, ale přesto se mu to nezamlouvá. „Prostě mě trápí pomyšlení, že ty budeš někde venku a já tady budu jen tak sedět.“

„Nebude sama,“ ujistil ho Eddie. „Já žádnou práci nemám a nikdo po mně nejde. Z královského dvora můžu kdykoli svobodně odejít.“

„Já taky,“ přidal se Neil.

„Jeden z vás tady musí zůstat s Adrianem,“ namítla jsem. „Jen pro případ, že by se opakovalo něco jako dneska. Neile, zůstaneš? A Eddie, ty to půjdeš se mnou prověřit?“

Vyznělo to jako požadavek, dokonce jako prosba o laskavost, ale dobře jsem věděla, že Eddie by nic nedělal raději, než hledal Jill.

„Tak dohodnuto,“ uzavřel to Adrian, jakmile oba dhampýři souhlasili. „Zůstanu tady a budu tě krýt, ale jakmile se objeví způsob, jak bych se k vám mohl přidat, aniž bych nás prozradil, udělám to.“

Znovu jsem se mu podívala do očí a přála si, aby to tak mohlo být. Chtěla jsem mu říct, že mě mrzí, že jsme se pohádali a že se nesnažím mu do něčeho mluvit. Dělala jsem si starosti. Miluju ho tolik, že prostě chci, aby byl v bezpečí. Doufala jsem, že to všechno ví. Teď před tolika lidmi jsem na něj ale mohla jen souhlasně kývnout.

Profesorka Terwilligerová nás všechny pozorovala s pobavením. „Všichni už jste se rozhodli, jaké statečné role se ujmete?“ zeptala se. Usmála se na mě. „Nezdá se mi, že bys byla zvědavá na můj plán, jak tě odtud chci dostat, Sydney.“

Pokrčila jsem rameny. „Důvěřuju vám, madam. Když říkáte, že znáte způsob, tak tomu věřím. Co to bude obnášet?“

Když mi to pověděla, v místnosti zavládlo ticho. Všichni jsme na ni ohromeně civěli a nakonec promluvil Adrian. „Páni,“ poznamenal. „Nemůžu říct, že bych něco takovýho čekal.“

„To asi nikdo,“ uznal Eddie.

Profesorka Terwilligerová se zadívala na mě. „Půjdeš do toho, Sydney?“

Polkla jsem. „Asi budu muset. A už bychom neměli marnit čas.“

„Než propukne to veselí, mohl bych si se svou ženou promluvit?“ zeptal se Adrian.

„Samozřejmě,“ přitakala profesorka Terwilligerová a velkoryse mávla rukou.

Adrian mě vedl pryč a na ostatní křikl: „Bavte se mezi sebou.“ Odvedl mě do naší ložnice a neřekl nic, dokud za námi nezavřel dveře. „Sydney, uvědomuješ si, že je to šílenství, viď? A neříká se mi to lehko.“

Usmála jsem se a přitáhla si ho k sobě. „Já vím. Ale oba taky víme, že v žádném případě nemůžu ignorovat vodítko, které nás možná zavede k Jill.“

Zachmuřil se. „Přál bych si dělat něco víc než tě jenom krýt,“ řekl. „Ale jestli je to potřeba…“ Povzdechl si. „A taky mi připadá šílený, že odjedeš po tom, co jsme si tak těžce vydobyli, že můžeme být tady a spolu.“

„Jo, ale…“ Zaváhala jsem a následující slova se mi neříkala právě lehko. „Nemůžeš říct, že takhle jsme si to představovali.“

„Jak to myslíš?“ zeptal se, ale z jeho výrazu mi bylo jasné, že přesně ví, jak to myslím.

„Adriane, není pochyb o tom, že tě miluju a chci s tebou žít. Ale tenhle styl života…, kdy se schováváme před tvými i mými lidmi…, kdy je tady pořád tvoje matka… Nevím. Možná je dobrý nápad mít nějaký prostor.“

Vykulil svoje zelené oči. „Chceš ode mě utéct?“

„Ne, samozřejmě že ne! Ale chci všechno přehodnotit a vymyslet, jak bychom mohli žít životem, jaký opravdu chceme.“ Povzdechla jsem si. „A samozřejmě víc než to…“

„Musíme najít Jill,“ prohlásil.

Přikývla jsem, opřela si hlavu o jeho hruď a naslouchala pravidelnému tlukotu jeho srdce. Když jsem pomyslela na to, co všechno se za poslední rok stalo a čím vším jsme si prošli, moje předchozí emoce se mi vrátily. Museli jsme náš vztah tajit, a když se to provalilo, alchymisté mě uvěznili a snažili se mi vymýt mozek, abych se vrátila do jejich řad. Každou chvíli s Adrianem teď považuju za vzácný dar, ale užívat si to a obrátit se zády k Jill…, to by bylo sobecké.

„Najít ji je teď důležitější než my dva,“ řekla jsem.

„Já vím,“ povzdechl si a vtiskl mi polibek na čelo. „To je taky jeden z důvodů, proč tě miluju – že o tomhle vůbec nepochybuješ. A kdyby se naše role obrátily, taky bys mi dovolila jít.“

„Takhle fungujeme,“ řekla jsem prostě.

„Přísahám, že až budu mít dojem, že se odtud můžu bezpečně vytratit, přijedu za tebou. Nebudeš sama.“

Dotkla jsem se svého srdce. „To nejsem nikdy. Vždycky tě tady cítím.“

Sklonil se ke mně a dlouze mě políbil takovým způsobem, že mi žár prostoupil celým tělem až do konečků prstů. Neodbytně jsem si začala uvědomovat, že se za námi nachází postel. Odtrhla jsem se od Adriana, abychom se náhodou nenechali unést.

„Budu zpátky dřív, než vůbec postřehneš, že jsem pryč,“ ujistila jsem ho a znovu ho objala. „ Pokud vyjde všechno podle plánu, přijede se mnou i Jill.“

„Pokud všechno vyjde podle plánu,“ opáčil, „poté, co se změní zákon, nám kdykoli může zavolat ten, kdo ji unesl, a říct nám, že už ji pustil a že Jill je na cestě domů.“

Usmála jsem se tomu, ale žádná opravdová radost v tom nebyla. „To by bylo milé.“

Znovu jsme se políbili a vrátili se za ostatními. Uvědomila jsem si, že ačkoli už je to zase mezi Adrianem a mnou v pořádku, nedobrali jsme se k žádnému závěru naší poslední hádky. Pořád ještě musíme vyřešit spoustu věcí a největší z nich je Adrianovo neustálé flirtování s éterem. Ale šanci říct mu to jsem už prošvihla, a tak mi nezbývalo než doufat, že se mu nic nestane.

Než jsme se vrátili z ložnice, profesorka Terwilligerová stačila přeměnit naši kuchyň v čarodějnickou dílnu. Stůl byl pokrytý lahvičkami a sáčky s nejrůznějšími komponenty. Profesorka zrovna na sporáku vařila vodu. Něco do ní nasypala a pára okamžitě začala vonět anýzem.

„Dobře, dobře,“ poznamenala, sotva vzhlédla. „Už jsi zpátky. Odměřila bys mi prosím dvě čajové lžičky prášku z řepy?“

Stoupla jsem si vedle ní a v tu chvíli jsem měla pocit, že tohle už jsem jednou zažila. Jako bych se vrátila do starých časů. Ne že bych tehdy žila bez stresu. Učit se od profesorky magii bylo náročné psychicky i fyzicky a k tomu jsem ještě měla starosti s Adrianem a ostatními. Ten dobře známý pocit byl příjemný i proto, že mi práce s magií chyběla. Pořád jsem sice trénovala, ale za dobu u dvora jsem neprovedla žádné takhle velké kouzlo. Kouzlo, které mi mělo pomoci uniknout, vyžadovalo několik hodin práce nás obou. Adrian a ostatní se snažili nějak zabavit a Eddie si odešel pro věci, protože nikdo nevěděl, co všechno se může v Pittsburghu stát a jak dlouho tam budeme.

Jill, doufala jsem v duchu. Prosím, ať se dostaneme do toho muzea robotů a najdeme tam Jill, jak prodává lístky.

Samozřejmě jsem pochybovala, že to bude takhle jednoduché.

Kolem čtvrté hodiny ranní jsme s profesorkou Terwilligerovou dokončily práci. Podle vampýřího režimu byl téměř prostředek dne. Já už na ten režim byla zvyklá, ale na profesorce byly znát stopy únavy. Bylo mi jasné, že umírá touhou po kávě, jenže káva redukuje účinky magie a ona bude muset po cestě používat ještě menší kouzla. Konečné kouzlo bylo nicméně na mně, a jak jsme se s k němu blížily, začala jsem pochybovat o smyslu toho, co se chystám udělat.

„Možná by bylo jednodušší prostě mě propašovat v kufru auta,“ řekla jsem a pozvedla lektvar, který jsme právě uvařily.

„Je dost pravděpodobný, že při odjezdu auta prohlížejí,“ namítl Adrian. „A hlavně to její. Lissa mi jasně řekla, že nechce, abychom odjeli.“

Odnesla jsem lektvar k zrcadlu, které profesorka Terwilligerová právě stavěla. Zmocnila se mě nová obava. „Myslíš, že mi dovolí se vrátit, když zjistí, že jsem odjela?“

Na to nikdo neznal odpověď, až profesorka Terwilligerová pragmaticky prohlásila: „Vždycky tě můžeme propašovat zpátky stejně jako teď ven.“

Ušklíbla jsem se a podívala se na hrnek ve svých rukou. Uvažovala jsem, jak mi po tom asi bude. Profesorka Terwilligerová už postavila v obýváku velké zrcadlo, které vzali z Danielliny ložnice. Pak přinesla přepravku a otevřela ji. Bílý kocour s mourovatými zrzavými fleky – pan Bojangles – vylezl ven a v klidu se usadil před zrcadlem. Kdybych nevěděla, jak se věci mají, pomyslela bych si, že obdivuje svůj odraz.

„Znáš ta slova?“ zeptala se mě profesorka Terwilligerová.

Přikývla jsem a poklekla vedle kocoura. Během naší dnešní práce jsem si je vryla do paměti. „Měla bych ještě něco vědět, než se to stane?“

„Hlavně pamatuj na to, abys koukala na kocoura, až začneš s kouzlem,“ připomněla mi profesorka Terwilligerová.

Naposledy jsem se ohlédla ke dveřím. „Brzy se uvidíme, snad.“

„Hodně štěstí,“ řekl Neil.

Adrian mi dlouze pohlédl do očí, a ačkoli nahlas nic neřekl, mlčky mi sděloval milión věcí. Okamžitě se mi vrátila sentimentální nálada a v krku se mi udělal knedlík. Tolik jsme bojovali, abychom se sem dostali, a já teď utíkám. Neutíkám, opravila jsem se v duchu. Jdu zachránit Jill. To, co jsme si před chvílí s Adrianem řekli, byla pravda. Vzájemně se milujeme, ale nejsme takoví sobci, abychom se kvůli naší lásce obrátili zády k někomu, na kom nám záleží.

Nepatrně jsem se na něj usmála a pak jsem vypila lektvar. Chutnal trochu po pepři a nebyl vyloženě odporný, ale pro zábavu bych ho rozhodně nepila. Když jsem hrnek vyprázdnila, odložila jsem ho a zadívala se do zrcadla na odraz kocoura vedle mě. Pan Bojangles tam pořád spokojeně seděl, takže jsem předpokládala, že ho profesorka Terwilligerová k tomuto účelu vybrala právě kvůli jeho klidné povaze. Vyvolala jsem v sobě magii, pustila z hlavy okolní svět a soustředila se jen na kouzlo. Pronesla jsem latinská slova a pořád se přitom dívala na kocoura. Kromě fyzické práce kouzlo vyžadovalo také spoustu osobní síly, takže když jsem skončila se zaklínadlem, cítila jsem se naprosto vyčerpaná z množství magie, které jsem použila a která už začínala působit.

Oči jsem stále upírala na kocoura, ale moje vidění se náhle změnilo. Vlastně jsem začala vidět úplně jinak. Zrzavá barva na kočce se ztlumila do šedé a vzorek na jeho kožíšku se vyostřil. V mourovatých flecích jsem zaznamenala větší nuance a detaily. Všechno vypadalo neuvěřitelně jasně, jako by svítila všechna světla. Několikrát jsem zamrkala, jestli se mi to nezdá, a zaznamenala jsem, že se čím dál tím víc blížím k podlaze. Něco mi spadlo přes obličej, takže jsem najednou neviděla vůbec nic. Jak jsem se snažila vyprostit, došlo mi, že je to moje tričko. Znovu jsem se podívala do zrcadla a zjistila jsem, že se dívám na dvě kočky.

Jedna z nich jsem byla já.

„No nazdar.“

Adrianův hlas jsem hned nepoznala. Pořád jsem byla natolik člověkem, abych rozuměla lidské řeči, ale moje nové uši zpracovávaly zvuky úplně jiným způsobem. Vlastně jsem toho slyšela mnohem víc než dřív a obvyklé zvuky se mi zdály mnohem hlasitější. Jenže jsem neměla čas o tom uvažovat, protože mě náhle popadly dvě ruce a strčily mě do kočičí přepravky. Dvířka se zavřela.

„Nechceme, aby se popletli,“ prohlásila profesorka Terwilligerová.

„Kam dáte tu druhou?“ zeptala se Daniella.

„Kam chcete,“ odvětila profesorka Terwilligerová. „Nemůžu si ho vzít s sebou. Strážci mě viděli přijíždět s jednou kočkou. Musí mě vidět s jednou zase odjíždět.“

„Co?“ Mým uším připadal hlas mojí tchyně jako pronikavé vřeštění. „To stvoření tady zůstane?“ Už to tak bylo. Že se její snacha proměnila ve zvíře? Žádný problém. Ale starat se o kočku? Katastrofa!

„Seženu vám kočičí záchod a nějaké krmení,“ nabídl se ochotně Neil.

Skrz kovové mřížky přepravky jsem uviděla Adrianův obličej. Zíral na mě. „Co novýho, kočičko? Je ti tam dobře?“

Ze zvyku jsem se mu pokusila odpovědět, ale vyšlo ze mě jen polovičaté zamňoukání.

Svět se se mnou rozhoupal, jak někdo zvedl přepravku. Snažila jsem se udržet rovnováhu. „Teď není čas na klábosení,“ prohlásila profesorka Terwilligerová. „Musíme vyrazit.“

Adrian ji zřejmě následoval, protože jsem skrz mřížku znovu uviděla jeho obličej. „Buď opatrná, Sageová. Miluju tě.“

Profesorka Terwilligerová a Eddie se rozloučili s ostatními a zamířili ke dveřím. Prošli jsme budovou ven. Věděla jsem, že je pořád ještě noc, ale svět za škvírkami přepravky vypadal úplně jinak, než jsem byla zvyklá. Mému zostřenému zraku připadaly lampy na ulici hrozně zářivé, a ačkoli jsem neviděla všechny barvy spektra, viděla jsem mnohem lépe než svýma lidskýma očima. Měli jsme asi hodinu, než kouzlo přestane účinkovat. Můj doprovod kráčel rychlou chůzí přes pozemky královského dvora na parkoviště pro návštěvníky.

Tam profesorka Terwilligerová otevřela svoje půjčené auto a přepravku se mnou odložila na zadní sedadlo. Tím pádem už jsem moc neviděla, co se kolem mě děje, ale všechno jsem slyšela. U hlavní brány se strážci profesorky vyptávali na její návštěvu a chtěli vědět, proč s ní je Eddie.

„Zrovna jsem chtěl odjet,“ odpověděl pohotově, ale ne defenzívně. „Musím si vyřídit jisté osobní záležitosti a ona mi nabídla, že mě sveze.“

„Vím, že silnice za královským dvorem nejsou za tmy právě bezpečné,“ dodala profesorka Terwilligerová. „Takže mi společnost opravdu nevadí.“

„Počkejte si. Vždyť slunce vyjde ani ne za hodinu,“ řekl strážce.

„Nemám čas,“ odpověděla. „Musím stihnout letadlo.“

Jak Adrian předpokládal, strážci důkladně prohledali celé auto a já zaslechla, jak jeden šeptá druhému: „Ujisti se, že tam nejsou žádní černí pasažéři.“

Byla jsem čím dál nervóznější a nervozita mě přiměla k podivné činnosti – začala jsem divoce mávat ocasem.

Přede mnou se objevil obličej dhampýra, který na mě zamlaskal. „Ahoj, kotě. Kotě.“

Raději jsem nereagovala, protože jsem se bála, že bych na něj mohla zasyčet.

Strážci nás nakonec propustili a my se ocitli na silnici, osvobozeni od místa, které mi poslední měsíc bylo útočištěm i vězením. Profesorka Terwilligerová pokračovala v jízdě ještě asi půl hodiny, abychom ujeli dostatečnou vzdálenost od královského dvora, a na dálničním odpočívadle uprostřed volné krajiny zastavila. Jakmile zaparkovala, otevřela přepravku, takže jsem mohla vylézt na zadní sedadlo. Vedle mě položila hromadu oblečení.

„Tak, a je to,“ prohlásila a vrátila se zase na sedadlo řidiče. „Asi jsem ti měla říct dřív, že… je mnohem snazší se do tohohle kouzla dostat než se z něj vrátit.“

3. kapitola

Adrian

Po Sydneyině odjezdu mi minuty připadaly jako hodiny. Přecházel jsem po našem malém apartmánu a svíralo se mi srdce, jako bych se připravoval na nejhorší. Obával jsem se, že se každou vteřinou dozvím, že plán nevyšel a že strážci odhalili Sydney, jak se snaží opustit královský dvůr.

„Drahý, musíš to dělat?“ zeptala se mě matka. „Rozrušuješ zvířata.“

Zastavil jsem se a zadíval se na pana Bojanglese, který obezřetně pozoroval Skokana – malého kouzelného dráčka, jehož Sydney vyvolala už dřív tohoto roku. Skokan se stal ve všech směrech naším domácím mazlíčkem a sledoval kocoura s nadšením, které zjevně nebylo opětováno.

„Nemyslím, že je to mnou, mami. Oni jen –“

Přerušilo mě zabzučení mého mobilu. Skočil jsem po něm tak rychle, že to překvapilo jak kocoura, tak draka. Na displeji jsem si přečetl stručnou a jasnou zprávu od Eddieho: Dostali jsme se ze dvora. Všechno v pořádku.

Odepsal jsem mu: Pořád ještě jsem ženatý s kočkou?

Ano, přišla mi vzápětí odpověď, o chvilku později následovaná dovysvětlením: Ale profesorka T. přísahá, že je to jen dočasné.

Nervozita mě trochu přešla, ale ne docela. Napsal jsem: Dej mi vědět, až se vrátí.

O dvacet minut později mi přišla další zpráva, tentokrát od Sydney. Zpátky v lidské podobě. Všechno se zdá normální.

Všechno? zeptal jsem se.

No, kromě nutkavé potřeby honit laserová světýlka, odpověděla.

Pokud je tohle ten nejhorší účinek, tak to beru. Dál mě informuj. Miluju tě.

Taky tě mňauuju, odepsala. Okamžitě se ale opravila: Myslela jsem to tak, že tě miluju.

S úsměvem jsem odložil telefon, ale stejně mi nepřipadalo, že je všechno v pořádku. Nemohl jsem se zbavit dojmu, že jsme se Sydney všechno tak docela neurovnali, a to jsem zatím ani neuvažoval o fyzickém ohrožení, kterému teď bude muset čelit. Dokázala se tajně dostat z královského dvora… Jenže teď je možné, že na ni čeká stejná hrozba, kvůli které jsme tady našli azyl.

Jedině pokud se dozvědí, že je pryč, připomněla mi teta Taťána. Jen málokdy se stávalo, že mi byla nápomocná. Dokud ji nikdo nehledá – a ona se nijak neodhalí –, bude v bezpečí. Tak to nepokaz.

Jasně, souhlasil jsem. A nikdo nebude mít důvod myslet si, že tady není. Z našeho apartmánu stejně nikdy nevychází a moc návštěv k nám nechodí.

Později toho dne k nám samozřejmě návštěva přišla.

Naštěstí to nebyl regiment strážců pátrajících po Sydney. Přede dveřmi stála Soňa Karpová Tannerová. Jakmile mě spatřila, usmála se. Úlevu, kterou jsem při pohledu na ni pocítil, vystřídaly obavy, protože se ozvala teta Taťána.

Za žádnou cenu nepřestávej být obezřetný! sykla.

Soňa je naše kamarádka, odpověděl jsem jí v duchu.

Teta Taťána nesouhlasila. Na tom nesejde. Nikdo se nesmí dozvědět, že je Sydney pryč, ať už si myslíš, že jste sebevětší přátelé. Stačí jen malé uklouznutí, i v dobrém úmyslu. Čím míň lidí bude to tajemství znát, tím líp.

S bodnutím u srdce jsem si uvědomil, že má pravdu. Zatímco jsem v duchu vedl rozhovor s přízrakem, Sonin přátelský výraz se změnil v nechápavý.

„Jsi v pořádku, Adriane?“ zeptala se.

„V pohodě, v pohodě,“ ujistil jsem ji a pozval ji dál. „Jsem jenom unavený. Měl jsem tak trochu krušný ráno.“ Ukázal jsem na svůj obličej, na němž byly stále ještě patrné známky po střetu s Wesleym a jeho partou.

To Soňu přivedlo na jiné myšlenky, jak jsem předpokládal. Zatvářila se soucitně. „Co se stalo?“

„Ale, jako obvykle. Narazil jsem na pár idiotů, co mi závidí, že jsem se oženil s nejvíc sexy lidskou ženskou v okolí.“

„Kde je?“ zeptala se Soňa a rozhlédla se po prázdném apartmánu. „A tvoje matka?“

„Máma si šla lehnout,“ odpověděl jsem. „A Sydney… šla na procházku.“

Soňa přimhouřila oči. „Šla ven poté, co tě ráno napadli?“

„No, už je světlo, takže venku není až tak nebezpečno. A… je s ní Neil.“ Málem už jsem řekl, že Eddie, ale včas jsem si uvědomil, že se Soňa mohla doslechnout o tom, že opustil královský dvůr. Vzhledem k mému štěstí se tu ale Neil může každou chvíli neohlášeně objevit a celou historku mi pokazit. „Potřebovala se nadýchat čerstvého vzduchu,“ dodal jsem, když jsem zaznamenal Sonin skeptický pohled. „Ničí ji, jak je tady pořád zavřená.“ Aspoň že tohle nebyla lež.

Soňa se mi ještě chvíli dívala do očí a pak se usnesla, že toho vyslýchání už nechá. Z mojí aury a řeči těla pravděpodobně poznala, že k ní nejsem tak docela upřímný, ale jen těžko mohla uhodnout pravdu – že se Sydney proměnila v kočku a tajně se tak dostala z královského dvora, aby mohla hledat Jill.

„No, stejně jsem přišla za tebou,“ řekla Soňa nakonec. „Musím s tebou o něčem mluvit. Nebo spíš o někom.“

Sedl jsem si ke stolu v kuchyni a pokynul jí, aby si přisedla. Mluvit o někom? Proč ne, pokud to nebude Sydney. „Koho máš na mysli?“ zeptal jsem se.

Soňa si propletla prsty a zhluboka se nadechla. „Charlotte Sinclairovou.“

Trhl jsem sebou. Možná to teď není tak problematické téma jako Sydney, ale rozhodně není nijak příjemné. Charlotte je stejně jako já uživatelka éteru. Když Sydney věznili, dost jsem se s Charlotte spřátelil. Ona ale bohužel chtěla, abychom byli ještě lepšími přáteli, a z našeho vztahu vyčetla víc, než v něm skutečně bylo. Moje odmítnutí nesla těžce, a když potom zjistila, že jsem se oženil s lidskou ženou, reagovala ještě hůř. Kdykoli jsem ji od svého návratu ke dvoru potkal, vzpomněl jsem si na pořekadlo o tom, že kdyby pohledy mohly zabíjet…

„Co je s Charlotte?“ zeptal jsem se opatrně. „Pořád pro tebe pracuje?“

Soňa vedla projekt usilující o využití éteru takovým způsobem, aby zabránil lidem změnit se ve Strigoje. Charlotte s tím pomohla už v počátcích, kdy proměnila svou sestru Olive ze Strigojky zpátky v dhampýrku. Několik se nás pak dalo dohromady a dokázali jsme vpravit tuhle magii éteru do Neilovy krve, takže jsme vyvinuli účinnou vakcínu, která Neila chrání, aby byl proti své vůli proměněn ve Strigoje. Sonin úspěch ale neměl dlouhého trvání, protože nedokázala zopakovat účinek u nikoho dalšího. Nicméně na tom pořád neúnavně pracovala.

„Technicky vzato ano, ale už je to dost dlouho, kdy mi naposledy nabídla něco, co by mělo nějakou hodnotu.“ Soňa se zachmuřila. „Charlotte je poslední dobou trochu… mimo.“

Neubránil jsem se smíchu. „Jsme uživatelé éteru. Všichni jsme trochu mimo.“

Soňa mi úsměv neoplatila. „Takhle to nemyslím. Kdybys ji viděl…, pochopil bys to. Včera jsem ji poslala domů, protože mluvila úplně z cesty. Taky vypadala, že už celé týdny nespala. Jediný uživatel éteru, kterého jsem kdy viděla v takhle hrozném stavu, byla… Avery Lazarová.“

To mě zaskočilo. Uživatelka éteru Avery Lazarová je v současné době na psychiatrickém oddělení morojského vězení. „Avery pracovala s šíleným množstvím éteru,“ připomněl jsem jí. „Myslím s fakt šíleným. A dělala to denně.“ Když jsem přivedl Jill zpátky k životu, taky si to na mně vybralo daň a na čas mě to vyčerpalo, ale to byla jednorázová záležitost. Avery se neustále pokoušela o spoustu věcí vyžadujících ohromné množství éteru, což ji přivedlo do stavu, kdy už její mysl nedokázala unést víc. „Charlotte musí provozovat dost závažnou magii, že takhle skončila.“

„Toho se právě obávám,“ prohlásila vážně Soňa.

Vzpomněl jsem si na Avery a zalapal jsem po dechu. „Snaží se vyrobit si stínem políbené, které by k ní vázalo psychické pouto?“

„Ne, to ne…, ale určitě dělá něco, co vyžaduje skoro stejně síly, a dělá to denně. Kdykoli jsem se z ní pokusila vypáčit odpověď, uhnula mi nebo prostě začala plácat nesmysly.“ Soňa si povzdechla. „Dělám si o ni starosti, Adriane. Potřebuje pomoct, ale se mnou mluvit nebude.“

Zavládlo významné mlčení, v němž mi konečně došlo, kam tím Soňa míří. „Cože? Myslíš snad, že bude mluvit se mnou?“

Soňa pokrčila rameny. „Nevím, koho jiného o to požádat.“

„Rozhodně ne mě!“ vykřikl jsem. „Když jsem ji odmítl, zuřila. Jestli má problémy a potřebuje pomoct, určitě by se neobrátila na mě. Musíš požádat někoho jinýho.“

„Jenže tady nikdo jiný není! Její sestra je pořád nezvěstná. A víš o tom, že Charlotte dala výpověď v kanceláři? Nebo… spíš si myslím, že ji vyhodili, ale z ní je těžké vypáčit nějakou odpověď. Pokud vím, ty a já jsme tady jediní, komu na ní záleží – a musíme jí pomoct.“

„Nebude se mnou mluvit,“ zopakoval jsem.

Soňa si rukou pročísla svoje temně rudé vlasy. „Možná by ses divil. I když to mezi vámi nedopadlo moc dobře, pořád má dojem, že mezi vámi existuje nějaké spojení. Adriane, prosím. Prosím tě, jenom to zkus. Jestli tě pošle pryč, tak fajn. Už tě o to víckrát žádat nebudu.“

Nadechl jsem se, abych znovu odmítl, ale když jsem se na Soňu podíval pozorněji, zarazil jsem se. Opravdu ji to znepokojovalo. Vyzařovalo to z jejího hlasu i očí…, dokonce i z barev její aury. Znám ji a vím, že není ten typ, co rád přehání. Vím, že by mě o tuhle věc nežádala, kdyby jí na Charlotte nezáleželo. Hlavně když to byla ona sama, kdo mi radil, abych se od Charlotte držel dál a

ochránil její city.

Podíval jsem se, kolik je hodin. Už bylo dost pozdě, touhle dobou se většina Morojů chystá do postele. „Dobře. Počká to do zítřka?“

Soňa to zvážila a pak nepatrně přikývla. „Určitě. Ale jsem si jistá, že v dohledné době spát určitě nepůjde. Nejlepší asi bude, když počkáš na Sydney a Neil tě pak doprovodí.“

Už jsem málem vyhrkl, že se Sydney je Eddie, a ne Neil, ale včas jsem si vzpomněl na krycí historku. Budu muset Neilovi zavolat, aby potvrdil, co jsem řekl. Pokud si nebudu dávat pozor, všechno se může velice rychle zkomplikovat. Tohle na lhaní nesnáším ze všeho nejvíc – jen málokdy je lež jednoduchá.

„To zní dobře,“ řekl jsem a zvedl se. Soňa také. „Dám ti pak vědět, jak to proběhlo.“

„Děkuju. Vím, že to není –“ Zmlkla, protože do místnosti vběhl pan Bojangles pronásledovaný Skokanem. Soňa se ke mně překvapeně obrátila. „Odkdy máš kočku?“

„No, vlastně ode dneška. Sydneyina bývalá učitelka Jackie Terwilligerová ji tu po svojí návštěvě nechala.“

To byla zjevně pro Soňu novinka. „Ona byla tady? Na královském dvoře? Jak dlouho se zdržela?“

„Moc dlouho ne,“ odpověděl jsem a zalitoval, že jsem se o tom vůbec zmínil. „Jen chtěla vědět, jak se má Sydney.“

„To je spousta úsilí vynaložená na to, aby zjistila, jak se někdo má. Jednodušší by bylo prostě zavolat.“

Doufal jsem, že se tvářím dostatečně bezelstně. „Jo, ale to by nám pak nemohla dát kočku. Je to opožděný dárek k svatbě.“

„Adriane,“ řekla Soňa tónem, jakým jistě napomínala studenty, když ještě učila na střední škole biologii. „Co mi tajíš?“

„Nic, nic,“ odpověděl jsem a manévroval ji ke dveřím. „Klídek, všichni jsme v pohodě. Teď by sis měla dělat starosti jen s tím, za jak dlouho mě Charlotte vypakuje.“

„Adriane –“

„Všechno je v pořádku,“ prohlásil jsem vesele. Otevřel jsem jí dveře. „Díky, že ses stavila. Pozdravuj Michaila.“

Z jejího výrazu mi bylo jasné, že jsem ji o své nevině nepřesvědčil, ale aspoň se netvářila, že ze mě bude páčit, co se děje. Aspoň prozatím ne. Rozloučili jsme se, a když odešla, vydechl jsem úlevou. Doufal jsem, že už nepřijde nikdo další a já si nebudu muset vymýšlet další povídačku, proč tady Sydney není.

Brzy poté jsem si šel lehnout a uprostřed dne mě probudila další esemeska od Sydney. Oznamovala mi, že spolu s Eddiem a Jackie už dorazili do Pittsburghu, ale muzeum že ještě pořádně neprozkoumali, to až v noci. Ujistila mě, že všechno je v pořádku, a já ji ujistil o tomtéž. Usnesl jsem se, že bude nejlepší, když jí nebudu vykládat o tom, že jsem svolil promluvit si s šílenou holkou, která mě buď miluje, nebo nenávidí. Sydney má i bez toho starostí dost.

Když se pak morojský královský dvůr začal probouzet k životu, zavolal jsem Neilovi, aby mě doprovodil k Charlotte. Bylo ještě celkem brzy, takže venku se nepohybovalo moc lidí, ale přesto jsem byl přesvědčený, že je lepší zajistit si bezpečí než později litovat. Neil mi rád pomohl, protože to považoval za svou povinnost, ale já věděl, že má i svoje důvody, proč se mnou chce jít navštívit Charlotte. Před několika měsíci totiž začal vzkvétat jeho vztah s Charlottinou sestrou Olive. Nikdo z nás nevěděl jistě, kam až jejich vztah zašel, ale pak náhle skončil, když Olive odjela, s Charlotte skoro přerušila kontakt a s Neilem úplně. Pochyboval jsem, že Charlotte má o své sestře nějaké nové zprávy, ale Neil bezpochyby doufal v aspoň nějaký útržek informací.

V pozdním létě stálo slunce nad horizontem ještě okolo šesté hodiny odpolední, kdy jsme došli k Charlottiným dveřím. Bydlela v části se skromnými byty, které obývali zaměstnanci královského dvora (nebo bývalí zaměstnanci, jak se ukázalo). Mělo to daleko k luxusním domům, kde žili královští, jako třeba můj otec. Zhluboka jsem se nadechl, zadíval se na dveře a dodal si odvahy.

„Jestli to odložíš, snazší to nebude,“ oznámil mi Neil, což mi nijak nepomohlo.

„Já vím.“ S odhodláním jsem dvakrát zabušil na dveře a tajně doufal, že Charlotte spí nebo není doma. Pak bych mohl po pravdě říct Soně, že jsem to zkusil, a nechal bych to plavat. Charlotte bohužel otevřela téměř okamžitě, jako by čekala rovnou za dveřmi.

„Ahoj, Adriane,“ pozdravila mě obezřetně. Pohledem šedých očí spočinula na Neilovi za mnou. „A Neile.“

Kývl jí na pozdrav. Byl jsem ohromený. Charlotte sice nepocházela z bohaté královské rodiny, ale to jí nijak neubíralo na kráse a vybraných způsobech.

Aspoň dřív tomu tak bylo.

Jenže přede mnou nestála Charlotte, kterou jsem znal. Její tmavé kudrnaté vlasy nevypadaly, že by si je česala. Vlastně nevypadaly ani na to, že by si je myla. Na sobě měla pomačkanou modrou sukni, oranžové tričko a přes něj šedý svetřík oblečený naruby. Na jedné noze měla bílou ponožku po kotník, zatímco druhou ponožku s červenobílými pruhy měla vytaženou až pod koleno.

Nejvíc znepokojující ovšem nebylo bizarní oblečení, ale výraz její tváře, který mi prozradil, že Soňa nijak nepřeháněla. Charlottiny oči byly jasné a možná až příliš ostražité. Horečně se jí leskly a pod nimi měla tmavé kruhy. Takový pohled už jsem viděl u uživatelů éteru, kteří to přehnali. Stejný pohled měla i Avery Lazarová.

Polkl jsem. „Ahoj, Charlotte. Můžeme dál?“

Přimhouřila oči. „Proč? Abys mi mohl znovu vykládat, jak strašně se k sobě nehodíme? Abys mi mohl vykládat, jak by nám to nikdy nemohlo vyjít, protože nejsem člověk a ty zjevně chodíš jenom s lidskými ženami, které ti poslouží zároveň i jako večeře?“

Rozčílilo mě to, ale pak jsem si uvědomil, že Charlotte na tom není dobře. „Omlouvám se za to, co jsem ti řekl posledně. Sydney jsem poznal mnohem dřív než tebe. Ale o tomhle s tebou mluvit nechci. Můžeme dál, prosím?“

Charlotte na mě dlouho mlčky zírala a já jsem využil té příležitosti a za pomoci éteru se podíval na její auru. Stejně jako včera u Lissy i Charlottinu auru tvořila vybledlá zlatá barva označující uživatele éteru. Ale na rozdíl od Lissy byla ta Charlottina zlatá hrozně slabá, skoro až vodová. Neplála jako plameny. Ostatní barvy byly taky tlumené a problikávaly.

„Dobře,“ řekla Charlotte nakonec.

Ustoupila stranou a nechala nás vejít dál. To, co jsme našli uvnitř, bylo skoro stejně strašné jako její zevnějšek. Byl jsem u ní v dobách, kdy jsme spolu často chodili na večírky. Malý byt tvořila v podstatě garsonka, kde jedna místnost sloužila jako obývák i ložnice. Ačkoli byl malý, Charlotte se vždycky snažila, aby byl hezky uklizený a vyzdobený. Jenže jak přestala pečovat o sebe, i péče o byt se stala minulostí.

V kuchyňském dřezu se vršily haldy smradlavého špinavého nádobí, nad nímž líně kroužily mouchy. Všude se válelo špinavé prádlo, knihy a prázdné plechovky od energetických nápojů. Byly na stolech, na podlaze, dokonce i na posteli. Nejpodivnější ze všeho byl štos časopisů na zemi a vedle něj hromada roztrhaných papírů.

„Kde spíš?“ zeptal jsem se, protože jsem si nemohl pomoct.

„Nespím,“ odpověděla a spojila si ruce za zády. „Nespím. Nemám na to čas. Nemůžu to riskovat.“

„Někdy přece spát musíš,“ prohlásil Neil pragmaticky.

Zběsile zavrtěla hlavou. „Nemůžu! Musím se dál pokoušet najít Olive. Vlastně už jsem ji našla. Tak trochu. To záleží na tom, jak na to pohlížíte. Ale nemůžu se k ní dostat, chápete? To je ten problém. Proto se musím dál snažit. Proto nemůžu spát. Rozumíte?“

Nerozuměl jsem tomu ani v nejmenším, ale Neil při zmínce o Olive zadržel dech. „Tys ji našla? Víš, kde je?“

„Ne,“ odpověděla Charlotte trochu podrážděně. „Právě jsem vám to řekla.“

Bez varování se vrhla k zemi vedle hromady časopisů. Náhodně popadla jeden časopis a začala ho trhat stránku po stránce na malé kousíčky a papíry dávala na hromadu těch roztrhaných.

„Co to děláš?“ zeptal jsem se.

„Přemýšlím,“ odpověděla.

„Ne, myslím s těmi časopisy.“

„To mi pomáhá přemýšlet,“ objasnila.

S Neilem jsme si vyměnili pohledy. „Charlotte,“ oslovil jsem ji opatrně. „Možná bys měla zajít k doktorovi. Jestli chceš, tak tě tam s Neilem doprovodíme.“

„Nemůžu,“ namítla a dál systematicky trhala časopisy. „Ne, dokud nenajdu Olive.“

Dřepl jsem si vedle ní a litoval, že nevím, jak mluvit s duševně narušenými lidmi. Mysleli byste si, že na to musím být odborník. „Jak se s ní pokoušíš spojit? Telefonicky?“

„Ve snu,“ odpověděla Charlotte. „Už jsem uspěla. Několikrát. Pak mě ale zablokovala. Obrátila sen proti mně. Snažím se to prolomit, ale nejde to.“

Z Neilova výrazu jsem vyčetl, že doufá, že mi to dává nějaký smysl, ale byl jsem z toho zmatenější než dřív. Výjimečně odolná osoba by dokázala zkomplikovat uživateli éteru možnost vytvořit snové spojení, ale to ostatní mi nedávalo žádný smysl. „Olive není uživatelka éteru,“ připomněl jsem jí. „Bez tvého svolení nemůže se snem nic udělat. To ty ho ovládáš.“

„Ale může, může, může.“ Charlotte se pustila do trhání časopisu s novou vervou. „Kdykoli se s ní pokusím promluvit, položí mi do cesty nějakou překážku! Věci, které by mě nikdy nenapadly. Její noční můry, moje noční můry. Něčí. Bojuju s nimi. Opravdu. Vážně to dělám. Jenže to chce spoustu éteru.“ Najednou přestala trhat a nepřítomně se zahleděla do prázdna. „Je to vyčerpávající. A než se tím probojuju, Olive mi unikne. Probudí se a já s ní nemůžu mluvit. Nemůžu se jí zeptat, proč mě opustila. Vy to víte?“ Charlotte se dívala střídavě na mě a na Neila. „Vy víte, proč odešla?“

„Ne,“ odpověděl jsem mírně. „Vím jenom to, že by sis opravdu potřebovala odpočinout.“ Chtěl jsem jí položit ruku na rameno, ale ucukla a oči se jí vztekle zaleskly.

„Nemuč mě,“ zavrčela. „Nechoď sem a nechovej se, jako bychom byli kamarádi.“

„Ale já jsem tvůj kamarád, Charlotte. Ať už se mezi námi stalo – nebo nestalo – cokoli, jsem tvůj kamarád. Chci ti pomoct.“

Její hněv se okamžitě změnil v zoufalství. „Mně nemůže pomoct nikdo. Nikdo nemůže… Počkej.“ Nečekaně mě popadla za paži a s překvapivou silou mi do ní bolestivě zaryla nehty. „Ty bys možná mohl. Ve snech jsi nejlepší. Pojď se mnou, až příště navštívím Olive. Pak uvidíš – uvidíš, jak ovládá sen! Když spojíme naše síly dohromady, možná budeme dost silní, abychom ji dokázali zastavit! Pak si s ní budeme moct promluvit!“

Zavrtěl jsem hlavou. „Charlotte, ona v žádném případě nemůže –“

Zaryla mi nehty hlouběji do paže. „Dělá to, Adriane! Pojď se mnou a uvidíš.“

Pečlivě jsem si promýšlel, co odpovědět. Charlotte měla pravdu v tom, že ve snech ovládaných éterem jsem nejlepší (aspoň z těch uživatelů, které známe), a nikdy se mi nestalo, že by někdo, kdo není uživatel éteru, dokázal ovládat sen. Charlotte zjevně věřila, že tohle je ten případ a že jí právě tohle brání v kontaktu s Olive. Neodvažoval jsem se to říct nahlas, ale napadlo mě, že když Charlotte poslední dobou používala tolik éteru, třeba už nedokáže sen ovládat. To by vysvětlovalo, proč má problém navázat ve snu spojení. Ve stavu pomatení mysli se pak domnívá, že se Olive brání.

Ano, ale na co používala tolik éteru? zeptala se teta Taťána.

To byla dobrá otázka. Jak jsem se tak díval na šílenou Charlotte, připadal jsem si ztracený. I kdyby se pokoušela o spojení s Olive ve snu každý den, v žádném případě by ji to nepřivedlo do takového stavu. Na co jiného používá magii? Nebo její duševní poruchu urychlilo něco jiného než magie? Byla to kombinace magie a stresu kvůli tomu, že Olive zmizela a já jsem ji odmítl?

„Adriane?“ oslovil mě váhavě Neil. „Můžeš jí nějak pomoct?“

Nevěděl, na co myslím, a tak si moje váhání vyložil tak, že jí pomoct odmítám. Ve skutečnosti jsem ale nevěděl, co pro ni udělat. A upřímně, Charlotte potřebovala mnohem větší pomoc než jen se snem vyvolaným éterem. Potřebovala pomoct s celým svým životem.

„Dobře,“ řekl jsem nakonec. „Pomůžu ti spojit se s ní ve snu – ale jedině, pokud se vyspíš.“

Charlotte okamžitě zavrtěla hlavou. „Nemůžu. Jsem příliš rozrušená. Musím dál hledat. Musím –“

„Musíš se vyspat,“ poručil jsem jí. „Pošlu sem Soňu a ona ti dá něco na uklidnění. Vezmeš si prášek a budeš spát.“

„Potom. Teď se ale musíme spojit s Olive. Řídí se lidským režimem. Brzo si půjde lehnout a já nemůžu spát. Nejdřív se s ní spojíme a –“

„Ne. Žádný dohadování.“ Mluvil jsem co nejodhodlaněji a nejdrsněji. „Když už čekala tak dlouho, počká ještě chvíli. Nejdřív se vyspíš. Proboha, Charlotte! Podívej se na sebe. Jsi –“

„Co? Co?“ vyštěkla a její horečný pohled se vrátil. „Hrozná? Ošklivá? Nejsem pro tebe dost dobrá?“

„Jsi vyčerpaná,“ povzdechl jsem si. „A teď mě nech zavolat Soňu. Dneska se prospíš a zítra se podíváme po Olive. Když budeš odpočatá, dokážeš líp, ehm, vzdorovat jejímu ovládání snu.“ Pořád jsem tomu nevěřil, ale Charlotte ano. Nakonec souhlasila.

„Dobře,“ řekla. „Zavolej Soně.“

Udělal jsem to a Soně se ulevilo, když uslyšela, že jsem udělal aspoň malý pokrok. Slíbila, že přijde a přinese Charlotte prášek na spaní, a já jí zase slíbil, že tady na ni počkám. Když jsme zavěsili, Charlotte se vrátila k trhání časopisů a začala si broukat něco, co znělo jako „Sladká Caroline“.

„Je od tebe vážně hezké, že jí pomůžeš,“ zamumlal Neil, když přešel celou místnost a zastavil se vedle mě. „Spánek jí prospěje. A ze zcela sobeckých důvodů… přiznávám, že se nemůžu dočkat, až navážeš kontakt s Olive. Ne že by to byl hlavní důvod.“

„Hele, je to dost dobrý důvod. Všechny jsou.“ Snažil jsem se mluvit odlehčeně a nedat na sobě znát, jak moc mě trápí Charlottin stav. Protože kdybych byl upřímný, musel bych uznat, že to nedělám jen kvůli Neilovi, Soně nebo Charlotte. Když jsem tak Charlotte sledoval, jak tam sedí, pobrukuje si a evidentně je pomatená…, nebylo tak těžké představit si, že na tom jednou budu úplně stejně. A až se to stane, budu jen doufat, že i mně někdo pomůže.

4. kapitola

Sydney

Nedoporučuju vám proměňovat se v kočku.

Vlastní prožitek toho, že jste kočkou, není zase tak špatný. Ale dostat se z toho? Příšerné. Připadalo mi, jako by mě zaživa půlili. Moje kosti i kůže se natahovaly způsobem, jaký by příroda nikdy nedopustila. Když proměna skončila, připadala jsem si celá obolavělá a jako zmlácená – jako když jsem v dětství spadla ze schodů. Zvedal se mi žaludek a v jednu chvíli jsem se bála, že se na místě pozvracím. Když mě drželi v zajetí alchymisté, jednou z jejich donucovacích metod bylo, že mi vyvolávali zvracení, takže moje nevolnost ve mně teď vyvolala řadu nepříjemných vzpomínek. Naštěstí brzy přešla a cítila jsem se víceméně jako dřív.

„Asi třicet kilometrů odtud je vynikající místo, kde si můžeme dát kávu,“ prohlásila profesorka Terwilligerová, sotva jsem se usadila a zapnula si bezpečnostní pás. „Zastavíme tam a natankujeme, než zamíříme k Pittsburghu.“

Přikývla jsem, dopsala zprávu Adrianovi a protáhla si nohy. Stále jsem si zvykala na návrat do svého starého těla. Vedle mě na zadním sedadle ležela dřevěná krabička, kterou přinesla profesorka Terwilligerová. Zvedla jsem ji a prohlédla si ji pozorněji. Když teď nebyla zamčená kouzlem, nezdála se ničím zvláštní. Během měsíce, kdy byla Jill nezvěstná, proběhlo mnoho spekulací ohledně toho, kdo ji mohl unést. Skoro vždy jsme svalovali vinu na morojské disidenty, kteří nepodporují Lissu. Tohle přitom neslo evidentní stopy lidské magie, což převrátilo vzhůru nohama naše dosavadní předpoklady. Kromě sebe neznám jiného člověka, který by pomocí magie pomáhal Morojům.

Nezbývalo než doufat, že v tom muzeu najdeme nějaké odpovědi, jakkoli mi to připadalo nepravděpodobné. Z krabičky na mě civěla slova na letáku: POJĎ SI HRÁT, SYDNEY.

Poté, co jsme si dali kávu, cesta ubíhala poklidně. Zpomalovaly nás jen uzavírky kvůli opravám na dálnici. Kdybychom nebyli všichni napjatí a ustaraní, byl by to příjemný výlet. Bála jsem se, aby Adrian na královském dvoře něco nevyvedl. A samozřejmě jsem se bála o Jill. Eddie zjevně také a tohle naše vodítko ho neuklidnilo, naopak jen zvětšilo jeho nervozitu. Celou cestu s námi sotva prohodil víc než dvě slova. Měli jsme skvělý čas a k muzeu robotů v Pittsburghu jsme dorazili v pozdním odpoledni. Podle ručně malované cedule šlo o „světově proslulé“ muzeum, nicméně ani jeden z nás o něm jaktěživ neslyšel. Z prázdného parkoviště jsem usoudila, že o něm ví asi

jen málo lidí.

„O víkendech je tu obvykle rušněji,“ objasnil nám prodavač lístků u okénka. Koupili jsme si tři lístky a vešli jsme dovnitř.

„Prosím, pojďte dál, prosím, pojďte dál,“ vyřvával robot stojící u vchodu. Nehýbal se a na mnoha místech byl spravovaný instalatérskými páskami. V rukou držel podlouhlou obdélníkovou ceduli s nápisem VÍTEJTE.

Muzeum sestávalo z jediné veliké galerie, v níž byli vystaveni nejrůznější roboti, kteří sloužili jak k zábavě, tak k plnění praktických úkolů. Většina exponátů byla statická, ale několik se jich hýbalo – jako třeba řada robotů, kteří kontrolovali kvalitu produktů v továrně. Na nekonečném pásu, který jezdil stále dokola, se vozily hrnky kolem zařízení ve tvaru krabice, které každý hrnek prohlédlo a pak rozsvítilo buď červené, nebo zelené světlo – to záviselo na tom, jestli se našel defekt.

Přilehlá místnost ukazovala „historii robotiky“, což zahrnovalo i mytologické počátky, jakými byly automatony, které sloužily řeckému bohu Hefaistovi. To mě potěšilo. Na časové ose byl znázorněn pokročilý vývoj ve dvacátém a jednadvacátém století, který končil nápisem BUDOUCNOST???

Chvíli jsem zírala na ty otazníky a přemítala, že můžou stejně tak označovat i moji budoucnost. Jaký bude můj život? Splním si někdy svoje sny o studiu na univerzitě a cestování po světě? Nebo prožiju svůj život zavřená v apartmánu, obklopená vampýry? Je život na útěku tím nejlepším, v co můžu doufat?

„Sydney?“

Hlas profesorky Terwilligerové mě vytrhl ze zamyšlení. Vrátili jsme se do hlavní galerie. Profesorka a Eddie se zastavili před skleněnou vitrínou ukrývající cosi, co vypadalo jako kovový dinosaurus dvakrát větší než já. Poznala jsem, že právě tenhle exponát byl na letáku hned vedle mého jména. Profesorka Terwilligerová položila ruku na sklo. „Cítíš to?“ zeptala se mě.

Položila jsem ruku vedle její a čekala jsem. Po několika vteřinách jsem ucítila jakousi proudící energii. Eddie nás napodobil, ale nakonec zavrtěl hlavou. „Já nic necítím,“ prohlásil.

„Tenhle exponát obsahuje kouzlo,“ vysvětlila mu profesorka Terwilligerová a odstoupila.

„Můžete mi o tom něco říct?“ zeptala jsem se. Na tyhle věci byla citlivější než já. Tahle dovednost vyžaduje trénink.

„Ne. Musím tu vitrínu otevřít.“

Byla zamčená malým kovovým zámkem, který bychom pomocí kouzla nejspíš dokázaly snadno odemknout. Z toho, co jsem viděla, jsem usuzovala, že v muzeu není žádná ostraha ani elektronický alarm, což mě ani moc nepřekvapovalo. Něco mi napovídalo, že tohle muzeum nemá peníze na nic technologicky vyspělého, což byla celkem ironie. Ostatně tu nebyla ani ventilace, takže cirkulaci horkého vzduchu zajišťovalo jen několik málo pootevřených oken.

„Á,“ vykřikl prodavač lístků a namířil si to k nám. Zřejmě se ve své kukani už nudil. „Vidím, že obdivujete Raptorbota.“

Zadívala jsem se na jeho kovové zuby a červené oči. „To je něco jiného,“ prohlásila jsem.

„Máte rádi ten film?“ zeptal se pokladní.

„Jaký film?“ nechápala jsem.

„Běsnění Raptorbota,“ objasnil prodavač.

„Ano,“ odpověděl Eddie váhavě. Profesorka Terwilligerová i já jsme na něj překvapeně pohlédly. Pod našimi pohledy zčervenal. „No co? Je to… prostě úžasný film. Koukal jsem na to s Mikou a Treyem.“

Pokladní nadšeně přikyvoval. „Je o vědci, jehož žena umírá na nevyléčitelnou nemoc. Než zemře, vědec sestrojí tohohle robota raptora a přesune do něj její duši. Pak se to ale nečekaně zvrtne, když začne Raptorbot zabíjet všechny v okolí.“

„To není tak nečekané,“ namítla jsem. „Proč pro ni vůbec sestrojil dinosaura? Proč nezvolil něco trochu lidštějšího? Nebo aspoň nějaké přátelštější zvíře?“

„Protože pak by to nebyla taková podívaná,“ řekl Eddie.

„Stejně by ten příběh měl být trochu uvěřitelnější…,“ poznamenala jsem.

Eddiemu se ve tváři mihl zahořklý úsměv, a přestože tohle téma bylo absurdní, došlo mi, že od doby, kdy unesli Jill, se neustále tváří zachmuřeně. „Nemyslím, že si můžeš pustit film nazvaný Běsnění Raptorbota a čekat uvěřitelný příběh,“ řekl.

Pokladní se zatvářil uraženě. „Byl to mistrovský film. Až natočí druhý díl, bude tady stát pořádná fronta, aby všichni viděli tenhle exponát!“

„Druhý díl?“ zeptali jsme se s Eddiem jednohlasně.

Profesorka Terwilligerová si odkašlala. „Nerada ruším, ale do kolika máte dneska otevřeno?“

„Do pěti,“ odpověděl pokladní, stále ještě dotčený z toho, že jsem Raptorbotovi neprokázala patřičnou úctu.

„Děkuji vám,“ řekla. „Myslím, že už jsme viděli všechno, co jsme potřebovali. Byla to zábavná návštěva. Tak jdeme, Sydney a Eddie.“

Zmateni její reakcí jsme ji následovali ven a promluvili jsme až v autě. „O co jde?“ zeptala jsem se.

„Musíme se sem vrátit v noci, až bude zavřeno, a dostat se do té vitríny.“ Mluvila klidně a spořádaně, jako by vůbec nenavrhovala vloupání do muzea. „Myslím, že nemá smysl se tady dál zdržovat, aby si nás ještě víc zapamatoval.“

„Pravděpodobně jsme dnes jeho jediní návštěvníci,“ poznamenala jsem. „Tím pádem si nás zapamatuje. A taky proto, že mezi námi je někdo, kdo opravdu viděl Běsnění Raptorbota.“

„Hej,“ zavrčel varovně Eddie. „Nesuď to, dokud to neuvidíš.“

Zajeli jsme do centra Pittsburghu a zařídili si ubytování v hotelu, jelikož tu pravděpodobně zůstaneme přes noc. V okolí byla spousta restaurací, a tak jsme si našli příjemné místo na večeři, kde jsme mohli předstírat, že vedeme normální život. Eddie byl přesto neklidný. Navrhl mi, že se spolu po večeři půjdeme projít, a já byla v pokušení souhlasit. Historická část města vypadala

opravdu lákavě, a navíc byl dokonalý teplý letní večer. Pak jsem si ale představila, že by mě našli alchymisté, znovu by mě zavřeli a nutili opakovat jejich řeči a podstupovat mučení. Sevřelo se mi srdce a zavrtěla jsem hlavou.

„Radši počkám na pokoji, dokud se nevydáme zpátky do muzea.“

„Nevědí, že jsi tady,“ řekl něžně a starostlivě si mě prohlížel. „A nikomu z nich bych nedovolil se k tobě přiblížit.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Takhle to bude bezpečnější.“

Když se venku konečně setmělo, vydali jsme se zpátky k muzeu robotů. Zaparkovali jsme o několik bloků dál a zbytek cesty došli po svých. Přes všechna okna i dveře byly spuštěné kovové mříže a cedule nás varovala, že dveře jsou zabezpečeny elektronickým alarmem.

„Nic nenasvědčuje tomu, že by alarm byl i na oknech,“ prohlásil Eddie, když je pečlivě prozkoumal. „Tohle je za mříží dokonce otevřené, aby mohli přes noc větrat.“ Přestože už byla noc, vzduch byl pořád horký a vlhký.

„Uvnitř nejsou kamery a ani tady žádnou nevidím,“ dodala profesorka Terwilligerová.

„Nejspíš veškerý rozpočet utratili za Raptorbota,“ poznamenala jsem. „Ale nezdá se, že by jim to přilákalo návštěvníky.“

Eddieho předchozí lehkovážná nálada byla tatam a na moje rýpnutí nijak nezareagoval. S ocelově pevným výrazem zkoumal železnou mříž před otevřeným oknem. „Když se do toho pořádně opřu, snad ten zámek vylomím.“

„Není nutné používat hrubou sílu,“ prohlásila profesorka Terwilligerová. „Jistě to otevřu kouzlem.“

„Není nutné používat magii,“ řekla jsem a vykročila vpřed. Z hlubin své velké kabelky jsem vytáhla malou lahvičku. Čas, který jsem strávila zavřená v apartmánu na královském dvoře, nebyl tak docela promarněný. Díky Abemu, našemu příteli s pochybnou morálkou, jsem se dostala k mnoha složkám, které se přidávají do obvyklých alchymistických sloučenin. Čas strávený v izolaci jsem využila k výrobě spousty užitečných věcí – včetně téhle, která snadno rozpouští kovy.

Kovové mříže se spouštěly seshora přes okno až dolů, kde zapadly do zámku. Mohla bych nechat Eddieho, aby mříž prolomil, ale použít pár kapek roztoku přímo na zámek bude mnohem snadnější. Otevřeli jsme mříž a odhalilo se nám otevřené okno, za nímž nám ve vstupu bránily žaluzie. Eddie vytáhl kapesní nožík a rychle je přeřízl. Trhla jsem sebou.

„Připadám si hrozně,“ přiznala jsem. „Tomuhle muzeu se moc dobře nevede a my jim ještě ničíme jejich majetek.“

„Od toho je přece pojištění,“ prohlásila profesorka Terwilligerová. „Navíc jestli nám to pomůže zachránit Jill, vaše královna jistě může muzeu anonymně poslat nějakou finanční částku.“

Eddie nám pomohl vlézt dovnitř oknem a pak nás následoval. Galerie byla prázdná a tichá, stejně jako během otvírací doby. Tlumená světla označující nouzové východy a pouliční osvětlení pronikající dovnitř okny poskytovaly dostatek světla na to, abychom po chvíli na rozkoukání jakžtakž viděli. Okamžitě jsme se vydali k Raptorbotovi a tentokrát jsem nechala profesorku Terwilligerovou, aby zámek vitríny otevřela kouzlem. Než skončila, chvíli jsem uvažovala, jestli to náhodou taky není nějakým kouzlem vázáno na mě. Ale pak jsme uslyšeli hlasité cvaknutí a dveře vitríny se otevřely. Raptorbot uvnitř stál na velikém podstavci, v němž se ukrývala dvířka vedoucí do jeho nitra.

„Žádný zámek,“ oznámila jsem a natáhla se k dvířkům, abych je otevřela.

„Sydney, počkej,“ začala profesorka Terwilligerová, ale už bylo pozdě. Dvířka se otevřela. Strnula jsem a čekala, že celá ta věc vybouchne. Ale ani po několika napjatých vteřinách se nic nestalo. Vydechla jsem úlevou.

„Omlouvám se, nepřemýšlela jsem.“

Přikývla, ale nezdálo se, že by se jí ulevilo. „Cítím tu nějakou magii.“

„Možná je v nějakém předmětu uvnitř,“ řekla jsem. Do prostoru v podstavci jsem neviděla, a tak jsem tam naslepo strčila ruku a napůl jsem očekávala, že mě tam bodne nějaký štír. Ale namísto toho se moje prsty dotkly velké konopné obálky. Pomalu jsem ji vytáhla. Stálo na ní moje jméno.

„Stejné písmo,“ poznamenal Eddie.

Souhlasně jsem přikývla. „Jo. Škoda, že ji nemůžeme vystopovat… Slyšíte to?“

Z Eddieho výrazu jsem poznala, že to svým výjimečně vyvinutým sluchem zaznamenal. Profesorce Terwilligerové to trvalo o něco déle. „Něco jako bzučení…“ Zadívala se na kovový obličej Raptorbota. „Odtamtud.“

Bzučení znělo čím dál hlasitěji a Eddie se rychle přesunul, aby stál mezi vitrínou a námi. „Zpátky!“ zařval. Vtom se Raptorbotova tlama otevřela a vylétlo z ní několik svítících věcí. Vrhly se na nás s neuvěřitelnou silou. Neohrabaně jsem upadla na bok. Zvedla jsem ruce, abych se ochránila před zářícím hejnem, ale přesto mi několik létajících tvorů přejelo po obličeji. Vykřikla jsem, protože to pálilo jako milión řezných ran.

„Co to je?“ vyjekla jsem.

„Fotianové,“ zakřičela v odpověď profesorka Terwilligerová. Také ležela na zemi a chránila se před dalším přeletem hejna.

„Foti-co?“ zeptal se Eddie.

„Pocházejí ze stejně říše jako Skokan, ale nejsou tak přátelští.“ Opatrně si odkryla obličej, aby se mohla na ty tvory pořádně podívat. „Představte si je jako zmutované světlušky.“

Eddie byl vždy připraven improvizovat, a tak robotovi u dveří sebral ceduli s nápisem VÍTEJTE. Jakmile se k němu fotianové přiblížili, rozmáchl se s ní proti nim jako baseballovou pálkou. Ale jako by hejno sdílelo jedinou mysl, rozpůlilo se a proletělo po obou stranách cedule, která tak rozehnala jen vzduch. Jen pár fotianů bylo příliš pomalých. Po zásahu se rozprskli na jiskřičky. To nás trošku povzbudilo, nicméně jsme se museli vypořádat s většinou z nich. Situace se zkomplikovala ještě víc, když se hejno rozdělilo na tři části, z nichž každá šla po jednom z nás.

Zrovna když jsem se vyškrábala na nohy, uviděla jsem hejno ve formaci šípu, jak se na mě chystá zaútočit. Rozběhla jsem se přes celou místnost a právě včas se schovala pod stůl u dopravního pásu. „Jak se jich můžeme zbavit?“ křikla jsem na profesorku Terwilligerovou. „Ohněm?“ Viděla jsem, že Eddie se proti nim pořád rozhání cedulí, ale moc velký pokrok v jejich likvidaci zatím neudělal.

„Nechci podpálit celé muzeum,“ zakřičela na mě profesorka a uhnula, jak kolem ní proletělo další hejno. Fotianové ji šlehli po paži a na několika místech jí roztrhli rukáv. Pod ním se rýsovaly malé krvácející šrámy. Sotva se od ní trochu vzdálili, pozvedla ruce a pronesla latinské zaklínadlo, které jsem nikdy předtím neslyšela. Ve vzduchu před ní se objevily stovky třpytivých krystalů, které vzduchem poslala proti fotianům. Když se krystaly střetly se „zmutovanými světluškami“, ty se rozprskly na jiskřičky a zmizely.

Hejno útočící na mě se sneslo níž a snažilo se mě vypudit zpod stolu. Rozháněla jsem se proti nim rukama, ale stejně jsem schytala několik šrámů. Přitom jsem přemýšlela o profesorčině kouzlu. Slova zaklínadla hodně připomínala moje staré známé kouzlo ohnivé koule, až na pár rozdílů. Uvědomila jsem si, že tohle bylo ledové kouzlo. Když se kousky ledu vrhnou s dostatečnou silou proti fotianům, zničí jejich břity.

Vylezla jsem zpod stolu a pokusila se hejnu utéct. Za sebou jsem slyšela profesorku Terwilligerovou, jak znovu pronesla kouzlo. Doufala jsem, že jsem si ta slova zapamatovala správně, a tak jsem je pronesla také a prováděla jsem u toho stejné pohyby a gesta jako u kouzla ohnivé koule. Projela mnou síla a ledové krystaly se na můj povel vymrštily vpřed. Jenže jsem nemířila tak dobře jako profesorka Terwilligerová. Přestože kouzlo se hodně podobalo kouzlu ohnivé koule, bylo trochu jiné a vyžadovalo praxi. Na první pokus jsem dostala jen několik fotianů, ale na druhý a třetí pokus už jsem byla úspěšnější. Kdykoli jsem se chystala k dalšímu kouzlu, fotianové nemarnili čas a znovu se na mě vrhli. Bolelo mě to a rozčilovalo čím dál víc. Odháněla jsem je a znova prováděla kouzlo a jejich počet se postupně snižoval.

Ztratila jsem pojem o čase. Uviděla jsem hromadu ledových krystalů, která se připojila k té mojí, zrovna když jsem ji poslala na už podstatně zmenšené hejno. Koutkem oka jsem zaznamenala, jak profesorka Terwilligerová mává rukama. Po chvíli přišel i Eddie, který stále ještě svíral v rukou ceduli. Oba už svá početná hejna porazili. Zbylo jen to moje, se kterým mi přátelé pomohli skoncovat během několika minut.

Bez bzučení v místnosti náhle zavládlo až strašidelné ticho. Všichni jsme tam nehybně stáli, namáhavě oddechovali a rozhlíželi se po dalším hrozícím nebezpečí. Eddie i profesorka Terwilligerová měli v obličejích několik škrábanců od fotianů. Podle toho, jak mě pálila kůže, jsem předpokládala, že vypadám stejně. Ale byli jsme naživu a zdálo se, že hrozba je zažehnána.

„Kde je ta obálka?“ zeptal se nakonec Eddie.

Rozběhla jsem se k Raptorbotovi, kde jsem ji nechala. Ten sledoval naši bitku ze své prostorné vitríny. Ledové krystaly na zemi roztály v loužičky a jeden roh obálky byl úplně nasáklý. Jinak vypadala nepoškozená. Donesla jsem ji ke svým přátelům, a než jsem ji otevřela, obrátila jsem se na profesorku Terwilligerovou.

„Necítíte nic?“ zeptala jsem se.

„Pokud je tam nějaké kouzlo, je velice chytře ukryté.“ Zvedla ruku a v dlani se jí objevily malé plamínky. „Pro všechny případy jsem připravená.“

Obálka byla těžká a naditá, takže mě ani nepřekvapilo, že jsem uvnitř našla cihlu. Netušila jsem, proč mi někdo posílá cihlu. Vypadala, že je z pískovce. Podívala jsem se na svoje druhy, jestli jim to snad dává nějaký smysl, ale ti se tvářili stejně nechápavě jako já. Znovu jsem sáhla do obálky a vytáhla mapu horské oblasti Missouri Ozarks.

„Tak tohle jsem opravdu nečekala,“ poznamenala jsem a prohlížela si ji, jestli na ní nejsou nějaké poznámky nebo jiná vodítka. Nic tam nebylo.

Eddie se zatvářil naštvaně a taky trochu zklamaně. Nevěděla jsem, co tady objevíme, ale tajně jsem doufala, že se stane zázrak a že tady najdeme Jill. Namísto toho nám ale tenhle výlet přinesl jen tržné rány a další záhadné stopy. Zatřásla jsem obálkou. Vypadalo to, že je prázdná.

„Co to má proboha znamenat?“ zabrblala profesorka Terwilligerová a vzala si ode mě mapu.

„Znamená to, že si s námi někdo hraje,“ zavrčel Eddie. Otřel si rukou zpocené čelo, při čemž si po něm rozmazal krev. „Je klidně možné, že se to Jill vůbec netýká a někdo jen chce, abychom si mysleli, že ji drží právě on.“

Nakoukla jsem do obálky, a když jsem zjistila, že přece jen není prázdná, srdce mi pokleslo. „Obávám se, že tak to není.“ Sáhla jsem do obálky a vytáhla z ní poslední věc. Ani v chabém osvětlení nebylo pochyb o tom, co to je – pramen dlouhých, kudrnatých, světle hnědých vlasů. A nebylo pochyb ani o tom, komu patří. „Ať už to dělá kdokoli, určitě má Jill.“

5. kapitola

Adrian

Potřeboval jsem veškeré svoje už tak pochybné sebeovládání, abych neustále Sydney nepsal a nevolal, co je nového. Neuvědomil jsem si, jak moc mě její nepřítomnost zasáhne. Nešlo jen o to, že mi chyběla – i když to taky hrálo svou roli. Zvykl jsem si každé ráno se probouzet vedle ní, jíst s ní a sdílet s ní další obyčejné činnosti. Teď nejenže jsem se musel nějak vypořádat s tím, že jsem sám, ale taky jsem se musel neustále ujišťovat, že po ní alchymisté nejdou.

„Neměl jsem ji pouštět samotnou,“ oznámil jsem druhý den svojí mámě.

Vzhlédla od vyšívání. Byl to její nový koníček, kterým si teď krátila čas, a ten výběr byl skoro stejně divný jako všechno ostatní, co se nám poslední dobou přihodilo. „Příliš se strachuješ, drahý. Pokud bych měla o své lidské snaše říct jen jednu věc, pak to, že je nesmírně vynalézavá.“

Přestal jsem přecházet sem a tam. „Opravdu si to myslíš?“

Zvlnila rty do zahořklého úsměvu. „Překvapuje tě, že o ní říkám něco pěkného?“

„Trošku jo,“ přiznal jsem. Moje matka proti mému vztahu se Sydney nikdy nic otevřeně nenamítala. Ani neměla možnost. Prostě jsem přijel na královský dvůr se svou nevěstou a nikdo už nemohl rozdělit, co spojil stát Nevada. Moje máma sice Sydney nepřivítala s otevřenou náručí, ale stála při nás, když se k nám všichni ostatní – včetně mého otce – obrátili zády. Odjakživa jsem předpokládal, že matka moje manželství neschvaluje, ale prostě se snaží vzít si ze špatné situace to nejlepší.

„Lhala bych, kdybych tvrdila, že jsem si někdy v životě přála, aby ses oženil s lidskou ženou,“ řekla po chvíli zamyšlení. „Ale vím, že tvoje životní cesta není zrovna z těch nejsnazších. To nebyla nikdy. A nikdy ani nebude. Uvědomila jsem si to, už když jsi byl malý. A taky jsem vždycky věděla, že ať už skončíš s kýmkoli, bude to někdo výjimečný, kdo bude schopen s tebou čelit všem životním výzvám. Tohle děvče, Sydney, ona je taková. Za poslední měsíc jsem to pochopila. Budu radši, když budeš mít lidskou partnerku, která za něco stojí, než Morojku, která by ti nedokázala pomoct nést tvoje břímě.“

Čelist mi spadla málem až na podlahu. „Mami, myslím, že tohle je ta nejsentimentálnější věc, jakou jsi mi kdy řekla.“

„Ale prosím tě,“ odmávla to. „A přestaň se strachovat. Sydney je schopná a talentovaná. A není sama. Má s sebou strážce a tu podivnou lidskou ženštinu.“

Přiměl jsem se k chabému úsměvu, ale nedokázal jsem mámě říct, že ať už je Sydney sebevíc schopná a talentovaná, předtím alchymistům uniknout nedokázala. Vlastně ji chytili, zrovna když s ní byl Eddie. Byl smrtící a odhodlaný jako obvykle…, jenže to nestačilo.

Zaklepání na dveře mě sice ušetřilo dalších úvah, nicméně představovalo další problém. Slíbil jsem Charlotte, že se dnes vydáme hledat Olive, ale to se mělo uskutečnit až za pár hodin. Soňa mě ujistila, že sedativa, která Charlotte dala na spaní, budou pár hodin působit. Ale je docela dobře možné, že nezabrala, a Charlotte teď stojí u nás přede dveřmi a se svým šíleným pohledem se bude dožadovat toho, abychom šli snít hned teď.

Ale když jsem otevřel, za dveřmi stála Rose. Netušil jsem, jestli se mi má ulevit, nebo mám být ve střehu. Naposledy jsem o ní slyšel, že je mimo královský dvůr.

„Ahoj,“ pozdravil jsem ji. „Co se děje?“

Teď zjevně nebyla v práci, protože měla na sobě džíny a tričko a ne černobílý oblek, jaký nosí strážci při výkonu služby. Přehodila si přes jedno rameno tmavohnědé vlasy a usmála se na mě. „Doslechla jsem se, jak jste tu chudáci pořád zavření, tak jsem vás přišla trochu rozptýlit.“

Snažil jsem se sebou netrhnout při jejím použití množného čísla.

„Myslel jsem, že jste s Dimitrijem pryč a hledáte Jill,“ řekl jsem a doufal, že tím odvrátím pozornost od nás.

Nadšení ji trochu přešlo. „Byli jsme…, ale moc štěstí jsme neměli. Takže nás Lissa povolala zpátky, abychom dohlíželi na několik královských, co se vždycky staví proti ní. To pro případ, že Jill unesl někdo z nich.“

To byla novinka. „Myslíš, že je na tom něco pravdy?“

„Nejspíš ne,“ uznala Rose. „A Lissa taky ví, že tohle je čirá spekulace. Ale chce prověřit každou stopu.“

Couvl jsem. „V tom případě tě nebudu zdržovat…“

Znovu se široce usmála. „Nezdržuješ mě. Dneska už jsme tomu pár hodin věnovali, a dokud se zítra nevrátí jeden z lordů, stejně nic dalšího dělat nemůžeme. Takže teď děláme jinou produktivní práci. Vezmi Sydney a já vám to ukážu.“

„Ona teď, ehm, zrovna spí,“ zalhal jsem.

„Spí? Vždyť je den.“

„Náš den,“ opravil jsem ji. „Ona se pořád řídí lidským režimem.“

Rose se pochopitelně zatvářila ohromeně. „Fakt? Když jsem tu byla naposled, vypadala, že si rychle zvykla.“

„Chybí jí slunce,“ vysvětlil jsem.

„A chodí vůbec ven?“

„No, vlastně ne…, ale jde o princip. Je to lidská záležitost.“ Z Rosina čím dál ohromenějšího výrazu jsem usoudil, že neodvádím moc dobrou práci v tom, abych Sydney kryl, a tak jsem se rozhodl aspoň minimalizovat ztráty. „Hele, tak mi ukaž, co mi chceš ukázat, a já tady nechám pro Sydney vzkaz.“ Domníval jsem se, že takhle to bude lepší, než kdyby Rose navrhla, že tedy počkáme, dokud se Sydney nevzbudí.

„Jasně,“ souhlasila Rose. „Můžeme ji vytáhnout ven jindy.“

Pokynul jsem ven ze dveří. „Až po tobě.“

„Nenapíšeš jí ten vzkaz?“ zeptala se významně.

„Aha, jasně. Vydrž.“ Vrátil jsem se dovnitř a zanechal Rose v předsíni. Půl minuty jsem postál v pokoji a pak jsem se vrátil k Rose. „Zařízeno.“

Rose mě zavedla do části královského dvora, která sloužila strážcovským aktivitám. Nacházela se poblíž jejich velitelství a některých jejich domů. Na tom místě strážci trénovali a teď mě Rose vedla přímo na jejich tréninkový plac. Ale když jsme tam dorazili, nenašli jsme skupinu dhampýrů. Trénovala tam skupina bojovných Morojů.

„No teda,“ poznamenal jsem. Mínil jsem to jako kompliment.

Před dávnými věky, kdy se ještě lidé křížili s Moroji, Morojové se víceméně dokázali bránit sami. Jako zbraň využívali živlovou magii a se Strigoji bojovali oni. Postupem času se jejich ochrany ujali dhampýři a mezi Moroji se používání magie k něčemu víc než k salónním trikům stalo tabu. Mezi mnoha jinými změnami, které se poslední dobou probíraly v morojské politice, bylo tématem žhavých debat i to, že by se Morojové měli bránit pomocí magie. A teď jsem viděl, že se to opravdu realizuje.

Asi čtyřiadvacet Morojů bylo rozděleno do čtyř skupin a každá z nich měla jiné barvy oblečení. Prováděli cviky, které jako by pocházely ze školy Malachiho Wolfea – obranné manévry a souboje holýma rukama. Dohlíželo na ně pár strážců. Jednoho z nich jsem poznal okamžitě, ačkoli ke mně byl otočený zády. To díky jeho nezvyklé výšce a hnědému koženému kabátu. Dimitrij Belikov nakráčel k nám a v pozdravu ke mně napřáhl ruku.

„Adriane,“ prohlásil vřele. „Ještě tu nemáme oddíl uživatelů éteru. Nechtěl bys ho vést? Najít nějaké členy?“

První osoba, která mi přišla na mysl, byla Charlotte, která už teď byla z éteru psychicky labilní. Pomyšlení na to, že by měla bojovat, bylo dost znepokojující.

Konečně vůdcovská pozice pro tebe, poznamenala teta Taťána.

Zavrtěl jsem hlavou. „Ne, díky. Už tak toho mám až až.“

„Kde je Sydney?“ zeptal se Dimitrij. „Myslel jsem, že by tohle ráda viděla.“

„Spí,“ objasnila ochotně Rose.

Dimitrij se zatvářil překvapeně, a tak jsem dodal: „Řídí se lidským režimem. Ale máš pravdu. Určitě by to ráda viděla, ale jindy.“

„Jindy,“ zopakoval Dimitrij. „Hele, zrovna začínají.“

„Začínají s čím?“ zeptal jsem se.

Strážce, kterého jsem neznal, zrovna na jednom konci placu rozmístil tréninkové figuríny. Zavolal k sobě všechny skupiny a já s úžasem sledoval, jak každá z nich předvedla, jak smrtící dokážou být jednotlivé živly. Uživatelé vody vyslali na figuríny silné proudy vody, jimiž je povalili. Uživatelé země rozechvěli zemi a jako zbraně použili i hlínu a kamení. Uživatelé vzduchu vyvolali silný vítr, kterým by živého protivníka srazili. Někteří z nich dokonce uměli zacházet se vzduchem tak, že jím nadzvedli předměty, které pak využili jako zbraně. A uživatelé ohně – jejich destrukční schopnosti byly na první pohled zřejmé. Jedna figurína úplně shořela.

„Jenom ukázku, prosím,“ zakřičel strážce. „Nechceme hned vypotřebovat zásobu figurín.“

„Pardon,“ ozval se radostný hlas, který jsem hned poznal. Mezi červeně oděnými uživateli ohně stál Christian Ozera a vysílal plameny pouhým pohledem.

Po ukázkách jednotlivých živlů začali bojovníci předvádět, jak dokážou použít všechny živly dohromady. Uživatelé vzduchu zmrazovali vodu vyvolanou uživateli vody. Uživatelé země uvěznili figuríny v zemi, zatímco uživatelé ohně na ně útočili plameny. To vyústilo ve zničení další figuríny, když si Christian s plameny opět počínal moc horlivě. „Pardon,“ zopakoval, ale ani v nejmenším nevypadal, že by toho litoval.

Nakonec přistoupili k ukázce soubojů beze zbraní, které nacvičovali, když jsem přišel. Morojové nemají takovou fyzickou sílu jako dhampýři, ale bylo jasné, že tahle skupina už má za sebou spoustu tréninků. Nerad bych se s někým z nich pustil do křížku. Předváděli chvaty, na jaké by byl pyšný každý strážce, a navíc ještě útoky. Celkově to byla ohromující podívaná.

„No?“ ozval se Christian, když po skončení došel až k nám. „Myslíte, že je přemůžeme?“

Spolu s ním k nám přišla malá blondýna v modrém dresu. Potěšilo mě – ale nepřekvapilo –, že Mia Rinaldiová je vedoucí uživatelů vody. „To nemělo chybu,“ souhlasila. „Teď už v žádném případě nemůžou program zamítnout.“

„O čem to mluvíš?“ zeptal jsem se.

„Tohle byla jen rozehřívačka,“ vysvětlil Christian. „Tím nemyslím ten můj oheň. Chceme tohle všechno předvést morojské radě, aby schválila program, který by se pak dostal do všech morojských škol. Získali bychom tak k výcviku mnohem víc Morojů.“

Miiny modré oči se rozzářily. „Taky chceme, aby nám schválili pořádání soukromých lovů na Strigoje.“

„Máte můj hlas,“ prohlásil jsem upřímně. „Vypadáte, jako byste chtěli strážce vyšoupnout ze hry.“

„Až naprší a uschne,“ zažertovala Rose. „Ale máte pravdu, že jste urazili dlouhý kus cesty. Teď už jen přesvědčit radu, aby souhlasila. Lissa je s námi.“

„Samozřejmě že je,“ řekl jsem. „Protože je mladá a pokroková. Ostatní… se nejspíš budou bránit změnám. I po tak působivé ukázce.“

Rose pokývala hlavou, protože dokonale chápala, že i Morojové s těmi nejlepšími úmysly lpí na tradicích. „Doufala jsem, že by nám Sydney mohla předestřít pár logických argumentů, které bychom mohli použít, abychom náš program obhájili.“

Zakuckal jsem se. „To určitě ráda udělá.“

„Kde je vlastně Sydney?“ zeptal se Christian.

„Spí,“ odpověděli jsme s Rose jednohlasně.

Jakkoli byli tihle morojští bojovníci fascinující, obával jsem se, že budou následovat další dotazy ohledně Sydney. A pohled na hodinky mi navíc napověděl, že brzy bude čas zajít za Charlotte a snít. „Měl bych se vrátit,“ řekl jsem. „Díky, že jste mi to ukázali.“

„Potěšení je na naší straně,“ opáčila Rose a vedla mě k hlavní části královského dvora. „Zjisti, kdy se to bude Sydney hodit, a domluvíme to znovu – v čase přátelštějším lidem.“

Zaťal jsem zuby. Nesnáším lhaní. „Promluvím s ní a dám ti vědět.“

Rose mě doprovodila zpátky a bylo na ní znát, že jí připadá zvláštní, že ji ani nepozvu dál. Svedl jsem to na Sydneyino lehké spaní, čemuž Rose nejspíš uvěřila. Když potom odešla, z ukázky bojů a lhaní jsem byl nervózní, takže jsem nemohl usnout. Měl jsem zrovna prostředek vampýrského dne, ale Charlotte tvrdila, že Olive se řídí lidským režimem, takže teď bude spát. Když jsem se v posteli převaloval už asi půl hodiny, dostal jsem od Charlotte esemesku, v níž psala, že mě nemůže ve snu zastihnout.

Mám problém usnout, odepsal jsem jí.

Dostala jsem od Soni spoustu sedativ, kdybys potřeboval, zažertovala. Ráda se rozdělím.

Usmál jsem se, protože mi to připomnělo staré časy, kdy jsme spolu kamarádili. Ne, díky. Dej mi jen trochu víc času.

Nakonec jsem se přece jen dokázal uvolnit a usnout sám od sebe. Už dlouho mě žádný uživatel éteru nezatáhl do snu. Obvykle sny vytvářím já a pomocí éteru k sobě přivolám jiné lidi. Kolem mě se zmaterializovalo okolí a získalo pevné obrysy louky před pěkným bílým domem. Za ním plot ohraničoval pastvinu, kde se v purpurovém a oranžovém světle zapadajícího slunce pásli koně. Ptáci zpívali své večerní písně a kolem vál příjemný teplý vánek.

„Tátův dům ve Wisconsinu,“ ozval se za mnou hlas.

Otočil jsem se a uviděl, jak ke mně vysokou trávou ze zahrady míří Charlotte. Vypadala miliónkrát lépe, než když jsem ji viděl naposledy. Kudrnaté vlasy měla stažené do volného drdolu a na sobě měla levandulově fialové letní šaty. Doufal jsem, že to znamená, že i v reálném světě už vypadá lépe a že tohle není jen snová iluze.

„Hezký,“ pochválil jsem upřímně dům. „Na takovém místě je pro děti radost vyrůstat.“

Usmála se. „Mohli jsme tam jezdit jenom v létě. Měli jsme pár rodinných přátel – níže postavených královských – a ti tam s námi jezdili se strážci. Jinak by to bylo moc nebezpečné. Je to dost odlehlé místo… Nikdy nevíš, co se může stát.“

Nemusela svou myšlenku dokončit. Charlotte a Olive byly nevlastní sestry a měly společného morojského otce. Jelikož nebyl královský, nedostal ke své ochraně žádného strážce, a tak ho chránila dhampýrka Olive. Ale při útoku Strigojů se sama změnila ve Strigojku. Charlottina magie éteru ji proměnila zase zpátky. Byla to výjimečná pocta, kterou Olive sdílela jen s několika málo dalšími – s Dimitrijem a Soňou, abych byl konkrétní.

„Můžeme sem přivést Olive?“ zeptal jsem se, protože jsem nechtěl, aby Charlotte dál rozebírala ošklivá témata z minulosti. Ale na moji otázku se zamračila ještě víc.

„Není to tak jednoduché… Však uvidíš. Teda možná to bude jinak, když jsi tady ty. Aspoň doufám.“

Pořád jsem tak docela nechápal, v čem ten problém spočívá, ale rozhodl jsem se, že počkám a uvidím, co se bude dít. Pokud Olive spí, měla by to být hračka. Charlotte by měla být schopná přivést ji k tomuhle venkovskému domu, stejně jako sem přivedla mě. Charlotte strnula a zadívala se na koně na pastvině. Vycítil jsem, jak se v ní hromadí magie éteru, díky níž se pokouší navázat spojení se svou sestrou. Zatím dobré.

Po chvíli se před námi začala zhmotňovat průsvitná postava. Poznal jsem Olive podle menšího vzrůstu, tmavých vlasů a měděného odstínu pleti. Byla zahalená v rozevlátém plášti, pod nímž skrývala svalnatější postavu, než měla její sestra. Když si Olive uvědomila, co se děje, vytřeštila oči. „Ne, Charlotte. Prosím. Znovu už ne.“

Za normálních okolností by Olive v tuto chvíli už získala pevný tvar. Jenže namísto toho se vesnická scenérie začala v dálce rozpouštět a postupně dematerializovat. Podíval jsem se na Charlotte.

„Co to děláš?“

Povzdechla si. „Nedělám nic. Tohle jsem se ti snažila popsat.“

Krásná zelená krajina zmizela a nahradil ji černý kamenitý terén. Před námi se tyčily rozeklané skály až do nebe plného šedých bouřkových mraků. Občas se zablesklo. Po Olive nebylo ani památky.

„Co to je?“ vykřikl jsem. „Přenesli nás do nějakýho depresivního filmu?“

Charlotte se tvářila zachmuřeně. „Jsme na Havaji.“

Rozhlédl jsem se kolem. „Nerad s tebou nesouhlasím, ale když se řekne Havaj, představím si palmy a zátoky.“

Charlotte se zadívala na svoje nohy a po chvilce se její sandály změnily v tenisky. Začala šplhat do svahu. „Je to sopka, kterou jsme navštívily jako děti o prázdninách.“

„To nevypadá tak špatně,“ řekl jsem a opatrně se vydal za ní. „Ale proč jsi to změnila? Ta farma byla hezká.“

„Já to nezměnila,“ odsekla rozčileně. „Udělala to Olive.“

„Olive není uživatelka éteru,“ namítl jsem. „Může si změnit oblečení, to jo, ale nic takhle velkého nedokáže.“

„Nějakým způsobem ode mě převzala kontrolu nad snem. Dělá to pokaždé. Já dokážu ovládnout jenom maličkosti, jako je tohle.“ Ukázala na svoje boty. „Ale neumím nás poslat zpátky nebo sem přivést Olive.“

„Kde je?“

„Někde se schovává.“ Charlotte se rozhlédla kolem, načež ukázala na tmavou díru ve svahu sopky. „Nejspíš tam. Takhle to tady tenkrát nevypadalo, když jsme tu byly. Musela tu díru vytvořit.“

Jak jsme se blížili k jeskyni, v hlavě mi to šrotovalo. To, co říkala, nebylo možné. Olive v tomhle snu nemůže mít žádnou moc, ledaže by ji získala od Charlotte.

„Jak?“ zeptal jsem se. „Jak to dělá? Myslíš, že to má něco společnýho s tím, že byla proměněna ze Strigojky zpátky v dhampýrku? Že byla plná éteru?“

Charlotte zavrtěla hlavou. „To si nemyslím. Vlastně necítím, že by používala éter. Spíš jako by to ovládala… vlastní vůlí.“

Nedokázal jsem to pochopit. Zastavili jsme se před jeskyní. „Co teď?“

„Teď se před námi nejspíš schovává uvnitř,“ řekla Charlotte. „Ale jestli je to jako ostatní místa, kam mě ve snu zavedla, pravděpodobně tam nemůžeme jen tak vejít a –“

Přerušil ji řev, který se náhle ozval z hloubi jeskyně. Instinktivně jsme o pár kroků couvli. „Co to sakra je?“

Charlotte se tvářila spíš unaveně než vyděšeně. „Nevím. Něco hrozného. Něco, co nás má odstrašit.“

Její slova se potvrdila, když vzápětí z jeskyně vylezla ohromná postava podobná člověku, až na to, že ji tvořily černé kameny a oči jí rudě žhnuly. Ten tvor byl o hlavu vyšší než já a dvakrát tak široký. Zastavil se před námi, zabušil se do hrudi a znovu zařval.

„Už jsi to někdy viděla?“ vykřikl jsem.

„Konkrétně tohle ne,“ odpověděla Charlotte. „Posledně na mě poslala hejno netopýrů. Předtím zase něco, co připomínalo vlkodlaka.“

„Ty vytváříš sen,“ trval jsem na svém a couval, protože lávové monstrum (nevím, jak to jinak nazvat) se k nám blížilo. „Zbav se toho.“

„Nemůžu. Aspoň ne myšlenkami. Musíme to udělat staromódním způsobem.“ Ucítil jsem, jak se v ní znovu vzedmul éter, a v ruce se jí objevil kyj. Bez dalšího varování se vyřítila vpřed a udeřila monstrum svou zbraní. Při zásahu jsem ucítil další nápor jejího éteru. Monstrum vlastně zasáhla spíš magie éteru, která byla mnohem účinnější než kyj. Tvor zařval bolestí a v místě zásahu se mu objevily praskliny.

„Říkals, že mi pomůžeš!“ zakřičela na mě roztrpčeně.

To jsem skutečně řekl, ale nečekal jsem, že moje pomoc bude spočívat v něčem takovém. Než jsem se pustil do bezhlavého boje, za pomoci své magie jsem se pokusil změnit okolí v trošku přijatelnější. Jenže jsem narazil na silný odpor a už jsem chápal, co Charlotte mínila. Sen nedržel pohromadě éter, ale spíš vůle nebo záměr – přesně, jak říkala.

Když jsem nedokázal sen změnit, napodobil jsem Charlotte a za vynaložení malého množství éteru jsem si taky vytvořil kyj. Nejsem násilnická povaha, a tak jsem si při útoku musel připomínat, že je to jen snové stvoření a nic skutečného a živého. Když můj kyj dopadl na kamennou kůži monstra, zpětný náraz mě málem srazil k zemi. Rozdrkotaly se mi z toho kosti a zuby… a nezdálo se, že bych lávovému monstru způsobil nějakou újmu. Charlotte se zarazila a obořila se na mě.

„Při úderu musíš použít éter,“ vysvětlila mi frustrovaně. „Jedině tak něčeho docílíme.“

Sama to dělala tak, jak mi radila. Celá překypovala magií a vedle mě působila jako planoucí pochodeň. Trochu mě zarazilo, s jakým množstvím éteru pracuje. Nebylo ho tolik, aby s ním člověk dokázal proměnit Strigoje zpátky nebo aby mohl někoho přivést zpět ze světa mrtvých, ale bylo ho příliš na to, aby s ním dokázala pracovat tak dlouho. Neochotně jsem shromáždil svůj éter – v mnohem menším množství než ona – a použil ho proti stvůře, když jsem ji praštil kyjem. Tentokrát se i mně podařilo narušit její povrch.

„Víc, víc!“ křičela Charlotte.

„Není třeba,“ ujistil jsem ji. „Účinkuje to i takhle, není potřeba tolik magie. Jen to potrvá o něco dýl.“

„Nemáme čas!“

Nechápal jsem, co tím míní. Nakonec jsme společnými silami lávové monstrum udolali a to se nám přímo před očima rozpadlo v prach. Charlotte se rozběhla do jeskyně. Když už bylo monstrum pryč, zdálo se, že Charlotte znovu získává nadvládu nad snem. Naše okolí se změnilo a náhle jsme vběhli do bílého venkovského domu ve Wisconsinu. Ve stinném rohu obýváku jsem zahlédl Olive, která měla na sobě pořád ten rozevlátý plášť jako minule.

„Olive!“ vykřikla Charlotte. „Ukaž se mi!“ Projela jí další síla magie a celá místnost začala problikávat. Trochu jsem vycítil, co dělá, a ohromilo mě to. Snažila se, aby sen odrážel Olivino skutečné okolí. Netušil jsem, jestli je něco takového vůbec možné.

Ale Olive nám vybledávala před očima. „Promiň, Charlotte. Prosím – prosím, nesnaž se mě najít. Takhle je to lepší.“

„Olive!“

Už bylo pozdě. Olive se rozplynula a místnost přestala blikat. Ustálila se do podoby malého venkovského obýváku. Netušili jsme, kam se Olive poděla. Charlotte poraženecky klesla do proutěného křesla a v očích se jí zaleskly slzy. „Vzbudila se. To se stává pokaždé. Hodí mi do cesty nějakou překážku, kterou musím překonat, což mě pak odvede od toho, abych ve snu zjistila, kde je. Než se tím probojuju, vzbudí se a ze snu unikne.“ Charlotte na mě upřela obviňující pohled. „Kdybychom ji porazili rychleji, nestihla by se probudit! Měl jsi použít víc éteru, abychom to monstrum zničili!“

Ačkoli byla Charlotte rozčilená, tady ve snovém světě působila mnohem příčetněji než v tom skutečném. Jenže jsem věděl, že ve skutečném světě je úplně jiná. „Nemyslím, že je to dobrý nápad,“ vypravil jsem ze sebe pomalu. „Myslím, že takové množství éteru na tebe časem začne mít zhoubný vliv.“

„Kdybys mi pomohl – opravdu pomohl –, stačilo by to udělat jen jednou. Kdybychom ji zahnali do kouta, sen by nám ukázal, kde je.“

„Jo,“ řekl jsem a usedl vedle ní. „Kde ses to vůbec naučila? Aby ti sen ukázal, kde je.“ To by bylo nesmírně užitečné, když jsem se snažil najít Sydney.

Charlotte pokrčila rameny. „Můžeš přece udělat, aby člověk vypadal ve snu jako ve skutečnosti, ne? Jednou jsem experimentovala a navedla jsem éter přímo do ní, aby prostředí snu bylo prostě takové, v jakém se nachází v reálu.“

„Neřekl bych, že to je tak prosté,“ poznamenal jsem. „Navíc to vyžaduje spoustu éteru. A uvažuju… Po tomhle začala ovládat sen? Nepředalas jí nechtěně nadvládu?“

Bylo zjevné, že tohle Charlotte nenapadlo. „Já… já nevím. Možná jo… Ale jak jinak mám zjistit, kde je?“

„Co takhle zkusit s ní mluvit?“ navrhl jsem.

Bouchla pěstí do proutěného opěradla křesla. „To jsem zkoušela! Nechce mě vidět. Tohle je jediný způsob. Něco se pokazilo a my musíme zjistit co. Musíme to zkusit znovu. Až na to, že příště –“

„Počkej, počkej. Žádné příště nebude,“ upozornil jsem ji. „Takhle by ses úplně zničila. Jak dlouho už tohle děláš každý den?“

Zadívala se do dálky. „Nevím. Pár měsíců.“

Trhl jsem sebou. Nebylo divu, že z toho šílí. „Už žádný éter.“

Vzhlédla a upřela na mě prosebný pohled. „Musím. Copak to nechápeš? Víš, jaké to je, když netušíš, co se děje s někým, na kom ti moc záleží?“

Jill, pomyslel jsem si s bodnutím u srdce. Charlotte si z mého výrazu vyložila, že vím, a celá se rozzářila.

„Pomoz mi! Adriane, pomoz mi a společně budeme mít dostatek éteru na to, abychom ji přemohli. Nemusím to dělat každý den. Chci jenom zjistit, co s ní je. Prosím.“

Vybavil jsem si, jak si Soňa dělá o Charlotte starosti. Pak jsem si vzpomněl, jak mi Sydney říkala, abych si dával při práci s éterem pozor. Byl bych v maléru už teď, kdyby zjistila, kolik éteru už jsem použil. Pomalu jsem zavrtěl hlavou. „Nemůžu. Neměl jsem dělat ani tohle.“

„Když budeme spolupracovat, nebude toho potřeba tolik,“ škemrala Charlotte. „Prosím tě, pomoz mi. Já ti na oplátku taky s něčím pomůžu. Nepotřebuješ něco? Pomoz mi najít Olive a já pro tebe udělám cokoli.“

Začal jsem znovu vrtět hlavou, ale vzápětí mě něco napadlo. „Ne,“ řekl jsem spíš sám sobě než jí. „Ne.“

Vyskočila. „Něco chceš, že jo? Pověz mi to!“

Zaváhal jsem, protože jsem si uvědomoval, že touto cestou bych se opravdu vydat neměl. Ale její nabídka pomoci mě přivedla na myšlenku, že opravdu něco zoufale chci – být se Sydney. „Potřebuju se dostat z královského dvora, aniž by o tom někdo věděl. A potřebuju, aby si všichni mysleli, že jsem pořád tady, se svojí mámou.“

„Dohodnuto,“ řekla Charlotte. „To zvládnu zařídit. Snadné.“

„Charlotte –“

„Podívej,“ řekla. „Můžu ti pomoct dostat se z královského dvora hned teď. Bude to snadné použití nátlaku. Potom, ať už budeš kdekoli, sejdeme se ve snu a najdeme Olive.“

„To je od tebe hezké,“ vypravil jsem ze sebe obezřetně. „Jenže to nepřesvědčí lidi, že jsem pořád tady.“

Rozpustile se usmála. „To taky zvládnu. Pokud mi tvoje máma dovolí zůstat s ní. Kdokoli za tebou přijde, nátlakem ho přesvědčím, že tě viděl. Přiměju zaměstnance domu pro hosty, aby si mysleli, že tě vídají přicházet a odcházet. Nikdo nepojme sebemenší podezření. Prosím tě, Adriane.“ Stiskla mi ruku. „Pomůžeme si navzájem.“

Odtáhl jsem od ní ruku a odmítal jsem si přiznat, jak velké je to pro mě pokušení. Nabízela mi možnost, jak být se Sydney. Toužil jsem po tom tak moc, že jsem se rozhodl ignorovat všechna varování o práci s éterem. Ale jak bych mohl dovolit, abychom pracovali s magií ještě víc? Hlavně ona. Bylo by to sobecké. „Je to příliš nebezpečné,“ oznámil jsem jí.

„Je mi to jedno,“ prohlásila tvrdohlavě. „Prostě se budu dál snažit, ať mi pomůžeš, nebo ne. Olive pro mě znamená všechno.“

A Sydney znamená všechno zase pro mě, pomyslel jsem si. Zoufale jsem se snažil vnitřně smířit s výčitkami svědomí z toho, že na Charlottin návrh přistoupím. Říkala přece, že bude dál Olive hledat, ne? Takže… když jí pomůžu, přestane a nebude tolik pracovat s éterem. To bude dobře…, ne?

Zhluboka jsem se nadechl a pohlédl jí zpříma do očí. „Jestli to zkusíme znovu, necháš mě, abych větší část éteru použil já.“

„Ale oba –“

„S éterem budeme pracovat oba,“ řekl jsem. „A uděláme to jen jednou, ne každý den. Když použiju velké množství éteru jednorázově, neovlivní mě to tolik, jako kdybych to dělal denně. Ty jenom trošku přidáš. Nemůžeš si dál takhle ubližovat.“

Znovu ke mně natáhla ruku, ale pak ji zase odtáhla. Její výraz se obměkčil. „Tobě na mně opravdu záleží, viď? Věděla jsem to. I když jsi ženatý –“

„Charlotte,“ přerušil jsem ji pevným hlasem. „Takhle to není. Záleží mi na tobě, ale miluju Sydney. A pokud tohle uděláme ještě jednou, tak to uděláme po mým.“

Ještě chvíli se tvářila zasněně a potom váhavě přikývla. „Po tvým,“ souhlasila. „A já ti opravdu pomůžu.“

„S tím počítám,“ přiznal jsem. „Ale doufám, že od tebe bude potřeba co nejmíň éteru.“

Chabě přikývla a zatvářila se zvědavě. „Dobře… A o svoje duševní zdraví se nebojíš?“

Zaváhal jsem. Kdyby tu byla Sydney, jistě by mi řekla, že je hloupé takhle lehkomyslně pracovat s éterem a riskovat, že si ublížím. Jenže nemůžu nechat Charlotte, aby zešílela, když se ještě ke všemu něco děje s Olive. A taky se musím chopit příležitosti dostat se do světa a pomoct Sydney a Jill. Teď můžu jen doufat, že jednorázové vynaložení množství éteru mi skutečně neublíží, jak jsem řekl. Přinutil jsem se ke strnulému úsměvu.

„Hele, zatím se neprojevuju jako blázen,“ pověděl jsem jí. „Určitě budu v pořádku.“

Já taky, zašeptala teta Taťána. Taky doufám, že budeš v pořádku.

6. kapitola

Sydney

Netušili jsme, co má znamenat ta pískovcová cihla. Nebylo v ní žádné kouzlo, které bychom s profesorkou vycítily. Nic ani nenaznačovalo, jakou roli může hrát v celé té záhadě. Jediné, co jsme věděli s jistotou, bylo, že se musíme dostat do Ozarks nebo aspoň do Missouri. Jakmile profesorka Terwilligerová vyřídila prodloužení půjčení auta, navrhla, že zajedeme do St. Louis a tam naplánujeme útok. Žaludek mi okamžitě poklesl.

„Tam ne,“ namítla jsem rychle. „V St. Louis mají centrálu alchymisté. Nepodstupuju tyhle problémy proto, abych jim napochodovala přímo do náruče.“

Eddie s povytaženým obočím zvažoval situaci. „Není to třeba součástí plánu? Co když je tahle bojová hra součástí plánu alchymistů, aby tě vylákali ven, a ve skutečnosti to nemá s Jill nic společného?“

To byla střízlivá myšlenka a stala se ještě znepokojivější, když profesorka Terwilligerová navrhla: „A co když platí obojí zároveň? Koneckonců nám poslali pramen vlasů, které rozhodně vypadají jako její. Mohli ji unést alchymisté, aby tě přilákali?“

Na okamžik jsem se odvážila nad tím zamyslet. Jill skutečně unesli hned poté, co jsme s Adrianem alchymistům unikli a schovali se na královském dvoře. Alchymisté patřili k jedněm z mála, kdo věděli, kde Jill je, takže pro ni klidně mohli někoho poslat. Uvažovala jsem o té možnosti a snažila se přemýšlet s alchymistickou logikou. Nakonec jsem zavrtěla hlavou.

„To si nemyslím,“ řekla jsem. „Neměli k tomu žádnou motivaci. Alchymisté můžou za spoustu věcí, ale rozhodně nechtějí, aby se Morojové obrátili vzájemně proti sobě – což by se stalo, kdyby zemřela princezna, jejíž život ovlivňuje trůn. Taky si nedovedu představit, že by alchymisté používali lidskou magii, ani kdyby jim pomohla mě dopadnout. Jde to proti jejich přesvědčení.“

Ale i kdyby to nebyla žádná propracovaná alchymistická past, stejně se mi nechtělo riskovat, že bych v St. Louis narazila na alchymisty při jejich pauze na oběd. Měli jsme to na paměti, a tak jsme vymysleli nový cíl. Jízda nám zabrala celý den a následujícího večera jsme konečně dorazili do Jefferson City v Missouri a St. Louis jsme nechali za zády. Tím pádem jsme se přiblížili k Ozarks z trošku jiného směru, než by předpokládal někdo, kdo by tam na nás třeba čekal. Samozřejmě jsme pořád nevěděli, kam vlastně jedeme. Ozarks zahrnují ohromné území a naše cihla nám žádné vodítko neposkytovala.

Ubytovali jsme se v hotelu a zašli jsme si na večeři. Všichni jsme byli unavení z celodenního sezení v autě. Blížila se půlnoc, a tak jsme se předtím na jídlo nestavovali cestou, protože jsme chtěli dojet do města v rozumnou dobu. Byla jsem hrozně unavená a potřebovala jsem se najíst. Profesorka Terwilligerová na opačné straně stolu potlačila zívnutí. A dokonce i vždy ostražitý Eddie vypadal, že už se nemůže dočkat, až si půjde lehnout. Cihlu jsme položili na stůl, a zatímco jsme čekali, až nám přinesou jídlo, všichni jsme na ni zírali, i když jsme z ní silou vůle nedokázali vymámit žádné odpovědi.

Nakonec jsem od ní odtrhla zrak a podívala se na svůj mobil. Doufala jsem, že tam budu mít zprávu od Adriana jako reakci na novinky, které jsem mu napsala předtím. Celý den se mnou komunikoval jen sporadicky, což mi připadalo zvláštní, když včera psal neustále. Uvědomovala jsem si, že nemůžu čekat, že by nedělal nic než seděl u telefonu, ale stejně jsem se nemohla zbavit nepříjemného pocitu. Po problémech, se kterými jsme se potýkali poslední měsíc, jsem se občas přistihla při paranoidní myšlence, že až Adrian překoná šok z našeho odloučení, začne si pořádně užívat svobody.

Servírka nám přinesla jídlo a já strčila telefon zpátky do kabelky. Když před nás stavěla talíře, všimla si pískovcové cihly a zalapala po dechu.

„To jste sebrali z Ha Ha Tonky?“

Vytřeštili jsme na ni oči, jako by mluvila jinou řečí.

„Teda jestli jo, tak máte můj obdiv,“ dodala rychle, protože naše mlčení ji evidentně znervóznilo. „Je to moc hezké místo. Navštěvuje ho spousta lidí. Taky by mi nevadilo mít odtamtud suvenýr.“

Profesorka Terwilligerová se vzpamatovala jako první. „Můžete to jméno zopakovat? Ha Ha Wonka?“

„Ha Ha Tonka,“ opravila ji ta dívka. Dívala se ze jednoho na druhého. „Vy jste tam vážně nebyli? Ta cihla ale vypadá přesně jako ty ze zříceniny. Jestli vyrážíte do Ozarks, určitě byste se tam měli zajít podívat.“

Jakmile se vzdálila, našla jsem si Ha Ha Tonku na mobilu. „No ne,“ řekla jsem. „Je to hrad v Missouri!“

„Myslíš, že Jill drží tam?“ zeptal se Eddie a oči se mu rozzářily. Vypadal, že už si představuje, jak ji zachraňuje z vězení ve vysoké věži a přitom poráží draka nebo dinosauřího robota.

„To se mi nezdá moc pravděpodobné. Ta servírka měla pravdu, když říkala, že je to zřícenina.“ Ukázala jsem jim fotku Ha Ha Tonky, která vypadala působivě, i když bylo jasné, že pamatuje lepší časy. Budova neměla střechu a některé části zdí byly zborcené, takže celý hrad byl otevřený a snadno by se dal projít. Technicky vzato to bylo spíš neobyvatelné sídlo než hrad a celá oblast byla přeměněna v národní park plný cestiček a přírodních památek. Kdyby tam drželi Jill, těžko říct, kde by ji věznili… Ale aspoň jsme teď měli nějaký cíl, protože servírka měla pravdu v jedné věci – naše cihla vypadala přesně jako z té zříceniny.

To nám dodalo sílu. Okamžitě jsme začali plánovat a na jídlo jsme málem zapomněli. Z webových stránek národního parku jsme se dozvěděli, že otvírají ráno v sedm. Rozhodli jsme se, že vyrazíme co nejdřív a předběžně to místo prozkoumáme. Pokud by nás tam čekalo něco podobného jako v muzeu robotů, pak bychom nejspíš měli problém, kdybychom se tam plížili po zavírací době. Vzhledem k tomu, jak se tahle bojová hra vyvíjela, opravdu těžko říct, co nás čeká, nebo co máme dělat.

Ráno jsme se probudili v plné síle, i když jsme spali jen asi pět hodin. Nemohli jsme se dočkat, až vyrazíme a zjistíme, jaká tajemství Ha Ha Tonka ukrývá. Park se nacházel jen hodinu jízdy od hotelu, ale než jsme vyrazili na dálnici, zastavili jsme se u pumpy natankovat. Zatímco Eddie doplňoval nádrž, zamířila jsem dovnitř, abych na cestu opatřila dostatečnou zásobu kávy pro sebe a profesorku Terwilligerovou. Jak jsem se ale blížila ke dveřím, na místě jsem se zarazila, protože jsem uvnitř uviděla známou postavu.

Můj táta.

Stál u pultu a z peněženky vytahoval peníze. Byl ke mně otočený napůl zády, takže mě za dveřmi nemohl vidět. Vybavila jsem si včerejší rozhovor s přáteli a uvažovala, jestli to přece jen není nějaký promyšlený plán alchymistů, jak mě dopadnout.

V tu chvíli mě strach úplně paralyzoval a nedokázala jsem nijak zareagovat. Přestože můj život na morojském královském dvoře nebyl

nejrůžovější, bezpochyby byl milionkrát lepší než to, co jsem zažívala v nápravném centru. Myslela jsem, že na ty strašlivé zážitky dokážu zapomenout, ale jak jsem tu teď stála a dívala se otcova záda, nedokázala jsem se ani nadechnout. Teď klidně může odkudkoli vyskočit padesát alchymistů, kteří mě chytí a zatáhnou zpátky do temné cely, kde budu po zbytek života odsouzena k psychickému i fyzickému mučení.

Pohni se, Sydney, pohni se! křičel na mě můj vnitřní hlas.

Jenže jsem nemohla. Dokázala jsem myslet jen na to, jak mě alchymisté přemohli minule, a to jsem s sebou měla Eddieho. Jakou mám šanci teď, když tu stojím sama?

POHNI SE, poručila jsem si znova. Přestaň si připadat bezmocná!

To mě vyprovokovalo k akci. Znovu jsem začala dýchat a pomalu jsem couvala, protože jsem nechtěla prudkým pohybem upoutat jeho pozornost. Když už mi zmizel z dohledu, otočila jsem se a sprintem vystartovala k našemu autu.

Jenže jsem vrazila do Zoe.

Mířila do obchodu, a když jsem ji uviděla, moje panika se vrátila. Z jejího šokovaného výrazu jsem ale usoudila, že jsem ta poslední osoba, kterou by tu čekala. Tohle nebyla žádná promyšlená past. Aspoň ne do té doby, dokud jsem do ní sama nenakráčela.

„Zoe,“ vyjekla jsem. „Co tady děláš?“

S vytřeštěnýma očima se snažila vzpamatovat. „Jedeme do centrály v St. Louis. Budu tam na stáži.“

Co jsem věděla, tak naposledy byla s naším tátou v Salt Lake City. Neubránila jsem se tomu, abych si v duchu nepředstavila mapu. Tudy nevede přímá cesta mezi oběma místy. „Proč jste nejeli po I-70?“ zeptala jsem se podezíravě.

„Opravují ji a –“ Skoro až vztekle zavrtěla hlavou. „Co tady děláš ty? Máš se schovávat u Morojů!“ K mému vzrůstajícímu ohromení mě popadla za rukáv a začala mě tahat stranou. „Musíš odtud zmizet!“

Nevycházela jsem z údivu. „Ty mi… pomáháš?“

Než stačila odpovědět, uslyšela jsem Eddieho: „Sydney?“

Nic jiného neřekl, ale když jsme se k němu se Zoe otočily, tvářil se odhodlaně a bojovně. Zůstal stát, ale vypadal, že je připravený okamžitě vyskočit a mrštit Zoe proti zdi, kdyby se mi pokusila ublížit. Z celého srdce jsem doufala, že na to nedojde, protože ať už se mezi námi stalo cokoli – i to, že mě zradila –, pořád je to moje sestra. Pořád ji mám ráda.

„Je to pravda?“ zašeptala. „Opravdu tě v nápravném centru mučili?“

Přikývla jsem a s úzkostí pohlédla ke dveřím benzínky. „Více způsoby, než si dovedeš představit.“

Zbledla a vzápětí se odhodlaně nadechla. „Tak odtud zmizte. Honem, než vyjde ven. Oba dva.“

Naprostá změna jejího chování mě ohromila, ale Eddiemu to nemusela opakovat. Popadl mě za paži a do auta mě téměř dovlekl. „Jedeme. Hned,“ rozkázal.

Než mě Eddie strčil do auta, kde na nás čekala profesorka Terwilligerová, naposledy jsem se podívala na Zoe. Ve tváři se jí zračilo tisíc emocí, z nichž jsem dokázala rozluštit jen pár. Smutek. Touha. Rychle jsme vyjeli na silnici a já si uvědomila, že se celá třesu. Eddie řídil a neustále se nervózně koukal do zpětného zrcátka.

„Nezdá se, že by nás pronásledovali,“ poznamenal. „Asi neviděla, jakým směrem jsme vyjeli, tak mu to nemohla říct.“

Pomalu jsem zavrtěla hlavou. „Ne… Ona mu to vůbec neřekla. Pomohla nám.“

„Sydney,“ prohlásil Eddie strnulým, ale přesto vlídným tónem. „To ona jim tě tehdy vydala! Ona rozjela tu noční můru s nápravným centrem.“

„Já vím, ale…“

Vzpomněla jsem si, jak Zoe rozrušilo, když jsem jí řekla, že mě tam mučili. Taky jsem si vzpomněla, jak jsme s Adrianem dorazili na královský dvůr, kde nás přivláčeli před královnu a tam už na nás čekala skupinka alchymistů připravených odtáhnout mě zpátky. Můj otec a Ian, další známý alchymista, toho namluvili spoustu o tom, co jsem provedla a jak mě musí odvést od Morojů. Zoe celou dobu mlčela a tvářila se zaraženě. Já byla z toho všeho tak zdrcená, že jsem ani nepřemýšlela o tom, co asi cítí. Předpokládala jsem, že ji můj

sňatek dopálil natolik, že se nezmohla na slovo. A to se ani nezmiňuju o tom, že by ji otec pravděpodobně ke slovu ani nepustil.

Teď mi náhle došlo, že mohla cítit něco, co mi úplně uniklo – lítost.

„Vážně myslím, že se nám snažila pomoct,“ trvala jsem na svém, ačkoli jsem si uvědomovala, jak šíleně to zní – hlavně pro Eddieho. Tu noc, kdy mě Zoe zradila a alchymisté mě dopadli, byl u toho. „Něco se změnilo.“

Neoponoval mi, ale byl pořád nabroušený. „Uvažuju, jestli bychom neměli změnit plány pro případ, že by začali prohledávat oblast.“

„Ne,“ odpověděla jsem zpříma a cítila čím dál větší uspokojení. „Ona nás nenapráská. Pokud neuvidíš, že nás někdo pronásleduje, jedeme do Ha Ha Tonky.“

Po cestě jsem pořád přemýšlela a nevycházela z údivu nad tím, že Zoe pochybuje – pokud ne o alchymistech celkově, pak aspoň o tom, co mi provedli. Jakmile jsem se vzpamatovala z původního šoku, pocítila jsem něco, co jsem necítila už hodně dlouho – naději.

Když jsme dojeli k národnímu parku Ha Ha Tonka, mraky se protrhávaly a stoupající ranní teplota slibovala horký den. Zaparkovali jsme u návštěvnického centra a shromáždili se kolem mapy parku. Přestože park byl velmi rozlehlý a plný nejrůznějších tras, usnesli jsme se, že nejlepší bude začít tam, kam nás vedla naše stopa – u masivní kamenné budovy, kterou i tady označovali jako „hrad“.

Kromě zaměstnanců návštěvnického centra tam takhle brzy ráno nikdo nebyl. S profesorkou Terwilligerovou jsme obcházely kamennou zříceninu a hledaly známky magie. Občas jsme použily i detekční kouzla. Eddie se ochranitelsky zdržoval u nás a sám taky místo prohledával, i když spíš spoléhal na nás, že něco objevíme. Vždycky jsem milovala umění a architekturu, takže jsem zříceninu obdivovala a litovala, že tu se mnou není Adrian. Po svatbě jsme žádné oficiální líbánky neměli, ale často jsme mluvili o místech, kam bychom se chtěli podívat, kdybychom měli volnost. Čelní místa mého seznamu zaujímala Itálie a Řecko. Ale klidně bych se spokojila i s Missouri, kdyby tu se mnou byl Adrian a nikdo by nás nepronásledoval.

Po několika hodinách hledání jsme byli v tom horku celí zpocení a nic jsme neobjevili. Eddie nevěřil Zoe, a tak byl čím dál nervóznější a nechtěl, abychom se tu zdržovali moc dlouho. Když se blížil čas oběda a usnesli jsme se, že si uděláme pauzu, koutkem oka jsem něco zaznamenala. Otočila jsem se a zadívala se na jednu z rozpadajících se věží, kde se v odpoledním slunci lesklo něco malého zlatého. Dotkla jsem se Eddieho paže a ukázala tím směrem.

„Co je to tam zlatého?“

Zastínil si rukou oči a zamžoural. „Kde je co zlatého?“

„Tamhle na věži. Hned pod tím horním oknem.“

Eddie se podíval znovu a pak ruku zase spustil. „Nic nevidím.“

Zavolala jsem tedy profesorku Terwilligerovou a ukázala to jí. „Vidíte to? Pod oknem nejvyšší věže.“

„Vypadá to jako zlato,“ odpověděla okamžitě.

Eddie se s nevěřícným výrazem zadíval tím směrem. „O čem to mluvíte? Nic tam není.“ Chápala jsem, proč tomu nevěří. Dhampýři mají mnohem lepší zrak než lidé.

Profesorka Terwilligerová si Eddieho chvilku prohlížela a pak se zadívala znovu na věž. „Je možné, že to vidí jen ti, kdo pracují s magií. Možná právě tohle hledáme.“

„Ale jak se k tomu dostaneme?“ uvažovala jsem nahlas. Věž byla o něco vyšší než kamenná zeď a nezdálo se, že by se po ní dalo vyšplhat. Navíc stála za plotem s varovnou cedulí, že dál je návštěvníkům vstup zakázán. Vzhledem k tomu, že se kolem potulovalo pár turistů a občas se objevil i hlídač, asi by se nám nepodařilo plot nenápadně přelézt.

Eddie nás obě překvapil magickým návrhem. „Dokážu tam vylézt. Můžete mě zneviditelnit?“

„Ano…,“ začala jsem. „Ale to k ničemu nebude, když nevidíš, pro co tam jdeš. Kéž bych tam dokázala vylézt já, ale obávám se, že je to nad moje síly.“

„Můžeme být neviditelní oba?“ zeptal se. „Budeš stát dole a říkat mi, kam mám lézt.“

Profesorka Terwilligerová zneviditelnila Eddieho a já jsem pak použila stejné kouzlo na sebe. Nebylo to právě silné kouzlo neviditelnosti, a kdyby nás někdo hledal, okamžitě by si nás všiml. Ale nechtěli jsme používat silnější, protože jsme nevěděli, s čím se ještě budeme muset vypořádat. Nezbývalo než věřit, že žádný turista nebo hlídač nebude čekat, že někdo poleze po zdi.

Neviditelní jsme s Eddiem přelezli plot a vydali se k věži. Když jsme se dostatečně přiblížili, uviděla jsem, co je ten zlatý předmět. „Vypadá to jako cihla,“ pověděla jsem mu.

Sledoval směr mého pohledu, ale pořád neviděl to, co já. „Věřím ti.“

Stěna věže byla drsná a nepravidelná a jako záchytné body jsme mohli využít výstupky a otvory po dávno zaniklých oknech. Já bych tam vylézt nedokázala, ale Eddie to zvládal obratně. Jeho silné svaly se napínaly a pomalu stoupal vzhůru. Když vylezl až k hornímu oknu, našel tam dostatečnou oporu, aby mohl normálně stát. Náhodně se dotkl nějaké cihly. „Co teď?“

„Je to třetí cihla od tebe doleva a druhá nahoru,“ křikla jsem na něj.

Odpočítal si je a položil ruku na tu, kterou jsem viděla jako zlatou. „Tahle? Je uvolněná. Můžu ji vytáhnout.“

„To je ona.“

Když vyndával cihlu ze stěny, celá jsem se napjala. Z téhle vzdálenosti jsem neviděla žádnou zjevnou past, ale klidně by bylo možné, že až Eddie cihlu vyjme, celá věž se začne řítit. Trochu ji vyviklal a vytáhl ven. Oba jsme strnuli a čekali smrtící hejno fotianů nebo něco podobného. Když se nic nestalo, hodil cihlu na zem a začal zase slézat. Potom jsme přelezli plot zpátky a vzali svou

kořist k profesorce Terwilligerové.

Všichni tři jsme cihlu obestoupili a doufali v nějaké odhalení – ale nic jsme neobjevili. Použili jsme několik kouzel a pokusili se přiložit ji k původní cihle z Pittsburghu. Pořád nic. Uvažovali jsme, jestli tu snad nemůže být víc zlatých cihel, a tak jsme znovu prohledali celou zříceninu, ale nic dalšího už jsme nenašli. Jelikož nám bylo horko a měli jsme hlad, rozhodli jsme se dát si pauzu a

zajít si někam na oběd. Zašli jsme do německé restaurace a překvapilo nás, že je narvaná, stejně jako ostatní restaurace v parku.

„Ve městě se koná sraz rybářů,“ objasnil nám číšník. „Doufám, že máte zamluvený hotel, pokud se tady plánujete zdržet.“

Žádný hotel jsme zamluvený neměli a zrovna jsme probírali, jestli zůstaneme přes noc a budeme pokračovat v průzkumu zítra. „Snad najdeme ubytování v jiném městečku poblíž,“ poznamenala jsem.

Číšník se celý rozzářil. „Můj strýc vlastní kemp a tam ještě má volná místa. Můžete si půjčit stan a všechno možné. A vyjde vás to laciněji než hotel.“

O peníze nám nešlo, ale po krátké debatě jsme se rozhodli nabídky využít a zůstat v kempu, protože se nacházel blízko u parku. Půjčili jsme si tam, co jsme potřebovali, všechno domluvili a vrátili se do Ha Ha Tonky večer před zavřením. Ani tentokrát nám park ani cihla neposkytly žádné odpovědi. Přesvědčovali jsme se navzájem, že nám ráno dodá svěží perspektivu, ale ani jeden z nás nevyslovil nahlas otázku, která se mezi námi vznášela: co budeme dělat, když nerozlouskneme záhadu zlaté cihly?

Ráda bych to probrala s Adrianem, jenže ten se od mojí poslední zprávy vůbec neozval. Poslala jsem mu tedy další hlášení o nejnovějším vývoji událostí a chystala se ulehnout. Nechtěla jsem si přiznat, jak moc mě jeho mlčení trápí. Vyčerpaná z dlouhého dne jsem v půjčeném stanu brzy usnula…

… a o pár hodin později mě probudil vyděšený Eddie.

„Sydney! Jackie! Vstávejte!“

Otevřela jsem oči a posadila se. „Co? Co to je?“

Eddie stál v rozevřeném vchodu stanu a ukazoval ven. S profesorkou Terwilligerovou jsme se k němu doplazily a podívaly se, kam ukazuje. V měsíčním světle se na zemi leskla loužička, která vypadala jako z roztaveného zlata, a pohybovala se rovnou k nám. Nechávala za sebou spálenou trávu a hlínu.

„Co to je?“ vykřikla jsem.

„Ta cihla,“ odpověděl Eddie. „Hlídkoval jsem uvnitř a všiml si, že začíná zářit. Zvedl jsem ji a skoro mi popálila ruku. Vyhodil jsem ji ven a takhle se roztavila.“

Profesorka Terwilligerová rychle zamumlala zaklínadlo právě ve chvíli, kdy se louže už skoro přiblížila k našemu stanu. Neviditelná síla odhodila louži o pár metrů dál. Ta se k nám ale znovu začala blížit.

„Úžasné,“ poznamenala jsem. Profesorka kouzlo zopakovala, ale bylo jasné, že to situaci zachrání jen na chvíli.

„Nemůžeme to nějak chytit?“ zeptala jsem se. „Je tady spousta kamenů. Prostě tu věc obestavíme a uzavřeme.“

„Kameny se propálí,“ objasnil pochmurně Eddie.

Profesorka Terwilligerová nechala silových kouzel a použila mrznoucí kouzlo, podobné jako v muzeu robotů. Nasměrovala na louži mrazivý vzduch a ta se zastavila. Polovina získala pevné skupenství, zatímco druhá polovina byla stále kapalná a snažila se uniknout, při čemž s sebou táhla i tu zamrzlou.

„Sydney, běž na druhou stranu!“ křikla profesorka Terwilligerová.

Poslechla jsem, vyběhla ze stanu a zastavila se na druhé straně louže, která se už zase začínala zkapalňovat, když nepodléhala kouzlu. Začala se znovu blížit ke stanu. Profesorka pozvedla ruce ke kouzlu. „Na tři,“ poručila. „Raz… dva… tři!“

Obě jsme současně vypustily mrznoucí kouzla a zaútočily na roztavené zlato ze dvou stran. Hmota se v sevření magie zavrtěla a pomalu začala tvrdnout. Já jsem nikdy neudržela kouzlo takhle dlouho, ale profesorka Terwilligerová magie nenechávala. Nechala jsem se jí vést, až nakonec louže znehybněla a ztvrdla do tvaru nepravidelné kaluže. Nechaly jsme magie a opatrně se k té věci přiblížily. Zlato zůstalo, jak bylo.

„To bylo divné,“ prohlásila jsem. „Ale ne tak zlé jako ten poslední útok.“ Pořád ještě jsem měla pár řezných ran od magických světlušek, které nás napadly v Pittsburghu.

„Jen proto, že se to nedostalo až k nám,“ upozornila profesorka Terwilligerová. „Nechci si ani představovat, co by se stalo, kdybychom spali ve stanu a ta tekutina se dostala až k nám.“

Otřásla jsem se a bylo mi jasné, že má pravdu. „Ale co to znamená?“

Na to nikdo neznal odpověď, ale po několika vteřinách nás překvapil Eddie, když řekl: „Tohle už jsem viděl.“

„Zlatou cihlu, která se změní ve smrtící kaluž roztaveného kovu?“ podivila jsem se.

Obdařil mě mdlým úsměvem. „Ne. Podívej na ten tvar. Nepřipadá ti to povědomé?“

Naklonila jsem hlavu na stranu a studovala zlato před námi. Nezdálo se, že by představovalo nějaký obrazec. Byl to amorfní, lehce oválný tvar, který vypadal, že v téhle podobě ztvrdl náhodně. Eddieho soustředěný pohled ale prozrazoval, že on na to má jiný názor. Po chvíli zamyšlení se rozzářil, jako by na to přišel. Vytáhl svůj mobil a něco do něj naťukal. Kvůli chabému pokrytí v parku chvíli trvalo, než našel, co hledal. A když to našel, zatvářil se vítězoslavně.

„Tady. Podívejte.“

Profesorka Terwilligerová a já jsme se zadívaly na displej, na kterém byla zobrazena mapa oblasti kolem Palm Springs. Okamžitě mi došlo, co Eddie míní.

„To je Salton Sea,“ vydechla jsem. „Dobrý postřeh, Eddie.“

Salton Sea je solné jezero za Palm Springs a kovová loužička před námi měla úplně stejný tvar jako jeho vodní plocha. Profesorka Terwilligerová zavrtěla hlavou a ohromeně si odfrkla.

„Skvělé. Odjela jsem z Palm Springs, abych vás varovala, zapletla jsem se do magické bojové hry a po veškeré té námaze nás to prostě jen zavede domů.“

„Ale proč?“ zeptal se Eddie. „Drží tam Jill celou tu dobu? A kdo za tím vším stojí?“

„Zpátky!“ vykřikla profesorka Terwilligerová a ochranitelsky zvedla ruce.

Dokonce ani Eddie nezareagoval ihned. Zlatá skvrna se začala chvět, jako by ji náhle naplnila energie, která touží uniknout. Pokusila jsem se použít ochranné kouzlo, ale už když jsem vyslovovala slova zaklínadla, věděla jsem, že to nebude dost rychlé. Zlato explodovalo a rozpadlo se ve stovky malých zlatých čepelí, které vylétly proti nám – a zastavily se. Narazily na neviditelnou bariéru kouzla a neškodně dopadly k zemi.

Zírala jsem na ně a srdce mi bušilo z představy, co se mohlo stát, kdyby profesorka Terwilligerová nezareagovala dostatečně rychle. Proto mě překvapilo, když řekla: „Vynikající reflexy, Sydney. Já bych to nestihla včas.“

Odtrhla jsem pohled od čepelí. „Vy jste to kouzlo neudělala?“

Zamračila se. „Ne. Myslela jsem, žes ho udělala ty.“

„Udělal jsem to já,“ ozval se za námi hlas.

Otočila jsem se a zalapala po dechu. Mezi stromy se vynořil Adrian. Pustila jsem z hlavy tragédii, k níž mohlo dojít, a rozběhla se k němu. Sevřel mě v náručí a nadzvedl. „Co tady děláš?“ vykřikla jsem. „Ale to je vlastně jedno.“ Vášnivě jsem ho políbila a vůbec jsem se nestarala o to, že na nás kouká Eddie a profesorka Terwilligerová. Naše odloučení, i když jen na pár dní, mě bolelo víc, než jsem čekala. Oba nás překvapilo, že polibek nakonec ukončil on.

„Říkal jsem ti, že najdu způsob, jak se za tebou dostat,“ prohlásil s úsměvem. Pohled mu padl na ostré čepele a jeho úsměv se vytratil. „A vidím, že jsem přišel právě včas.“

Nepřestával mě objímat a já se obrátila k čepelím zády. Zlověstně se třpytily v trávě. Na mysli mi pomalu vytanula vzpomínka. „Už jsem to viděla,“ řekla jsem podobně jako před chvílí Eddie.

Profesorka Terwilligerová hlasitě vydechla. „Je to ošklivé kouzlo. Neprovádí se zrovna lehce.“

„Já vím,“ řekla jsem tiše. „Jednou jsem ho provedla.“

Všichni na mě ohromeně pohlédli. „Kdy?“ zeptala se profesorka. „Kde?“

„Ve vašem domě… Ve vašem starém domě, než vyhořel,“ uvedla jsem informaci na pravou míru. Zaplavily mě tisíce vzpomínek a já si postupně dávala všechno dohromady. Zatočil se se mnou celý svět. Myslela jsem, že neznám nikoho, kdo by dokázal ovládat takovouhle lidskou magii – nebo aspoň nikoho, kdo by šel po mně. Ale mýlila jsem se. Podívala jsem se na svoje přátele, kteří očekávali odpověď. „Tohle kouzlo jsem použila k zabití Alicie,“ vysvětlila jsem.

7. kapitola

Adrian

Alicia DeGrawová je naživu.

Byl to šok i pro mě, natožpak pro Sydney. Myslela si, že Alicii zabila. Alicia byla učednicí Jackiiny sestry Veroniky, ale vymkla se kontrole. Sama Veronica jí nebyla dobrým příkladem a nešlo o žádnou maličkost. Byla posedlá tím, že kradla mládí a sílu ostatním čarodějkám tak účinně, že je nechala po zbytek života v kómatu. Alicia se obrátila proti své učitelce, sebrala jí sílu a pak šla po

Jackie. Koncem loňského roku jsme se se Sydney do celé záležitosti zapletli a situace nakonec vygradovala v Jackiině domě, který tehdy celý shořel. Nevěděli jsme s určitostí, jestli odtamtud Alicia vyvázla, a odpověď jsme dostali až teď.

„Jsem rozpolcená,“ přiznala Sydney a dál si míchala kávu, které se ještě ani nenapila. Z kempu jsme odešli všechno probrat do nonstop restaurace. Sydneyinu nervozitu prozrazovalo už to, že se zatím kávy ani nedotkla. Byl jsem si jistý, že za celou dobu, co ji znám, si nikdy nenechala uniknout příležitost k doplnění kofeinu. „Na jednu stranu se mi ulevilo, že jsem nikoho nezabila. Ale na druhou stranu… No, trošku to komplikuje situaci.“

„Jsi si jistá?“ zeptala se Jackie, která seděla na druhé straně stolu. „Jsou stejné?“

Sydney zvedla zlatou čepel, kterou sebrala v kempu. Zbytek jsme zničili. „Určitě. Na něco takového se nezapomíná. Tu noc, kdy jsem s ní bojovala, přeměnila jsem neustále se pohybující koule v čepele, jako je tahle.“

„Ty si pamatuju,“ zamumlala Jackie skoro až tesklivě. „Dostala jsem je jako dárek ke konci školního roku od jednoho studenta. Asi si myslel, že mu kvůli tomu zlepším známky.“

Sydney vypadala duchem nepřítomná. V očích měla pohled štvance. „Poslala jsem ty čepele proti Alicii. Byl to prostě instinkt. Spadla dolů ze schodů do sklepa a já se tam už nezdržovala, abych zjistila, co se s ní stalo. Nešlo to, když všude kolem hořelo.“

Položil jsem ruku na její. „Udělalas, cos musela. Bylo to správný. Ona byla – je – zlá.“

„Asi jo,“ prohlásila Sydney s povzdechem. „A myslím, že tohle je odpověď na naše otázky. Snažili jsme se přijít na to, kdo se mi chce pomstít a umí pracovat s lidskou magií. Ona tomu odpovídá dokonale.“

„Když teď víme, že za tím stojí ona, tak po ní půjdeme a osvobodíme Jill,“ zavrčel Eddie. Na cestách se přestal holit už úplně a zdálo se, že si nechává narůst plnovous. „Nechala nám tady vodítko – je v Palm Springs. Musíme ji zastavit jednou provždy.“

„Souhlasím,“ řekla Sydney, která už se probrala z malátnosti. „Musíme to ukončit a osvobodit Jill. Nikdo z nás by teď stejně neusnul, takže se klidně můžeme hned vydat na cestu do Palm Springs.“

„Ty ne,“ upozornila ji Jackie. „Nechci, aby ses teď přibližovala k Palm Springs.“

„Co?“ vykřikla Sydney. Její zápal by se klidně dal srovnávat s tím Eddieho. „Ale to je teď další krok! Alicia nám to řekla.“

„A právě proto to nesmíme uspěchat – aspoň ne teď hned.“

„Ale Jill –,“ začal Eddie.

Jackie zavrtěla hlavou. „Zatím ještě nevíme, do jaké míry v tom Jill figuruje. Víme jen to, že Alicia se pokouší Sydney vylákat do Palm Springs, kde nejspíš bude čekat velice promyšlená past. Alicia se chová přesně podle svých zažitých zvyků a nejdřív chce svého nepřítele vyčerpat. Tahle ,bojová hra‘ neslouží jen k jejímu pobavení. Je to kvůli tomu, aby Sydney magicky oslabila. Jestli se rozjedeš do Palm Springs teď, po ohromném množství magické práce, kterou jsi za posledních pár dní odvedla, s největší pravděpodobností podlehneš jejím kouzlům, ať už má v zásobě cokoli. Potom tě ztratíme a nikdy nezjistíme, co se stalo s Jill.“

Měl jsem z toho rozporuplné pocity. Stiskl jsem Sydneyinu ruku pevněji. Chápal jsem, proč chce Jackie udržet Sydney mimo nebezpečí. Taky jsem to chtěl. Ale na druhou stranu jsem stejně jako všichni ostatní pociťoval vzrůstající tlak. Jill se s každým uplynulým dnem ocitá ve větším riziku. Jak bychom se nevrhli do akce, když máme stopu?

„Ale,“ pokračovala Jackie, jako by mi četla myšlenky, „to neznamená, že mám v úmyslu se na Jill vykašlat. Chci rozjet pátrání v Palm Springs – hlavně v oblasti kolem Salton Sea –, ale to musíme pořádně naplánovat a sehnat si podporu.“

Eddie i já jsme z toho byli zmatení, ale Sydney jako obvykle zareagovala nejrychleji. „Stelle,“ řekla. To byl čarodějnický coven, ke kterému se přidala.

Jackie přikývla. „Stelle a ostatní. Alicia není jen tvůj problém, představuje problém celé magické komunity. A tak se s ní vypořádá celá komunita. Shromáždím je a zahájíme pátrání, které bude zahrnovat jak normální, tak magické metody. Ty mezitím budeš na nějakém bezpečném místě – někde daleko.“

„A já zůstanu s tebou,“ řekl jsem a trochu se mi ulevilo, že se na Jill nikdo nechce vykašlat. Připadalo mi to, skoro jako bych si musel vybrat mezi Sydney a Jill, ale Jackie jistě nebude jen tak nečinně sedět.

„Já pojedu s vámi,“ pověděl jí Eddie. Potom se otočil k Sydney a ke mně. „To je…“ Jeho rozpolcený výraz prozrazoval, že má podobné pocity jako já.

„Jeď,“ řekl jsem. „Oba budeme v pořádku. Zatím nikdo neví, že jsme pryč. Někde zmizíme a budeme v pohodě.“

Eddie znovu zaváhal. Nesnášel, když se musel vzdát své loajality, ale nakonec přece jen přikývl. „Pokud si tedy myslíte, že budete v pořádku. Jak ses vůbec dostal z královského dvora, aniž by se o tom někdo dozvěděl?“

„To ti povím jindy,“ řekl jsem.

Ze Sydneyina výrazu jsem vyčetl, že by ji to taky zajímalo. Namísto toho se ale zadívala na Jackie. „Ale chci, abyste mi zavolala hned, jak s ostatními čarodějkami všechno zařídíte. Až si budete myslet, že je to bezpečné, chci se podílet na osvobození Jill.“

„Pokud na ni nenarazíme dřív a neporazíme Alicii,“ prohlásil Eddie.

Sydney ho obdařila nepatrným úsměvem, který naznačoval, že ona si nemyslí, že to bude takhle snadné. „To by se mi líbilo.“

My čtyři jsme probrali ještě poslední detaily a pak jsme se rozloučili. Bylo mi jasné, že Eddieho pořád trápí, že nás opouští. Zahrnul nás radami, jak se máme chovat nenápadně a neupoutávat na sebe pozornost. Taky chtěl poslat pro Neila, aby nás chránil, ale Sydney ten nápad zavrhla s tím, že pro nás bude jednodušší prostě uniknout teď. Všichni jsme se shodli na tom, že Neil by se hodil v Palm Springs, až půjdeme po Alicii, a tak Eddie slíbil, že to zařídí.

„Neboj se,“ ujistil jsem ho po několika jeho dobře míněných radách a poplácal ho po zádech. „Nemám v úmyslu dělat něco, co by upozornilo Moroje nebo alchymisty, že jsme opustili královský dvůr. Vy budete dělat svoje věci, my zase naše, a až to bude bezpečný, dáte nám vědět, že se k vám můžeme připojit.“

Jackie i Eddie souhlasili a nechtěli vědět, kam se Sydney půjdeme. Čím míň toho budou vědět, tím menší pravděpodobnost, že by něco mohli nedopatřením prozradit. Oba nám radili jeden přes druhého, kam bychom měli jít. Nakonec jsme se s nimi už radši rozloučili a ujistili je, že opravdu budeme v pořádku.

Nasedli jsme se Sydney do auta z půjčovny a najednou se před námi otevíralo bezpočet možností. Taky to bylo poprvé po dlouhé době, co jsme byli opravdu sami.

„To je ohromující,“ přiznala, když jsme seděli v autě na parkovišti u restaurace. „Jako bychom najednou mohli uskutečnit jakýkoli z našich únikových plánů.“

„No, ne zrovna jakýkoli,“ poznamenal jsem. „Jsme uprostřed Států a musíme si najít ubytování asi tak do pěti hodin jízdy odtud, abych se, ehm, mohl ve snu setkat s Charlotte.“

Sydney vykulila oči. „Cože?“

Povzdechl jsem si a nastartoval auto. „Vysvětlím ti to.“

Věděl jsem, že jí to jednou budu muset říct…, jenom jsem nečekal, že na to dojde tak brzy. Takže jsme vyjeli na dálnici, zamířili na sever a já Sydney stručně obeznámil s tím, co se dělo během několika dní našeho odloučení. Charlotte dostála svému slovu a kryla mě. Ve svém autě mě vyvezla z královského dvora a na strážce u brány použila nátlak, aby si nepamatovali, že mě viděli. Poté, co mě vysadila na malém místním letišti, slíbila, že zajde do domu pro hosty a tam zůstane s mojí mámou. Během čtyřiadvaceti hodin, což

byla doba, kterou mi zabraly přestupy na navazující lety a cesta autem k Sydney do Ozarks, jsem dostával zprávy jak od Charlotte, tak od mámy. Nikdo mě nehledal a Charlotte zašla do haly, kde pomocí nátlaku přesvědčila recepčního, že mě viděl odcházet na pití krve a zase se vracet.

„A teď zase já musím splnit svoji část dohody,“ objasnil jsem Sydney.

„Tím, že ji vlastně nutíš pracovat s ohromným množstvím éteru, který ji ničí?“ vykřikla Sydney. „Adriane, říkal jsi, že toho necháš!“

Ona to nechápe, zavrčela teta Taťána. Udělal jsi to pro ni!

Rozčílilo mě to. „Byla to jediná možnost, jak se dostat z královského dvora!“

„Ty ses odtamtud nemusel dostávat,“ namítla Sydney. „Vedli jsme si skvěle. Měl jsi jen zůstat v bezpečí a krýt nás.“

„Skvěle? Zachránil jsem tě před rozřezáním od těch čepelí!“

Sydney si překřížila ruce přes hruď a tvrdohlavě se zadívala z okýnka. „Nevíme, k jak velké újmě mohlo dojít, a profesorka Terwilligerová a já jsme klidně mohly na poslední chvíli použít nějaké kouzlo. Ale tohle… Tohle chození do snů s Charlotte! Tam víme, k jak velké újmě může dojít! Vždyť jsi mi sám před chvílí řekl, že je na tom špatně!“

„Ale když jí pomáhám, nebude na tom ještě hůř,“ opáčil jsem. „Projednou mi to neublíží.“

Sydney se na mě nevěřícně zadívala. „Ne! Ne jednou. Nikdy! Tohle nesmíš dělat! Já ti to nedovolím!“

Odkdy ti rozkazuje? podivovala se teta Taťána a dost zuřila. Jste svoji sotva měsíc a ona už ti diktuje, co máš dělat! To si nesmíš nechat líbit. Řekni jí to. Řekni jí, že ti nemá co rozkazovat!

Byl jsem unavený stejně jako fantom v mojí hlavě. Když jsem otevřel pusu, abych na Sydney štěkl něco nemilého, zaznamenal jsem ve světle reflektorů projíždějícího auta, jak se tváří. Starostlivost a láska, které z ní vyzařovaly, mi probodávaly srdce. Vztek mě okamžitě přešel.

Není k tobě upřímná, trvala na svém teta Taťána.

Ne, odpověděl jsem jí. Jenom jí na mně záleží. Chce mi pomoct.

Sydney jsem řekl: „Dobře. Máš pravdu. Není to dobrý nápad. Nepůjdu do toho snu. Musím jen najít… nějaký způsob, jak to vysvětlit Charlotte.“ Vyčítal jsem si, že budu muset vzít zpátky slovo, které jsem Charlotte dal, jenže k Sydney mě vážou větší sliby. Když jsem uviděl, jak se jí po mých slovech ulevilo, věděl jsem, že jsem se rozhodl správně.

Charlotte se to nebude líbit, sykla teta Taťána.

Charlotte není moje žena, opáčil jsem.

Sydney mi položila dlaň na ruku. „Děkuju, Adriane. Vím, že to není lehké. Vím, žes jí chtěl jen pomoct.“

„To jo,“ uznal jsem. Moje rozhodnutí mě pořád tížilo. Instinkt pomoct Charlotte byl silný. „Ale nestojí to za to. Moje duševní zdraví za to stojí.“ Stiskl jsem Sydney ruku. „Náš vztah za to stojí.“

Říkala jsem ti, že se to Charlotte nebude líbit, varovala mě teta Taťána. Můžeš se plácat po rameni za to, že ochraňuješ svoje duševní zdraví, ale ona už o svoje dávno přišla. Nenechá tě jen tak odejít, když spolu máte dohodu.

Já se s Charlotte vypořádám. Prozatím mi to stojí za chvilku soukromí se Sydney, když se pro změnu nehádáme.

To byla pravda. Se Sydney jsme si už dlouho neužívali nic vzdáleně podobného svobodě. A i když jsme uprostřed Států, a ne na nějakém tropickém ostrově, zdá se, že máme bezpočet možností. Po nahlédnutí do map na internetu jsme nakonec dojeli do Council Bluffs v Iowě. Neskákal jsem z toho zrovna nadšením, ale o to právě šlo. Nejdůležitější bylo, že jsme se ocitli dostatečně daleko od alchymistů v St. Louis a ještě dál od Palm Springs, kde na Sydney čeká Alicia. Uvažovali jsme, jestli se ubytovat ve velkém hotelu, ale nakonec jsme se rozhodli pro malý místní hotýlek za městem. Dojeli jsme tam dopoledne a přivítala nás cedule VÍTEJTE V PENZIÓNU U ČERNÉ VEVERKY.

„Ale ne,“ zaúpěla Sydney. „Prosím, ať to není něco podobného jako ten penzión u Los Angeles. Nevím, jestli bych se dokázala vyrovnat s pokojem vyzdobeným veverkami.“

Zasmál jsem se a vzpomněl si, jak jsme se Sydney tehdy prošetřovali penzión, kde kýčovitou výzdobu tvořily nejrůznější králičí motivy. „Hele, nech toho. Po všem, čím jsme si prošli, je tohle naše poslední starost.“

Ale když jsme vešli dovnitř, příjemně nás překvapilo, že je to tam zařízeno vkusně a moderně v neutrálních barvách. Nezaznamenali jsme žádné přehozy potištěné veverkami ani veverčí sošky. Majitelku penziónu udivilo, že takhle brzy po ránu už přijíždějí hosté, ale vřele nás uvítala a poskytla nám pokoj.

„Proč se to tady takhle jmenuje?“ zeptal jsem se při placení.

Majitelka se celá rozzářila. Byla to milá žena středních let. „Ach, to je na počest Kešua.“

„Kešua?“ podivila se Sydney.

Žena přikývla. „Bydlí tu s námi černý veverčák. Považuju ho za našeho domácího mazlíčka…, ale on je mnohem víc.“

Zadíval jsem se na druhý konec vstupní haly. „Má tam někde klec nebo tak něco?“

„Ale ne,“ prohlásila. „To by bylo kruté. A taky nezákonné. On je…“ Pokrčila rameny a neurčitě mávla rukou. „Je někde tady.“

„Jak to myslíte, že je někde tady?“ zeptala se nervózně Sydney. „Jako venku?“

„Ale ne,“ řekla majitelka. „Ten chudáček by nevěděl, co si venku počít.“

Sydney vykulila oči. „Počkejte. Jestli není venku, tak to znamená –“

„Pojďme se teď podívat na váš pokoj,“ řekla majitelka s úsměvem. „Tady máte klíč.“

Zavedla nás do pokoje s pohodlnou sedačkou, stolkem a velkou měkkou postelí. K pokoji patřila i soukromá veranda. Po dni nepohodlného cestování už jsem se těšil, až se pořádně vyspím a doopravdy si odpočinu. Jenže mi bylo jasné, že než upadnu do postele, budu se muset spojit s Charlotte a sdělit jí, že naše dohoda skončila. Perfektní příležitost se mi naskytla, když Sydney oznámila, že jde do sprchy. Zrovna touhle dobou nejspíš Charlotte usíná a čeká, až ji budu kontaktovat ve snu vyvolaném éterem. Na to jsem nepotřeboval spát, jen být ve stavu meditace.

Sedl jsem si tedy na postel, uklidnil se, zavřel oči a vyvolal v sobě tolik éteru, abych se mohl přes svět snů dostat k Charlotte. Ale ze stavu klidu mě vytrhl výkřik, který se ozval z koupelny. Otevřel jsem oči, rozběhl se přes celou místnost a rozrazil dveře.

„Adriane, pozor!“ vykřikla Sydney.

Malé zvířátko s černým kožichem vyskočilo z poličky a přistálo mi rovnou na hrudi. Instinktivně jsem ho shodil. Dopadlo na zem a rozběhlo se pryč. Sydney kolem sebe omotala ručník, vyšla ze sprchy a zastavila se vedle mě.

„Myslím, že to zalezlo pod postel,“ řekla.

„Hlavně ať už to na mě neskáče,“ zamumlal jsem a opatrně došel k posteli.

Už ses musel vypořádat s mnohem horšími věcmi, než je tohle, řekla opovržlivě teta Taťána. Přestaň se chovat jako hlupák.

Sydney mě následovala, a když jsem nadzvedl přehoz, mávla rukou a mně došlo, že provádí kouzlo. Po několika vteřinách jsem ucítil vánek a pak vítr foukající pod postelí. Po chvíli odtamtud vyběhla veverka – pravděpodobně Kešu – a začala zběsile pobíhat po pokoji. Sydney už překonala počáteční leknutí, doběhla ke dveřím na verandu a otevřela je. Veverka ještě několikrát oběhla místnost, ale pak si všimla otevřených dveří a vyběhla ven. Sydney zase zavřela a oba jsme tam zůstali jen tak stát.

„Proč nemůžeme mít nic bez problémů?“ zeptala se nakonec.

„Podívej se na sebe,“ řekl jsem a došel k ní. „Udatně jsi porazila Kešua, pomatenýho veverčáka.“

„Původně to nebylo tak udatně,“ uznala. „Skočil na mě v momentě, kdy jsem se chystala vlézt pod sprchu.“

Přitáhl jsem si ji k sobě a najednou jsem si uvědomil, že na sobě nemá skoro nic a že vypadá naprosto úchvatně – i po střetu s veverkou. „Hele, bylas statečnější než já. A všechno jsi to zvládla, aniž by z tebe spadl ten ručník.“

Sydney se zatvářila pobaveně a poklepala na uzel na ručníku na své hrudi. „Všechno je to o tom, jak ho zamotáš,“ prohlásila prakticky. „Když to uděláš správně, nespadne.“

„Výzva přijata,“ zamumlal jsem a sklonil se k jejím rtům.

Poddávala se mi, byla horká a rozechvělá a krásně voněla. Přitiskl jsem ji ke zdi a ona mi ovinula nohu kolem boku. Přejel jsem dlaní po jejím dokonale hladkém stehně a uvědomil si, že jsme po dlouhé době opravdu sami. Za dveřmi nebyla moje matka. Neobklopoval nás celý morojský královský dvůr a nečekal, až vyjdeme ven. Za zdmi nečeká ani tým alchymistů. Ztratili jsme se. Provedli jsme únikový plán. Nikdo neví, že jsme tady. Kdybychom chtěli, můžeme prostě zmizet.

Myslím, že vědomí, že jsme poprvé opravdu svobodní, nás rozpalovalo o to víc. Sydney mi žhavě oplácela polibky a prsty mi bořila do vlasů tak, že mi to připomínalo naše začátky. Zvedl jsem ji do náruče a odnesl do postele. Udivovalo mě, že ta nejsilnější žena, jakou znám, je tak lehoučká.

A taky mě udivovalo, jak těžké bylo zbavit se toho jejího ručníku.

Sydney se tiše zasmála a prsty mi přejela po tváři. Ve slunečním světle pronikajícím dovnitř žaluziemi vypadala jako ze zlata.„Aha,“ poznamenala. „Takže ta výzva je na tebe moc?“

Konečně se mi podařilo rozmotat jí ručník. Odhodil jsem ho co nejdál. „V žádným případě,“ řekl jsem. Její tělo mě nepřestávalo uchvacovat. „Chtělo by to mnohem víc, aby sis mě udržela od těla. Příště se budeš muset víc snažit.“

Pomohla mi přetáhnout tričko přes hlavu. „A proč bych to dělala?“

Znovu jsme se políbili, a jak jsme se vzájemně proplétali, opouštěly mě veškeré obavy a starosti, které mě pronásledovaly. Charlotte, alchymisté, Alicia…, dokonce i teta Taťána. V tu chvíli na světě neexistoval nikdo než já a Sydney a jediné, na čem záleželo, byla naše láska a jak se cítím v jejím objetí. Byla to radost přesahující fyzické potěšení, i když bych lhal, kdybych řekl, že i toho jsem si neužil spoustu.

Potom jsme se zpocení a vyčerpaní schoulili v objetí. Opřela si hlavu o moji hruď a já ji spokojeně políbil na čelo. V tu chvíli by mi jako nejlepší připadalo, kdyby zavolala Jackie a řekla nám, že se vypořádala s Alicií, že Jill je volná a že já a Sydney můžeme až do smrti šťastně žít v Council Bluffs. Usnul jsem a šťastně snil.

Bohužel to ale trvalo jen krátce, protože jsem zanedlouho byl vtažen do jiného snu. Vybavil jsem si varování tety Taťány, že mě Charlotte nenechá jen tak odejít a porušit naši dohodu.

„Kdes byl?“ vykřikla. Před námi se zhmotnila farma ve Wisconsinu. „Měl jsi mě najít.“

Rozhlédl jsem se kolem a snažil se v tom nečekaném vývoji událostí rychle vzpamatovat. „Já, ehm, omlouvám se. Něco mě zdrželo v reálným světě a prostě jsem pak usnul.“

„Dobře, žádný problém,“ opáčila bryskně. „Sen teda povedu já. Ale pamatuj, že tentokrát musíš použít větší množství éteru.“

Vytřeštil jsem oči. „Ne, Charlotte, počkej –“

Jenže Charlotte mě neposlouchala. Příliš ji pohlcovala její obsese najít Olive. Ucítil jsem, jak shromažďuje éter a volá k nám další osobu. O chvilku později se před námi v místnosti začala materializovat Olive. Stála ve stínu a měla na sobě plášť jako minule. A stejně jako minule zpanikařila a snažila se snu vzdorovat, aby se od Charlotte odtrhla. Tentokrát už jsem věděl, co čekat, a tak jsem tušil, že to takhle dopadne.

Od našeho posledního pokusu jsem se pokoušel něco o vcházení do snů dozvědět, ale moc zdrojů nebylo. Dokonce jsem se o tom bavil i se Soňou a dospěli jsme k závěru, že to závisí na Olivině vůli. Pokud má dostatečně silnou motivaci, může dokázat překonat uživatele éteru, který ovládá sen. A právě to se zjevně dělo zrovna teď.

Umíš pracovat se sny mnohem lépe než Charlotte, připomněla mi teta Taťána. Jsi nejsilnější ze všech, kdo pracují se sny.

Já vím, odvětil jsem. Jakmile jsem uviděl, že se naše okolí začíná rozpouštět, impulzivně jsem se rozhodl, že udělám pravý opak toho, co jsem slíbil Sydney.

„Nech toho snu,“ řekl jsem Charlotte.

Pochopila můj úmysl a poslechla. Byl jsem připravený a shromažďoval éter, abych se mohl stát novým pánem snu. Hroutící se farma se začala znovu zhmotňovat. A stejně tak působila pevněji i Olive.

„Ne!“ vykřikla.

Charlotte se k ní rozběhla. „Olive! Tolik jsi mi chyběla!“

Olivin obličej byl plný strachu. Rychle couvla a ovinula kolem sebe plášť pevněji. „Ne…, ne. Prosím tě, nech mě na pokoji!“

A vtom jsem ucítil, jak mi sen uniká. Přestože jsem se snažil, Olivina vůle byla silnější. V dřevěných stěnách se objevily praskliny. Proutěný nábytek se rozpadl v prach. Okna plná slunečního světla náhle potemněla. Vyvolal jsem víc éteru, abych mohl vzdorovat Olive. Éter mi vřel v celém těle, ale ona přesto změnila celou tvář snu. Dům zmizel a nahradilo ho jakési parkoviště před

hotelem. Stáli jsme tam v blikajícím světle rozbité pouliční lampy a strašidelnou atmosféru ještě posilovalo červené neónové světlo cedule nad vstupem do hotelu. Na takovém místě by nás za normálních okolností obklopovala rušná ulice, ale v tomhle snu žádný provoz nebyl. Jen ticho.

„Promiň, ale byla moc rychlá,“ řekl jsem Charlotte. „Kde to jsme?“

Udělala krok směrem ke mně a ve tváři se jí zračila hrůza. „Tady nás s tátou napadli. Tady Olive proměnili. Byli tu Strigojové –“

Než to stihla dopovědět, zpoza zaparkovaného buicku se vynořily dvě zlověstné postavy. V přízračném osvětlení vypadala jejích bílá kůže ještě bledší. Jejich červené oči jsem v přítmí neviděl, ale přesto jsem z nich vycítil zlo. Zavrčeli a odhalili tesáky podobné, jako mám já, až na to, že ty jejich byly určeny k zabíjení.

Stiskl jsem Charlotte ruku a pomalu jsme začali couvat. „Ve snu nás nemůžou zabít,“ řekl jsem a v hrdle mi náhle vyschlo. „Ne doopravdy.“

„Ne, ale probudíme se,“ namítla. „A Olive bude pryč.“

„Ne, když je nejdřív zneškodníme.“

Ačkoli jsem věděl, že Strigojové jsou jen součástí snu, naplnila mě hrůza. Po celý život jsem byl veden k tomu, abych v takovou chvíli necítil nic jiného než strach. Ale to, co jsem řekl, byla pravda – nemůžete zemřít ve snu vyvolaném éterem. Prostě se jen probudíte. A předtím ucítíte ohromnou mučivou bolest. Nejsou skuteční, ujišťoval jsem sám sebe. Tohle je sen a já nad ním mám pořád nějakou kontrolu.

Olive změnila jen pár věcí – jako třeba prostředí –, ale maličkosti dokážu ovládat. Tady dokážu vládnout ohněm stejně jako Christian nebo Sydney. V ruce se mi objevila ohnivá koule naplněná magií éteru. Ucítil jsem vzedmutí magie i z Charlotte a rychle jsem ji okřikl.

„Ne, tohle zvládnu sám.“ Když už jsem se v tomhle snu ocitl, měl bych ji aspoň ochránit před tím největším náporem éteru. „Jenom mi pomáhej. Nepoužívej toho hodně.“

Hodil jsem ohnivou kouli po jednom ze Strigojů a minul jsem ho asi o půl metru. Dobře – tak možná nedokážu vládnout ohněm tak mistrně jako Christian nebo Sydney. Ale když to dělala Sydney, vypadalo to pokaždé tak jednoduše. Teď jsem si uvědomil, že ji vlastně napodobuju. Jenže spoléhat na fyzické schopnosti nebylo to pravé. Musel jsem do toho vložit mnohem víc. Vytvořil jsem další ohnivou kouli a tentokrát jsem použil éter i k tomu, abych ji navedl přímo na Strigoje. Ukázalo se, že to byla dobře mířená rána, ale Strigoj

se i ve snu pohyboval až příliš rychle. Ohnivé kouli se vyhnul a jen mu trochu škrtla o paži. Nicméně to stačilo, aby mě to povzbudilo. Znovu jsem vyvolal éter a vytvořil další dvě ohnivé koule. Každou z nich jsem vrhl po jednom Strigojovi.

Tentokrát už jsem taky předvídal, jak by mohli uhnout, takže jsem pořádně namířil a koule se roztříštila rovnou o Strigojovu hruď. Okamžitě ho zachvátily plameny a já pomocí éteru vykouzlil stříbrný kůl. Přistoupil jsem ke Strigojovi svíjejícímu se na zemi, pomocí éteru jsem se ochránil před ohněm a zarazil jsem mu kůl do míst, kde jsem doufal, že má srdce. Buď jsem se trefil, nebo svou práci vykonal už oheň, protože ta stvůra se náhle přestala hýbat a rozplynula se.

Zatímco jsem byl zaneprázdněný, druhý Strigoj útočil na Charlotte. Hodila po něm svou ohnivou kouli a poučila se stejně jako já při prvním pokusu. Stačilo to, aby Strigoje vyvedla z míry, než jsem se do toho vložil.

„Zadrž,“ připomněl jsem jí. Druhého Strigoje jsem zasáhl ohnivou koulí a znovu dokončil práci stříbrným kůlem. Svůj triumf jsem si ovšem nevychutnal, protože se před námi najednou objevili čtyři další. Rychle jsem ustoupil k Charlotte.

„Žádný problém,“ ujistil jsem ji. „Taky se jich zbavíme.“ Čtveřice sice vypadala hrozivě, ale moje metoda zjevně fungovala. Přinejmenším ve snu. Ve skutečnosti bych se nevyrovnal nikomu ze strážců.

„Nemáme čas!“ vykřikla Charlotte. Vyvolala v sobě éter – spoustu éteru. Zděšeně jsem se na ni otočil.

„Co to vyvádíš? Toho je hrozně moc!“

Nebrala mě na vědomí a vyvolala ještě víc éteru, což se mi zdálo až nemožné. Připomínalo to balón nafouknutý k prasknutí. „Potřebujeme je zlikvidovat a potřebujeme to udělat okamžitě!“

„Přestaň!“ vykřikl jsem. Zatřásl jsem jí paží a doufal, že se díky tomu přestane koncentrovat. Ale setřásla mě a dál vyvolávala éter do nemožných omamných výšin.

„Já už Olive nenechám uniknout!“ prohlásila.

Z konečků prstů jí vystřelily plameny. Nebyla to celistvá ohnivá koule, jakou jsem zformoval já. Charlotte ovládala celé plochy ohně. Nekonečné množství. Plameny prosvětlily noc a pohltily tři Strigoje. Nebylo třeba jim probodávat srdce. Myslím, že zemřeli téměř okamžitě.

Znovu jsem jí zatřásl. „Nech toho! Nech magie!“

To, co udělala použitím strašlivého množství ohně, přivodilo ve snu obrovskou změnu. Nejenže tím způsobila, že Olive přestala sen ovládat, ale přestal jsem ho ovládat i já. Množství éteru na zneškodnění Strigojů bylo ohromující. Bylo ho přinejmenším dvakrát víc, než jsem ji viděl ve snu použít posledně.

Oheň zmizel a stejně tak spálení Strigojové. Charlotte klesla na kolena, podepřela si hlavu a začala křičet. A křičela. Setmělé parkoviště kolem nás se proměnilo ve sluncem zalitou Gettyho vilu, protože už jsem dokázal sen zase ovládat. Poklekl jsem vedle Charlotte a něžně jí položil ruku na rameno. Nepřítomným pohledem zírala před sebe a nepřestávala křičet.

„Charlotte, Charlotte…, je to v pořádku. Je to v pořádku.“

Ale nevěděl jsem to. Nekřičela kvůli Strigojům. Dělo se s ní něco jiného, nějaká hrozivá dohra použití takového množství éteru. Týden za týdnem pracovala s éterem a teď tohle… Bylo toho příliš. Poslední kapka. Netušil jsem, jak moc jí to ublížilo, ale něco bylo opravdu hodně špatně. Musím se probudit a zjistit, jak je na tom ve skutečném světě. S tou myšlenkou se sen začal rozplývat.

„Charlotte…“

Moji pozornost upoutal tichý hlas. Neuvědomil jsem si, že v Gettyho vile je s námi i Olive. Když Charlotte útočila na Strigoje, byla to taková síla, že sen nedokázala ovládat ani Olive ani já. Teď tu ale Olive zůstala, neovládala nic a neměla možnost uniknout. Vybledávala, stejně jako Charlotte a já, protože jsem nás všechny posílal do světa bdění.

Než se ale všechno rozplynulo, několik věcí jsem uviděl zcela zřetelně. Jednou z nich byl Olivin účastný výraz, když se dívala na svou sestru. Ať už se mezi nimi stalo cokoli, Olive ji měla moc ráda a těmihle překážkami se jí nesnažila záměrně ublížit.

Další věc, které jsem si všiml, bylo, že Olivin plášť zmizel. Když už teď sen nedokázala ovládat, vypadala jako ve skutečném světě. Měla na sobě staré rozedrané hadry, které vypadaly, jako by je zdědila po několika lidech. Na krku měla malý kulatý zeleně orámovaný přívěsek ze dřeva. Nikdy dřív jsem nic takového neviděl a netušil jsem, co to znamená.

A když jsem se na ni před probuzením podíval naposledy, všiml jsem si na ní něčeho, co jsem poznal okamžitě.

Sen se rozplynul docela a já se zcela bdělý posadil na posteli v penziónu. Zamrkal jsem a pokusil se soustředit. Sydney mi sevřela paži a uklidňovala mě.

„Adriane,“ vykřikla a já věděl, že to není poprvé, co mě oslovila. „Co se děje?“

„Olive je těhotná,“ vydechl jsem.

8. kapitola

Sydney

„Olive?“ zopakovala jsem přihlouple. Byla jsem trochu zmatená, protože mě z hlubokého spánku probudil Adrianův křik. „O čem to mluvíš?“

Zavrtěl hlavou a ve tváři se mu zračila lítost. „Promiň, Sydney. Nechtěl jsem to udělat. Charlotte mě našla ve snu a zatáhla mě do hledání Olive. Tentokrát jsme se k ní dostali. Je těhotná.“

To, co prožil, mě ohromilo natolik, že jsem hned nedokázala zpracovat to ostatní, co říkal. Ale lítost v jeho tváři byla upřímná, takže jsem věřila, že se to stalo proti jeho vůli. „Nemůže být těhotná,“ vypravila jsem ze sebe nakonec. „Teda… asi může. Ale myslela jsem, že chodí s Neilem. Pokud je těhotná, pak…“

Adrian polkl a zdálo se, že se pomalu vzpamatovává. „Já vím, já vím. Když je těhotná, tak s někým jiným než s Neilem.“

Kolem a kolem vzato, mýdlová opera s Olive nebyla nic tak hrozného – zejména ve srovnání s tím, co se stalo s Jill –, ale rozhodně mě to překvapilo. Olive a Neil působili, že jsou si velmi blízcí. „Víš jistě, že čeká dítě?“

Roztřeseně přikývl. „Dokázali jsme to. Charlotte a já jsme prolomili Olivinu obranu a uviděl jsem ji tak, jak vypadá ve skutečnosti. Bezpochyby je těhotná. Nejspíš proto se snažila ve snech skrývat.“ Odmlčel se a zamyslel. „A proto se nejspíš skrývá i ve skutečném světě.“

„V tom případě nejspíš chápu, proč se skrývá před Neilem…,“ začala jsem a mysl mi pracovala na plné obrátky. Olive je dhampýrka, takže ji do jiného stavu mohl přivést jedině Moroj. Tedy dokázal by to i člověk, ale většina lidí takové myšlence není nakloněna tak jako já s Adrianem. „Ale proč to tají před Charlotte? Vždyť si byly tak blízké. Jedině, že by…“ Srdce mi pokleslo. „Možná… Možná k tomu nedošlo dobrovolně.“

Adrianovi chvilku trvalo, než pochopil, a potom se mu rysy zkřivily hněvem. „Jestli ji znásilnil nějaký Moroj, tak proč to neřekla Charlotte? Proč to neřekla nikomu?“

Propletla jsem si prsty s jeho. „Protože bohužel ne všechny dívky uvažují takhle. Podívej na moji sestru Carly. Když ji Keith znásilnil, dávala to za vinu sobě. Děsila se, že by na to někdo mohl přijít a odsoudit ji.“

„Charlotte by ji neodsoudila,“ prohlásil Adrian tvrdohlavě. „Olive to musí vědět. Charlotte je možná šílená, ale –“

Pořádně jsem se na něj podívala a zaznamenala jsem, že se tváří poplašeně. „Co se děje?“

„Charlotte.“ Natáhl se pro svůj mobil. Vyťukal číslo a přiložil si telefon k uchu. Vzdáleně jsem slyšela vyzvánění a nakonec hlasovou schránku. „Charlotte, to jsem já. Zavolej mi. Hned.“ Když zavěsil, s povzdechem se otočil ke mně. „To, co se stalo… To, co jsme udělali, abychom se dostali k Olive, neskončilo pro Charlotte moc dobře. Přebrala mi kontrolu nad snem a ovládala éter na maximum. Nevím jistě, co se jí stalo. Než se sen rozplynul, měl jsem takový pocit, že se něco hrozně pokazilo. Jako by utrpěla zranění.“ Zadíval se na svůj telefon, jako by ji to zírání mohlo přimět, aby mu zavolala.

„Možná ještě pořád spí,“ upozornila jsem ho. Doufala jsem, že se jí nic nestalo, ale stejně se mi ulevilo, že Adrian nepracoval s takovým množstvím éteru, jak plánoval. „Až se vzbudí, nejspíš bude v pořádku. A ty jí toho budeš mít hodně co říct.“

Adrian si povzdechl. „Nejsem si tak jistý. Teda, asi jí dokážu říct o tom těhotenství, ale co to ostatní? Pořád nevím, kde Olive je. Byla divně oblečená…“ Vstal a vzal propisku, která patřila k vybavení pokoje. Chvilku kreslil a pak mi ukázal kruh vyplněný abstraktním vzorem. „Neříká ti to něco?“

Zamračeně jsem to studovala. „Ne. Mělo by?“

„Olive to měla na krku. Myslel jsem, že to třeba něco znamená.“ Usedl zase vedle mě a potlačil zívnutí. „Doufám, že jsme to s Charlotte nepodstoupili zbytečně a že Olive nějak pomůžeme. Bojím se, že když nezískáme žádné odpovědi, Charlotte v tom bude pokračovat.“ Znovu úzkostně pohlédl na telefon, ale Charlotte se stále neozývala.

Jednou rukou jsem ho objala a přivinula si ho k sobě blíž. „Doufej v to nejlepší. Ten symbol pro ni možná něco znamená. Buď trpělivý.“

Snažila jsem se mluvit odlehčeným tónem a nedávat najevo svůj strach. Nebála jsem se o Charlotte. Bála jsem se, že jí Adrian znovu pomůže a bez ohledu na riziko postaví její a Oliviny zájmy nad ty svoje. Při tom pomyšlení se mi sevřelo srdce a zmocnily se mě rozporuplné pocity. Obdivovala jsem Adriana, že jim chce pomoct. Ale taky jsem ho milovala a zcela sobecky ho chtěla chránit.

Zkusil znovu zavolat Charlotte a poté mi dal za pravdu, když jsem řekla, že bychom si měli odpočinout, dokud máme možnost. Nerada jsem ho viděla tak ustaraného a přepracovaného, ale nakonec se mu podařilo všechno pustit z hlavy a uklidnit se. Usnuli jsme si v náručí a o pár hodin později nás probudilo zvonění telefonu. Adrian se rychle natáhl pro svůj mobil, div nespadl z postele. Zklamaně se zadíval na displej. „Sakra. Mám vybitou baterii. Zapomněl jsem si ji nabít.“

„To zvonil můj,“ řekla jsem a rozespale se vydala ke své kabelce. Cestou jsem se ale rychle probrala, protože jsem se psychicky připravovala na nové zprávy od profesorky Terwilligerové. Překvapilo mě tedy, že jsem na displeji uviděla Sonino jméno. „Haló?“

„Ahoj, Sydney,“ ozval se její známý hlas. „Doufám, že se máš dobře.“

„Ano,“ vypravila jsem ze sebe opatrně a nechápala, proč volá mně. Měly jsme spolu sice přátelské vztahy, ale obvykle se bavila spíš s Adrianem. „A co ty?“

„Já se mám fajn. Bohužel ale nemůžu říct totéž o Charlotte Sinclairové,“ odpověděla. Srdce se mi zastavilo. „Zkoušela jsem volat Adrianovi, ale spadlo to do hlasové schránky.“

„Chcípl mu telefon,“ vysvětlila jsem. „Co se stalo s Charlotte?“ Adrian zpozorněl.

„Myslela jsem, že to víte, když ji našli ve vašem apartmánu v domě pro hosty.“

„Šli jsme ven,“ řekla jsem nervózně. „Co tím myslíš, že ji ,našli‘?“ Takovým termínem se obvykle označuje, že se jedná o mrtvého.

„Je naživu,“ vyhrkla Soňa, jelikož odhadla moje myšlenky. „Odvezli ji do nemocnice, ale je prakticky v kómatu. Jen jednou se krátce probrala, blábolila cosi nesouvislého a pak zase upadla do bezvědomí. Od té doby ji doktoři nedokázali probrat. Možná byste se za ní měli zastavit.“

„No… Promluvím s Adrianem a uvidíme, jestli budeme mít možnost –“

„Nech těch vytáček, Sydney.“ Ze Sonina hlasu zazníval unavený a zoufalý podtón. „Víme, že tady nejste.“

„Jo, jak jsem řekla, šli jsme ven –“

„Víme, že nejste na královském dvoře,“ přerušila mě. „Po incidentu s Charlotte se prohledával celý královský dvůr a Daniella Ivaškovová nakonec přiznala, že jste oba pryč. Ale neřekla nám, kam jste odjeli. Snažila se nás zmást nějakou šílenou historkou o tom, že ses proměnila v kočku.“

Opravdu jsem netušila, co na to říct.

„Chce s vámi mluvit spousta lidí,“ pokračovala Soňa. „Nepředpokládám, že byste měli prostředky k uskutečnění videohovoru, co?“

Oči mi padly na Adrianovu brašnu s notebookem, který s sebou vzal. „Můžeme…“ Upřímně jsem se děsila toho, jak ten konferenční hovor dopadne, ale na Adrianovi jsem viděla, že by mi nejraději vyrval telefon z ruky, aby se dozvěděl, co je s Charlotte. Skupinový hovor bude nejspíš tím nejlepším řešením, hlavně když už všichni vědí, že nejsme u dvora. Sice existovala možnost, že nás díky němu Morojové vystopují, ale toho jsem se nebála tolik, jako že nás budou hledat alchymisté.

Když jsem se Soňou domluvila, zjistila jsem, že Adrian souhlasí. Umíral touhou dozvědět se víc o Charlotte, takže jsme se usnesli, že to za to riziko stojí. Oba jsme byli stále ještě nazí, takže nejdřív jsme na sebe museli rychle naházet oblečení, aby nebylo zjevné, co jsme dělali.

Když jsem hledala tričko, Adrian mě toužebně sledoval. „Kdyby byly v záběru jen naše hlavy, myslím, že by si toho nikdo nevšiml.“ Odpověděla jsem mu varovným pohledem. Po dlouhém a dramatickém vzdychání se i on oblékl.

Zůstali jsme v posteli a otevřeli si tam notebook. Jakmile jsme všechno nastavili a navázali spojení, na monitoru se objevil Sonin ustaraný obličej. Než se jí Adrian stihl zeptat na Charlotte, ustoupila a nahradila ji jiná tvář.

„To jako vážně, Adriane?“ vykřikla Lissa a přímo z ní sršela zlost. „Jak jste mi to mohli udělat? Prosili jste mě, abych vás ochránila! Riskovala jsem hněv svého vlastního lidu i alchymistů, a vy se mi takhle odvděčíte?“

Vypadala opravdu rozčileně a nervózně a já uvažovala, kolik problémů jsme jí asi způsobili. Občas jsem zapomínala, v jak nejisté pozici Lissa je a že ji neustále někdo někam tlačí a ona se přitom velmi snaží všem vycházet vstříc, což je nemožné. S Adrianem jsme udělali, co jsme museli, ale nevzali jsme v úvahu, jaký dopad to bude mít na ostatní.

„Bylo to kvůli Jill,“ prohlásil Adrian rezolutně. „Museli jsme ji jít hledat.“

Lissa vztekle zavrtěla hlavou. „A já jsem ti říkala, že si toho sice cením, ale že nepotřebuju, abyste Jill hledali. Už na tom pracují jiní.“

„Ne, ne…, tak to není,“ namítl Adrian. „Nebyl to žádný impulzivní výlet. Sydney dostala opravdový vodítko.“

Lissa se na mě s očekáváním zadívala svýma zelenýma očima. Pověděla jsem jí tedy, co zatím víme. Řekla jsem jí, že za Jilliným únosem stojí Alicia a že moje kontakty v Palm Springs teď hledají další stopu. Jak jsem mluvila, Lissa se tvářila čím dál nevěřícněji.

„Jak to, že se o tom dovídám až teď? Měli jste mi to říct okamžitě!“

„Tehdy jsme ještě neznali všechna fakta,“ řekl Adrian. Přestože se tvářil sebejistě, bylo mi jasné, že i on teď zpochybňuje naši akci. „Ani teď nevíme všechno. Ale Jackie Terwilligerová je dobrá. Ona na něco přijde.“ Zaváhal. „Kdo všechno ví, že jsme pryč?“

„Alchymisté ne, pokud se obáváte tohohle,“ odpověděla Lissa. „Zatím jen pár lidí tady u dvora a vy můžete jen doufat, že to tak zůstane. Alchymisté mi jasně sdělili, že pokud Sydney dopadnou, už nám ji nevrátí.“ Při těch slovech jsem sebou trhla.

„To stačí, Liss.“ Rose si prorazila místo k počítači a vmáčkla se vedle svojí kamarádky, jako by Lissa nebyla královnou všech Morojů. „Pochopili, že to podělali.“

„Nic jsme nepodělali,“ namítl Adrian tvrdošíjně. „Hledat Jill je teď to nejdůležitější, co můžeme dělat.“

Lissa se trošku přestala vztekat. „To ano. Taky ji chci najít. Proč jste za mnou nepřišli hned, jak jste dostali tu krabičku?“

Adrian pokrčil rameny. „O spojení Jill s Alicií jsme se dozvěděli až teď, když jsme si tím vším prošli. Tehdy to nebylo jistý a popravdě jsme nevěděli, jestli bys nás pustila. Jako nejdůležitější nám připadalo dostat Sydney z královskýho dvora, aby mohla sledovat tu stopu. Já jsem se k ní připojil až dodatečně.“

Lissa kupodivu přikývla. „Máš pravdu. Nejspíš bych chtěla víc důkazů a nespokojila se jen s krabičkou s Jillinou fotkou. A nikdo, koho bych vyslala, by neodhalil to, co ty, Sydney.“

Nebyla to přímo omluva, nicméně Adrian si to tak vyložil. „Díky,“ řekl.

„Ale stejně jste mi o tom měli říct aspoň pak,“ prohlásila.

„Nebo mně,“ dodala Rose.

„Tak pokud už jsi skončila s nadáváním, řekne mi někdo prosím něco o Charlotte?“ zeptal se Adrian.

„Oni ti to povědí,“ řekla Lissa a ukázala na ostatní za sebou. „Já se teď musím postarat o to, aby váš tajný útěk z královského dvora zůstal tajemstvím. Nebo snad máte v plánu se vrátit a nechat to dořešit Eddieho a vaši lidskou kamarádku? Ještě není pozdě vrátit se k tomu, aby věci zůstaly tak, jak byly.“

S Adrianem jsme si vyměnili pohledy a znovu se zadívali na Lissu. Oba jsme svorně zavrtěli hlavami.

„Nic jiného jsem od vás nečekala,“ uzavřela to Lissa a rozpustile se zasmála. „Teď mě to tedy nechte ututlat a hlavně nedělejte nic, při čem by vás mohli chytit.“

Odešla a po chvilce se vedle Rose posadila Soňa. „Není toho o moc víc k vyprávění, než už jsem řekla. Ale snad byste mi mohli pomoct vy a povědět mi, co se vlastně stalo.“

„Bylo to z éteru,“ vyhrkl Adrian a střelil po mně omluvným pohledem. „Sešel jsem se s ní ve snu a pomáhal jí odstranit překážky, které nám kladla do cesty Olive.“

„To jsem si myslela,“ poznamenala pochmurně Soňa.

„Víš, kdy se Charlotte probere?“ chtěl vědět Adrian. „Bude v pořádku?“

„To záleží na tom, jak definuješ ,v pořádku‘,“ odpověděla Soňa. „Doktor myslí, že má potíže probrat se kvůli tomu, že je hrozně vyčerpaná. Snad si teď odpočine a pak procitne. Ale byla v takovém stavu…“

„Jestli je tak vyčerpaná, pak to vysvětluje, proč plácá nesmysly,“ řekl rychle Adrian. Bylo mi jasné, proč tomu tak strašně chce věřit. „Sakra, měli byste mě vidět po celonoční práci. Ve srovnání se mnou by působila naprosto normálně.“

Soňa se tomu vtipu nezasmála. „To je možné…, ale nemyslím, že je to tak prosté. Viděla jsem její auru. Ta vypovídá celý příběh a není zrovna dobrý. Adriane, taky jsem strávila dost času s Avery Lazarovou. Viděla jsem, co jí éter způsobil. A z tohohle mám dost podobný dojem.“

„Co to říkáš?“ zeptala jsem se a překvapilo mě, že se mi v krku udělal knedlík. Charlotte jsem sice moc dobře neznala, ale z téhle pochmurné prognózy mě mrazilo. Možná proto, že se obávám, že jednoho dne se budeme takhle bavit o Adrianovi.

Soňa najednou vypadala unaveně, jako by se vyčerpala ona a potřebovala spát. „Říkám, že až se probere, možná už to nebude ta samá Charlotte, jakou jsme znali. Co se stalo? Myslela jsem, že ji uchráníš od toho, aby nadměrně pracovala s éterem.“

„Pokoušel jsem se o to.“ Adrian se o mě opřel a já mu položila ruku na záda. „Vedl jsem sen. Udělal jsem většinu práce, když se Olive chopila vedení – jenže Charlotte byla netrpělivá a přemohla nás oba. Než jsem ji stačil zastavit, probourala se vším.“

Soňa znaveně přikývla. „Stihl jsi aspoň promluvit s Olive?“

„Ani ne,“ odpověděl opatrně. Mě naštěstí odjakživa učili zachovávat si neutrální výraz, protože jinak by prozradil, že Adrian neříká celou pravdu. Zvedl papír, na který nakreslil přívěsek. „Říká ti to něco?“

„Ne. Je mi líto.“ Soňa sklopila zrak a zašklebila se. „Přišla mi esemeska od doktora, který se o Charlotte stará. Chtějí mi položit ještě pár otázek. Ozvu se, až se něco dozvím.“

Adrian chabě přikývl a já mu stiskla ruku. Věděla jsem, že se cítí hrozně, jako by byl za Charlottin stav osobně zodpovědný. Když Soňa odešla, zůstala jen Rose, která se po těch novinkách tvářila zdrceně.

„No, jsem ráda, že máme stopu k Jill,“ řekla. „Ale vy dva byste si fakt měli dávat pozor na –“

„Co jste to ukazovali Soně?“

Na monitoru se vedle Rose náhle objevil Dimitrij. Střelila po něm pobaveným pohledem. „Klídek, soudruhu. Taky budeš mít možnost je

poučovat.“

„Ježíšmarjá,“ zaúpěl Adrian. „Kolik se vás tam ještě schovává?“

„Co jste jí ukazovali?“ zopakoval Dimitrij a zíral na nás s tvrdým výrazem. Šel z něj strach i přes monitor.

Adrian znovu pozvedl papír. „Tohle.“ Nedočkavě se předklonil. „Ty víš, co to je?“

„Ano, je to –“ Dimitrij zmlkl, pohlédl na Rose a potom zase na kresbu. „Je to taková značka, kterou nosí ženy, ehm, v dhampýrských komunách.“

Rose neměla problém říct nahlas to, co se snažil tak delikátně zaobalit. „Tábor krvavých děvek?“ Vykulila oči a najednou působila stejně rozzlobeně jako před chvílí Lissa. „Adriane Ivaškove! Styď se, že chodíš na taková místa, hlavně teď, když jsi ženatý –“

Adrian se uchechtl. „Oba dva se uklidněte. V životě jsem na takový místo nevkročil a ani bych nechtěl.“ Zadíval se zase na Dimitrije. „Co tím myslíš, že je to značka?“

Z Dimitrijova výrazu jsem poznala, že o tomhle tématu se mu moc mluvit nechce, což jsem mu opravdu nemohla zazlívat. Morojská společnost se k dhampýrkám nechová vždy dobře. Můžou jen rodit děti morojským otcům, kteří na dhampýrky pohlížejí jako na takové trochu lepší hračky. Obvyklou praktikou u takových dhampýrských žen bývá, že svoje dítě dají v útlém věku do jedné ze škol, jako je třeba Akademie svatého Vladimíra, a pak se samy vrátí do práce jakožto strážkyně. Ale spoustě dhampýrek se to nelíbí. Chtějí své děti vychovávat samy. Některé proto odejdou a vmísí se mezi lidské společenství, ale od toho jsou pochopitelně odrazovány. I když dhampýři

vypadají jako lidi, obvykle projevují výjimečné fyzické schopnosti, což k nim přitahuje přílišnou pozornost. Jelikož dhampýrky nemají moc jiných možností, často se semknou v „komuně“, z nichž některé jsou civilizovanější než jiné. Některé dhampýrky tam naleznou normální cestu k přežití…, ale jiné se vydají zoufalejší cestou, jak naznačoval Dimitrij.

„Členové těchto komun nosí značky, které ukazují, jaká je jejich role,“ vysvětlil. „Někdo tam bydlí, někdo je host. Některé ženy jsou k dispozici mužům, kteří projeví zájem – prodávají svoje těla.“

„Odporný,“ poznamenala Rose.

Podívala jsem se na Adrianovu kresbu a napadla mě příšerná myšlenka ohledně Olive. Opravdu byla natolik zoufalá? „Víš, jaký druh značky to je?“ zeptala jsem se.

Dimitrij zavrtěl hlavou. „Ne, když neznám barvu. Tyhle značky rozlišují mezi komunami. Obvykle je na nich nějaká barva označující postavení dané osoby.“

„Bylo to zelený,“ řekl Adrian.

„Zelená označuje hosta,“ prohlásil Dimitrij. Adrian i já jsme vydechli úlevou. „Někoho, kdo tam bydlí jen dočasně. Možná je na návštěvě u příbuzného. Možná tam hledá útočiště.“

„Takže to není někdo, kdo se prodává?“ ujistila jsem se. Nesnesla jsem pomyšlení, že by ubohá Olive dělala něco takového.

„Ne,“ odvětil Dimitrij s nechápavým výrazem. Rose se taky tvářila nechápavě.

„Co to má znamenat?“ zeptala se.

Adrian hned neodpověděl. Namísto toho znovu zvedl papír, aby se mohli pořádně podívat. „Víš, k jaký komuně to patří? Kde je?“

Dimitrij si chvíli kresbu prohlížel, načež zavrtěl hlavou. „Ne…, ale nejspíš to můžu zjistit. Proč?“

Adrian znovu zaváhal. „Je tam ještě Lissa? Nebo se tam schovává někdo další?“

„Ne,“ odpověděla Rose. „Jsme tu jen my dva. Proč?“

Adrian na mě pohlédl a já věděla, na co myslí. „Měli bychom být nenápadní,“ připomněla jsem mu. „Nedostat se do maléru.“

„Olive je možná ve velkým maléru. A když nemluví ve snech, nejspíš nám zbývá jen jediná možnost – zajet za ní osobně,“ prohlásil Adrian. „A taky… Když nemůžeme pomoct Jackie, můžeme přece klidně pomoct někomu dalšímu…“

Opět jsem byla rozpolcená. Logika mi napovídala, abychom zůstali tady v bezpečí. Ale moje srdce chtělo pomoct Olive, protože jsem se bála, že byla znásilněna stejně jako moje sestra Carly. „Těžko říct, do čeho se zapleteme,“ řekla jsem. „Slyšela jsem, že v některých těch dhampýrských komunách to vypadá jako na Divokém západě.“

Adrian se tomu zasmál. „Ještě že máme svýho kovboje.“

„Haló,“ ozvala se Rose, celá dopálená, že jsme ji z celé konverzace vynechali. „Chcete nás zapojit do toho, o čem se bavíte?“

Adrian pohlédl na ni a pak na Dimitrije. „Jak by se vám líbilo vyrazit si s námi na výlet?“

9. kapitola

Adrian

„Takže tohle je Kanada,“ poznamenal jsem a zadíval se z okýnka v autě.

„Naposledy ti opakuju, že to není Kanada,“ prohlásila Sydney s očima obrácenýma v sloup. „Je to severní Michigan.“

Rozhlížel jsem se kolem a neviděl nic než ohromné stromy. Přestože bylo srpnové odpoledne, teplota byla vpravdě podzimní. Zvedl jsem hlavu a po pravé straně jsem za stromy zahlédl šedou vodní plochu – podle mapy Hořejší jezero.

„Možná to není Kanada,“ uznal jsem. „Ale přesně takhle jsem si Kanadu vždycky představoval. Až na to, že jsem myslel, že je v ní víc hokeje.“

Sydney mě obdařila shovívavým úsměvem a vystoupila z auta. „Hodně se to liší od Iowy.“

„To určitě,“ souhlasil jsem a jednou rukou ji objal, abychom tak mohli společně obdivovat scenérii.

Bylo šílené, jak daleko jsme se dostali ani ne za čtyřiadvacet hodin. Poté, co jsme přesvědčili Rose s Dimitrijem, aby se s námi vydali do dhampýrské komuny, museli jsme počkat, dokud Dimitrij přes svoje kontakty nezjistí, ke které komuně patří Olivin medailón. Zjistil to rychle a oznámil, že symbol na náhrdelníku používá komuna na Horním michiganském poloostrově. On a Rose cestou z královského dvora použili několik navazujících letů. Já a Sydney jsme si zvolili přímější cestu a dvanáct hodin jsme jeli autem. Bylo to vyčerpávající, hlavně kvůli tomu, že jsme toho v noci moc nenaspali. Chvíli jsme tedy jeli, chvíli si zdřímli, a tak pořád dokola. Tím pádem jsme neměli moc příležitostí probírat závažná témata, která se nad námi pořád vznášela. Nevěděl jsem, jestli je to dobře, nebo špatně.

„Pojďte,“ křikla Rose a seskočila ze sedadla spolujezdce v SUV. „Vypadá to, že vchod bude tady.“ S ní a Dimitrijem jsme se sešli v Houghtonu, odkud jsme pokračovali jejich půjčeným teréňákem až na tohle parkoviště. Stálo tu několik dalších aut s michiganskou poznávací značkou, z nichž většina byla taky terénních, vhodných pro ježdění v divočině. Nacházeli jsme se sice hodinu jízdy od Houghtonu, ale ani tam to nevypadalo jako žádné velkoměsto. Byly tam obchody s potravinami, nemocnice, Starbucks a dokonce i univerzita, ale to bylo vše. Jakmile jsme vyjeli z města, téměř okamžitě jsme se ocitli zase v lesích. To bylo jediné, co jsem teď viděl, a chvilku mi trvalo, než jsem si všiml cesty mezi stromy, o které mluvila Rose.

„Moc úzká,“ poznamenal jsem, když jsme ji tam se Sydney a Dimitrijem následovali. Cesta byla sice čistá, ale díky okolnímu hustému porostu by se po ní jen těžko dalo projet.

„To je schválně,“ prohlásil Dimitrij a vykročil, jako by takové terénní výšlapy podnikal běžně. Možná tak na Sibiři každý den chodil do školy. „Pro Strigoje je těžší tam proniknout.“

„Chodit tudy v zimě asi nebude žádná sranda,“ dodal jsem a zanadával, protože mě do kabátu šlehla větev.

Opatrně, upozornila mě teta Taťána. Je to italská kůže.

„Nepřekvapovalo by mě, kdyby spousta z nich na zimu odešla,“ řekl Dimitrij. „Tohle je ideální místo na léto, takhle hodně na severu. Ve vrcholném létě tady mají tmu asi jen pět hodin. Díky tomuhle a silné obraně se můžou vcelku dobře bránit útokům – zejména když mluvíme o skupině dhampýrů. Ti umějí bojovat.“

To se mi zdálo pravděpodobné, ale mlčel jsem a soustřeďoval se jen na to, kam šlapu, a taky, aby mi do pusy nelítali komáři. Byl jsem celý rozlámaný z dlouhého sezení v autě a pohyb mi teď dělal dobře. Když nám Dimitrij oznámil, že medailón je spojován s místem nazvaným Mezinárodní komunita Divoká borovice, netušil jsem, kam se dostaneme. „Mezinárodní komunita“ bylo zjevně moderní pojmenování komuny podobné těm, jaké zakládají i lidé. Taky jsem se po cestě díky nekonečným Sydneyiným vědomostem dozvěděl, že spousta komun nevypadá jako tábory hipíků z šedesátých let. Některé jsou velice moderní a lidé v nich žijí ekologicky, v souladu s přírodou. Jiné jsou takové lepší kempy. Dimitrij nám v Houghtonu pověděl, že konkrétně tahle dhampýrská komuna zapadá zhruba někam doprostřed. V duchu jsem se modlil za něco modernějšího, třeba nějaký ukrytý hotelový komplex v lesích. V mysli se mi vynořila představa vesnice Ewoků z Návratu Jediho.

„Jenom doufám, že tam mají zavedenou vodu,“ poznamenala Rose. „To bylo u Udržovatelů drsný.“

„Mně to ani nevadilo,“ ozvala se nečekaně Sydney. „Spíš jsem měla problém s tím jejich pochybným masem.“

„Cože? Bez tekoucí vody?“ vykřikl jsem. Můj mozek měl problém vypořádat se s tím, jak se dá za takových podmínek vůbec fungovat.

„Radši se s tím smiřte,“ utahovala si ze mě Rose a ohlédla se po mně. „Liss vám možná nedovolí se vrátit. V tom případě, až to všechno skončí, nezbyde vám dvěma nic jinýho než jít žít k Udržovatelům.“

„Určitě bychom našli i jinou možnost,“ prohlásil jsem povzneseně, protože jsem nechtěl dát najevo, jak mi naše budoucnost připadá nejistá.

Dimitrij Rosino pobavení nesdílel. „Jestli po ní alchymisté pořád ještě jdou, Lissa jim určitě dovolí vrátit se.“

Nebude to žádná legrace, řekla teta Taťána. Budete tam zase namačkaní s tvojí matkou a nebudete chtít vycházet ven, abyste nepotkali žádné Moroje.

„To není žádný život,“ zamumlal jsem a uvažoval o tom, že jsme se Sydney v pasti. Naplno jsem si to uvědomil, až když jsme odešli a mohli se svobodně nadechnout. I když jsme se občas pohádali, na svobodě to mezi námi jiskřilo mnohem víc. Setkal jsem se se Sydneyiným pohledem a bylo mi jasné, že se jí hlavou honí stejné myšlenky ohledně naší budoucnosti. Bohužel nebylo pravděpodobné, že bychom to hned tak vyřešili. Teď se můžeme pouze zaměřit na to, co musíme vyřešit okamžitě. Jill. Olive.

Dimitrij se náhle zastavil a ukázal do lesa. „Podívejte. Začátek obranné linie.“

Podíval jsem se, kam ukazuje, a v podrostu jsem zahlédl něco stříbrného. Magicky nabitý stříbrný kůl. Dhampýři z téhle komuny je nejspíš strategicky rozmístili kolem svého osídlení, čímž vytvořili magickou bariéru, kterou by Strigojové neměli být schopni překročit. Nemrtví nemůžou překročit takovou sílu, ale je potřeba ji neustále udržovat. Když magie zeslábne nebo někdo vezme kůl z jeho místa, Strigojové můžou proniknout dál. Toho se obávají všechny morojské i dhampýrské komunity. Magickou obranu na královském

dvoře kontrolují několikrát denně.

Sotva jsme minuli kůl, náhle se před námi z lesa vynořila postava. Dimitrij okamžitě zaujal obranný postoj, ale vzápětí se uklidnil, protože uviděl, že je to dhampýrka. Taky se tvářila, že je připravená na všechno. U pasu měla připevněnou pistoli a stříbrný kůl. Medailón na jejím krku byl úplně stejný jako ten Olivin, až na to, že tenhle měl modré okraje a ne zelené. Při pohledu na Dimitrije a Rose se její výraz obměkčil, ale zase ztvrdl, když si všimla mě.

„Zdravím,“ řekla. „Hledáte Divokou borovici?“

Rose se vmáčkla vedle Dimitrije, což na úzké cestě nebylo vůbec snadné. „Hledáme naši kamarádku,“ objasnila. „Myslíme, že je tady s vámi.“

Dhampýrka přejela zkoumavým pohledem Rose s Dimitrijem, na Sydney soucitně kývla a při pohledu na mě nasadila nepřátelský výraz. „A on? Co on tady hledá?“

„Ta holka, kterou hledáme, je i moje kamarádka,“ řekl jsem. Její reakce mě velmi překvapila. „Slíbil jsem její sestře, že ji najdu.“

Naše hostitelka se zatvářila skepticky a já uvažoval, proč se tak podivně chová. Považoval bych to za dhampýrskou solidaritu, i když nad Sydney se taky nijak nepozastavila. Nejspíš si všimla její vytetované lilie a předpokládala, že tady vykonává obyčejnou alchymistickou návštěvu. To ale stejně nevysvětlovalo, proč mě uvítala tak chladně. „Jak se ta vaše kamarádka jmenuje?“ zeptala se.

„Olive Sinclairová,“ odpověděl jsem.

V očích té ženy se okamžitě objevil znechucený výraz, který jsem zjevně vyvolal já, nikoli Olive. „Takže to tys ji přivedl do maléru.“

Bylo mi jasné, co tím naznačuje, a zčervenal jsem. To se mi stalo snad podruhé v životě. „Cože? Ne! Samozřejmě že ne. I kdybych něco takovýho udělal, nikdy bych… Já nejsem ten typ, co –“

„Ne,“ vyhrkl Dimitrij. „Adrian za to zodpovědný není. Jeho úmysly jsou ušlechtilé. Zaručuju se za něj. Jsem Dimitrij Belikov. Tohle je Rose Hathawayová a Sydney Ivaškovová.“

Když se člověk představil morojským královským příjmením, obvykle to vyvolalo přinejmenším údiv. Ale bylo evidentní, že tahle žena nevnímá nic než Dimitrijovo a Rosino jméno. Jasně jsem na ní viděl, jak na ně pohlíží se zbožnou úctou, jakou jsem viděl už u mnoha lidí, kterým se tahle proslulá dvojka představila. A zároveň se ta obezřetná a přísná strážkyně vstupu změnila v omdlévající fanynku.

„Panebože,“ vydechla. „Hned jste mi připadali povědomí! Viděla jsem vás na fotkách! Měla jsem vás poznat hned! To je tak trapné. Pojďte dál, pojďte dál. Mimochodem, já jsem Mallory. Přece tady nebudete stát v lese! Musíte mít za sebou náročnou cestu. Pojďte si odpočinout a najíst se. Panebože.“

Následovali jsme ji úzkou cestičkou, která nás nakonec dovedla na velikou mýtinu uprostřed lesa. Ukázalo se, že Divoká borovice je skutečně něco mezi táborem a hotelovým rezortem. Vlastně mi připomínala westernové městečko. Docela dobře jsem si tady dovedl představit nějakou tu přestřelku. V řadách tu stály hezké chatky a zdálo se, že osada je rozdělena na komerční a obytnou část. Dhampýři, většinou ženy a děti, se tam pohybovali mezi domky a někteří z nich se zastavovali, aby si nás mohli prohlédnout. Mallory nás vedla k velké chatě, která stála uprostřed mezi komerční a obytnou částí.

Vešli jsme do jakési kanceláře a první věc, které jsem si všiml, byla, že tady mají zavedenou elektřinu. To jsem považoval za dobré znamení a zadoufal jsem tedy i v tekoucí vodu. Za stolem seděla postarší dhampýrka s blond vlasy prokvetlými stříbrem a něco ťukala do počítače. Na krku měla taky medailón s modrými okraji. Když nás uviděla, vstala, opřela se o zeď a prsty si zahákla za opasek u džínů. Na nohou měla vysoké kožené boty, které jen posilovaly iluzi Divokého západu.

„Na kohopak jsi to narazila, Mallory?“ zeptala se pobaveně.

„Lano, neuvěříš, kdo je tohle,“ vykřikla Mallory. „To je –“

„Rose Hathawayová a Dimitrij Belikov,“ řekla namísto ní Lana. Zrak jí padl na Sydney a na mě a povytáhla obočí. „A Adrian Ivaškov a jeho proslulá manželka. Byla jsem u královského dvora. Znám všechny celebrity.“

„Nejsme žádný celebrity,“ namítl jsem. Jednou rukou jsem objal Sydney kolem ramen a kývl jsem směrem k Rose a Dimitrijovi. „Ne jako tihle dva.“

Lana se na nás usmála a v koutcích očí se jí objevily vrásky. „Nejste? Váš sňatek byl zdrojem mnoha spekulací.“

„Myslím, že byl spíš zdrojem pomluv, což z nás celebrity nedělá.“ Ale už když jsem ta slova vypustil z pusy, uvědomil jsem si, že mezi tím vlastně žádný rozdíl není.

„Každopádně vás ráda poznávám. Vás všechny.“ Lana k nám přistoupila a se všemi si potřásla rukou. „Taky jsem slyšela od Olive, jakou skvělou práci jste odvedl při vývoji protistrigojí vakcíny, lorde Ivaškove.“

Nadechl jsem se, abych řekl, že ve vývoji vakcíny jsme zrovna moc štěstí neměli, ale pak mě zarazilo něco jiného. „Takže vy znáte Olive?“

„Samozřejmě,“ přisvědčila Lana. „Znám tady všechny.“

„Lana je naše vůdkyně,“ vysvětlila Mallory.

Lana se zachechtala. „Spíš tady vedu administrativu. Předpokládám, že jste přijeli za Olive, že ano?“

„Pokud nám dovolíte se s ní setkat,“ řekl zdvořile Dimitrij. „Budeme vděčni za jakoukoli vaši pomoc.“

„To nezáleží na mně, ale na Olive.“ Lana nás chvíli probodávala pohledem, jako by se chystala něco rozhodnout. Nakonec nepatrně přikývla. „Zavedu vás k ní sama. Ale nejdřív si dejte večeři a odpočiňte si. Vím, že cesta sem není snadná.“

Poděkovali jsme jí za pohostinnost, ale jen těžko jsme mohli odpočívat, když jsme věděli, že už jsme u Olive tak blízko. Rose a Dimitrijovi jsem o ní všechno pověděl hned, jak jsme se sešli v Houghtonu – tedy alespoň všechno, co jsem věděl. Znepokojilo je to stejně jako mě a taky dospěli k názoru, že se zřejmě děje cosi zlověstného, když musí svoje těhotenství skrývat. Byl jsem přesvědčený, že pokud ji někdo opravdu znásilnil a my přijdeme na to, kdo, Dimitrij to nenechá bez následků.

K večeři nám dali sendviče s kuřecím salátem, což bylo překvapivé jídlo uprostřed divočiny mezi polovampýry. Sydney se bez váhání do sendviče zakousla, což vypovídalo mnohé o tom, jak už si na vampýry zvykla. Mezitím mi Lana jasně řekla, že tady nejsou žádní oficiální dárci, a ať mě ani nenapadne požadovat krev od někoho ze zdejších dhampýrů. Hlas se jí přitom trochu zadrhával, což mě v kombinaci s tím, co jsem o takových komunách věděl, přivedlo na myšlenku, že jsou tu možná dhampýrky, které svou krev prodávají Morojům stejně jako svá těla. To bylo temnou stránkou těchhle táborů, a proto také měly tak špatnou pověst. Jistě se takových praktik nezúčastňovaly všechny dhampýrky, ale zřejmě se to stávalo dost často.

Po večeři Lana dodržela slovo a sama nás provedla po osadě. Jak jsem předpokládal, některé budovy sloužily k obchodu.

„Pravidelně jezdíme nakupovat zásoby do Houghtonu,“ vysvětlila. „Ale taky se snažíme být v rámci možností soběstační. Pěstujeme si tady zeleninu a taky si vyrábíme vlastní oblečení.“ Kývla směrem k jedné chatce, kde na verandě ve světle lucerny seděly dvě dhampýrky a šily. Soumrak se rychle blížil. Zamávaly nám na pozdrav. Jak jsme procházeli kolem dalších domků, Lana na ně ukazovala. „Tohle je Judyin obchod – ona dokáže spravit snad úplně všechno. A tady máme zdravotnické středisko. Vede ho April, ale ta zrovna odjela na nákupy. Věci, které potřebuje, se dost obtížně shánějí. Tamhle je Brianina škola.“

„A tamhle máte solární panely,“ poznamenala Sydney. „To je chytrý nápad.“

Lana se celá rozzářila, jak ji to potěšilo. „To byl Taliin nápad. Měli jsme tady sice zavedenou elektřinu, ale ona vymyslela, že bude příhodné mít po ruce obnovitelný zdroj.“

Ze jmen všech zmiňovaných jsem nabyl dojmu, že tu žijí pouze ženy a mužského pohlaví jsou jen některé děti. Takže pro mě byl celkem šok, když jsem uviděl morojského muže, jak kráčí mezi chatkami, které stály stranou od ostatních. Lana si všimla, kam se dívám, zamračila se a rezignovaně si povzdechla.

„Ano. Tam žijí dívky, které slouží k ,pobavení‘ mužským hostům.“

„Proč jim to nezakážete?“ zeptal se Dimitrij se zachmuřeným výrazem.

„Protože některé by to dělaly stejně. Vyplížily by se a provozovaly to někde na nebezpečném místě. Já mám radši všechno pod kontrolou. Někteří muži si chtějí prostě jenom užít a tady jsou dívky, které to tak berou a nic víc nečekají…“ Během řeči Lana sledovala toho Moroje. Tiskla se k němu dhampýrka a oba se smáli a vedli nějaký důvěrný rozhovor. Prošli kolem nás a já si pomyslel, že ho ta dhampýrka nejspíš vyprovází k východu. Zaznamenal jsem, že medailón na jejím krku má červené okraje. Jakmile se vzdálili, Lana se k nám obrátila. „S některými muži jsou jenom problémy. Na ty tady musím dohlížet – a někdy je i násilím vyhodit.“

„Netušíte, s kým se Olive zapletla?“ zeptal jsem se.

Lana pokračovala v chůzi a vedla nás k obytným chatkám vzdálenějším než ty, odkud odcházel ten Moroj. „Ne. Je to její věc, takže jsem na ni nenaléhala. Neměla žádné pánské návštěvy, to vám říct můžu. A nezdá se, že by měla nějaké milostné zájmy.“

„Zajímá se o ni jeden moc slušný dhampýr,“ řekl jsem. „Jenže s ním i se všemi ostatními přerušila styky.“

„To je velká škoda,“ poznamenala Lana. Zastavila se před hezkou chatkou se zelenými okenicemi. „Ale kdo jsem já, abych mohla někoho soudit? Všichni bojujeme svoje bitvy tak dobře, jak jen svedeme.“

Celkem moudrá na šerifku z lesů, poznamenala teta Taťána.

Lana zaklepala na dveře a v hlavě mi pořád zněla její slova. Otevřela dhampýrka s kudrnatými vlasy. Jakmile spatřila Lanu, usmála se. „Ahoj, mami.“

„Ahoj, Diano.“ Lana ji políbila na tvář. „Je tady někde Olive?“

Diana si prohlížela naši skupinku, přičemž nejdéle spočinula zrakem na mně. Nelíbilo se mi, že mě tu všichni považují za toho nejhoršího. Je smutné, že podezření nevyvolává alchymistka, nýbrž Moroj. „Jasně,“ odpověděla. „Dojdu pro ni.“

Zmizela v chatce. Čekali jsme a já si uvědomil, že tajím dech. Sydney vycítila moji nervozitu a stiskla mi ruku.

„Prostě nemůžu uvěřit, že ji teď najednou uvidíme – po tom všem, co se stalo. Žádná monstra z lávy. Žádné bitvy s éterem.“ Selhával mi hlas a musel jsem se odmlčet. „Mám dojem, že když teď Olive uvidím a třeba jí pomůžu, nezklamu Charlotte…“

Sydney mi stiskla ruku pevněji. „Nezklamal jsi ji, Adriane. To ona se tak rozhodla.“

Možná, že kdybys byl silnější a použil ve snu víc éteru… Teta Taťána se v mojí hlavě odmlčela, abych mohl zpracovat tu myšlenku. Možná by na tom teď nebyla tak, jak je.

Buď zticha, vyštěkl jsem na přízrak. Sydney má pravdu. Není to moje vina. Charlotte se tak rozhodla.

Když to říkáš, opáčila teta Taťána.

Vtom vyšla na verandu Olive a měla na sobě stejné ručně vyrobené oblečení, v jakém jsem ji viděl ve snu. A stejně jako ve snu bylo její těhotenství jasně patrné. Když uviděla Lanu, začala se usmívat, ale jakmile si všimla nás ostatních, strnula.

„Ne,“ řekla a couvla. „Ne, ne, ne.“

Rose k ní přiskočila. „Olive, počkej. Prosím. Chceme s tebou mluvit. Chceme ti pomoct.“

Olive zběsile vrtěla hlavou. Lana ji jednou rukou objala. „Zlatíčko, opravdu by sis s nimi měla promluvit.“

„Nechci!“ vykřikla Olive. Dívala se z jednoho na druhého a vypadala jako zvíře chycené v pasti. Bylo mi jí líto. Jakmile si pořádně prohlédla Sydney, vykřikla: „Alchymistka!“

„Už k nim nepatřím,“ vysvětlila Sydney. „Jsem tady, abych ti pomohla, stejně jako všichni ostatní.“

„Sydney znáš,“ připomněl jsem Olive. „Jí můžeš věřit.“

Olive se pořád tvářila vyděšeně, ale aspoň už přestala zírat na Sydney. „Nikomu z vás nemám co říct!“

„Tak nic neříkej,“ prohlásil jsem. „Jenom mě vyslechni. Pojď se se mnou projít. Jenom se mnou. Chci ti povědět, co se děje s Charlotte. Všechno mluvení klidně obstarám sám.“

Když Olive uslyšela jméno své sestry, přestala couvat do hlubin chatky. Odhrnula si z obličeje prameny dlouhých černých vlasů a zadívala se na mě očima plnýma slz. „Charlotte? Je v pořádku? V tom snu…“

Ukázal jsem za sebe. „Pojď se projít. Všechno ti povím.“

Po chvíli váhání Olive přikývla a sestoupila z verandy. Sydney můj opatrný přístup chápala a tiše si zachovávala odstup. Na druhou stranu Rose by se nejradši vydala na procházku s námi, ale rychle jsem na ni zavrtěl hlavou. Dimitrij jí stiskl paži, aby zdůraznil, oč ji žádám. Věděl jsem, že Olive má Rose i Dimitrije ráda a že ví, že to s ní oba určitě myslí dobře, ale teď by toho na ni bylo moc. Strach z toho, že by ji vyslýchala celá skupina, byl pravděpodobně důvodem, proč se uchýlila sem do lesů. Usmál jsem se na ni, abych ji uklidnil, a málem už jsem si vypomohl trochou nátlaku, ale na poslední chvíli jsem si to rozmyslel. Jelikož vyrůstala se svou sestrou, která je uživatelkou éteru, mohla by to poznat a nabýt z toho dojmu, že ji chci přemoct.

„Hezké místo,“ poznamenal jsem, když jsme se vydali po cestičce mezi chatkami. Vysoké stromy nám nad hlavami vytvářely baldachýn a ve větvích zpívali v blížícím se soumraku ptáci.

„Pověz mi o Charlotte,“ vyzvala mě Olive. Nemarnila čas společenskou konverzací. „Je v pořádku?“

Zaváhal jsem. „Víceméně. To, co udělala v posledním snu…, vyžadovalo spoustu éteru. Spoustu.“ Pokoušel jsem se najít vhodná slova, kterými bych nějak mírně vyjádřil, že se Charlotte úplně vypálila a pravděpodobně přišla o rozum. „Tolik éteru si vybere svou daň. Doktoři říkají, že teď, ehm, hodně spí a mluví z cesty. Ale to se může změnit. Snad bude v pohodě, až se z toho dostane.“

Olive zírala prázdným pohledem před sebe. „Proč mě prostě nenechala na pokoji? Proč tak trvala na tom, že mě musí najít? Nikdy neměla takhle riskovat!“

„Má tě moc ráda,“ řekl jsem. „A myslím, že Neil taky.“

Oliviny oči se zase zalily slzami. „Ach, Neil. Jak mu můžu říct, co se stalo?“

Zastavil jsem se a zadíval se na ni. „Hele, ať už se to stalo jakkoli, on to pochopí. Nebude se starat o to, co ti udělal jiný chlápek. Teda nejspíš mu bude chtít nakopat zadek, ale určitě tě nebude odsuzovat nebo to používat proti tobě. Je do tebe blázen. Pomůže ti a podpoří tě. Jako my všichni.“

Její zoufalství vystřídal nechápavý výraz. „Jiný chlápek?“

„No… jo.“ Podíval jsem se na její zaoblené břicho. „Je přece jasný, že s tím má něco společnýho nějaký Moroj. A jestli tě znásilnil, měla bys nám to povědět. Předáme ho spravedlnosti.“

Připadalo mi směšné použít termín „předat spravedlnosti“ v téhle osadě jako z Divokého západu. Olive se nad tím ale vůbec nepozastavila, protože nechápala. „Ne, ne. Ty… ty to nechápeš. Vůbec to nechápeš.“

„Tak mi to pomoz pochopit,“ řekl jsem a stiskl jí ruce. „Pomoz mi to pochopit, ať ti můžu pomoct. Slíbil jsem to Charlotte.“

„Adriane? Jsi to ty?“

Hlas, který se ozval, jsem hned nepoznal. Otočil jsem se, abych se podíval, kdo to je. Na procházku jsme se vydali náhodným směrem a až teď jsem si uvědomil, že máme dobrý výhled na „chatovou čtvrť červených luceren“. Z jedné chaty zrovna vycházel Moroj a podle jeho potácivé chůze bylo znát, že si tady v lesích užívá všeho dosyta.

„Jsi to ty!“ vykřikl a vítězoslavně dupl nohou. „Já to věděl.“

Po několika vteřinách jsem ho konečně dokázal zařadit. „Strejda Rand?“ dotázal jsem se nevěřícně.

Došel až k nám a usmál se. „Jsem to já.“

Skoro jsem tomu nemohl uvěřit. V životě čekám jakékoli fantastické a neuvěřitelné věci. Bitvy éterem? Žádný problém. Moje žena proměněná v kočku? Jistě, proč ne? Takže bylo ohromující, že mě teď úplně vykolejila přítomnost příbuzného, na něhož jsem si nevzpomněl už celá léta. Rand Ivaškov byl starší bratr mého táty a naposledy jsem ho viděl, když jsem byl ještě malý. Rodina ho sice oficiálně nevydědila, ale už od útlého věku mi bylo jasné, že jsou všichni radši, když se s nimi nestýká. Můj otec převzal na královském dvoře jeho povinnosti a poslal Randa pryč ze země s úkoly, které nemohl pokazit a které ho především měly udržet co nejdál od nás ostatních. Jednou, když jsem se jako teenager dostal do průšvihu na zakázané party, moje matka se přimlouvala u otce, aby mě tolik netrestal. „Koneckonců,“ řekla, „není tak špatný jako tvůj bratr.“

Je to packal, zašeptala teta Taťána. Ostuda. Víc než čest rodiny ho zajímají ženy a víno.

To nezní moc odlišně od toho, co by se dalo říct o mně, uznal jsem.

Ušklíbla se. To těžko. Tvoje rodina by tě nikdy neposlala pryč, aby se tě zbavila.

Naposledy jsem slyšel, že Rand pobývá někde v Evropě. Rozhodně jsem tedy nečekal, že na svého strýce narazím tady, v severním Michiganu. „Co tady děláš?“ zeptal jsem se.

„Totéž, co ty,“ odpověděl a mrkl na mě. Měl stejně tmavozelené oči jako já, a přestože měl vlasy místy prokvetlé stříbrem, nebyl tak šedivý jako můj otec. Možná, že život s ženami a vínem není tak stresující jako úctyhodný život v morojské radě. Rand byl vysoký dokonce i na Moroje, takže se musel sklonit, aby si mohl prohlédnout Olive. Ta se ke mně vyplašeně přitiskla. „Pěkná,“ poznamenal. „A vidím, že tu rozjíždíš postranní rodinnou linii, co? Taky jich pár mám. Tyhle dhampýrky rodí jako –“

„Tak to není,“ přerušil jsem ho. Už mě unavovalo to vysvětlovat. „Já nejsem… Olive je jen kamarádka, za kterou jsem přijel na návštěvu.“

Strýc Rand pookřál. „Takže je k mání? Ještě jsem ji tu neviděl –“

„Ne,“ procedil jsem skrz zuby. „Není k mání. Podívej, rád jsem tě viděl a tak dále, ale teď opravdu není vhodná doba ani místo. Musím už jít.“

Otočil jsem se a naznačil Olive, že bychom se měli vrátit do Dianiny chatky. K mému údivu mě Rand popadl za paži a otočil mě zase zpátky. Takhle zblízka jsem málem omdlel z odéru vodky, který se z něj linul.

„Nebuď takový!“ prohlásil zapáleně. „Snob jako všichni ostatní z rodiny. Tvůj táta a jeho nejsvatější žena se ke mně vždycky chovali, jako bych nebyl dost dobrý, abych se s vámi mohl stýkat. O tobě jsem taky slyšel pěkné věci – a vidíš snad, že bych tě odsuzoval? Máme toho hodně společného.“

Vytrhl jsem se mu a vykročil k odchodu. „To si nemyslím.“

„Jsi stejný jako oni!“ Rozběhl se za mnou opileckým vrávoravým krokem. Těžko říct, jestli měl v úmyslu mě praštit nebo znovu chytit za paži, ale už jsem to nezjistil, protože mezi nás náhle skočila tmavá postava a pravým hákem strýce odmrštila. Dimitrij se díval na mého strýce rozpláclého v trávě s výrazem nejvyššího odporu. Potom k nám doběhla i Rose, Sydney a Lana.

„Co se tady sakra děje?“ vykřikla Rose.

„Díky,“ řekl jsem Dimitrijovi. „Ale nemyslím, že jsme potřebovali až takhle zasáhnout. Zvládal jsem to sám.“

„Je to zvíře,“ zavrčel Dimitrij. „Nemá tady co dělat.“

„No, to asi jo –“ Zarazil jsem se, když mi došel smysl Dimitrijových slov. „Ty ho znáš, nebo co?“

Dimitrij mě probodl pohledem. „Ano. A ty?“

„Jo,“ přisvědčil jsem. „Je to můj strejda. Rand Ivaškov.“

„Fakt?“ Dimitrijův tvrdý výraz se nezměnil. „Je to můj otec.“

10. kapitola

Sydney

A najednou těhotenství Olive Sinclairové nebylo tou nejvíc ohromující věcí na pořadu dne. Nebo s ním přinejmenším mohla v bizarnosti soupeřit další záležitost.

Všichni jsme trapně postávali uprostřed cestičky a kolem nás vesele prozpěvovali ptáci, což dodávalo tomuhle nečekanému rodinnému odhalení ještě neskutečnější atmosféru. Dokonce i vždy výřečná Rose teď stála s otevřenou pusou. Ten Moroj, Rand Ivaškov, nevěřícně zíral na Dimitrije, jako by viděl ducha. Už se přestal naparovat a nejistě couval.

„No to mě podrž! Opravdu jsi to ty, Dimko.“ Olízl si rty a pokusil se o úsměv. „Vypadáš celkem dobře na to, žes býval nemrtvý, co?“ Podíval se po nás ostatních a čekal, že se snad jeho vtipu budeme smát. Mlčeli jsme. Dimitrij se obrátil na Lanu.

„Dělá vám tady problémy?“ zeptal se jí zdvořile. „Nemůžete se ho zbavit? Milerád to za vás vyřídím.“

„Postaráme se o něj sami,“ opáčila. Jako na nějaký nevyřčený signál se za ní objevila Mallory spolu s další dhampýrkou, která vypadala, že má na starosti ostrahu. Mallory už vůbec nepůsobila jako zasněná fanynka. Vypadala výhrůžně jako každá jiná strážkyně, kterou jsem kdy potkala.

Rand se trochu uklidnil. „No vidíte. Není třeba jednat ukvapeně.“

Lana na něj upřela zlostný pohled. „To neznamená, že jste tady vítán.“

„Hej,“ prohlásil, když se mu vrátila jeho sebejistota. „Mám plné právo tady být. Šel jsem navštívit Elaine. Bydlí tady a může přijímat hosty.“

„Může přijímat hosty, o kterých sama usoudím, že jsou vhodní,“ opravila ho Lana a dala si ruce v bok. „A už jsem vám říkala několikrát, že nechci, abyste tady pil.“

Pozvedl ruce v gestu, které mělo nejspíš působit smířlivě. „Dobře. Už si nedám ani kapku. Přísahám. Ale teď mě nemůžete vyhodit – ne, když je tady můj syn a synovec. Tohle je vlastně rodinné setkání.“

Rose se konečně zmohla na slovo a obrátila se k Dimitrijovi. „Vážně? Tenhle chlap? Víš to jistě?“ Chápala jsem, že tomu nemůže uvěřit.

Dimitrij chladně a bez mrknutí oka hleděl na Adrianova strýce. „Stoprocentně. Ale myslel jsem, že cestuje někde po Evropě.“

Rand zavrtěl hlavou. „Tam jsem nebyl už léta. Nate mě tam poslal vyřizovat jistou záležitost, ale pak řekli, že už moje poradenské služby nepotřebují. A jakpak se má Olena?“

„Už nikdy přede mnou nevyslovuj jméno mojí matky,“ zavrčel Dimitrij.

„Vážně?“ zopakovala Rose. „Tenhle chlap?“

Zmínka o Dimitrijově matce a Adrianově otci – kterého snad nikdo neoslovoval Nate – způsobila, že jsem si uvědomila to ohromující zjištění. Adrianovi to taky došlo a poklesla mu čelist. „Takže… to znamená…, že jsme bratranci?“ vykřikl a otočil se k Dimitrijovi.

Rose vykulila oči ještě víc.

Olive se vedle nás zavrtěla a dala si ruku za záda. Ačkoli pro nás tohle rodinné drama bylo strhující, dovedla jsem si představit, že ji asi příliš nezajímá, vzhledem ke všemu, co se v jejím životě odehrálo. Dimitrij k ní okamžitě přiskočil a podepřel ji paží. „Jsi unavená. Nemusíš tady stát a trpně to všechno sledovat. Doprovodím tě zpátky.“ Vykročil s Olive zpět k Dianině chatce, ale ještě se zarazil a pohlédl na Lanu. „Udělejte s ním, co chcete, ale kdybyste si přály, moc rád vám pomůžu se ho zbavit.“

„My to vyřídíme,“ odpověděla.

Dimitrij přikývl a odváděl Olive jako nějaký rytíř ze surrealistické pohádky. Rose vypadala, že neví, jestli má jít s nimi nebo zůstat, ale nakonec se vydala za nimi. Lana se obrátila k Adrianovi a ke mně.

„Zaručíte se za něj, když zůstane?“

„Za strejdu?“ podivil se Adrian. „Ani náhodou. Neviděl jsem ho už roky. Vůbec nic o něm nevím.“

„Ale no tak,“ vykřikl Rand. „Jsme přece rodina. A Lano, nemůžete mě přece vyhodit. Za chvíli zapadne slunce. Slyšel jsem, že minulý týden se tu vyskytli Strigojové.“

Uvažoval jsem, jestli si to vymyslel, aby mohl zůstat, ale Lanin vážný výraz prozrazoval opak. „Dobře. Noc můžete strávit v části pro hosty v přední části osady.“

Ukázal k soukromým chatkám. „To není třeba. Elaine mě jistě –“

„V části pro hosty,“ zopakovala Lana o něco hlasitěji. „Nebo můžete odejít hned.“

Rand dramaticky vydechl, jako by mu ukřivdila, a ne poskytla laskavost. „Fajn. Vyprovodíš mě tam aspoň, Adriane? Pak se můžeš vrátit k té dhampýrce, cos ji zbouchnul.“

Adrian se zamračil, ale neopravil ho. Lana už se obrátila k odchodu a já s Adrianem jsme neměli na vybranou a museli jsme Randa doprovodit. Obě strážkyně šly za námi v patřičné vzdálenosti do přední části osady. Lana nemínila nechat Randa bez dozoru.

„Jak se má tvůj táta?“ zeptal se Rand družně. „A máma?“

„Už spolu nežijí,“ odpověděl Adrian. „Myslel jsem, že to víš.“

„Nate se mnou nemluví. Nikdo se mnou nemluví. Veškeré informace mám z drbů z druhé ruky.“ Vyznělo to, že je z toho rozčarovaný. Došlo mi, že lituje sám sebe.

„Možná bys o tom měl přemýšlet,“ poradil mu Adrian. „Když s tebou nikdo nemluví, možná není problém v nich, ale v tobě.“

Rand střelil po Adrianovi křivým pohledem. „Nechovej se tak povzneseně a ušlechtile. Říkal jsem ti, že jsem o tobě slyšel. O tobě a tvojí… lidské ženě.“ Náhle se zastavil, jak mu to došlo. Zadíval se na mě a pak zase na Adriana. „Počkej… To je ona? Alchymistka? A ty s ní jen tak chodíš na veřejnost? To se vůbec nestydíš?“

Adrian zůstal pozoruhodně klidný. „Jmenuje se Sydney. A nemáme se za co stydět. Dřív spolu lidé a Morojové běžně uzavírali sňatky. U Udržovatelů to dělají dodnes. Se Sydney se milujeme. To je všechno, na čem záleží.“

Rand nevěřícně zavrtěl hlavou. „No, v tom případě vítej do rodiny, Sydney. Takhle už aspoň nejsem ten největší skandalista.“ Podíval se na Adriana. „Ale to ti povím, že naše teta by se obracela v hrobě, kdyby věděla, cos udělal.“

„Myslím, že by jí to nevadilo. Znám ji moc dobře,“ prohlásil Adrian. Po chvilce si uvědomil, co vlastně řekl. „Teda, znal jsem ji moc dobře,“ opravil se. Pozorně jsem si ho prohlížela a snažila se poznat, jestli mu uklouzla pravda. Ačkoli se mi přiznal, že svou tetu slyší v hlavě, už dál nerozváděl, jak často s ní mluví. Vypadal, že ho to nerozhodilo, a dál věnoval pozornost Randovi. „Proč

jsi nepřijel na její pohřeb?“

Rand pokrčil rameny a zpomalil, jelikož už jsme se blížili k budově označené nápisem HOSTÉ. „Nemám rád pohřby. A taky jsem se o tom dozvěděl pozdě, takže bych to ani nestihl. Byl jsem zrovna v Evropě.“

„V Rusku?“ zeptala jsem se. Sama jsem v Rusku strávila dlouhou dobu a jistě bych si pamatovala, kdybych v morojských kruzích narazila na někoho tak odporného, jako je Rand Ivaškov.

„Ve Francii,“ řekl Rand. „V Rusku už jsem nebyl hodně dlouho.“

„No, přinejmenším jednou jsi tam byl,“ připomněl mu Adrian. „Pokud je Dimitrij vážně tvůj syn.“

Rand se narovnal. „To je. A byl jsem tam hodněkrát. Ale ta rodina si mě necenila, a tak jsem tam přestal jezdit.“

Adrian si ho pozorně prohlédl. „Vážně? A to je celý příběh? Dimitrij sice působí dost drsňácky, ale dokáže odpouštět. Jinak to asi nejde, když byl dřív Strigoj. Ale na tebe vážně zuří.“

Rand sklopil zrak. „S jeho matkou jsme spolu nějak přestali vycházet. Kluci takové věci někdy berou dost přehnaně, to je vše.“ Vykročil na verandu chaty. „Jdete dál? Můžete si tady zajistit pokoj, než dorazí ostatní, co se taky budou chtít ubytovat.“

„My tady bydlet nebudeme,“ řekl Adrian.

Rand ukázal na tmavnoucí nebe na západě. „Musíte se přece zdržet přes noc. A tohle je jejich jediný volný dům pro hosty. Kde jinde byste chtěli přespat?“

S Adrianem jsme si vyměnili pohledy. Neměli jsme v plánu zůstat přes noc. „Tady ne,“ prohlásil tvrdošíjně. „Ne s tebou.“

„Klidně si mě zavrhuj, ale v rámci svých možností jsem udělal, co se dalo,“ zavrčel vztekle Rand. „Nikdy jsem nezapadl mezi ostatní, nikdy jsem nehrál podle jejich pravidel a jeden po druhém mě odmítali. Tobě se to taky stane, jen počkej. To je cena za to, že sis vzal ji. Ztratil jsi všechno, cos mohl mít, přišel jsi o všechno, kam jsi to jakožto Ivaškov mohl dotáhnout. Brzy poznáš, jaké to je, potloukat se světem z místa na místo.“

„Musíme se vrátit za našimi přáteli,“ pověděl mu Adrian, uchopil mě za paži a vedl pryč. „Rád jsem tě potkal.“

„Neumíš lhát, chlapče,“ křikl za námi Rand.

„Měl pravdu?“ zeptala jsem se tiše, sotva jsme kousek poodešli.

„Že neumím lhát? Ne. Jsem vynikající lhář.“

Zastavila jsem se a přiměla ho taky se zastavit. Už byla celkem tma a jediné osvětlení poskytovaly lucerny, strategicky rozmístěné podél hlavní cesty. „Adriane, já myslím to, co řekl o mně… Vážně jsi mi obětoval tolik? Vždycky jsme mluvili jen o tom, že já musím utíkat před lidmi, ale ty ses vzdal královského života, abys –“

„Sydney,“ přerušil mě Adrian a vzal mi obličej do dlaní. „Takhle nikdy neuvažuj. Nelituju ničeho. To, že jsem s tebou, je to nejlepší, co mě v životě potkalo. Dokonalý rozhodnutí po životě plným klopýtání a chabýho úsudku. Klidně bych to všechno absolvoval znovu, jen abych mohl být s tebou. O tom nepochybuj. Nikdy nepochybuj o tom, co k tobě cítím.“

„Ach, Adriane,“ vydechla jsem a nechala se od něj obejmout. Nával emocí, který to ve mně vyvolalo, mě samotnou překvapil.

Pevně mě svíral. „Miluju tě. A když už, tak já nemůžu uvěřit, že ses všeho vzdala, abys mohla být se mnou. Kvůli mně jsi změnila celý svůj život.“

„Můj život začal, až když jsem tě poznala,“ pověděla jsem mu zapáleně.

Adrian se ode mě odtáhl a zblízka se na mě zadíval. „Když vidíš někoho jako on, jako strejda Rand, nejsi z toho nervózní? Nemyslíš, že bych jednou taky mohl být takový?“

Vytřeštila jsem oči. „Ne,“ odpověděla jsem skálopevně. „Ty přece vůbec nejsi jako on.“

Z Adrianova výrazu jsem usoudila, že on si tím zase tak jistý není a že se bojí, že zase upadne do svých temných depresí. Po nedávné práci s éterem pro Charlotte byl naštěstí jen o málo zranitelnější než předtím. Sice nepochyboval o mně a naší lásce, ale budoucnost, jakou nám předpověděl Rand – že se budeme potulovat z místa na místo, aniž bychom někde našli skutečný domov – se zdála velice reálná. Děsilo mě to a Adriana zjevně taky. Sledovala jsem, jak se snaží s velikým úsilím potlačit chmurné myšlenky a nasadit veselejší výraz.

„No, světlou stránkou toho všeho je, že můžeme oslavovat, že máme novýho člena rodiny.“

Málem jsem zapomněla na ohromující zjištění ohledně Adriana a Dimitrije. „Je to vážně pravda? Jak to, že jsi o tom nevěděl?“

Adrian smutně zavrtěl hlavou a vykročil dál. „Z toho, co jsem slyšel o Randových ,aktivitách‘, může mít po světě spoustu nemanželských dětí. Tak proč ne Dimitrije?“

„Jen mi připadá zvláštní, že se o tom Dimitrij až dosud nezmínil,“ poznamenala jsem.

„To mě taky překvapuje,“ uznal Adrian. Před sebou už jsme viděli Dianinu chatku. „Ale abych byl upřímný, nikdy mě nenapadlo, že má nějakýho otce. Prostě působí, jako by byl odjakživa dospělý. A když už bych si měl představit jeho otce, tak bych si představil jeho šedovlasou kopii, taky v koženým kabátu.“

Zasmála jsem se tomu a následovala ho na verandu chatky. Zaklepali jsme a zevnitř se ozvalo, abychom vešli dál. V malém obýváku tam seděl Dimitrij s Rose. Diana zjevně odešla. Olive ležela na rozedrané pohovce a byla hrozně bledá. „Už odešel?“ zeptal se Dimitrij. Jeho tón jasně naznačoval, koho tím míní.

S Adrianem jsme usedli na dřevěnou lavici. „Ne,“ odpověděla jsem. „Zůstává v domě pro hosty a myslí si, že my tam přespíme taky.“

„Dovedu si představit mnoho různých způsobů mučení, které bych podstoupil radši, než abych s ním zůstal pod jednou střechou,“ prohlásil smrtelně vážně Dimitrij.

„Doufám, že na to nedojde,“ poznamenal Adrian.

„Olive nám nabídla, že můžeme přespat tady,“ řekla Rose. „Jestli vám nevadí, že budeme spát na zemi.“

„Vzhledem k našim možnostem? Žádný problém.“ Adrian upřel pohled na Dimitrije. „Kdy jsi mi chtěl sdělit, že patříme do jedný velký rodiny?“

Dimitrijovi se obličejem mihl bolestný výraz. „Vlastně ani nevím.“

Adrian rozhodil rukama. „No tak. Máš přece dvě nebo tři sestry, ne? Ten chlap vás zjevně navštěvoval často. To tě vážně nikdy nenapadlo, že Rand Ivaškov může být příbuzný s jiným Ivaškovem, kterýho znáš?“

Dimitrijovi vztekle blýsklo v očích. „Celým jménem se nám nikdy nepředstavil. Vždycky byl jenom Randall. Věděli jsme jen, že je americký královský, který často pracovně cestuje. Nikdy jsme se ho na nic neptali. Moje matka ho měla ráda… Nějakou dobu.“

„Zmínil se, že spolu přestali vycházet,“ vložila jsem se do toho. „Tvrdil, že jste si ho necenili.“

Jiskřička hněvu v Dimitrijových očích se rozhořela v plamen. „Že jsme si ho necenili? Když byl opilý a nebylo po jeho, byl na moji matku hrubý.“

To zarazilo i Adriana. „A co se stalo pak?“ zeptal se tiše.

Dimitrij neodpověděl, ale Rose ano. „Dimitrij byl hrubý zase na něj,“ řekla.

Zavládlo ticho, ve kterém se ozývalo jen vrzání, jak se Olive vrtěla na pohovce. Mlčky všechno poslouchala a vypadala čím dál zbědovaněji. Adrian se na ni zadíval pohledem, který už dobře znám. Vždycky se dívá tak soustředěně, ale zároveň nepřítomně. Díval se na její auru. Nějakou dobu jsem ho peskovala, aby to nedělal, ale nakonec jsem to vzdala. Je to pro něj druhou přirozeností a kolikrát si ani neuvědomuje, že to dělá. Podle Soni to vyžaduje jen malé množství éteru, a tak jsem vznášela námitky jen v případech, kdy

musel pracovat s větší dávkou.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se jí Adrian ustaraně.

„Necítím se dobře,“ odpověděla. Přejela si rukou po břiše. „Mám bolesti. To mám celou dobu těhotenství.“

„Tvoje barvy jsou všude – je to jiný než předtím. Skoro jako bych se díval na aury dvou lidí, co se slily do jedný.“ Adrian povytáhl obočí. „Začínáš rodit?“

Zatvářila se překvapeně…, ale i vyděšeně. „Já… já nevím. Bolí to víc než obvykle, ale zbývá mi ještě měsíc do –“

Ozvalo se hlasité zvonění velkého železného zvonu. Rose s Dimitrijem okamžitě vyskočili. „Co to je?“ vyjekla Rose.

Dimitrij vytáhl zpoza svého opasku stříbrný kůl. „Varování před Strigoji. V Baje máme ten samý systém.“ Vyběhl ke dveřím a Rose ho těsně následovala. Dimitrij ještě ukázal ke krbu. „Rozdělejte oheň. Kdyby se tu objevil Strigoj, hoďte ho do plamenů.“

Už dál nerozváděl, jak bychom to měli provést – jestli hrubou silou nebo pomocí Adrianova éteru –, a oba dva zmizeli, než jsme se jich stihli na cokoli zeptat. S Adrianem jsme se na sebe podívali a nová hrozba nás okamžitě popohnala do akce. Malým kouzlem jsem oheň v krbu zvětšila na dvojnásobek. Oheň byl v boji proti Strigojům naší nejlepší zbraní. Dokážu ho vykouzlit ze vzduchu, ale mít po ruce přímý zdroj nám určitě pomůže.

Jakmile se plameny rozhořely, Olive vykřikla. Otočila jsem se k ní. Měla ruku položenou na břiše a obličej zkřivený bolestí. „Jsi v pořádku?“

„Myslím… Myslím, že miminko už chce přece jen na svět,“ vydechla.

Adrian zbledl. „Myslíš jako teď hned, nebo v blízké budoucnosti?“

Ta otázka byla natolik trapná, že odtrhla její pozornost od bolesti. „Já nevím! Nikdy předtím jsem nerodila!“

Adrian se podíval na mě. „Takže… ehm, ty víš, jak na to, že jo? Jak přivést na svět dítě.“

„Cože?“ zeptala jsem se zděšeně a zmocnila se mě panika. „Jak tě to napadlo?“

„Protože jsi dobrá ve všem,“ řekl. „Všechno, co o tom vím, mám jen z filmů. Dát vařit vodu. Roztrhat prostěradla.“

Jako obvykle jsem se upnula k logice, abych se uklidnila. „Voda se vaří kvůli sterilitě. Ale plátno? To není –“

Moje plácání přerušil křik zvenčí. Adrian si ochranitelsky stoupl před Olive a já vykouzlila v dlani ohnivou kouli. Všichni jsme beze slova zírali do tmy za oknem, ale neviděli jsme, co se tam venku děje. Slyšeli jsme vzrušené hlasy a další výkřik. Představivost mi pracovala na plné obrátky.

„Kéž by tu byl Neil,“ zašeptala Olive.

„To bych si taky přála,“ řekla jsem a pomyslela si, že bych se cítila o moc lépe, kdyby stál ve dveřích se stříbrným kůlem.

Adrian stiskl Olive ruku. „Budeš v pořádku. Sydney a já tě ochráníme. Těmihle dveřmi neprojde nic, co nechceme.“

Vtom se dveře otevřely a objevil se v nich Rand Ivaškov se zběsilým výrazem.

„Co se tam venku děje?“ vykřikla jsem na něj.

Zabouchl za sebou dveře a klesl do křesla. „Strigojové. Dimitrij mi řekl, abych šel sem a zůstal tu s vámi.“ Nervózně pohlédl na trpící Olive. „Pro případ, že byste potřebovali pomoct.“

„Ne, pokud jsi tajně nevystudoval medicínu a netajil to před celou rodinou,“ vyštěkl Adrian.

„Kolik je tam Strigojů?“ zeptala jsem se.

Rand zavrtěl hlavou. „To nevím. Nejspíš jen pár, jinak bychom už byli všichni mrtví. Ale i pár jich dokáže napáchat velké škody.“

Olive vykřikla bolestí a my se k ní otočili.

„Další kontrakce,“ poznamenala jsem.

„Aspoň je mezi nimi ještě pár minut. Snad chlapeček počká, až to všechno skončí,“ řekla Olive.

„Jak víš, že je to kluk?“ zeptal se Adrian.

„Nevím to jistě,“ přiznala. „Mám jenom takovou předtuchu.“

„Já na předtuchy věřím,“ prohlásil vážně Adrian.

Ozval se další výkřik a já se pokusila Olive nějak rozptýlit. O porodech sice nevím všechno, ale vím, že takový stres těhotné ženě rozhodně neprospívá. „Jak ho pojmenuješ?“ zeptala jsem se jí.

Adrian se taky chytil. „Adrian Sinclair by znělo dobře,“ prohlásil.

Olive vyděšeným pohledem sledovala okno a dveře, ale přesto se nad tím vtipem pousmála. „Declan.“

„Hezké irské jméno,“ poznamenala jsem.

„To by šlo,“ souhlasil Adrian. „Declan Adrian Sinclair.“

„Declan Neil,“ opravila ho.

Uvažovala jsem, jak by se asi Neilovi líbilo, že po něm pojmenovala dítě jiného muže. V neustálém chaosu, který tu panoval už od našeho příchodu, jsme neměli příležitost promluvit si s Olive o okolnostech, které ji přivedly do zdejší komuny. A nezdálo se, že bychom to mohli v dohledné době probrat. Čas ubíhal a nikdo už nemluvil. Nemohli jsme dělat nic jiného než se dívat a čekat. Zvuky venku nakonec utichly a já nevěděla, jestli nás to má uklidnit, nebo ještě víc vyděsit. A ještě znepokojivější bylo, že Olive měla kontrakce čím dál častěji. Uvažovala jsem, jestli bychom přece jen neměli dát vařit vodu.

Dveře se znovu otevřely a já už málem na příchozího hodila ohnivou kouli, ale naštěstí jsem si včas uvědomila, že je to Rose. Obličej měla zmazaný hlínou a krví. „Dostali jsme je,“ řekla. „Nikdo z našich lidí nepadl, ale máme spoustu zraněných. Jejich doktorka je teď mimo osadu, tak jsme si říkali, jestli bys, Adriane, nemohl…“

Ani to nemusela dopovědět a hned jsem věděla, co od něj chce. Adrian to taky věděl. S bolestným výrazem se na mě podíval.

„Sydney –“

„Říkala, že nikdo neumřel,“ skočila jsem mu do řeči.

„Někdo může umírat,“ opáčil. „Hlavně když je doktorka pryč.“

Podívala jsem se na Rose. „Umírá někdo?“

Zaváhala. „Nevím. Ale někteří jsou na tom fakt dost špatně. Na ošetřovně jsem viděla spoustu krve.“

Adrian vykročil ke dveřím. „Tak jo. Jdu jim pomoct.“ Zarazil se a ohlédl se po Olive. „Ona taky někoho potřebuje. Hned. Už rodí. Sydney –“

„Ne, já jdu s tebou. Základy první pomoci ovládám,“ řekla jsem, ačkoli mou skutečnou motivací bylo dohlížet na Adriana. „Rose, můžeš pomoct Olive? Nebo sehnat někoho, kdo to zvládne?“

Rose se zatvářila, že na něco takového je stejně nepřipravená jako já, ale přesto rychle přikývla. „Pokusím se sehnat někoho, kdo ví, co dělat. Musí tady být spousta lidí, co už u porodu pomáhali. Sydney, určitě chceš jít s ním? Na cestě už je alchymista, aby pomohl zničit těla Strigojů.“

„Alchymista?“ vyjekla Olive.

Strnula jsem a náhle se mě zmocnila panika jiného druhu. „Na cestě?“

„Ještě nedorazil,“ upřesnila Rose. „Myslím, že říkali, že se jmenuje Brad nebo Brett nebo tak nějak. Pracuje v Marquette.“

„Neriskuj to,“ pověděl mi Adrian. „Zůstaň tady.“

Zaváhala jsem a bylo mi jasné, že by to bylo nejrozumnější. Bylo by hloupé riskovat po tom všem, co jsem musela udělat, abych se vyhnula dopadení od alchymistů. Jenže jsem se zároveň bála, co se může přihodit Adrianovi, když ho nechám samotného pracovat s éterem. Zavrtěla jsem hlavou. „Ten Brad nebo Brett tady ještě není. Až dorazí, schovám se.“

Adrianův výraz mi napověděl, že se mu můj plán vůbec nezamlouvá, ale než stačil něco říct, promluvila Olive. „Je jako ty?“ zeptala se mě s větším zájmem, než bych čekala. „Bývalý alchymista?“

Zavrtěla jsem hlavou. „To není moc pravděpodobné. Nejspíš je to normální alchymista s analytickým myšlením, který všechny vampýry považuje za nepřirozené stvůry.“

Olive se zatvářila ještě vyděšeněji a já si vybavila její strach, když mě tu uviděla poprvé. Rose se na ni usmála, aby ji uklidnila. „Já vím, že to vždycky nejsou vynikající osobnosti, ale tenhle nám aspoň pomůže s úklidem. Neboj. Bude to v pohodě. A já ti sem zatím pošlu někoho, kdo ti pomůže s děťátkem.“ Upřela tvrdý pohled na Randa. „Vy tady počkejte, dokud sem někdo nedorazí. Vy dva pojďte se mnou.“

S Adrianem jsme ji následovali potemnělou osadou a mě se zmocňovala hrůza, úplně jiná, než jakou jsem pociťovala během útoku Strigojů. Ve světle luceren podél cesty působilo všechno ještě zlověstnějším dojmem. Po Strigojích jsme neviděli ani stopy, dokud jsme ovšem nedošli k Lanině chatce, kde se shromáždili zranění. Bylo tam asi dvanáct zakrvácených a potlučených dhampýrek, které ostatní ošetřovali, jak nejlépe uměli. Dimitrij se k nám rozběhl, sotva nás uviděl.

„Díky za pomoc,“ vyhrkl. „Vím, že je to pro tebe těžké.“

„Vlastně to není vůbec těžký,“ opáčil Adrian.

„Adriane,“ varovala jsem ho. „Počínej si s rozumem. Ošetři jenom ty v opravdu kritickém stavu.“

Rozhlédl se po všech těch dhampýrkách na provizorních nosítkách. Rose měla pravdu, byla tu spousta krve. Vzduch naplňovaly výkřiky bolesti.

„Jak můžeme rozhodnout, kdo si zaslouží uzdravení?“ zeptal se tiše Adrian. „Pomysli na to, že všechny bojovaly, aby nás udržely v bezpečí.“

„Pomůžu ti je roztřídit,“ řekla jsem.

Dimitrij ukázal do vzdálené části místnosti. „Ty nejhorší případy jsou tamhle. Pomůže cokoli, co můžeš udělat. Já teď musím odejít. Ukázalo se totiž, že jeden unikl a je v lesích. Půjdeme po něm.“

„Jdu taky,“ vyhrkla Rose.

Dimitrij se krátce dotkl její tváře. „Potřebuju tě tady. Pomoz Sydney a Adrianovi.“

„Nám pomůžeš později,“ řekla jsem. „Teď sežeň někoho pro Olive.“

Rose povytáhla obočí a vyběhla hledat Lanu. S Adrianem jsme se pustili do ošetřování raněných. Pokusila jsem se ho znovu varovat, aby si při práci s magií počínal opatrně, ale nebylo to snadné. Soustředil se jen na utrpení kolem nás a na to, jak ho napravit. Pustil se do uzdravování a éter používal štědře. Aspoň že začal s kritickými případy, které mu ukázal Dimitrij. Já jsem ošetřovala lehčí rány za pomoci svých znalostí a zkušeností a doufala jsem, že Adrian pochopí, že není nutné používat éter úplně na všechny. Ovazovala jsem rány a dávala raněným vodu. Dokonce jsem si s některými povídala, abych je povzbudila. Většina pacientek byla při vědomí, a tak jsem se o ně starala a ujišťovala je, že všechno bude zase v pořádku. Každou chvíli jsem se zastavila a pohledem kontrolovala Adriana.

Mezi zraněnými byla i Mallory a spolu s druhou strážkyní na tom byla dost špatně. Obě ztratily spoustu krve. Mallory měla i několik zlomených žeber a podle Adrianova čtení její aury i vnitřní zranění. Vypadalo to, že jí Strigoj vykousl kus masa mezi krkem a ramenem, a ačkoli jsem jí to místo ovázala, nepřestávala krvácet. Mallory patřila k těm několika dhampýrkám v bezvědomí a teď se mi zdálo neskutečné, že ještě před pár hodinami omdlívala blahem z Rose a Dimitrije. Adrian se jí věnoval jako první a skoro úplně ji uzdravil. Byla jsem ráda kvůli ní, ale děsilo mě, kolik síly to muselo vyžadovat. Beze slova se přesunul k další pacientce.

Když byl s uzdravováním asi v polovině, přiběhla ke mně Rose. „K Olive jsem někoho poslala. Ale ty teď se mnou musíš jít nahoru. Ten alchymista už dorazil.“

Dovázala jsem obvaz a znovu Adriana upozornila, aby byl opatrný. Kývl na mě a já uvažovala, jestli mě vůbec vnímá. Jenže nebyl čas se tu dál zdržovat, když sem každou chvíli vkročí alchymista, který klidně může zničit všechno, co jsme s Adrianem udělali pro naši svobodu. S bušícím srdcem jsem následovala Rose do patra Laniny chaty. Když jsme tam doběhly, vydechla jsem úlevou. Nahoře to byla taková lepší půda, ale aspoň mě tu nikdo zespoda neuvidí. Bohužel to ale znamená taky to, že budu odtržená od dění dole.

„Rose,“ oslovila jsem ji, když se obrátila k odchodu. „Musíš se postarat, aby Adrian ne–“

Ve dveřích se najednou objevila dhampýrka a naléhavě k sobě zavolala Rose. Za dveřmi se ty dvě šeptem vzrušeně dohadovaly. Rose znepokojeně pohlédla na mě, načež následovala dhampýrku dolů ze schodů. Zůstala jsem tam sama skoro hodinu a nemohla jsem dělat nic než přecházet sem a tam a uvažovat, co se asi děje dole. Nakonec pro mě přišla Diana a řekla mi, že alchymista se přesunul do jiné části osady a že už můžu dolů, protože nemá důvod vracet se na ošetřovnu.

Na nic jsem nečekala a seběhla dolů. V šoku jsem zjistila, že skoro všechny pacientky, které předtím ležely zraněné na podlaze, už vstaly a vypadají dobře a zdravě. Adrian zrovna končil s uzdravováním a já na něj zírala s otevřenou pusou a nevěřila vlastním očím. „Adriane…, cos to udělal?“

Trvalo mu hodnou chvíli, než se ke mně otočil, a když to udělal, zděsila jsem se, jak ho to změnilo. Vypadal stejně špatně jako před chvíli ony – byl bledý, zpocený a leskly se mu oči. Chytila jsem ho za paži, protože jsem se bála, aby neomdlel vyčerpáním.

„Kolik jsi jich uzdravil?“ zašeptala jsem.

Polkl a prázdným pohledem se rozhlížel kolem. „Já… Já nevím. Kolik jsem jen zvládl…“

Stiskla jsem mu ruku a pocítila směsici vzteku a strachu. „Adriane! Tos nemusel!“ Rozhlédla jsem se a všimla si, že i ty, které měly jen lehká zranění – pár šrámů a modřin – teď vypadají úplně zdravě. Nevěřícně jsem se obrátila na Adriana. „To bylo plýtvání energií! Většina z nich by se uzdravila sama.“

Vypadal, že už se trochu vzpamatoval. „Mohl jsem jim pomoct…, tak proč ne? Když jsem s tím začal, bylo prostě těžké skončit… Tak o co jde?“

Než jsem to stihla vůbec zpracovat, došla k nám Rose. Tvářila se vážně. „Lidi…, něco byste měli vědět. Olive zmizela.“

Byla jsem tak ponořená do úvah o Adrianově mizerném stavu, že jsem si myslela, že jsem se přeslechla. „Jak to myslíš, že zmizela?“

„Praštila Randa po hlavě, takže upadl do bezvědomí. Než tam došla Lana, aby jí pomohla s porodem, tak utekla.“

Přestože byl Adrian omámený, tenhle podivný vývoj událostí ho zaskočil. „Olive… někoho uzemnila do bezvědomí…, když rodila? Jak?“

„Netuším,“ odpověděla smutně Rose. „Ale je pryč… Nejspíš uprchla do lesů.“

„Do lesů,“ zopakoval Adrian. Jak se ho zmocnila panika, naplnila ho novou energií. „Ona rodí. Ve tmě. Je tam pořád ten Strigoj?“

Rose nemusela odpovídat, její výraz odpověděl za ni. Adrian se okamžitě rozběhl ke dveřím a já těsně za ním. „Musíme jít,“ řekl. „Musíme ji okamžitě najít.“

Rose se nás pokusila zastavit. „Adriane, není bezpečné –“

Náhle dovnitř vpadl Dimitrij. „Našli jsme ji. Našli jsme je všechny. Musíš jít s námi, Adriane. Musíš jít hned.“

Bez vyptávání jsme ho následovali a já měla co dělat, abych jim stačila. Rose šla také. „Našels toho Strigoje?“ křikla na Dimitrije, když jsme procházeli centrem osady.

„Ano. Tamhle je.“ Dimitrij ukázal na dvě dhampýrky táhnoucí mrtvé tělo Strigoje. Hodily ho na hromadu ke třem dalším. U nich klečel člověk a poléval mrtvoly tekutinou z malé lahvičky. Alchymista, došlo mi. Přeběhla jsem vedle Rose tak, aby mě stínila. Alchymista byl naštěstí ponořen do práce.

„Tak co se stalo?“ chtěla vědět Rose.

„Nejdřív se dostal k Olive,“ vysvětlil Dimitrij. „Už porodila – tam v lesích. Chlapečka tam schovala. Našli jsme ho. Je v pořádku – malý, ale v pořádku.“

S Adrianem jsme z toho pořád byli tak ohromení, že jsme se nezmohli na slovo. Rose se ale vyptávat začala. „Proč za ní jdeme my? Proč jsi ji nepřivedl?“

Dimitrij nás vedl ven z osady do lesa. „Bál jsem se ji přesunout. Myslel jsem, že bude nejlepší nechat ji, kde je, dokud ji Adrian neuzdraví.“

Adrian se zašklebil. „Hele, já… já nevím, jestli mám ještě dost éteru, abych to zvládl. Kdybyste ji dokázali stabilizovat, než se trochu vzpamatuju…, nebo jestli na tom není tak špatně…“

Dimitrij na to nic neřekl, ale jeho výraz napovídal, že Olive je na tom opravdu zle. Pokračovali jsme dál do hloubi lesa za osadou. Když jsem si uvědomila, jaké to může mít důsledky, žaludek se mi sevřel.

Konečně jsme došli na mýtinu v lese. S lucernami tam stála Lana a dvě další dhampýrky. Doběhli jsme k nim a uviděli Olive, jak se opírá o strom a k hrudi si jednou rukou tiskne malý uzlíček. Když jsem se na ni pořádně podívala, pochopila jsem, proč se báli s ní pohnout. V obličeji byla tak bledá, že by klidně mohla být považována za Strigojku. Paži, kterou nedržela děťátko, měla téměř odtrženou od těla. Ze strany měla rozbitou hlavu, jako by s ní někdo praštil o něco tvrdého, a všude kolem byla spousta krve. Oči měla zavřené a mělce oddechovala.

Adrian se na ni chvíli díval a potom se zoufalým výrazem zavrtěl hlavou. „Nemůžu,“ vypravil ze sebe a málem se těmi slovy zadusil. „Nedokážu ani uvidět její auru. Došla mi… došla mi magie.“

Když Olive uslyšela jeho hlas, nadzvedla víčka. „To je… To je Adrian?“

Poklekl vedle ní. „Pššt, nehýbej se. Musíš odpočívat, dokud neobnovím svou magii a neuzdravím tě.“

Zmohla se na drsný smích, při čemž jí z pusy vytekl tenký pramínek krve. „Mně už žádná magie nepomůže, dokonce ani ta tvoje.“

„To není pravda. Jen potřebuju, aby se mi vrátily schopnosti.“

„Na to není čas,“ zašeptala. „Ale potřebuju… s tebou mluvit. O samotě.“

„Olive, musíš se šetřit,“ trval na svém Adrian, ale jeho slova vyzněla prázdně. Oba jsme věděli, že Olive už moc času nezbývá. Za chvíli nám vykrvácí před očima.

Děťátko v jejím náručí se rozplakalo.

„Běžte,“ poručil Dimitrij ostatním. Adrianovi a mně řekl: „Poskytněte jí takovou útěchu, jakou jen svedete.“

Chabě jsem přikývla, ale nedokázala jsem se soustředit na nic jiného, než abych nezačala plakat.

„Vezmi ho,“ řekla Olive, když všichni odešli, a strčila miminko Adrianovi.

Byla jsem si jistá, že nikdy v životě nedržel v rukou tak malé dítě, ale když k sobě uzlíček přivinul, děťátko se utišilo. Naklonila jsem se k němu, abych se na něj mohla podívat. Chlapeček byl tak maličký, že mi to připadalo neskutečné. Hlavičku měl pokrytou chomáči tmavých vlásků a díval se na nás překvapivě ostražitým pohledem. Byl zamotaný do něčí bundy. Adrian se nemotorně pokusil o kolébání.

„Pššt, tak tady jsi. Tady jsi, Declane. Declane Neile Sinclaire.“

„Raymonde,“ opravila ho Olive. Odmlčela se a vykašlala další krev. „Declan Neil Raymond.“

„Neilovo příjmení,“ poznamenala jsem.

„Musíte ho dát Neilovi,“ pověděla nám. „Až umřu.“

„Tak nemluv,“ řekl Adrian a bylo znát, že se hodně snaží nerozvzlykat se.

Zdravou rukou chytla Adriana za rukáv. „Nechápeš to. On je Neilův. Neil je jeho otec.“

Vzhledem k jejímu stavu nemělo smysl něco namítat ohledně dhampýří genetiky. Možná opravdu věřila, že otcem jejího dítěte je Neil. Možná mluvila obrazně. Podle toho, co jsem viděla u dvora, mi bylo jasné, že Neil ji miluje natolik, že pravděpodobně přijme její dítě za své tak jako tak. „Samozřejmě,“ řekla jsem něžně, abych ji uklidnila.

Odcházela rychle, ale teď jí přesto v očích probleskl hněv. „Ne, myslím to vážně. To dítě je Neilovo. Nikdy jsem s nikým jiným nespala.“

„Olive,“ oslovil ji vlídně Adrian. „To přece není možný.“

„Ne,“ zopakovala. Zavřela oči a já se na okamžik lekla, že došlo k nejhoršímu. Pak naštěstí oči zase otevřela. „Spala jsem jenom s Neilem. Jen jednou. A když jsem pak zjistila…, vyděsilo mě to. Nevěděla jsem, co se stalo… Musí to mít něco společného s tím, že jsem byla proměněna ze Strigojky zpět. S množstvím éteru, co jsem měla v sobě. Hrozně jsem se bála, že kdyby na to někdo přišel – Morojové nebo alchymisté –, chtěli by mi dítě vzít. Dělat na něm pokusy, jako dělá Soňa. A tak jsem se schovala. Schovala jsem se přede všemi. Dokonce i před Ch-Charlotte.“ Zadrhla se na jménu své sestry a pak se odmlčela, aby se mohla vydýchat, což pro ni bylo čím dál obtížnější.

To, co řekla, bylo nemožné. Dva dhampýři spolu nemůžou zplodit dhampýra. To se příčí zákonům světa. Ale jestli tomu Olive věří… Náhle jsem si vybavila její paniku, když mě uviděla a když pak zjistila, že sem míří další alchymista. „Proto jsi utekla,“ řekla jsem. „Bála ses toho alchymisty.“

Chabě přikývla a znovu otevřela oči. „Ty je znáš. Já nevím, jak je tohle možné, ale oni by na to určitě chtěli přijít. Sebrali by mi ho. Prosím, Adriane, Sydney. Nedovolte jim to. Ani Morojům. Skrývejte ho, dokud ho nedopravíte k Neilovi. Pak už ho bude ukrývat Neil. Neil ho udrží v bezpečí. Ale slibte mi…, že… se postaráte o jeho bezpečí.“

„Zůstaň s námi,“ vyhrkl Adrian naléhavě. Zrak se mi zamlžil slzami. „Ještě chvíli. Éter se mi vrátí. Vím to.“

Declan se v Adrianově náruči zavrtěl a znovu se dal do pláče. Olive pootevřela oči a usmála se. „Je tak sladký,“ řekla něžně. Zavřela oči, napětí v jejím těle povolilo a ona se sesula vpřed.

„Tady,“ vydechl Adrian. „Mám to… jiskřička éteru… Stačí, abych viděl aury…“

Sevřela jsem mu paži a ucítila, jak se mi po tvářích koulejí slzy. „Adriane…“

„To dítě tak září,“ řekl Adrian. Už taky plakal. „Jako hvězda. Ale ona… nemá nic. Už nemá auru, kterou bych mohl uvidět…“

11. kapitola

Adrian

Stáli jsme v lese a já jsem pořád držel Declana. Kupodivu usnul a naštěstí si neuvědomoval, do jak matoucího a srdcervoucího světa se právě narodil. Sydney se o mě opřela a já ji jednou rukou objal, zatímco v druhé jsem pořád svíral uzlíček s miminkem. Rose s Dimitrijem postávali opodál a zdrceně sledovali, jak dhampýrky odnášejí mrtvou Olive.

„Musíme jednat rychle,“ řekl jsem tiše. „Pokud chceme splnit její přání.“

Sydney na mě vzhlédla a zamrkala, aby rozehnala slzy. „Přece si nemyslíš… Ty jí věříš? Ohledně Neila?“

Neodpověděl jsem hned. „Viděl jsem je u dvora. Ty taky. Když celé tohle šílenství začalo, nemohl jsem uvěřit, že se vyspala s někým jiným. Teď to chápu. A když se na něj dívám – na Declana –, no, těžko to vysvětlit, ale je na něm něco výjimečnýho. Jeho aura. Jako by ji měl jemně poprášenou éterem. Něco takovýho jsme se pokoušeli se Soňou vytvořit. On to získal přirozeně.“

Sydney se zadrhl dech. „Jestli je to opravdu tak, bude se o něj zajímat spousta lidí.“

„Nemusejí se o něm dozvědět,“ prohlásil jsem neústupně. „V tom měla Olive pravdu a já jí slíbil, že ho budu držet v tajnosti. To je to nejmenší, co pro ni můžu udělat, když jsem jinak selhal.“

„Adriane –“

Nenechal jsem to Sydney dopovědět. „Musíme ho ukrýt. Pomůžeš mi?“

Soucítila se mnou a nezaváhala ani na okamžik. „Víš, že se nemusíš ptát.“

Políbil jsem ji do vlasů. „Budeme potřebovat pomoc.“ Mávl jsem na Rose a Dimitrije, aby k nám přišli. Poslechli okamžitě.

Rose polkla a tmavé oči se jí zaleskly slzami. „Adriane, moc mě to mrzí. Nikdo už nemohl nic udělat.“

No, poznamenala teta Taťána, tys něco udělat mohl, kdybys ovšem nezacházel s éterem tak bezmyšlenkovitě.

„Na to teď není čas,“ řekl jsem rychle. „Potřebuju vaši pomoc. Co teď bude s Declanem? Ty znáš tahle místa, Dimitriji. Co se děje, když matka dítěte zemře? Musím vědět, jestli si ho můžeme vzít.“

„Kdo je Declan?“ zeptala se Rose.

Kývl jsem na miminko ve své náruči, stále ještě zabalené v něčí bundě.

Z Dimitrijova výrazu se jen těžko dalo něco vyčíst. „Kdyby měla rodinu, která by žila tady v osadě, dítě by patřilo jim. Určitě ale můžeme kontaktovat její rodinu venku, nebo aspoň toho, kdo z ní zbyl. Existuje taková tradice…“

„Ano?“ naléhal jsem.

Nervózně si děťátko prohlížel a pak pokračoval: „Mezi dhampýry existuje stará tradice, zejména mezi těmi, co žijí na nebezpečných místech a v nejistých podmínkách. Ten, komu matka poprvé předá svoje dítě, se stává jeho strážcem. Jak jsem řekl, je to stará tradice, ale proto Olive nejspíš trvala na tom, že tě chce vidět. A proto ti Lana dosud dítě nevzala. Jsem si jistý, že až jí povíš –“

„Ne,“ přerušil jsem ho. „To je perfektní.“

„Ty… to dítě chceš?“ podivila se Rose a ani neskrývala, jak nevhodné jí to připadá.

„Chci to dítě dostat odtud,“ řekl jsem. „Chci, aby o něm vědělo co nejmíň lidí. Nebo o tom, že ho odvážím.“ Vzpomněl jsem si, kdo u toho byl. Jen Lana a dvě dhampýrské bojovnice. Nevěděl jsem jistě, jestli tam nebyl ještě někdo, když Olive našli. „Můžete promluvit s Lanou? Řekněte jí, že odvážíme dítě k Olivině rodině, ale ať o tom nikomu neříká. A ať se nikomu nezmiňuje, že s tím mám něco společnýho. Když kolem toho nebudeme dělat cirkus, většina zdejších lidí bude prostě předpokládat, že ho vezeme k příbuzným. Ale byl bych radši, kdyby si ho nikdo moc nezapamatoval. Nechci, aby ho někdo viděl nebo o něm moc přemýšlel.“

Rose s Dimitrijem si pochopitelně vyměnili konsternované pohledy. „Adriane, o co jde?“ zeptal se Dimitrij.

Zavrtěl jsem hlavou. „To vám teď nemůžu říct. Ale věřte mi, že život tohohle dítěte závisí na tom, co teď uděláme. Pomůžete nám?“

Takovému argumentu jen těžko mohli odporovat, a navíc to ani nebyla lež. Jak jsme se vraceli do středu osady, moje schopnosti se mi pomalu začínaly zase vracet. A kdykoli jsem se vyladil na Declanovu auru a zadíval se na ni pozorně, skoro až na buněčné úrovni, viděl jsem, jak je nasáklá éterem. Nebylo ale pravděpodobné, že by si toho někdo všiml, pokud by něco takového přímo nehledal.

A najednou jsem s děsivou jasností pochopil, čeho se Olive tolik bála. Proč se obrátila zády ke všem, koho znala, a utekla do téhle díry uprostřed lesů. To, co se stalo… To, co jsem svíral v náručí, nemělo existovat. Dva dhampýři nemůžou zplodit dalšího dhampýra. Příčí se to těm nejzákladnějším pravidlům biologie našeho světa. Bylo to nemožné, ale přesto se to stalo.

Declan byl zázrak.

Olive měla pravdu, když řekla, že spousta lidí by ho chtěla zkoumat. Nejradši by ho někam zavřeli a prováděli na něm experimenty. Byl jsem připraven uznat, že jeho narození je úžasná a radostná věc, ale rozhodně jsem nebyl připraven dopustit, aby se jeho život stal sérií experimentů a aby si na něj všichni ukazovali prstem – hlavně když jeho matka zemřela, aby ho před tím uchránila.

Dimitrij si s Lanou promluvil v soukromí, a ať to způsobila ta dhampýrská tradice nebo Dimitrijova pověst (možná obojí), vyhověla všem našim požadavkům. Dala nám k dispozici jednu prázdnou chatku, kde jsme mohli přečkat do svítání. Když jsme ji požádali o nějaké věci, poslala je po Rose a Dimitrijovi, aby Declana pokud možno nikdo neviděl. Potřeboval jsem, aby na něj nemysleli. Aby na něj zapomněli.

To samozřejmě znamenalo, že Sydney a já jsme měli po zbytek noci na starosti péči o něj. Během několika málo hodin jsem se toho o miminech naučil víc, než jsem si uměl představit. Sydney našla nějaké informace přes internet na telefonu a uklidňovala se logikou a fakty. Ale byl tu špatný signál, takže někdy bylo jednodušší něco prostě odhadnout, než bůhvíjak dlouho čekat na odpověď. Declan nám naštěstí drobné nedostatky odpustil a zdálo se, že si zvyká. Trpělivě čekal, než jsme se Sydney pečlivě prostudovali informace na krabici s kojeneckým mlékem, kterou nám poslala Lana. Ani si moc nestěžoval, když jsem mu nejdřív dal plenku obráceně. Když se pak unavil a dal se znovu do pláče, neměl jsem žádné instrukce, jakými bychom se mohli řídit. Sydney taky jen bezradně krčila rameny. A tak jsem ho vzal do náručí, chodil s ním po obýváku a broukal klasické rockové songy, dokud ho to neuspalo.

Rose spolu s námi pospávala a zase se probouzela a teď mě sledovala s údivem. Z pohledu na mimino vypadala vyděšená víc než z pohledu na Strigoje. „Jde ti to,“ poznamenala. „Adrian Ivaškov, zaříkávač mimin.“

Pohlédl jsem na spící děťátko. „Postupně se zdokonaluju.“

„A už nám povíš, o co tady jde?“ zeptala se s vážným výrazem. „Víš, že vám chceme pomoct.“

„Zatím ještě ne. Ale jestli budeme moct odejít, až se Dimitrij vrátí, pak –“

Sydney zabzučel telefon, protože jí přišla textovka. Zatvářila se překvapeně, že ji někdo shání, ale pak se podívala na displej. „To je profesorka Terwilligerová. Zmobilizovala čarodějky v Palm Springs. Jsou připravené pustit se do pátrání.“

Rose se zvedla. „Po Jill?“

„Po Alicii, technicky vzato, ale vlastně i po Jill,“ objasnila Sydney. „Píše, že se k nim můžeme připojit…“ Nejistě na mě pohlédla a mně bylo jasné, na co myslí. Tenhle výlet do Michiganu jsme podnikli proto, abychom si ukrátili čekání, než pro nás bude v Palm Springs vše připraveno. Tahat s sebou novorozeně nebylo součástí plánu.

Sydney, Jill a teď Declan, poznamenala teta Taťána. Tolik lidí na tebe spoléhá. Tolik lidí zklameš, když selžeš.

„Doufám, že to ,my‘ zahrnuje i mě,“ prohlásila Rose odhodlaně. „Jsem připravená přivést Jill domů.“

„Palm Springs,“ zamumlal jsem a nepřestával houpat Declana v náručí. „To je perfektní. Můžeme ho ukrýt tam.“

„Nemůžeme vzít kojence na lov čarodějnic,“ upozornila mě Sydney.

Souhlasně jsem pokýval hlavou. „Na. Vem si ho. Teď spí.“

Sydney ode mě opatrně převzala Declana a tázavě na mě pohlédla, protože jsem vytáhl telefon. Taky jsem tu měl špatný signál, ale na to, abych se dovolal mámě, to stačilo.

„Adriane?“ ozvala se zděšeně. „Kde jsi? Tolik jsem se bála, když se stala ta nepříjemnost s Charlotte. Jsi v pořádku?“

„Jo…, vlastně ne. To je složitý. Ale potřebuju, aby ses se mnou sešla v Palm Springs. Co nejdřív. Budu tam už brzo. Uděláš to pro mě?“

„Ano…,“ začala nejistě. „Ale –“

„Nemůžu ti říct, co se děje,“ utnul jsem ji. „Zatím ne.“

„Já vím, drahoušku. Na to jsem se tě nechtěla vyptávat. Jen jsem si říkala, co mám udělat s tím kocourem a drakem, když budu pryč.“

Dobrá otázka. „Aha. No, zkus říct Soně, jestli se o ně nepostará.“

Zavěsil jsem a zaznamenal, že se mezitím vrátil Dimitrij. „Jedeme do Palm Springs?“ zeptal se.

„Je na čase podívat se po Jill,“ oznámila mu Rose.

„Pokud jsi pro,“ dodal jsem.

Dimitrij v jedné ruce zvedl dětskou autosedačku, což působilo dost komicky. „Až budete připravení, můžeme vyrazit. Lana nám dala tohle a přísahala, že je snadné to namontovat.“

Rose se tomu zasmála. „Tak to chci vidět, soudruhu. Dimitrij Belikov, bůh boje, montuje dětskou autosedačku.“

Dobrosrdečně se usmál a my se začali pomalu balit. Sydney ještě chtěla zavolat Jackie, a jelikož já jsem měl plné ruce věcí, strčila Declana Rose. „Jenom ho kolíbej,“ řekla, když zaznamenala její paniku.

Rose zbledla, ale poslechla, čímž si na oplátku vysloužila smích zase od Dimitrije. „Rose Hathawayová, proslulá rebelka, projevuje své mateřské sklony.“

Vyplázla na něj jazyk. „Jen si toho užívej, dokud můžeš, soudruhu. Víc už se k mateřství nepřiblížím.“

Málem jsem upustil svůj batoh, jak mě napadla ohromující myšlenka. Olive se musela vyspat s Neilem předtím, než jsme mu píchli vakcínu s éterem. To znamená, že ať už k Declanovu početí došlo jakkoli, souviselo s tím, že její sestra proměnila Olive ze Strigojky zpět. Dalo by se to vztáhnout i na Dimitrije? Nebo ta proměna působí jen na ženy? Rose s Dimitrijem se teď smáli, protože pro ně je nemožné, aby spolu v budoucnu měli děti…. Ale uvědomují si, že by taková budoucnost třeba možná byla? Chtěli by to?

Máš nad nimi velikou moc, zašeptala teta Taťána. Moc jim vytvořit, nebo zničit štěstí.

„Adriane?“ oslovila mě Rose, když si všimla mého ohromeného výrazu. „Jsi v pohodě?“

„Jo,“ přisvědčil jsem a znovu se dal do pohybu. „Jen se pokouším si na to všechno zvyknout.“

Když jsme se konečně dostali ven a já zase nesl Declana, nebylo možné vyhnout se pohledům ostatních. Venku pobíhalo plno lidí, co se vypořádávali s následky útoku Strigojů. Většina z nich byla zaneprázdněna vlastními záležitostmi, ale někteří se mnou chtěli mluvit – ti, které jsem uzdravil.

„Děkuju ti, děkuju,“ vykřikovala strážkyně Mallory. Přiběhla ke mně a chytila mě za paži. „Řekli mi, jak jsem na tom byla špatně. Kdybys mi nepomohl, nepřežila bych.“

Kdybych to neudělal, byla by Olive stále naživu? uvažoval jsem. Ale namísto toho jsem se jen usmál a vykoktal cosi o tom, jak jsem rád, že je Mallory v pořádku. Když zavolala pár svých kamarádek, které jsem taky uzdravil, rychle jsem předal Declana Sydney. „Ať vás dva nikdo nevidí,“ pošeptal jsem jí. Novorozeně s bývalou alchymistkou by si zapamatoval každý. To bylo to poslední, co jsme teď potřebovali.

Sydney poslechla a rychle odběhla od mého fanklubu. Dimitrij se ji snažil zastínit. „Sejdeme se v autě,“ křikl na mě.

Přikývl jsem a pak jsem se obrátil k těm, které jsem uzdravil. Přijímal jsem jejich vděk s milým úsměvem, ale přesto jsem pořád myslel na to, že mezi nimi mohla být i Olive. Několik dhampýrek se o ní zmínilo a vyjádřily svůj smutek z její ztráty, ale na dítě se nikdo neptal. Když se dhampýrky konečně rozešly, myslel jsem, že už jsem volný, jenže mě opět někdo oslovil. Otočil jsem se a spatřil, jak se ke mně blíží Lana.

„Je to veliká škoda,“ prohlásila s očima plnýma žalu. Vypadala, že za jediný den zestárla o celé roky. „Kéž by to dopadlo jinak.“

„To bych si taky přál,“ řekl jsem.

„Dimitrij mi neřekl, o co jde, ale respektuju jeho přání – a vaše. Nevím, proč takové tajnosti, ale viděla jsem, jak se Olive tvářila, když s vámi mluvila, než zemřela.“ Lana se odmlčela a přejela si dlaní přes oči. „Něco ji užíralo, to mi bylo jasné. Vám důvěřovala – i ohledně dítěte. A to mi stačí. Ráda vám pomůžu, s čím jen budete potřebovat.“

„Uděláte nejlíp, když zapomenete, že jsme tady byli,“ řekl jsem tiše. „My i to dítě.“

„Dobře,“ odpověděla Lana a odkašlala si. „Ale mám jednu nepříjemnou otázku.“

Jen jednu? podivila se teta Taťána.

„Co chcete udělat s tělem?“ zeptala se Lana.

To mě překvapilo. O něčem takovém jsem vůbec neuvažoval. Olive byla mrtvá. Viděl jsem, jak její aura vyhasla. Nepřišlo mi vůbec na mysl, že bych měl zařizovat něco takového.

„No, a co byste normálně dělali?“

Lana pokrčila rameny. „Poslali bychom tělo její rodině, aby ho pohřbila nebo zpopelnila. Nebo do Houghtonu, kdybyste to chtěli vyřídit dřív. Nebo… Ten alchymista nám tu nechal chemikálii, která rozpouští mrtvé. Říkal, že ji můžeme použít, když bude třeba.“

Sevřel se mi žaludek. Z pomyšlení, že by se Olivino tělo rozpustilo jako tělo Strigoje, se mi zvedal žaludek. Hlavně po tom všem, čím si prošla. A přitom… viděl jsem, co ta chemikálie dokáže. Úplně by její tělo zničila, a tím pádem by nikdo nikdy nepoznal, že porodila dítě. Zavřel jsem oči a zatočil se se mnou celý svět.

„Adriane? Jste v pořádku?“ ujišťovala se Lana.

Otevřel jsem oči. „Použijte tu chemikálii. Tak by to chtěla.“

Lana jen povytáhla obočí, ale už to dál nerozváděla. Nemohl jsem jí říct, že Olive by nechtěla riskovat, že se její tělo ocitne v pohřebním ústavu nebo u rodiny, protože by zjistili, že porodila, a začali by se vyptávat. Zemřela proto, aby udržela Declana v tajnosti. To byla další strašlivá část jejího odkazu.

„Dobře,“ uzavřela to Lana. „Svému slibu dostojím a zachovám celou záležitost v tajnosti. Moji lidé také. Postarám se, aby se to nerozkřiklo. Tahle skupina umí udržet tajemství.“

„Děkuju. Za všechno.“ Obrátil jsem se k odchodu, ale ještě mě chytila za paži.

„A co mám říct vašemu strýci? Ptal se po vás.“

Se strýcem jsem opravdu mluvit nechtěl – zejména, když jsem si byl jistý, že on tajemství rozhodně udržet neumí. Nechtěl jsem, aby se mě vyptával na Olive nebo na to, co bude s jejím synem. „Nic mu neříkejte. Jen, že jsem odešel.“

Následoval další dlouhý den na cestě, což bylo o to komplikovanější, že jsme s sebou měli mimino, které každé dvě hodiny vyžadovalo krmení. Z Houghtonu jsme žádný let nesehnali, a tak nás Dimitrij zavezl do Minneapolis. Cestou jsme často zastavovali a pak jsme konečně dojeli k letišti, kde jsme na poslední chvíli chytili let do Los Angeles. Mezitím jsme se Sydney střídavě pečovali o Declana a kontaktovali lidi v Palm Springs. Ověřil jsem si, že Neil je podle plánu už na místě. Neřekl jsem mu, co se stalo, nezmínil jsem se o Olive ani o Declanovi. A než mu to povím, musel jsem udržovat v nevědomosti i Rose s Dimitrijem, jakkoli se mi to příčilo. Ale měl jsem dojem, že by nebylo správné, kdyby se o tom dověděli dřív než Neil.

„To je vaše první?“

„Co?“ nechápal jsem.

Naše letadlo už klesalo k Los Angeles a já se připoutaný k sedadlu snažil kolébat Declana. Jelikož jsme neměli žádné hračky, Sydney se ho snažila rozptýlit tím, že na něj cinkala klíči. Přitom tvrdila, že podle nějakého článku, který četla, novorozenci tak daleko ještě nevidí. Tu otázku nám položila postarší dáma, která seděla přes uličku. Kývla na Declana.

„Vaše první děťátko?“ upřesnila.

Se Sydney jsme si vyměnili pohledy a nevěděli, jak odpovědět. „No jasně,“ řekl jsem.

Stará paní se celá rozzářila. „To jsem si myslela. Oba jste tak pozorní! Tolik se zajímáte. Ale bez obav. Není to tak těžké, jak si myslíte. Zvyknete si. Vypadáte jako rodiče od přírody. Určitě budete mít ještě tucet dětí!“ Zachichotala se. Letadlo přistálo.

Když jsme dojeli do Palm Springs, Declan z nás byl jediný, kdo nebyl unavený. Nikdo z nás už pár dní neprospal celou noc v kuse, ale snažili jsme se odpočívat, kdykoli to šlo. Dimitrij se znovu ujal řízení a dovezl nás k domu Clarence Donahuea, kde bylo relativně bezpečno a navíc tam byl i potřebný zdroj krve pro mě. Clarence Donahue byl samotářský starý Moroj, který nám pomáhal už dřív. Když nás teď jeho hospodyně uvedla do obýváku, byl moc rád, že nás zase vidí. A já byl zase rád, že tam s ním sedí moje matka.

„Mami,“ vyhrkl jsem a sevřel ji v objetí.

„Proboha,“ poznamenala, když jsem ji nemínil pustit. „Vždyť jsme se neviděli teprve pár dní, drahý.“

„Za tu dobu se stala spousta věcí,“ vysvětlil jsem jí a pomyslel na to, kolik života a smrti jsem během těch pár dní viděl. „A nejspíš se toho ještě hodně dít bude, až se Sydney spojí s přáteli. Všichni pak budeme mít plno práce a… No, a je tady něco, s čím potřebujeme pomoct.“

Ustoupil jsem stranou a odhalil Sydney, která nesla autosedačku se spícím Declanem.

Moje máma nechápavě zírala na miminko. Podívala se na Sydney a pak s vykulenýma očima na mě. „Adriane,“ vykřikla. „To není… Tedy, jak je tohle možné?“

„Není můj,“ řekl jsem obezřetně. „Jmenuje se Declan a starám se o něj kamarádovi. Ale budu potřebovat, aby ses o něj postarala ty, zatímco my se vydáme hledat Jill. Nikomu jinýmu nemůžu věřit.“

Jako by Declan už slyšel na jméno, otevřel oči a vážně si nás prohlížel. Upřímně – nevěděl jsem, jak moje matka na ten požadavek zareaguje. Dhampýry odjakživa považovala za podřízené, a když jsem jednou přivedl domů na rande Rose, upřímně se vyděsila. Když se pak smířila s mým sňatkem se Sydney, řekl jsem jí, že by si měla zvykat na představu, že jednou bude mít dhampýrská vnoučata. To téma odmávla a řekla, že to samozřejmě chápe, ale spíš tuhle starost jen odsunula na pozdější dobu. Jak zareaguje, když teď po ní chci, aby se starala o malého dhampýra?

Opatrně jsem zvedl Declana z autosedačky a ohromilo mě, že si ho máma ode mě hned převzala. „No podívejme,“ zavrněla a pohoupala ho v náručí. „Takový krásný chlapeček. Ten nejkrásnější chlapeček.“

Vzpomínám na doby, kdy jsi býval její nejkrásnější chlapeček ty, poznamenala teta Taťána.

Máma odtrhla zrak od miminka. „Měl bys mu dát nějaké lehčí oblečení,“ poradila mi. „V těchhle dupačkách mu tady musí být horko.“

„No, to je všechno, co máme,“ řekl jsem a ukázal na nákupní tašku, kterou Rose postavila na zem. „Tohle je veškerý jeho majetek.“

„Kde bude spát?“ zeptala se moje matka.

„Zatím spal v autosedačce.“

Hlasitě si povzdechla. „Ach, Adriane. To mi připomíná, jak jsi kdysi přinesl domů od sousedů štěně a hrozně tě překvapilo, že ho musíš každý den krmit.“

„Ale prosím tě,“ opáčil jsem. „Tohohle chlapíka krmíme pořád.“

„Sydney, drahá,“ oslovila ji moje matka. „Od tebe bych očekávala, že budeš mít víc rozumu než Adrian. Ty jistě víš, že miminko potřebuje spoustu nejrůznějších věcí.“

Sydney se tvářila ohromeně, což jsem jí nemohl vyčítat. Byl jsem si jistý, že moje matka ji ještě nikdy neoslovila „drahá“. Sydney nejspíš nevěděla, jestli jí to má lichotit, nebo jestli jí matka vyčítá nedostatek rozumu.

„Ano, paní Ivaškovová,“ vypravila ze sebe nakonec. „Proto jsme chtěli, abyste přijela a postarala se o malého, než tady vyřešíme, co je potřeba. Víme, že mu poskytnete všechno, co bude potřebovat.“

„Paní Ivaškovová jsi teď ty,“ opravila ji moje máma. „Říkej mi Daniello.“

To bylo pro Sydney další překvapení a od šoku ji uchránilo zvonění jejího telefonu. „To je profesorka Terwilligerová,“ vykřikla, přijala hovor a vyšla ven z místnosti. Po pár minutách se vrátila s nadšeným výrazem.

„Místní čarodějky začnou s pátráním zítra za úsvitu,“ oznámila nám. „Vím, kde se sejdeme. Eddie a N-Neil se k nám taky připojí. Do té doby musíme jen čekat a neupozorňovat na sebe.“

Při Neilově jménu se trochu zakoktala a zrak jí přitom padl na Declana. Chápal jsem, jak se cítí. Až se všechno vyřeší, Neil zjistí, že je otcem. To pomyšlení mi pořád připadalo ohromující. Mysleli byste si, že po všem, co mi už připadá normální – zachránění Strigojové, mrtví přivedení zpátky k životu –, přijmu fakt, že spolu dva dhampýři zplodili dítě, taky docela normálně. Jenže já to nedokázal. Pořád mi to připadalo podivné, za hranicí chápání.

Matka mě překvapila, když mi podala Declana zase zpátky. „Pokud tady vy dva zůstanete zavření a dnes večer už se nic dít nebude, tak já zatím zajedu nakoupit pár věcí, abych se o něj mohla řádně postarat.“

Její slova mě trochu urazila. Byl jsem přesvědčený, že jsme se o něj posledních čtyřiadvacet hodin starali vzorně. Měl sice jen jedno oblečení, ale bylo víceméně čisté a plenky už jsem mu taky dával správně. Navíc jsme ho vždycky krmili hned, jakmile začal projevovat první známky hladu. Na někoho, kdo strávil celý svůj dospělý život ve strachu z toho, že přivede holku do jiného stavu, jsem se otcovské role ujal celkem dobře.

Ale věděl jsem, co tím máma myslí, a jedním z důvodů, proč jsem chtěl, aby přijela, bylo, že jsem potřeboval její zkušenosti. Koneckonců vychovala jedno dítě až do dospělosti, a já ne. „Na účtu mi toho moc nezbylo,“ pověděl jsem jí. Táta už neposílal peníze ani jednomu z nás. „Ale můžu ti dát debetní kartu a vezmi si z ní, kolik ti dá.“

„Snad bych mohl pomoct,“ ozval se Clarence a vyškrábal se na nohy. S vyřezávanou holí s hadí hlavou se dobelhal ke zdobené dřevěné krabičce v polici. Tu krabičku už jsem u něj viděl mnohokrát, když jsem tu byl na návštěvě. Nikdy jsem ho ale neviděl ji otevřít. Teď mi poklesla čelist, když jsem uviděl, že je plná stodolarovek. Podal mojí mámě asi tisíc dolarů. „Bude to pro mladého pána stačit, lady Ivaškovová?“

Matka neodporovala. „Pro začátek,“ prohlásila velkomyslně. Potom se obrátila k Rose a Dimitrijovi. „Kdo z vás mě odveze?“

Kupodivu se nabídla Rose. Ačkoli byla z Declana a dětí obecně nervózní, vypadala, že nakupování pro mimino ji bude bavit. Sydney se tvářila zklamaně, že s nimi nepojede, ale nahlas nic neřekla. Vzhledem k tomu, že se v okolí pohybuje Alicia a alchymisté, musela by mít opravdu dobrý důvod, aby opustila tohle bezpečné místo. Nakonec se spokojila s tím, že se zavřela v pokoji pro hosty, kde si připravovala kouzla, která se zítra můžou hodit při hledání Alicie. Tím pádem hlídání miminka připadlo na mě s Dimitrijem, což působilo jako z nějakého laciného sitcomu.

„Je úžasný, viď?“ rozplýval se Dimitrij nad Declanem spícím v mém náručí. „Někdo tak maličký… a má v sobě ohromný potenciál. Dobro, zlo. Velké skutky, malé skutky. Co udělá? Kým se stane?“

Neznal jsem odpověď ani na jednu z jeho otázek, natožpak odpověď na to, jak je možné, že se dítě narodilo díky neuvěřitelné magii, která zachránila jeho matku z nemrtvého stavu. Jak Dimitrij mluvil, viděl jsem v jeho očích hlubokou touhu přímo od srdce, což mě překvapilo. S Rose si ze sebe ohledně dětí sice utahovali, ale teď mi došlo, že by dítě opravdu chtěl. Věděl jsem, že kdybych mu teď pověděl o Declanovi pravdu, několika málo slovy bych změnil celý jeho svět. Kdyby se dozvěděl, že by taky mohl mít syna nebo dceru…

Možná jen díky shodě okolností Rose dosud nepočala. O téhle možnosti by měli vědět.

Byl by tvým dlužníkem, zamumlala teta Taťána. Od první chvíle, co ho znáš, se mu pořád snažíš vyrovnat. A vždycky jsi byl až druhý. S Rose. S velkými skutky. Ale když mu povíš, že by s ní mohl mít dítě, padne na kolena a bude ti plakat u nohou.

Tu moc jsem měl v rukou a pokušení říct mu to bylo ohromující…, ale skousl jsem si ret. Nemohl jsem. Ne, dokud se o tom nedoví Neil.

Když se vrátila moje máma s Rose, udivilo mě, jaké kamarádky se z nich za tu krátkou dobu staly. Taky mě udivilo množství věcí, které nakoupily. Vaničku, milión oblečení, hračky a hromadu výrobků pro děti, o jejichž existenci jsem neměl ani tušení. Sydney to vše přehlédla kritickým okem a okamžitě začala na telefonu hledat recenze těch výrobků.

„Tohle mu prozatím bude stačit,“ oznámila moje matka. „Až trochu povyroste, samozřejmě bude potřebovat pořádnou postýlku. A přestože tahle autosedačka je zatím vhodná, viděly jsme spoustu mnohem lepších.“

„Viděly jsme sedačky s držátky na pití a se stříškou proti slunci,“ dodala Rose.

Sydney souhlasně přikývla. „Stříšku proti slunci bude rozhodně potřebovat.“

Věděl jsem, že nemá smysl jim vykládat, že až bude Declan potřebovat držátko na pití, už s námi cestovat nebude. Co se týká žen se silnou osobností v mém životě, už dávno vím, že někdy je lepší kývat a souhlasit se vším, co považují za nejlepší. Declan tu noc spal v opravdové velké posteli, kde mu bylo určitě líp. My ostatní jsme si stoupli kolem něj a obdivovali ho.

„Je nejroztomilejší miminko na světě,“ prohlásila moje matka s povzdechem.

„Myslíš druhý nejroztomilejší na světě, že jo?“ opravil jsem ji. Trochu mě překvapilo, jak rychle se ho ujala, ale možná mě to ani překvapovat nemělo. Její život teď byl samý kotrmelec, když opustila mého otce a podpořila můj netradiční sňatek. V Declanovi nejspíš spatřovala projekt, do kterého se může vrhnout – něco mnohem smysluplnějšího a významnějšího než vyšívání. A nebylo to tak divné jako starat se o draka a kocoura čarodějnice.

Nejdůležitější pro nás tu noc bylo, že se moje máma nabídla, že se ujme nočního krmení Declana. Částečně se nabídla kvůli tomu, že byla z královského dvora zvyklá být vzhůru v noci a ve dne spát. Taky ale poznala, že my ostatní jsme vyčerpaní, a kdybychom měli každých pár hodin vstávat, nejspíš bychom nebyli pořádně připraveni na zítřejší střet s Alicií. Koneckonců smyslem Aliciiny šílené bojové hry bylo Sydney vyčerpat.

„Doufám, že ji najdeme,“ řekla Sydney, když večer ulehla do postele. „Dovedeš si to představit? Třeba to zítra všechno skončí. Najdeme Alicii. Najdeme Jill. Všechno se vrátí zpátky do normálu – teda do toho, co nám připadá normální.“

Taky jsem vlezl do postele a užíval si luxusu z toho, že se od posledního spánku na sedadle v letadle můžu konečně pořádně natáhnout. Navíc bylo opojné mít se Sydney zase chvilku relativního soukromí. Clarenceův dům byl tak velký, že náš pokoj pro hosty byl stranou z chodby, na rozdíl od ubytování pro hosty na královském dvoře. Sydney měla na sobě jen tílko a kraťasy. Schoulila se ke mně a šťastně si povzdechla. Aspoň jedna společná chvilka klidu.

„Adriane,“ řekla. „Musíme si promluvit o tom, co se stalo v komuně.“

Jak jsem ji držel, strnul jsem. „Tam se toho stalo hodně.“

„Já vím, já vím. A to nejdůležitější jsme získali – Declana. Ale musíme si promluvit o tom, cos udělal – o tom uzdravování.“

Vyčítá ti to, sykla teta Taťána. Vyčítá ti Olivinu smrt!

„Ty myslíš, že můžu za to, že Olive umřela?“ vyštěkl jsem.

„Co?“ podivila se Sydney. „Ne. Ne. Samozřejmě že ne. Adriane…, nevyčítáš si to, že ne? Zabil ji Strigoj. Nemohl jsi s tím nic udělat.“

„Tak proč mi chceš nadávat za uzdravování?“ zeptal jsem se.

Hlasitě vydechla. „Dělám si starosti, jak tě to vyčerpalo. Říkal jsi, že omezíš práci s éterem. Že to tak bude nejlepší.“

„Vlastně si nevybavuju, že bych kdy řekl něco takovýho. To ty jsi takhle rozhodla a vynutila sis to.“

Její vlídný tón se náhle změnil v led. „Vynutila? Adriane, snažím se ti pomoct. Slyšels přece, co se stalo s Charlotte po práci s velkým množstvím éteru. Nechci, abys upadl do kómatu jako ona!“

„Nepoužil jsem ho tolik jako ona,“ namítl jsem.

„Úplně ses vyčerpal. Zdá se mi, žes ho použil hrozně moc.“

„Jo, jasně,“ vybuchl jsem vztekle. „Spousta dhampýrek z Laniny osady by s tebou nesouhlasila. Jsou mi vděčný.“

Ale Olive ne, zašeptala teta Taťána. Ta nemá vůbec co říct.

„Adriane,“ řekla Sydney ve snaze oba nás zklidnit. „Určitě jsou ti vděčné, ale tohle už jsme řešili. Měl bys zase začít brát léky. Nemůžeš zachránit každého. Nemůžeš plýtvat éterem na všechny bez rozdílu a ignorovat, co tě to stojí. Ohrožuješ svůj život.“

„Jaký život bych měl, jakou osobou bych byl, kdybych v sobě hromadil magii, a ostatní nechával trpět? To nemůžu, Sydney. Když vidím někoho, komu můžu pomoct, tak to udělám. Nemůžu jen tak sedět a kašlat na ně!“

„A já zase nemůžu jen tak sedět a nechat tě, aby sis ubližoval,“ vykřikla, už vůbec ne klidným hlasem.

„Je mi líto,“ řekl jsem a překulil se na svou stranu postele. „Ale asi nemůžu změnit to, jaký jsem.“

Uplynula dlouhá chvíle a pak se Sydney taky odkulila na svou stranu. Leželi jsme k sobě obrácení zády a vládlo ledové mlčení. Opravdu klidná, romantická noc!

Ona to nechápe, pověděla mi teta Taťána. Nikdy to nepochopí.

Potřebuju, aby to pochopila, odpověděl jsem v duchu. Potřebuju ji ve svém životě, aby mě chápala a podporovala. Bez ní jsem ztracený.

Mě budeš mít pořád, odpověděl přízrak.

Zachumlal jsem se do přikrývky a s hrůzou pomyslel na to, že si jednou budu muset poradit s mrtvou královnou ve svojí hlavě. Byl jsem si naprosto jistý, že kdybych zase začal brát léky, teta Taťána by odešla…, ale éter taky. Jsem na to připravený znovu? Bez éteru bych nikdy nedokázal uzdravit všechny ty dhampýrky. Nemohl bych nijak pomáhat při záchraně Jill. Kdo jsem bez éteru?

Éter nemohl Olive zachránit, poznamenala teta Taťána. To by ses přeceňoval.

„Buď zticha,“ zamumlal jsem.

Sydney se vedle mě zavrtěla. „Říkal jsi něco?“

Otočil jsem se zase k ní a políbil ji na rameno. „Říkal jsem, že se omlouvám. Miluju tě.“

12. kapitola

Sydney

Když jsem si šla lehnout, byla jsem rozrušená. Adrian mi přestal oponovat tak rychle, že jsem nevěřila, že to myslí opravdu upřímně. A ráno jsme neměli příležitost k další debatě. Naši pozornost vyžadoval Declan a pak už bylo načase vyrazit a začít pomáhat ostatním s hledáním Alicie. Než jsme se setkali s čarodějkami, s Adrianem jsme nejdřív zašli za starými přáteli.

Spolu s Rose a Dimitrijem jsme zaskočili do bývalého Adrianova bytu. Okamžitě mě pohltila nostalgie, protože jsem si vybavila, co všechno jsem tam prožila. Dlouhá odpoledne v Adrianově objetí. To bylo předtím, než jsme se vzali, předtím, než nás začali neustále pronásledovat… Tehdy jsem si myslela, že žijeme rušný život, ale ve srovnání s tím, co se děje teď, byl jednoduchý.

Ve dveřích nás pozdravil Trey Juarez, a jakmile nás uviděl, usmál se od ucha k uchu. „Dlouho jsme se neviděli, Melbourneová. Nebo bych ti teď měl říkat Ivaškovová?“

Oplatila jsem mu jeho silné objetí. Když Adrian odešel z Palm Springs ke královskému dvoru, přenechal Treyovi svůj byt. „Pořád se snažím přimět tě, abys mi říkal Sydney,“ pověděla jsem mu. Představila jsem mu Rose a Dimitrije a rozhlédla se po bytě, kde byly pořád ještě jasně žluté stěny, jak je vymaloval Adrian. Eddie s Neilem už tam na nás čekali, a tak jsem je taky objala. „Kde je Angeline?“

„V Amberwoodu. Má letní studium.“

„Vážně?“ podivila jsem se. „To jsem nevěděla. Myslela jsem, že tam přes léto prostě jen zůstává.“

„Tak to původně bylo,“ vysvětlil Trey a v očích mu zajiskřilo. „Ale přesvědčil jsem ji, že studium navíc jí pak na podzim pomůže.“

„Na podzim?“ Usedla jsem na gauč a snažila se nevzpomínat, jak jsme se tam s Adrianem často mazlili. „Myslela jsem, že se vrátí k Udržovatelům.“

„Copak ji neznáš?“ zeptal se suše Neil. „Královna souhlasila, že bude financovat její vzdělávání jakožto poděkování za to, jak celou dobu ochraňovala Jill.“ Téměř jsem nevnímala, co vlastně říká. Jen jsem se na něj dívala a myslela na malého Declana, který čekal u Clarence. S Adrianem jsme se shodli, že bude nejlepší počkat, než Neilovi tu novinu oznámíme, ale bylo to obrovské tajemství, které se neneslo snadno.

„Angeline to málem odmítla,“ dodal Trey. „Prohlásila, že si to nezaslouží, protože dopustila, aby Jill unesli. Ale přesvědčil jsem ji, že Jill by jistě chtěla vzdělanou strážkyni, až ji zachráníme – a že Amberwood není zase tak daleko od Losangeleské univerzity.“

Přestože jsem mu záviděla, usmála jsem se. Trey brzy půjde studovat na vysokou, což mně bylo po celý život odpíráno, protože jsem patřila k alchymistům. Když teď před nimi neustále utíkám, není moc pravděpodobné, že by se mi tenhle sen v dohledné době splnil. „Vidíš, jak jdeš ostatním příkladem?“ utahovala jsem si z něj.

„Hele,“ ohradil se. „Myslel jsem to vážně. A taky to, že přivedeme Jill zpátky. Vysvětli nám tu stopu, kterou máš. Eddie říká, že jde o nějakou holku, se kterou už jsi dřív bojovala.“

Bezstarostná nálada pominula ve chvíli, kdy jsme se pustili do práce. „Jmenuje se Alicia DeGrawová,“ vysvětlila jsem a začala lovit svůj mobil. „Nevíme, kde přesně ani jak Jill vězní, ale už je jasné, že to dělá proto, aby se mi pomstila. Její poslední vodítko vedlo k Salton Sea, takže právě tam nám dneska pomůžou s pátráním kamarádky profesorky Terwilligerové.“ Ukázala jsem jim Aliciinu fotku, kterou získala profesorka Terwilligerová od své kamarádky, která Alicii znala ještě v dobách, kdy byla Veroničinou učednicí. Fotka byla pořízena pár let předtím, než jsem se s Alicií setkala já, ale přesto pořád vypadala stejně: intelektuálské brýle, příliš mnoho šperků a nakrátko ostříhané blond vlasy.

Trey vytřeštil oči. „Tu holku znám.“ Když viděl naše ohromené výrazy, uvedl věc na pravou míru: „Teda, jednou jsem ji viděl. Přišla sem a hledala tebe a Adriana. To jsem vám tehdy říkal… Ale jméno mi neřekla.“

Mlhavě jsem si vybavovala, že se Trey zmiňoval o nějaké dívce, která se tu sháněla po mně a Adrianovi. Bylo to v době, kdy mě alchymisté drželi v nápravném centru. Jenže tenkrát jsme měli plno jiných starostí – hlavně jak alchymistům utéct. Na tuhle příhodu jsme úplně zapomněli.

„Byla tady?“ vykřikl Eddie.

„Jen chvilku. Ptala se na Sydney a Adriana,“ vysvětlil Trey. „A zašla si tady odskočit.“

Vtom mi to došlo. „Vsadím se, že jsem tady tehdy měla kartáč na vlasy. Takhle získala můj vlas, aby mohla provázat kouzlo s mou osobou.“

Mnoho našich kamarádů znalo jen kousky toho příběhu, jak si s námi Alicia rozhodla pohrát, takže jsem jim teď všechno objasnila, což zabralo nějakou chvíli. Když jsem vše dopověděla, Eddie se mračil.

„Šílím z toho, že jsem tady ve městě a vím, že Alicia je blízko, ale přitom nemůžu nic udělat,“ řekl. „A profesorka Terwilligerová trvá na tom, že budeme pátrat až s čarodějkami.“

„Zatím by ses mohl při tom čekání oholit,“ navrhl mu Adrian.

„Chápu tě,“ řekla jsem Eddiemu a ignorovala Adrianovo rýpnutí. „To zdržení se mi taky nelíbí, ale když nám budou pomáhat, získáme proti Alicii ochranu navíc. Těžko říct, jaké magické pasti na nás nastražila.“

„Jsi si jistá, že chtěla, abys přijela k Salton Sea?“ zeptal se Dimitrij. „Myslíš, že máš to vodítko brát doslova?“

„Všechna její vodítka byla velice konkrétní,“ odpověděla jsem. „Takže ano. Myslím, že to měla v plánu od začátku…, ale pár dnů jsme se zpozdili, protože jsem se držela stranou. Tím jsme jí možná pokazili plán a neudělá, co chtěla, což je dobře i špatně. Mohlo ji to vykolejit…, nebo může přijít s něčím novým, co nečekáme. Můžeme jen doufat, že dneska u Salton Sea najdeme vodítko, které nás navede na správnou stopu.“

„Ani ji neznám a už ji nenávidím,“ poznamenala Rose.

Podívala jsem se, kolik je hodin. „Doufám, že ji najdeme, abys jí to mohla povědět osobně. Je čas vyrazit.“

Naše skupinka se sbalila a ve dvou autech jsme se vydali do národního parku Salton Sea na sraz s profesorkou Terwilligerovou a ostatními čarodějkami. Nebe se zatáhlo šedými mraky a ohlašovalo jeden z mála deštivých letních dnů. Když jsem uviděla skupinu, kterou shromáždila profesorka Terwilligerová, ohromilo mě to. Před námi stálo přinejmenším pětadvacet čarodějek.

„Připadám si hrozně,“ pošeptala jsem profesorce, když jsem ji odvedla trošku stranou. „Zatáhla jsem do toho tolik lidí.“

Posunula si na nose brýle a usmála se na mě. „Jak jsem ti řekla v Ozarks, tohle je problém celé magické komunity. Nemáš důvod si kvůli tomu připadat hrozně. Může za to Alicia, ne ty.“

Povzdechla jsem si. „Jen doufám, že bylo dobré počkat, než jsme se sem vydali.“

„Měla jsi sem snad jít magicky vyčerpaná, jak chtěla? Ne, Sydney. Jediné, čeho bys tím dosáhla, by bylo, že by ses jí vydala všanc. I když ji třeba nenajdeme dneska, aspoň jsi měla možnost si odpočinout a připravit se na to, co bude následovat.“

Jen jsem přikývla a nevykládala jí, že posledních pár dní s Adrianem jsem si opravdu moc neodpočala. Možná už nejsem magicky vyčerpaná, ale psychicky rozhodně ano. Snad to při pronásledování Alicie vadit nebude.

Členky covenu, se kterými jsem se setkala už při svém iniciačním rituálu, pověděly, co mají dnes v plánu udělat. Byla mezi nimi Maude, Trina, Alison a další, jejichž jména se mi za několik posledních měsíců už vykouřila z hlavy. Stejně tak mě překvapily členky jiných covenů, když se k nám přidaly a jenom tím potvrdily, že to je skutečně problém celé magické komunity, jak říkala profesorka Terwilligerová.

„Takový chaos určitě nenecháme nové člence, jako jsi ty, aby se s ním vypořádala sama,“ vyštěkla Inez Garciová, sotva ke mně došla. Inez byla dneska snad tím největším překvapením. Byla to úctyhodná stará čarodějka, proslulá jednak svými schopnostmi a pak taky tím, že se odmítala přidat k jakémukoli covenu. Právě k ní zašla profesorka Terwilligerová, když dostala dřevěnou krabičku. Legendární byl i její jízlivý důvtip, ale mě si tak trochu oblíbila. Když Inez zahlédla Rose a Dimitrije, jak se baví s Treyem, pobaveně si odfrkla.

„Nepřekvapuje mě, žes s sebou přivedla dhampýry. A copak se stalo s tím morojským chlapcem, kterého jsi s sebou měla posledně? S tím s hezkými lícními kostmi.“

„Aha, ten je tamhle,“ řekla jsem a trochu jsem zčervenala. „Já, ehm, vzala jsem si ho.“

Inez povytáhla své špičaté obočí. „Vážně? To je dobře.“

Maude, jedna ze starších čarodějek ve Stelle, si zjednala pozornost. Stoupli jsme si všichni do kruhu a ona před námi vykouzlila miniaturní mapu Salton Sea. Plán byl zatím jednoduchý, protože jsme nevěděli, co můžeme čekat. Včetně čarodějek a „svalů“, které představoval Trey a dhampýři, nás bylo skoro třicet. Rozdělili jsme se do menších skupinek, abychom stihli prohledat co nejvíc míst podél břehů jezera. Některé části jsou ale přístupnější než jiné, takže pro dnešek jsme si vytyčili za cíl, že prohledáme veřejně přístupná místa. Alicia by teoreticky měla podléhat těm samým omezením. Do skupinek jsme se rozdělili podle toho, aby v každé byl někdo, kdo dokáže vycítit magii obecně, a někdo, kdo umí používat kouzla, jimiž zjistí přítomnost skrytých kouzel. Dhampýři se rozptýlili do všech skupinek, pro případ, že by bylo třeba použít fyzickou sílu. Profesorka Terwilligerová chtěla, abych s ní zůstala já a Adrian. Eddie trval na tom, že půjde s námi. Přestože jeho hlavní prioritou byla Jill, pořád se za nás cítil zodpovědný.

Zdálo se, že předpověď profesorky Terwilligerové se vyplnila a že Alicia nejspíš upustila od svého původního plánu, když jsem se nechytila na návnadu okamžitě. Pokud tady na nás nastražila nějakou magickou past, zametla po ní všechny stopy. Naše pátrací skupinky prohledaly veškeré veřejně přístupné oblasti, některé dokonce dvakrát, ale stejně jsme nic nenašli. Nenechali jsme si tím zkazit náladu a dali si krátkou pauzu na oběd. Potom jsme se pustili do prohledávání méně přístupných míst kolem jezera. Vyžadovalo magii už vůbec se tam dostat. Většinou jsme používali kouzla neviditelnosti, což bylo nutné dobře koordinovat. Ale když se přiblížil večer,

prohledávání nepřístupných míst se ukázalo stejně neplodné jako prohledávání těch přístupných. Po Alicii ani magické pasti nikde ani stopy.

Maude a profesorka Terwilligerová poděkovaly členkám ostatních covenů za spolupráci a pro dnešek se s nimi rozloučily. „Maude a já teď půjdeme shánět věci potřebné ke kouzlům, která by mohla být užitečná,“ oznámila mi profesorka Terwilligerová. „Jestli tady zůstanete, radši kolem vás provedu pár ochranných kouzel, abyste byli v bezpečí. Nebo chcete s Adrianem přespat u mě?“

Usmála jsem se a pomyslela na Declana. „Teď je to s námi trochu složitější. Radši zůstaneme u Clarence.“

„Dobře,“ řekla. „Ještě že s sebou máte dhampýry. Ale ráda bych vám poskytla ještě ochranu navíc pro případ, že by se Alicia pokusila o něco nečekaného. Vlastně… mám pro vás takový návrh. Mohli byste se cestou stavit u Malachiho? Pamatujete si, jak se tam dostat, že ano?“

„Myslíte Malachiho Wolfea?“ zeptala jsem se, jako by mohla mluvit o nějakém jiném Malachim.

Přikývla. „Už jsem s ním mluvila. Půjčí vám zbraň – jen pro všechny případy. Vaší magii důvěřuju, ale takhle se určitě budete cítit lépe.“

Nelíbila se mi představa, že bychom měli pistoli, ale profesorka Terwilligerová měla pravdu. Co se týká Alicie, musíme být připraveni na všechno. Ohlédla jsem se po svých kamarádech. „Není potřeba, abychom tam jezdili všichni – hlavně když by jeden z nás měl zkontrolovat tvou mámu, Adriane.“ Z jeho výrazu mi bylo jasné, že pochopil, co tím míním – že ve skutečnosti musíme zkontrolovat Declana.

„Wolfea bych sice moc rád viděl, ale nejspíš bude lepší, když za ním zajedeš ty. To pro případ, že by vyžadoval další ,prověření zkušeností‘, než ti svěří zbraň,“ řekl Adrian. „Já se vrátím za mámou. A vy…,“ přehlédl dhampýry.

„Já pojedu se Sydney,“ prohlásil Eddie. „Chci toho chlapa konečně poznat.“ Náš dnešní neúspěch snášel těžce, takže mě překvapilo, že ho teď něco naplňuje nadšením.

Malachi Wolfe se samozřejmě mezi mými přáteli stal legendou, protože jsme o něm s Adrianem často vyprávěli. Většina našich kamarádů se s ním nikdy nesetkala, ale znali naše historky z doby, kdy jsme k Malachimu chodili na kurz sebeobrany. Z Treyova a Neilova výrazu bylo jasné, že by taky nejradši jeli se mnou a s Eddiem, jenže Trey musel vyzvednout Angeline, a navíc sem k Salton Sea přijel Neilovým autem z půjčovny. Rozhodli se tedy, že to nebudou zbytečně komplikovat. Rose a Dimitrij odjeli s Adrianem a já s Eddiem jsme

zamířili k Malachiho domu na okraji Palm Springs.

„Ty jeho čivavy jsou vážně vytrénovaný k útokům?“ zeptal se Eddie.

Neubránila jsem se úsměvu. „Wolfe to tvrdí. Ale nikdy jsme je v akci neviděli.“

„Nemůžu se dočkat, až uvidím jeho nunčaky.“

„Hlavně se jich nedotýkej,“ varovala jsem ho. „Bez dovolení se tam nedotýkej žádné zbraně. Když se mu budeš zamlouvat, třeba ti taky něco půjčí.“

Eddieho trochu opustila dobrá nálada. „Nelíbí se mi, že to dospělo tak daleko, že si musíš půjčovat zbraň.“ Zdrceně si povzdechl. „Vím, že nás profesorka Terwilligerová upozorňovala, že se Alicia klidně mohla přesunout jinam, ale opravdu jsem doufal, že dneska najdeme aspoň nějakou stopu.“

„Já vím,“ přitakala jsem smutně. „Taky jsem to chtěla. Ale když musela narychlo změnit plány, je větší pravděpodobnost, že jí něco unikne. Musíme toho využít a porazit ji, než učiní další krok.“

„A každý den čekání je dalším dnem, kdy jen bůh ví, co se děje s Jill.“

Z jeho hlasu zaznívalo takové zoufalství, až mě z toho píchlo u srdce. „Já vím,“ řekla jsem pochmurně. „Já vím.“

Malachimu patřilo několik industriálně vypadajících budov na velkém prostranství bez trávy, které leželo stranou dálnice. Odbočili jsme na dlouhou štěrkovou příjezdovou cestu a Eddiemu se pomalu začalo vracet jeho dřívější nadšení, když se teď před ním odhaloval Malachiho bizarní životní styl. Slunce se právě dotýkalo obzoru, takže v prodlužujících se stínech působilo všechno ještě strašidelněji. Usmála jsem se, když jsem si vzpomněla, jak jsme sem s Adrianem přijeli poprvé a nevěděli, jestli se zúčastníme lekce sebeobrany, nebo jestli nás tady bude někdo věznit.

Zaklepala jsem na dveře domu a nepřekvapilo mě, že jsme okamžitě uslyšeli zběsilé cupitání malých čivav následované šíleným štěkotem. „Páni,“ vydechl Eddie. „Tady je jich opravdu celá smečka.“ Viděla jsem ho, jak se beze strachu postavil útočícímu Strigojovi, ale při zvucích psí smečky trochu znejistěl.

S úsměvem jsem se otočila ke dveřím a čekala, až otevře Malachi Wolfe osobně. Lehce vyšinutý a velice netradiční Wolfe sice nebyl mým ani Adrianovým dobrým kamarádem, ale zato pro profesorku Terwilligerovou byl víc než kamarád. Z toho jsem měla trochu husí kůži, ale po tom všem, co jsme s Adrianem prožili, jsem byla přesvědčená, že každý potřebuje někoho milovat – dokonce i roztržitá čarodějka a jednooký instruktor sebeobrany.

Když nikdo nepřicházel otevřít, zaklepala jsem znovu. Psi se rozběsnili ještě víc, ale Wolfe se ani tentokrát neobjevil. „Zvláštní,“ poznamenala jsem.

„Napsala jsi mu, než jsme sem vyrazili?“ zeptal se Eddie.

„Ne, psala mu profesorka Terwilligerová,“ odpověděla jsem. Podívala jsem se k ostatním budovám, jestli ho snad nezahlédnu někde tam. „Říkal, že ho pro mě napadly nějaké vhodné zbraně. Možná je někde hledá.“ Vydala jsem se tedy k budově, v níž Wolfe přechovával zbraně. „Doufám, že mi zase nebude vnucovat foukačku.“

Eddie mě následoval přes písčitý pozemek a celý zářil. „Foukačka? Ty vážně –“

Vtom zmlkl, protože těsně vedle nás náhle explodovala poštovní schránka. Okamžitě mě strhl k zemi a spolu se mnou se odkutálel dál od toho žáru a plamenů. Na kůži jsem ucítila spršku hlíny a štěrku, což bylo sice nepříjemné, ale pořád lepší, než kdyby nás exploze zasáhla naplno. Eddie ležel na mně, aby mě ochránil. Po chvilce jsme oba opatrně zvedli hlavy a přehlédli tu spoušť.

„Co to sakra bylo?“ zeptal se.

Vedle nás se ozval další výbuch. Tentokrát se obešel bez plamenů, ale kameny, které při něm odlétly, zafungovaly jako šrapnely. Když se mi jeden z nich zasekl do paže, vykřikla jsem bolestí. Ukázala jsem na nejbližší budovu.

„Tam!“

Než mě stačil zarazit, rozběhla jsem se tím směrem a cestou jsem proti sobě vrhla kouzlo neviditelné síly a ta rozbila okno. Rozezněl se pronikavý alarm. Nijak mě nepřekvapilo, že Wolfe má tohle místo napojeno na bezpečnostní systém. Otázkou ovšem bylo, jestli mu jeho paranoia dovolila připojit systém na policii, nebo ne.

Eddie vlezl oknem dovnitř hned za mnou a ocitli jsme se v budově, která sloužila jako tréninkový prostor, kde jsem se učila sebeobraně. Hala byla široká a prostorná, lemovaná zrcadly a skříňkami se zbraněmi. Přejela jsem pohledem celou místnost a hledala nejbezpečnější místo. Eddie se mezitím rozběhl přímo k jedné skříňce. Po krátkém váhání se rozhodl pro kouli na řetězu. S lehkostí s ní začal mávat kolem sebe a obezřetně ustupoval s pohledem upřeným na okno, které jsme rozbili. Já se rozhodla pro svoje nejoblíbenější kouzlo a vykouzlila si v dlani ohnivou kouli.

„To je Alicia?“ zařval Eddie, abych ho slyšela i přes alarm.

„Asi ano,“ zakřičela jsem na něj. Z těch explozí jsem vycítila lidskou magii, takže pokud po mně nejde jiná čarodějka, Alicia se zdála jako logické vysvětlení. Rukou, v níž jsem nedržela ohnivou kouli, jsem zvládla napsat zprávu poslednímu člověku, s nímž jsem byla v kontaktu – profesorce Terwilligerové. Zmohla jsem se ale jen na krátký vzkaz a doufala jsem, že vystihne vážnost situace: pomoc.

Mohlo mi dojít, že se Alicia nespokojí s naší vstupní cestou do budovy. Dveře náhle explodovaly ve spršce jisker a dřeva. Objevila se v nich silueta. Aniž bych si ověřovala její identitu, mrštila jsem po ní ohnivou kouli. Postava zvedla ruku a koule neškodně narazila na neviditelnou překážku. Když se vzduch vyčistil a postava přišla blíž, konečně jsem se ocitla Alicii tváří v tvář. Obdařila mě chladným úsměvem.

„Ahoj, Sydney. Ráda tě zase vidím. Nejsi překvapená, že jsem naživu?“

Vykouzlila jsem si v dlani další ohnivou kouli. „Nikdy jsem tě nechtěla zabít.“ I mně samotné to připadalo jako velice chabá výmluva vzhledem k tomu, co všechno jsem jí udělala. Drsně se zasmála.

„Vážně? A co konkrétně jsi sledovala tím, žes mě pobodala a nechala mě v hořícím domě?“

Než jsem stihla odpovědět, Eddie se proti ní rozmáchl koulí na řetězu. Jediným pohybem zápěstí rozbila stěnu ze zrcadel vedle něj. Tušila jsem, že to udělá, ale nezareagovala jsem dostatečně rychle, abych pustila ohnivou kouli a namísto toho kouzlem ochránila Eddieho. Škodu jsem odvrátila jen částečně – několik střepů se mu zabodlo do odhalené paže. Zkřivil obličej bolestí, ale nepřestal se pohybovat. Alicia rozbila další zrcadlo a tentokrát jsem pohotově vytvořila kolem Eddieho neviditelný štít. Vrhl po Alicii svou kouli, ale přestože do hodu vložil velkou sílu a dobře mířil, očekávala to a odfoukla ji pryč.

„Kde je Jill?“ zařvala jsem na ni.

Alicia zvlnila rty do krutého úsměvu. „To byste rádi věděli, co?“

Eddie sebral ze země střep, rozmáchl se jím jako nožem a vyřítil se na Alicii. „Přísahám, že jestli jsi jí ublížila –“

„Ale prosím vás! Jako kdybych měla čas jí ubližovat.“ Alicia vytáhla z kapsy špetku nějakého prášku, hodila ji po Eddiem a vykřikla zaklínadlo, které jsem neznala. Tohle jsem nepředvídala, takže Eddieho zasáhla magie naplno. Strnul na místě jako socha uprostřed kroku a dál v ruce výhrůžně třímal střep.

„Cos mu to udělala?“ vykřikla jsem.

„Klídek, Sydney,“ řekla Alicia. „Pořád je naživu. Stejně jako ta vaše malá morojská kamarádka. Prozatím.“

„Doveď mě k ní!“ poručila jsem jí.

Alicia se rozesmála. „Je mi líto, Sydney. Už ji nikdy neuvidíš. Vyslechne si ještě pár dalších žalmů… A ty? Ty budeš trpět…“

Podlaha pod mýma nohama se náhle rozervala. Zapotácela jsem se a padla na kolena, ale než jsem ztratila rovnováhu úplně, ještě jsem stačila hodit po Alicii ohnivou kouli. Mířila jsem dobře, ale ona stejně zvedla ruce a provedla další kouzlo ochranného štítu. Pronesla při tom řecké zaklínadlo, které jsem nikdy neslyšela. Ohnivá koule narazila do neviditelné zdi, ale neroztříštila se o ni. Rozhořela se ještě víc a začala se vracet po stejné trase zase ke mně. Vyjekla jsem a uhnula jen tak tak. Mně se sice nic nestalo, ale koule zasáhla skříňku za mnou, která se okamžitě vzňala. Oheň se rychle šířil a já si říkala, čím to tady proboha Wolfe nalakoval. V tu chvíli konečně přestal vřískat alarm.

„Zrcadlové kouzlo,“ prohlásila radostně Alicia. „Velice užitečné. Dávej si pozor, co po mně házíš.“

Mínila to jako vtip, ale kvůli tomu jsem zaváhala a plánovala si další krok. Zdržela jsem se dost dlouho, abych poznala, že na mě hodlá použít totéž kouzlo, které zmrazilo Eddieho. Bylo příliš složité, abych ho na místě pochopila, ale aspoň jsem stihla uhnout a zablokovat ho. Rozhodla jsem se pro jiné zmrazení – v tomto případě doslovné. Poslala jsem na ni spoustu ledu. Nebylo to tak smrtící jako ohnivá koule, ale aspoň to trošku zpomalilo rozrůstající se požár. Alicia zareagovala zrcadlovým kouzlem a poslala led zpátky na mě. Sehnula jsem se a led dopadl vedle mě na místo, kde hořelo. Jenže místo aby plameny uhasil, způsobil, že dým zhoustl.

„Už musíš být unavená,“ utahovala si ze mě.

Měla pravdu. Pořád jsem v sobě sice měla spoustu magie, ale tenhle magický souboj byl opravdu vyčerpávající. Vybavila jsem si slova profesorky Terwilligerové: Ona chce snadný boj. Přesně o to se Alicia snažila – unavit mě magií, aby mohla použít kouzlo, kterým se mnou skoncuje. Jelikož sama kradla život a magii, tenhle souboj ji nevyčerpával tak rychle jako mě.

„Alicie, nemusíme bojovat,“ řekla jsem. „Prosím. Necháme toho a vypadneme, než to tu celé shoří. Řekni mi, kde je Jill, propusť Eddieho a každá si půjdeme svou cestou.“

„Nechat toho? Poté, co ses mě pokusila zabít?“

„Jenom jsem –“

Alicii bylo jedno, že přiživuje požár, a mrštila po mně další ohnivou koulí. Byla jsem v pokušení taky použít zrcadlové kouzlo a kouli jí vrátit, ale Eddie stál až moc blízko.

„Jsi příliš velkou hrozbou, Sydney,“ řekla a ohnivou kouli zneškodnila vodním kouzlem. „Nemůžu ti dovolit odejít. Nechám tě shořet v tomhle baráku, stejně jako jsi ty nechala mě v hořícím domě.“

Podlaha pode mnou se opět rozervala a já zase upadla. Začala odříkávat složité zaklínadlo, které vypadalo jako to, které na místě zmrazilo Eddieho. Chtěla ze mě udělat živou sochu a nechat mě tady shořet jako já tehdy ji. Se zoufalstvím jsem se vyškrábala na nohy a chtěla kouzlu uhnout. Když končila s odříkáváním, spatřila jsem něco neuvěřitelného – ve dveřích stál Malachi Wolfe. Pásku měl tentokrát přes pravé oko (různě to střídal) a kolem zápěstí a kotníků mu visely zpřetrhané provazy, jako by byl spoutaný.

Kouzlo sochy bych nedokázala zopakovat, ale zrcadlové kouzlo jsem už zvládala. Pronesla jsem ta slova a ucítila v sobě magii. Alicia poplašeně vytřeštila oči a pokusila se uhnout kouzlu sochy, které se k ní vracelo. Jenže neviděla, že spolu s Wolfem se do místnosti nahrnula smečka čivav. Něco jim řekl, ukázal na Alicii a psi se k ní rozběhli. Zastavili se jí u nohou, takže klopýtala a nemohla se moc rychle hýbat. Kouzlo sochy ji dostihlo a najednou tam stála stejně strnulá jako Eddie, až na to, že nevypadala tak ladně. On vypadal jako ušlechtilý bojovník připravený k útoku. Ona strnula uprostřed pádu a nevěřícně zírala na štěkající čivavy u svých nehybných nohou.

„Přišel bych dřív,“ zavrčel Wolfe a rychlým gestem k sobě zavolal smečku čivav. „Ale ta mrcha mě svázala. Musel jsem čekat, dokud mi psi nepřehryzali provazy.“

„Rychle,“ vyhrkla jsem a rozběhla se k Eddiemu. „Pomozte mi ho odtud dostat.“ Z houstnoucího dýmu už jsem kašlala. Ohlédla jsem se po Alicii, jejíž pohledný obličej strnul ve výrazu zděšení. „Pomozte mi odtud dostat oba.“

S Wolfem jsme nakonec zvládli vynést obě sochy z budovy dřív, než shořela. Odnesli jsme je do Wolfeova domu zrovna ve chvíli, kdy dorazili hasiči, za kterými téměř okamžitě následoval Adrian s Treyem a profesorka Terwilligerová s několika čarodějkami od jezera. Adrian mě sevřel v objetí.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se. „Když mi Jackie zavolala, nevěděl jsem, co čekat.“

Opřela jsem si mu hlavu o hruď a nechala se uklidňovat jeho doteky. „Nic mi není. Měla jsem štěstí. Vážně velké štěstí. Ale Eddie –“

Jedna z čarodějek z covenu, kterou jsem neznala, vytáhla nějaké sušené květy, posypala jimi Eddieho a pronesla latinské zaklínadlo. Eddie se po chvilce pomalu začal probírat zase k životu. Jelikož byl zrovna uprostřed kroku, zavrávoral a upadl. Překvapeně se rozhlédl kolem a zjistil, že je jinde než předtím. S Adrianem jsme ho překvapili ještě víc, kdy jsme ho sevřeli v objetí.

„Musíte oživit i Alicii,“ řekla jsem vyděšeně. „Potřebujeme najít Jill.“

Profesorka Terwilligerová se zamračila. „To je ale smůla. Takhle bychom s ní skoncovali čistě. Předtím ti nijak nenaznačila, kde by Jill mohla být?“

Zavrtěla jsem hlavou a pustila Eddieho. „Ne. Přiznala, že Jill je ,prozatím‘ naživu, ale dál už to nerozváděla.“ Pátrala jsem v paměti a snažila se z ní vydolovat každé slovo, které padlo uprostřed toho chaosu. Přestože bylo milé, že Alicia potvrdila, že je Jill naživu, už jsme to věděli díky našim kouzlům. Nebylo to tak užitečné, jak jsem doufala. „A řekla něco o tom, že Jill poslouchá žalmy.“

Profesorce Terwilligerové to taky nedávalo žádný smysl. Hlasitě si povzdechla a vyměnila si pohledy s ostatními čarodějkami. Ty se taky netvářily nadšeně, že bychom měly Alicii pustit. „Až tady hasiči skončí, budeme muset vytvořit kruh a propustit ji, abychom z ní dostali nějaké odpovědi.“

Trey celou dobu postával vzadu a teď si odkašlal. „Možná nebudete muset. Myslím, že vím, kde Jill je – nebo aspoň kdo ji vězní.“ Okamžitě se na něj upřely ohromené pohledy nás všech, ale on nehnul ani brvou. „Myslím, že ji mají Bojovníci světla.“

13. kapitola

Adrian

„Co má žal společnýho s Bojovníky?“ zeptal jsem se.

Sydney po mně střelila vyčítavým pohledem. „Žalm, ne žal. A co mají společného nevím.“ S očekáváním pohlédla na Treye. „Jsou to náboženské básně, viď? Z bible?“

Přikývl. „Ano. Ale ty, které Bojovníci neustále citují, v bibli vlastně nejsou. Napsali si spoustu vlastních. Často je přednášejí při různých společenských událostech, před shromážděním… a tak. Jestli Alicia řekla, že je Jill poslouchá, pravděpodobně ji někde drží Bojovníci. Věřte mi, že z ničeho nemají větší potěšení než držet jako zajatce Moroje.“

Eddie se obrátil na Jackie a nevěřícně ukázal na Alicii. „Oživte ji jako mě! Potřebujeme odpovědi a musíme je znát hned! Než bude pro Jill příliš pozdě!“

Ještě nikdy jsem ho neviděl takhle zaníceného a ocitl jsem se v pokušení uklidnit ho pomocí nátlaku. Jackie se ale nenechala rozhodit. „Určitě ji nepropustím tady. Pokud to uděláme, musí u toho být tucet čarodějek, aby ji zpacifikovaly. A ani v tom případě nečekej, že bude nějak vstřícná.“

„Má pravdu,“ řekla Sydney pomalu. „I kdybychom Alicii osvobodili, nebudeme mít jistotu, že nám něco prozradí.“

„Já ji přiměju mluvit,“ trval na svém Eddie. „Nebo by Adrian mohl použít nátlak.“

Sydney se na to netvářila zrovna nadšeně, zato teta Taťána v mojí hlavě ano. Ano! Ano! Přinutíme ji prozradit nám věci, o kterých ani neví, že je ví!

„Existují kouzla, která proti nátlaku chrání, a Alicia je jistě natolik chytrá, že je provedla jako preventivní opatření.“ Jackie se zadívala na jednu ze svých kamarádek čarodějek. „Co myslíš? Jaká doba ji oslabí?“

Čarodějka si kritickým okem prohlédla strnulou Alicii. „Klidně bych ji takhle nechala týden. Ale jestli spěcháte…“ Zadívala se na Eddieho a pak zase na Alicii. „Řekla bych osmačtyřicet hodin.“

„Osmačtyřicet hodin!“ vykřikl Eddie. „Jestli Jill drží Bojovníci, možná osmačtyřicet hodin nepřežije! Zatímco se tady dohadujeme, klidně můžou vykonávat nějakou tu svou rituální popravu!“

Jackie se nenechala znervóznit. „Když jsi v tomhle strnulém stavu, bere ti to energii. Dva dny, a bude fyzicky i magicky úplně vyčerpaná. Pak bude mnohem snazší se jí vyptávat. A stejně bych ji ani tak neosvobodila, dokud nebudeme na bezpečném místě a nebudeme mít posily. Je nepředvídatelná.“

„Dva dny jsou hrozně moc,“ opáčil Eddie. Nemohl jsem si pomoct, ale sdílel jsem jeho názor. Sydney se tvářila zamyšleně.

„Alicia pak nebude představovat takovou hrozbu a bude jednodušší ji vyslýchat,“ řekla. „A do té doby můžeme získat nějaké odpovědi od Bojovníků.“

„Jak?“ zeptali jsme se já i Trey současně.

„Od Marcuse,“ odpověděla Sydney. „Nebo spíš od jednoho z jeho kontaktů. Ta holka se mezi Bojovníky infiltrovala. Možná nám něco prozradí, než promluví Alicia. Zkusím ji a Marcuse zkontaktovat. Pokud na nic nepřijdou do čtyřiadvaceti hodin, čarodějky Alicii propustí a vyslechneme ji.“

Nikomu se ten kompromis moc nelíbil, ale nakonec s ním všichni souhlasili. Pak jsme se rozloučili, Eddie zůstal s Treyem a já se Sydney jsme se vrátili do Clarenceova domu. Sydney po cestě zavolala Marcusovi a objasnila mu situaci. Slíbil, že se jí ozve co nejdřív, hned jak něco zjistí. Když jsme dorazili ke Clarenceovi, Rose s Dimitrijem chtěli vědět, co se stalo. Nechal jsem Sydney, aby jim to pověděla, a zamířil jsem za svou mámou a Declanem. Vyskytl se v mém životě teprve před pár dny, ale kupodivu jsem hrozně toužil

ho vidět, i když většinou nedělal nic jiného, než spal. Po překotných událostech dnešního dne a po panice, jakou jsem prožil, když jsem zjistil, že Sydney čelí Alicii sama, mi Declanova přítomnost připadala uklidňující.

O pár hodin později zavolal Sydney Marcus a řekl, že má nové zprávy, které nám hodlá sdělit osobně, a že přijede co nejdřív do Palm Springs. Marcus byl na seznamu nejhledanějších osob alchymistů stejně jako Sydney, takže si s námi obezřetně domluvil schůzku na následující den.

Jako místo setkání vybral mongolskou restauraci za městem. Rose s Dimitrijem se nakonec nechali přemluvit, aby zůstali u Clarence, protože jsme nechtěli, aby tam bylo tolik lidí. Vzali jsme s sebou Treye a Eddieho, protože Trey toho o Bojovnících věděl spoustu, a co se týče Eddieho, neexistovala na zemi síla, která by mu zabránila zúčastnit se plánování záchrany Jill. Když jsme vešli do restaurace, Sydney vydechla úlevou.

„To je dobře. Vzal Sabrinu s sebou.“

Sabrinu jsem předtím viděl jen krátce a moc dobře jsem ji neznal. Byla asi stejně stará jako já a léta pracovala v utajení mezi Bojovníky světla. Když se poprvé setkala se Sydney, držela jí u hlavy pistoli, což se mi opravdu nelíbilo, ale pak jsme se dozvěděli, že Sabrina se jen snažila ochránit Marcuse. Postupem času jsme ji začali respektovat, protože jsme pochopili, jak důležitou práci dělá. Nesouhlasila s filozofií Bojovníků, ale zůstávala v jejich řadách, protože její informace byly velice užitečné pro ostatní. A doufal jsem, že budou užitečné i dnes.

„Mám dobrou zprávu a špatnou zprávu,“ zahlaholil Marcus. Takový úvod jsme zrovna nečekali. „Dobrá zpráva je, že jsme si jistí, že Bojovníci mají Jill. Špatná zpráva je, že nevíme přesně, kde ji drží.“

Eddie si založil ruce. „Čas osvobodit Alicii a dostat z ní odpovědi.“

„To nebude nutné,“ řekla Sabrina. Dlouhé blond vlasy měla dneska stažené do pevného culíku a vypadala jako obyčejná dívka, a ne jako někdo, kdo se vydává za členku fanatické protivampýrské skupiny. „Tipuju, že Alicia neví, kde Jill je. Nejspíš ji unesla a předala Bojovníkům. Ti ji pak někde ukryli. Trošku jsem zapátrala a objevila pár hlášení o ,významné morojské vězeňkyni‘, jenže ani členům vlastní skupiny neodhalili, kde je. S někým jako Alicia sice můžou spolupracovat, ale moc jí nevěří.“

Ty zprávy mě nepotěšily a Eddie moje rozčarování sdílel. „Tak co budeme dělat, když ani vaši lidi nevědí, kde je?“ zeptal se.

„No,“ poznamenala Sabrina, „někdo to jistě ví. Ale ten někdo musí mít mnohem vyšší postavení než já.“

Marcus přikývl a polkl sousto smažené směsi, která podle mě obsahovala pouze maso a ani stopu zeleniny.

Primitiv, odfrkla teta Taťána.

Hele, dej si pohov, pověděl jsem jí. Uprchlík na útěku zřejmě potřebuje spoustu proteinů.

„Máme pár nápadů, jak se k někomu takovému dostat,“ řekl Marcus. „První nápad je požádat alchymisty, aby to udělali oni. Víme, že jsou s Bojovníky provázáni.“

„Klidně s nimi můžou spolupracovat,“ poznamenal Eddie. „Už dřív to udělali.“

„V určitých věcech,“ vypravila ze sebe Sydney. „Ale v tomhle ne. Nechtějí riskovat, že by ve světě Morojů propukl chaos. Chtějí, aby se Jill vrátila. Nesouhlasili by s tím, že ji někdo vězní.“

„Přesně tak,“ řekl Marcus a zadíval se na mě. „Ale mohli by se do toho vložit proto, že nechtějí, aby Bojovníci zasahovali do jejich záležitostí. Jsou to jen organizované zrůdy, ale nelíbilo by se jim, kdyby věděli, že Bojovníci spolupracují s čarodějkou, aby to zavařili Morojům. To samozřejmě znamená, že jim někdo musí oznámit, že Bojovníci vězní Jill.“

„Nemusí to být ani jeden z vás,“ prohlásil Eddie, když zaznamenal neverbální komunikaci mezi mnou a Marcusem. „Sakra, udělám to já.“

„Nebudou ti věřit,“ upozornil jsem ho a musel se usmát jeho zápalu. „Možná by nevěřili ani mně.“

Trey mlčel po celou dobu debaty o skupině, jejímž členem kdysi býval, a ozval se až teď. „Taky je dost pravděpodobný, že to Bojovníci popřou, i kdyby se jich alchymisté přišli vyptávat. Jsou taky posedlí tím, aby měli všechno pod kontrolou. Může s nimi být těžké pořízení.“

„Máš pravdu,“ souhlasila Sabrina. „A proto nám zbývá už jen jedna možnost.“

Z jejího hlasu zazníval varovný tón, při kterém jsem zpozorněl. „A to je?“

Vyměnila si pohled s Marcusem, načež se obrátila k Sydney. „Příští týden budou Bojovníci přijímat nové členy. Mohla by ses tam v utajení přihlásit a pak se infiltrovat mezi ty mocnější, abys zjistila, kde je Jill.“ Vysypala to ze sebe hrozně rychle, jako by tím mohla zredukovat absurdnost celého toho návrhu.

„Chcete, abych se dala k Bojovníkům?“ vykřikla Sydney.

„Ne,“ odpověděli jsme s Eddiem jednohlasně.

„Zúčastnila by ses jen jejich výběrového řízení,“ řekla Sabrina, jako by to mohlo někoho uklidnit. „Je to jen taková formalita.“

„Nebo spíš vstup do spolku,“ řekl Marcus, čímž to nijak nevylepšil.

Trey konsternovaně zavrtěl hlavou. „Vím, o čem mluvíte, a je to šílenství.“ Obrátil se na nás ostatní. „Shromáždí několik potenciálních rekrutů, tajně je přivedou k Bojovníkům a nechají je podstupovat nejrůznější zkoušky, aby dokázali, že za něco stojí. Pamatujete, jak jsem musel bojovat se svým vlastním bratrancem?“

Bojovníci kdysi drželi Soňu a chtěli ji použít jako součást obřadu, kterým chtěli „prověřit“ mladé členy. Po souboji s bratrancem se od Treye očekávalo, že Soňu zabije. Nechtěl to udělat, ale plány Bojovníkům beztak zmařili strážci, když vpadli na obřad a Soňu osvobodili. Sydney tam taky rozpoutala pořádný rozruch a Bojovníci rozhodně nepatřili mezi její obdivovatele.

„Bojovníci vědí, jak Sydney vypadá,“ připomněl nám Eddie. „Ona to udělat nemůže. Pošlete mě. Mně nebude vadit, když pár těch zrůd zmlátím. Mám s tím už bohaté zkušenosti.“

„To sice máš,“ připustil Marcus, „ale Sydney má o trochu víc zkušeností, jak se někam vloupat. A tvůj obličej pravděpodobně taky znají.“

Sydney se zamračila. „A nemůžeme tam jít oba? Nevadilo by mi mít někoho v záloze a znám pár triků, díky kterým by nás nepoznali.“

Hodláš tady jen tak sedět a nechat je do toho jít? dotázala se mě teta Taťána.

S úžasem jsem se obrátil na Sydney. „Vážně o tom uvažuješ? Teda, já jsem pro nejrůznější šílený plány, ale tohle je i na mě trochu moc.“

Sabrina se zamyšleně zamračila. „Bojovníci se obvykle zaručí jen za jednu osobu, ale občas se stává, že někdo přivede i dvě. Pokud se dokážete nějak přestrojit, můžu vás tam přivést oba.“

„Tak pošlete mě a Sydney,“ řekl jsem.

„Ani náhodou,“ prohlásil Eddie. „Mám mnohem lepší kondičku na to, abych jim to natřel. Bez urážky, Adriane.“ Už už jsem chtěl říct, že bych Sydney dokázal ochránit pomocí éteru, ale bylo mi jasné, že by se jí to nelíbilo.

„Měl by ses držet v pozadí, Adriane,“ souhlasila s ním Sydney. „Až čarodějky osvobodí Alicii, můžeš z ní zkusit dostat nějaké odpovědi pomocí nátlaku. To nesvede nikdo jiný než ty.“

Nadechl jsem se k protestu, ale nenapadlo mě, co říct. Sydney mě zahnala do kouta a dobře to věděla. Chtěl jsem s ní jít ne proto, že bych měl konkrétní plán, jak se vypořádat s Bojovníky, ale proto, že mým instinktem bylo chránit ji. Jenže s Alicií měla pravdu. Můžeme dát čarodějkám dva dny, během nichž se Sydney tajně infiltruje mezi Bojovníky. Snad za tu dobu zeslábne Aliciina ochrana.

„Povzbuzuješ mě, abych pracoval s éterem?“ podivil jsem se.

„Ne,“ uznala. „Doufám, že z ní ty odpovědi dostanou jinými způsoby. Ale pokud ne, mám dojem, že bys stejně použil nátlak.“

„Jsi moudrá jako vždy,“ pověděl jsem jí.

Usmála se tomu, ale přesto jsem poznal, že se jí ten nápad nezamlouvá ani v nejmenším. S povzdechem se otočila zase k Sabrině. „Jak velký problém z toho budeš mít, když přivedeš dva špióny? Protože jistě u Bojovníků nezůstaneme.“

Sydney měla pravdu. To, k čemu se s Eddiem nabízeli – k infiltraci do nějakého barbarského iniciačního rituálu – bylo sice nebezpečné, ale nesměli jsme zapomínat na Sabrininu roli v tom všem. Zahrává si s vrtkavou skupinou lidí, čímž ve finále riskuje nejvíc.

„To záleží na tom, jestli vás přistihnou, nebo ne.“ Sabrina se přiškrceně usmála, ale v očích se jí úsměv neodrazil. „Takže se nenechte přistihnout, jasný?“

Jak plánování postupovalo, Trey se tvářil čím dál zachmuřeněji. „Ale tohle se stane jedině v případě, že nedokážete přesvědčit alchymisty, že Bojovníci mají Jill. Pokud je přesvědčíte, snad udělají všechnu práci sami a vy se nemusíte vůbec zaplétat do tohohle šílenství.“

„Snad,“ zopakoval Marcus. „Ale do té doby bychom měli připravit Sydney a Eddieho na to, co je bude čekat, když půjdou se Sabrinou.“

Sabrina nás obeznámila se svým plánem, jak propašovat Sydney s Eddiem dovnitř. Čím víc to popisovala, tím děsivěji to znělo. Znovu jsem chtěl Sydney požádat, aby od toho upustila. Uvědomil jsem si, že moje touha chránit ji před nebezpečím je úplně stejná, jako když mě ona neustále žádá, abych nepracoval s éterem. Obojí je velmi nebezpečné… Ale jak bychom mohli dělat jen bezpečné věci, když je v sázce život Jill?

Na to neexistuje žádná dobrá odpověď, prohlásila nabručeně teta Taťána. A nic dobrého z toho nevzejde.

Během oběda jsme všechno naplánovali a Sydney požádala, aby jí s magickým přestrojením pomohly čarodějky. Sabrině zavolali Bojovníci a dožadovali se její přítomnosti dříve, než očekávala. Ušklíbla se a vstala. „Brzo se ozvu. Hned, jakmile zjistím podrobnosti ohledně výběru nových členů. Může někdo z vás odvézt Marcuse do jeho konspiračního domu?“

„Odvezeme ho,“ vyhrkla Sydney dřív než Eddie a Trey. „My si promluvíme později.“

Naše skupinka se rozdělila a já se Sydney jsme vedli Marcuse k autu, které jsme si půjčili v Palm Springs. Vůz měl odklápěcí střechu – bonus od půjčovny, ačkoli jsme o něj nežádali.

„Super,“ poznamenal Marcus. „Dneska je hezky, tak bychom mohli sklopit střechu.“ Podíval se na mě. „No, nebo radši ne.“

Po včerejším zamračeném dni v Palm Springs opět zavládlo typické letní vedro a já se rozhodně nechtěl vystavovat slunci. Slunce sice Moroje nezabije jako Strigoje, ale když pobýváme na přímém slunci dlouho, je nám to nepříjemné. Takové chvíle mi bolestně připomínaly rozdíl mezi mnou a Sydney. Ona slunce miluje, ale život se mnou jí brání si ho užívat.

„Klidně střechu sklopte,“ řekl jsem jakoby nic a hodil jsem Sydney klíčky.

Chabě se na mě usmála, protože věděla, na co myslím. „Ne. Lepší bude klimatizace.“

Oplatil jsem jí úsměv a věděl jsem, že lže. Někdy, když jsme se jen tak povalovali v posteli, povídali jsme si o tom, jak si představujeme náš budoucí vysněný dům. Usnesli jsme se, že bude mít zastíněnou verandu, kde bude dost čerstvého vzduchu a tepla na to, abych si ho mohl užívat, ale prostor bude zakrytý, abych nebyl vystaven přímému slunci. Vždycky jsem si ze Sydney utahoval, že jí tam budu nosit limonádu. Bylo by to pro nás ideální místo – setkání dvou světů. Ale teď bylo těžké představovat si takovou budoucnost.

Marcus Sydney nasměroval k bytovému domu, který se nacházel za městem, nedaleko Carltonské univerzity, kde jsem dřív studoval. Cestou na dálnici jsem zavolal osobě, jejíž číslo mělo v paměti telefonu jen pár morojských šťastlivců. Překvapilo mě, že to zvedla hned po prvním zazvonění.

„Ahoj, Adriane,“ pozdravila mě Lissa.

„Čekalas na můj telefonát?“ zažertoval jsem.

„Vlastně jsem čekala na Christianův telefonát. Ale ráda tě slyším – tedy pokud voláš proto, abys mi sdělil, že máte Jill.“

„Obávám se, že ne,“ řekl jsem a bodlo mě u srdce. „Ale mám pár zpráv, který by ti mohly k něčemu být. Máme důkaz, že Jill drží Bojovníci světla.“

Tohle Lissa zjevně neočekávala. „Cože? Myslela jsem, že ji má nějaká čarodějnice, která nenávidí Sydney. Jestli ji vězní Bojovníci, pak už nejde o žádnou pomstu. Tihle lidé zabíjejí vampýry pro zábavu.“

„Vypadá to, že Alicia jim Jill předala. Sydney teď vymyslela plán, jak zjistit, kde ji vězní. Ale kdyby namísto toho na Bojovníky zatlačili alchymisté, ušetřilo by nám to spoustu potíží,“ řekl jsem jí. „Problém ovšem spočívá v tom, že Sydney jim nemůže zavolat a požádat je o to.“

„Ale já můžu,“ tipla si Lissa.

„Jsi velice okouzlující a přesvědčivá,“ řekl jsem. „Navíc máš o kapánek větší vliv než my.“

„Uvidím, co svedu,“ odpověděla a už při tom pomyšlení zněla vyčerpaně. Nevyčítal jsem jí to. Diplomacie by mě taky vyčerpávala, zejména kdybych musel jednat s idioty, jako jsou alchymisté. „Budou chtít vědět, jaký důkaz máme.“

Zaváhal jsem a pomyslel na Sabrinu. „Nemůžeme vyzradit náš zdroj. Můžeš jim říct, že jsi dostala anonymní tip a že chceš, aby to prověřili?“

„Pokusím se,“ řekla Lissa. „Ale znáš je.“

„Ano,“ přisvědčil jsem. „Rozhodně je znám. Tak hodně štěstí a díky.“

„Nemáš mi za co děkovat. Jill je moje sestra.“

Zavěsil jsem zrovna ve chvíli, kdy Sydney minula bytový komplex, k němuž ji Marcus směroval. „Hele,“ upozornil jsem ji, když jsem si vybavil okolí z dob svých studií. „Minulas to.“

Zachmuřila se. „Neunikli mi chlapi v kvádrech, co slídili kolem budovy.“ Podívala se do zpětného zrcátka a povzdechla si. „Ani černé auto, které se právě odlepilo z parkoviště a teď nás sleduje.“

„Sakra,“ ulevil si Marcus. „Zjistili, že jsem ve městě. Myslel jsem, že tohle místo je bezpečné.“

Otočil jsem se na zadním sedadle, abych se podíval, o čem to Sydney mluví. Černý Escalade se agresivními manévry snažil dostat do našeho pruhu. Sydney náhle odbočila tak prudce, až jsem se musel chytit dveří. Escalade nás následoval. Ten vzácný a křehký pocit svobody, který jsem si užíval od chvíle, kdy jsem opustil královský dvůr, se teď rozplynul jako dým ve větru.

„Lidi, omlouvám se,“ prohlásil Marcus. „Museli mě vidět, když jsem dneska ráno přijel.“

Sydney znovu prudce odbočila a Escalade za námi také, čímž si vysloužil troubení ostatních řidičů. Sydney byla napjatá a já věděl, že ji stojí hodně sil, aby působila klidně. Tohle byla její noční můra – že ji alchymisté znovu najdou. „Nevyčítej si to,“ řekla Marcusovi. „V Palm Springs se seběhlo tolik věcí, že se o nich nejspíš doslechli. Klidně je možné, že tebe nikdo neviděl. Někdo mohl vidět Eddieho a rozhodl se začít čmuchat. O něj se taky zajímají.“ Zavrtěla hlavou. „Teď se jich především musíme zbavit.“

„Najeď zpátky na dálnici a na první odbočce zahni do města,“ poradil jí Marcus.

Nedává smysl vrátit se na dálnici plnou aut, sykla teta Taťána. Znovu Sydney unesou!

„Neměli bychom se rozjet po dálnici a pokusit se jim ujet?“ navrhl jsem.

„To by se nám nepovedlo,“ namítl Marcus. „Navíc mají určitě někoho v záloze, takže by nás jich pronásledovalo ještě víc.“

Sydney odbočila, jak řekl, a zamířili jsme do centra města. Před námi jsem uviděl úzké uličky plné aut a chodců. Na chodnících posedávali lidé na zahrádkách restaurací.

„Asi spoléháš na to, že alchymisté nechtějí vyvolávat scény,“ poznamenala Sydney. „Ale vzpomeň si, že nás pronásledovali – zcela otevřeně – na Stripu v Las Vegas.“ Tehdy na sobě měla svatební šaty, takže jsme vypadali mnohem nápadněji než teď. „Budou dělat to, co musejí.“

Marcus přikývl. „Já vím. Ale pokud se budou moct vyhnout scéně před lidmi, tak to udělají. Teď mám v plánu dostat se ke svému únikovému autu.“

„K únikovému autu?“ podivil jsem se nechápavě. „Ty máš nějaký únikový auto?“

Obdařil mě úsměvem. „Jsem Marcus Finch. Samozřejmě že mám únikové auto. Dostaneme se k němu podzemním tunelem z restaurace Miguel‘s

Taqueria.“

„Podzemí…“ Sydney zavrtěla hlavou. „Je to šest bloků odtud a budou nás zdržovat semafory a pomalá auta.“ Auto před námi zastavilo, protože na semaforu zrovna padla červená.

„Oprava,“ prohlásil Marcus a rozepnul si bezpečnostní pás. „Oni tady uvíznou kvůli semaforům a pomalým autům. Všichni ven.“ Okamžitě mi došlo, co se bude dít. Moji domněnku potvrdil tím, že položil ruku na kliku. „Vy se jim ztratíte. Sejdeme se u Miguela – ale ať vás nepronásledují až tam.“

V okamžiku vystoupil z auta a my ho následovali o pár vteřin později. Rozběhl se k jedné straně ulice, kde se ztratil v davu turistů a kolemjdoucích, aniž by se ohlížel. Někdo by si mohl myslet, že se na nás vykašlal, ale Marcus nás dobře znal, takže věděl, že si v podobných situacích umíme poradit. Umíme se chovat nepředvídatelně. Splynout s davem v rušných ulicích. A až setřeseme pronásledovatele, zase se s ním dokážeme sejít.

To byl samozřejmě pouhý předpoklad, pokud nás vůbec budou pronásledovat. Mezi námi a nimi stála na ulici dvě auta, takže existovala slušná šance, že si nevšimli, že jsme vystoupili. Až padne zelená a my se nerozjedeme, nejspíš jim dojde, že se něco pokazilo. Otázkou ovšem bylo, jak daleko se mezitím se Sydney dostaneme a jestli budou pronásledovat nás, nebo Marcuse.

Samozřejmě pronásledovali nás.

„Rychleji,“ pobídl jsem Sydney, sevřel jsem jí ruku a pokračovali jsme po chodníku.

Troubení aut mi oznámilo, že na semaforu padla zelená a naštvaní řidiči nemohou objet naše opuštěné auto. Za námi se ozývaly výkřiky, které nám prozradily, že se děje ještě něco. Když jsem se ohlédl, uviděl jsem muže a ženu v béžových oblecích, jak po chodníku běží za námi a nedbají na to, že vrážejí do kolemjdoucích. Scény na veřejnosti jim evidentně nevadily.

Chodník před námi vypadal ještě nacpanější, protože se tam kolem něčeho shromáždil dav lidí. Výborně. Takové zdržení jsme opravdu nepotřebovali. Ohlédl jsem se a zjistil, že alchymista nás dohání. Byl skoro tak vysoký jako já. Přiblížili jsme se ke shluku lidí a já zjistil, že si všichni prohlížejí oblečení, které jako reklamní akci vyndali z obchodu na chodník. Byly tam šaty, průsvitné šály, nejrůznější přímo umělecké kousky v jasných barvách, u kterých se musel se zájmem zastavit i ten nejnetečnější kolemjdoucí. Se Sydney jsme se vmáčkli mezi ženy obdivující purpurové hedvábné šaty. Alchymisté se ocitli jen kousíček za námi.

Sydney se rozhlédla kolem a nečekaně se usmála. Vyslovila magické zaříkávadlo, které v okolním hluku nikdo nepostřehl. Účinek kouzla byl ovšem okamžitý. Všechno to pestrobarevné oblečení náhle explodovalo a k zemi se snesla duhová sprška z cárů látek. Působilo to až neskutečně. Následoval chaos a výkřiky úžasu, protože nikdo nevěděl, jestli to byl útok, nebo nějaká podivná reklamní akce.

„Pojď,“ řekla a znovu se dala do běhu.

Jak jsme utíkali, uslyšel jsem hlasitý zoufalý výkřik a poznal jsem ten hlas – Lia DiStefano. Byl to její obchod, což vysvětlovalo Sydneynin zlomyslný úsměv. Trošku jsem si to vyčítal…, ale vlastně ani ne. Lia jednou vyrobila pro Sydney krásné šaty. Byla to rudá róba inspirovaná stylem starých Řeků. Sydney to v nich slušelo natolik, že jsem si myslel, že snad sním. To jsem musel Lie přiznat k dobru. Na druhou stranu ale Lia zoufale toužila po tom, aby pro ni Jill pracovala jako modelka, a nakonec tajně publikovala reklamu s

její fotkou – tu, kterou dala Alicia do krabičky, kterou Jackie přivezla Sydney. Nevěděl jsem přesně, jaký je vztah mezi Alicií a Bojovníky a jestli je ta reklama dovedla k Jill, ale bezpochyby to pro Jill bylo riziko.

„Promiň, Lio,“ zamumlal jsem, když jsme proběhli kolem jejího obchodu. „Příště si nevybírej modelky, jaké bys neměla.“

O blok dál se nacházelo květinářství, kde jsem už jednou byl. Aniž bychom se ohlíželi a zjišťovali, jestli jsou nám naši pronásledovatelé v patách, rychle jsme zapadli dovnitř dokořán otevřenými dveřmi. Okamžitě nás obklopila silná vůně růží a lilií. Obchod byl plný kytic všech možných barev, ale na ty jsem se nedíval. Hledal jsem to, čeho jsem si tam tehdy všiml – zadní východ.

Obchod měl dva vstupy, z nichž jeden byl z hlavní ulice a druhý z postranní uličky, kde parkovala auta. Kývl jsem s úsměvem na překvapenou prodavačku. Pak jsme se Sydney proběhli k zadnímu vchodu, jako by naše počínání bylo docela normální.

V uličce jsem se zastavil a odvážil se ohlédnout skrz prosklené dveře, jestli alchymisté nevpadli do obchodu. Nikdo tam nebyl, tak jsem si pomyslel, že zničení Liiny výstavky vyvolalo dostatečný zmatek, abychom unikli. Se Sydney jsme se rozběhli uličkou kolem dveří dalších obchodů. Některé byly veřejně přístupné, jiné ne. Když jsme doběhli k zadnímu vchodu restaurace Miguel‘s Taqueria, stál tam nápis POUZE PRO ZÁSOBOVÁNÍ. Bez ohledu na to jsem zaklepal a uvažoval, jak asi vysvětlíme, co tam pohledáváme.

Chlápek, který přišel otevřít, vůbec nevypadal překvapeně. Mávl na nás, ať jdeme dál. „Vy musíte být Marcusovi přátelé.“

Vešli jsme a ocitli se u vchodu do kuchyně, kde to lákavě vonělo. Kuchař otáčející quesadilly jen vzhlédl, jako by naše přítomnost byla docela normální, a dál se věnoval své práci. Náš průvodce nás zavedl do skladu plného polic s potravinami. V podlaze tam byly dveře. Otevřel je a dole jsme uviděli stát Marcuse s baterkou. Zamával na nás.

„Odkud Marcuse znáte?“ zeptal jsem se našeho průvodce a začal sestupovat po žebříku dolů.

Muž jen pokrčil rameny. „Kdysi mi udělal laskavost.“

Zdálo se, že takový je příběh Marcusova života. Poděkovali jsme tomu muži a slezli dolů. Ústil tam tunel, přesně jak Marcus tvrdil. Proběhli jsme jím a moc se cestou nebavili. Nakonec jsme vylezli v boudě s nářadím v parku o pár bloků dál. V tunelu ani tady nahoře jsme neobjevili nic, co by naznačovalo, že nás někdo pronásleduje. Marcus si připadal natolik v bezpečí, že nás zavedl k zaparkovanému modrému chevroletu. Z kapsy vytáhl klíčky a auto odemkl.

Promluvili jsme, až když jsme vyjeli. „Takže,“ prohlásil. „Mám dobrou zprávu a špatnou zprávu. Dobrá zpráva je, že se nemusíte snažit přesvědčit alchymisty, že jste na královském dvoře. Špatná zpráva je, že alchymisté vědí, že tam už nejste.“

14. kapitola

Adrian… znovu

Jakmile jsem si byl jistý, že jsme momentálně alchymistům unikli, ze všeho nejdřív jsem chtěl varovat mámu s Declanem.

„Kde jsi?“ zeptal jsem se jí, sotva zvedla telefon. Seděl jsem na zadním sedadle, Marcus řídil a sliboval, že nás odveze do skutečně bezpečného domu. Sydney seděla vpředu a rozesílala textovky o novém vývoji událostí snad všem, koho známe.

„U Clarence,“ odpověděla moje matka. „Kde jinde bych měla být?“

Vydechl jsem úlevou. „To je dobře. Musíš tam nějakou dobu zůstat a nikam nechodit. Máš dost potřebných věcí pro Declana?“ Myslel jsem, že to s nákupy přehnala, ale teď jsem za to byl vděčný.

„No ano. Asi ano, ale moc se mu nelíbí ty dudlíky, co jsem mu koupila. Měla bych mu pořídit jiné –“

„Nevycházej z domu,“ řekl jsem. „Dům jistě sledují alchymisté. Vědí, že jsme tady.“

Matka okamžitě pochopila vážnost situace. „Jste v pořádku?“

„Jsme. Unikli jsme jim. Ale teď budou sledovat všechna naše oblíbená místa, jestli někam náhodou nepřijdeme. Nejspíš ale nevědí, že jsi tu i ty a Declan, takže to tak necháme. Zůstaňte uvnitř.“

Na chvilku se odmlčela. „Adriane, na Declanovi je něco… neobvyklého, viď?“

„Něco výjimečnýho,“ opravil jsem ji. „Je velice, velice výjimečný. A prozatím bude nejlepší, když se alchymisté nedovědí, že vůbec existuje. Když chtějí pronásledovat mě a Sydney, tak fajn. Ale o něm se dozvědět nesmějí.“

„Chápu,“ řekla. „Kdybychom něco potřebovali, nechám si to sem poslat, nebo pro to pošlu Rose s Dimitrijem. Předpokládám, že oni vycházet můžou.“

Zaváhal jsem. „Ano. O ně alchymisté nemají zájem. Možná budou zvědaví, co pohledávají tady ve městě, ale určitě by se ze zvědavosti nevloupali ke Clarenceovi. To by je muselo něco vyprovokovat. U Clarence už byla spousta jiných Morojů a dhampýrů. Můžu s někým z nich mluvit?“

Po krátkém šustění se v telefonu ozvala Rose. „Podle výrazu tvojí mámy je mi jasný, že se něco pokazilo.“

„Alchymisté vědí, že jsme se Sydney tady,“ pověděl jsem jí. „Sledovali Marcuse, když přijel do města, při čemž narazili na nás.“

Nevěděl jsem to jistě, ale připadalo mi, že Rose utrousila nějakou ruskou nadávku. „Takže co je teď v plánu?“

„Jsme na cestě do údajně bezpečnýho domu,“ vysvětlil jsem. „Odtamtud se Sydney vydá pátrat u Bojovníků a já budu vyslýchat Alicii.“

„U toho chci být,“ vyhrkla Rose.

„Já vím, ale vážně potřebuju, abyste zůstali s mojí mámou a Declanem. Zrovna jsem jí řekl, aby nevycházela z domu. Nemyslím, že alchymisté vědí, že je ve městě, a doufám, že to tak zůstane. Ale jestli se něco stane, potřebuju vás oba, abyste je ochránili.“

„Co tím myslíš, že by se něco mělo stát? Proč by se o ně někdo vůbec zajímal?“ Rose stejně jako moje máma začínala tušit, že se tu děje cosi podivného.

„To ti nemůžu říct,“ prohlásil jsem. „Jenom mi věř – je to důležitý. Neustále s nimi musí být aspoň jeden z vás. Pokud existuje způsob, jak by ses se mnou mohla nepozorovaně sejít, můžeme si s Alicií promluvit oba. Ale do té doby mi slib, že se o ně postaráš.“

Následovalo dlouhé ticho a já jsem tušil jeho příčinu. Rose, stejně jako všichni ostatní, chtěla najít Jill. S tolika potenciálními vodítky bylo pochopitelné, že by se raději pustila do akce, než aby hlídala mimino. Ale v komuně toho viděla dost a byla moje dobrá kamarádka, takže nakonec souhlasila. „Dobře. Budeme na ně dohlížet. Ale kdybychom mohli nějak přispět k hledání Jill – úplně jakkoli…“

„Dám vám vědět,“ slíbil jsem. Zavěsil jsem a rozhlédl se kolem. „To je ono?“

Opustili jsme předměstí Palm Springs a dojeli jsme pouští na místo, proti němuž Wolfeovo obydlí působilo velice civilizovaně. V drsné krajině stál osamocený malý domek. Když jsme k němu zamířili po písčité cestě, kolem auta se rozvířila oblaka prachu.

„Jo,“ přisvědčil Marcus.

„No, rozhodně je to tu odlehlé,“ poznamenala Sydney. „Ale je to i bezpečné?“

„Nejbezpečnější, co máme momentálně k dispozici,“ ujistil nás Marcus a zastavil před domkem. „Nikdo nás sem nesledoval. Nikdo neví o mém propojení s těmihle lidmi.“

Vystoupili jsme z auta a následovali Marcuse ke dveřím. Musel třikrát zaklepat – čím dál hlasitěji –, než někdo vůbec otevřel. Byl to muž lehce přes padesát, s řídkými vlasy a kulatými brýlemi. Ve slunečním světle na nás mžoural, jako by byl Moroj. Vzápětí se mu obličej rozzářil poznáním. „Marcusi! Páni, to už je doba!“

„Rád tě vidím, Howie,“ odvětil Marcus. „Moji přátelé a já se potřebujeme někde schovat. Můžeme zůstat tady?“

„Jistě, jistě.“ Howie ustoupil stranou, abychom mohli vejít. „Pojďte dál.“

„Howie s manželkou Patty pěstují a prodávají nejrůznější byliny,“ vysvětlil Marcus.

Zhluboka jsem se nadechl. Zrovna jsme prošli kolem obýváku, který vypadal, jako by vypadl z roku 1971. „Hlavně jednu konkrétní bylinu,“ dodal jsem.

„Nebojte,“ prohlásil Marcus s úsměvem. „Jsou to hodní lidé.“

Sydney pokrčila nos. „Nijak nám neprospěje, když se vyhneme alchymistům a necháme se přitom zatknout od protidrogového.“

Marcus si s tím nedělal starosti. „To je to poslední, co by nás mělo trápit. Můžeme tady zůstat a navíc mají dobře zásobenou kuchyni.“

To byla pravda. Pokud dokážeme přežívat na podřadném jídle, pak nám tady hlad nehrozí. Nikdy v životě jsem neviděl tolik krabic Twinkies. Patty byla stejně přátelská jako její manžel a ujistila nás, že tu můžeme zůstat, jak dlouho budeme chtít, a ať se tu chováme jako doma. Ti dva trávili většinu času ve sklepě nebo na zahradě, kde pěstovali nejrůznější byliny, které pak konzumovali nebo prodávali. Jakmile jsme se ubytovali, odešli dolů a nechali nás plánovat. Zavolal jsem mámě a Rose, zatímco Marcus a Sydney získávali jiné informace.

„Sabrina se ozvala Marcusovi. Dneska v noci vezme mě a Eddieho k Bojovníkům,“ řekla Sydney. „Pozdě v noci. Nejspíš tam dorazíme až za svítání. Předtím se musíme sejít s Eddiem a profesorkou Terwilligerovou, aby nám pomohla s kouzly a připravila nás.“

„Doufám, že nemusím říkat, že Eddie musí být opatrný, až sem pojede,“ řekl Marcus. „Teď už mají nejspíš alchymisté oči upřené na všechny, koho tady znáte.“

„Bude opatrný,“ ujistila ho Sydney s jistotou. „Ví, jak se vyhnout pronásledování.“ Otočila se ke mně. „Profesorka Terwilligerová tě pak vezme s sebou a spolu s čarodějkami rozmrazíte Alicii. Slib mi, že budeš opatrný, Adriane. Jdi na ni lehce. Používej jen tolik nátlaku, kolik bude nutné. Pamatuj, že je dost pravděpodobné, že ani neví, kde Bojovníci Jill drží.“

Jít na ni lehce? Ačkoli jsem věděl, že to Sydney mínila dobře, protože o mě má strach, nedovedl jsem si to představit. Jak bych mohl jít lehce na ženskou, která unesla Jill? Kdo může za to, že Jill možná u těch šílenců trpí? Když se od Bojovníků dostala Soňa, byla na tom dost špatně. Jill je u nich mnohem delší dobu.

Alicia za to zaplatí, slíbila teta Taťána v mojí hlavě.

Sydney jsem řekl: „Uvidím, co se dá dělat.“

Zazvonil mi telefon, a když jsem se podíval na displej, pobavilo mě to. „Není mnoho lidí, co můžou prohlásit, že si dvakrát denně telefonují s morojskou královnou. Haló?“

„Adriane?“ ozvala se Lissa. „Cos to provedl?“

„Proč předpokládáš, že jsem něco udělal?“ podivil jsem se.

Lissa si povzdechla. „Protože zrovna volal naštvaný byrokrat od alchymistů, že jste se Sydney v Palm Springs! Jasně mi sdělil, že nebudou mít žádné zábrany získat ji zpátky. Myslela jsem, že se chováte nenápadně.“

„Chovali jsme se tak,“ řekl jsem. „Byla to nehoda. Ale prozatím jsme v bezpečí.“

„Tak se snažte v bezpečí zůstat. Světlou stránkou je, že mě přepojil na někoho, koho jsem mohla požádat, aby alchymisté zatlačili na Bojovníky.“

Naplnila mě naděje. Uchráním Sydney od infiltrace mezi Bojovníky a sebe od vyslýchání Alicie. Alchymisté zachrání Jill místo nás. „No a?“ zeptal jsem se.

„Je to tak, jak jsem se obávala – chtějí víc důkazů. Ten člověk, se kterým jsem mluvila, měl nějaké nejasné poznámky o tom, že rozjedou ,pátrání‘, ale myslím, že mě nebral vážně. Nejspíš si myslel, že jen odvádím pozornost od toho, že ty a Sydney jste mimo královský dvůr.“

Podíval jsem se přes celou místnost na Sydney, která seděla na sedacím vaku Beanbag, a naděje mě opustila. Z pomyšlení, že se tajně proplíží mezi Bojovníky, se mi dělalo zle. Bude sice s Eddiem, ale klidně může napochodovat přímo do rukou našich nepřátel. Co když ji objeví? Co když se Bojovníci pokusí obnovit svoje přátelství s alchymisty a použijou ji k vyjednávání? Co když se Bojovníci rozhodnou všem ukázat, jak dopadne žena, která si vzala vampýra?

Z toho nic dobrého nevzejde, poznamenala teta Taťána.

„Ale budu je dál přesvědčovat,“ pokračovala Lissa a nedbala na to, jak chmurné myšlenky se mi asi honí hlavou. „Předpokládám, že vy se zase snažíte, abyste získali odpovědi.“

„Vypadá to tak,“ řekl jsem.

„Dejte mi vědět, kdybych vám mohla nějak pomoct. Před chvílí jsem mluvila s Rose a připadalo mi, že už jste jí nějaký úkol dali. Klidně využijte i Dimitrije a Neila, pokud vám to pomůže získat Jill.“

Lissa mluvila dokonale nevinným tónem a mně došlo, že jí Rose nejspíš zatajila informace o Declanovi. Byl jsem jí za to vděčný. Zároveň jsem si ale uvědomoval nejistou situaci s Declanem. Lissina zmínka o Neilovi mi taky připomněla, že jsme dosud neměli možnost si s ním sednout a vysvětlit mu, co se stalo. Vršilo se na nás příliš mnoho dalších komplikací.

Zbytek dne jsme čekali na Jackie a Eddieho. Marcus se zdál v tomhle malém obýváku naprosto klidný, jelikož byl zvyklý žít neustále na útěku. Pro mě a Sydney to bylo těžší, protože jsme si pomalu zvykli na svobodu. Všechno jsme s kamarády naplánovali přes telefon a pak už jsme se jen snažili nějak zabít čas. Přestože jsme se nacházeli na odlehlém a soukromém místě, moc se nám nechtělo vycházet ven. Jediná televize v domě byla ve sklepě a dým, který se odtamtud linul, byl natolik silný, že jsme tam ani netoužili zajít. Tím pádem nám jako jediná zábava zbýval štos starých výtisků Reader‘s Digest.

„Přijelo sem auto,“ oznámil Marcus později toho večera. Stál u okna a chvílemi vykukoval ven přes zatažené záclony. Zamračil se. „Nevidím Jackii ani Eddieho.“

Sydney vyskočila a já taky doběhl k oknu. Po chvíli napětí opadlo. „To je v pořádku, znám je.“

Marcus šel otevřít dvěma ženám. Poznal jsem je. Jednou z nich byla Maude, stará členka Sydneyina covenu, která nám pomáhala u jezera. Druhou byla bojovná stará Inez. Překročila práh a mrkla na mě. Maude postávala ve dveřích a nechávala je otevřené, jako by čekala, že vejde ještě někdo. Nikdo ale nevešel, a tak po pár vteřinách kývla na Marcuse, aby zavřel. Od Sydney jsem toho věděl dost, aby mi došlo, že vstoupil někdo neviditelný. Jakmile jsem si to uvědomil, kouzlo se přerušilo.

„Eddie,“ vykřikla Sydney a rozběhla se k němu, aby ho objala.

Usmál se. „Jste v pořádku?“

„Jo,“ odpověděl jsem. „Pojídáme uhlohydráty a čekáme, až začne další fáze šílenství.“

„Určitě vás nikdo nesledoval?“ zeptal se Marcus a zatáhl závěsy, aby mezi nimi nezůstala ani skulinka.

„Určitě,“ ujistil ho Eddie. „Sešli jsme se na veřejném místě a alchymisté, kteří mě sledovali, vůbec nezjistili, že jsem odešel s těmihle dvěma.“

Inez si prohlížela pokoj kritickým okem a nezdálo se, že by na ni udělal dojem. „Jaclyn poslala nás, protože se nemohla zbavit tvých přátel. Hlídkují před jejím domem.“

„Alchymisté nejsou moji přátelé,“ opáčila Sydney.

„No, ať už jsou kdokoli, jsou dost otravní,“ prohlásila Inez. „Ale slíbili jsme jí, že vám pomůžeme, tak jsme tady.“

„Děkuju vám, madam,“ řekla Sydney svým rozkošně zdvořilým způsobem. „Vím, jak to pro vás musí být nepříjemné.“

Maude se na ni přívětivě usmála. „Ne tak nepříjemné, jak by si někteří mysleli.“ Sundala z ramene dvě velké tašky, plné záhadných věcí, a odložila je. „Tak do práce. Vyrozuměly jsme, že tě máme učinit silnější.“

„Vážně?“ podivila se Sydney.

Inez si vyhrnula rukávy šatů s potiskem růží a zadívala se do jedné z tašek. „To nám řekla Jaclyn. Povídala, že se budeš účastnit nějakých bojů nebo podobných nesmyslů.“

„To ano, ale myslela jsem, že použiju úhybné manévry, které mě naučil Wolfe.“

„Wolfe?“ Inez znechuceně odfrkla. „Ten hipík, co chodí s Jaclyn? Věř mi, že chytré úhybné manévry jsou dobré, když nemáš na co jiného spoléhat. Ale když máš možnost být nejsilnější a nejhroznější, tak buď nejsilnější a nejhroznější.“

Na tom, co řekla, nesedělo několik věcí včetně toho, že Wolfea označila za hipíka, když vlastní víc zbraní než kdokoli, koho znám.

Opatrně vytáhla z tašky nevinně vypadající ešus. „Co je to?“ zeptal jsem se.

„Velice speciální všestranný lektvar,“ vysvětlila Maude. „Mnoho z nás strávilo jeho přípravou většinu dnešního dne.“

Když mluvila, všiml jsem si tmavých kruhů pod jejíma očima a taky toho, že její hlas zní dost unaveně. Sydney to taky zaznamenala. „To jste nemusely…,“ řekla.

„Ale ano,“ namítla Maude. „Úklid po Alicii je naše starost – a pokud to vyžaduje, abychom tě připravily na bizarní akt brutality, tak ti s tím pomůžeme.“

„Co je v tom?“ zeptal jsem se. Lidská magie mě nepřestávala udivovat. A když jsem se soustředil na tohle, odvádělo mě to od pomyšlení, že se Sydney zúčastní „bizarního aktu brutality“.

„Lepší nevědět,“ odpověděla mi Maude. „Teď potřebujeme kouzlo dokončit tím, že –“

Uslyšeli jsme, jak se otevírají dveře. O chvilku později zarachotil korálkový závěs oddělující obývák od kuchyně a objevil se Howie. Tvářil se překvapeně, že vidí další lidi. Několikrát zamrkal, jako by se chtěl ujistit, že jsme všichni skuteční, a ne jen nějaká halucinace. Dovedl jsem si představit, že vzhledem k jeho životnímu stylu pro něj takové rozlišování musí být na denním pořádku. A já bych tomu měl rozumět, když si čím dál častěji povídám s tetou Taťánou.

„Hele, Marcusi,“ řekl a posunul si na nose kulaté brýle. „Nevěděl jsem, že tady budou ještě další lidi. Hledáme chipsy, člověče. Neviděl jsi je?“

Marcus ukázal na kraj stolku u gauče. Howie se rozzářil a zvedl pytlík s chipsy, ale vzápětí se zase zachmuřil, když zjistil, že je skoro prázdný. „Kolem oběda jsi sem přišel a jedl jsi je,“ připomněl mu Marcus.

Howie se zatvářil nevěřícně. „Vážně?“

„Jo,“ potvrdil jsem. „Říkal jste, že jste se zrovna dívali na film o zmutovaným žralokovi.“

„Trey na to dneska taky koukal,“ poznamenal Eddie až příliš ledabyle. Usoudil jsem, že Trey zřejmě nebyl jediný, kdo ten film sledoval.

„To je pokračování Běsnění Raptorbota?“ zeptala se suše Sydney.

Howie varovně vztyčil prst. „Ten příběh není vymyšlený. Skutečný život je podivnější než fikce. Ale vláda to před námi tají.“

„Rozhodně,“ souhlasil Marcus a směroval Howieho zpátky ke korálkovému závěsu. „Proč si nevezmeš do sklepa nějaké sušenky? Myslím, že jsem v kuchyni zahlédl máslové.“

Marcus dostrkal našeho hostitele k odchodu. Nikdo z nás nepromluvil, dokud jsme neuslyšeli bouchnutí dveří od sklepa. Eddie poznamenal: „Skutečný život je opravdu podivnější než fikce.“

„O tom mi povídej,“ řekla Sydney a otočila se k ešusu. „Co mám udělat?“

„Vypij to,“ pobídla ji Inez. „Namíchaly jsme do toho příchuť Tang, aby to chutnalo trochu lépe. Zdůrazňuju slovo ,trochu‘.“

„Nejdřív ale dokončíme kouzlo,“ prohlásila Maude. Chytla Inez za ruce a vytvořily tak jakýsi kruh kolem ešusu na stole. Od Sydney jsem slyšel dost zaklínadel na to, abych poznal latinu. Taky jsem věděl, že většina kouzel je jednoduchých, s okamžitým výsledkem. Ale kouzlo, které teď prováděly čarodějky, vyžadovalo několik mágů a mělo několik částí. Bylo to opojné a Sydneyin užaslý výraz to jen potvrzoval. Když se zaklínáním skončily, Maude podala Sydney ešus s optimistickou pobídkou: „Až do dna.“

Sydney odšroubovala víko a při pohledu na obsah ešusu se zašklebila. Jelikož jsem stál u ní, sdílel jsem její znechucení. Lektvar páchl jako mokrý provaz… a Tang.

„Čím rychleji to vypiješ, tím líp,“ dodala Inez. „Nevadí, když si u toho zacpeš nos.“

Sydney to udělala, ale nepomohlo to a okamžitě po vypití začala dávit. „Hlavně ať to nejde zase ven,“ upozornila ji Inez. „Víc toho totiž nemáme.“

Sydney sebou trhla, zavrtěla hlavou a podala jí ešus zpátky. „Zůstane mi to v žaludku. Co teď? Opravdu jsem silnější? Z mých pocitů teď teda převažuje touha jít si vyčistit zuby.“ Rozhodně jí nenarostly velké svaly.

„A o kolik jsi silnější?“ zeptal se dychtivě Eddie. „Jako že bys dokázala zvednout auto?“

Maude se pousmála. „Nerada vás zklamu, ale ne. Už jen proto, že by to vyvolalo příliš nechtěné pozornosti. A naše moc má svoje meze. Nedokážeme tvořit bohy. Řekla bych…“ Pohledem zamyšleně těkala mezi Eddiem a Sydney a usmívala se čím dál víc. „Řekla bych, že jsi dost silná na to, abys přeprala dhampýra.“

„To bych moc rád viděl,“ přiznal jsem. Eddieho výraz prozrazoval, že on taky.

Sydney zaúpěla. „Opravdu? Je to barbarské.“

Eddie se předklonil a položil paži na stolek, na němž předtím stál ešus. „Tak do toho, paní Ivaškovová. Zkusíme páku. Když se zdráháš poprat se se mnou, jak si pak poradíš s Bojovníky?“

Měl pravdu, aspoň podle toho, co nám vykládala Sabrina. Sydney usedla naproti němu a zrcadlově zaujala jeho pozici. Spojili ruce a Marcus jim odpočítal začátek. Vypadal skoro tak nadšeně jako Eddie. Když začali, Eddie nepřeklopil její ruku okamžitě na stůl, jak jsem čekal. Vykulil oči a zazubil se ještě víc. Zapojil více síly a začal jí ruku překlápět. Sydney zaťala zuby i svaly a kupodivu brzy překlopila ona tu jeho.

„To je zvláštní,“ poznamenala. „Cítím v sobě tu sílu…, jako by byla mou součástí, a zároveň nebyla. Jako by to bylo něco, co si prostě obleču jako šaty.“ Nakonec Eddie za použití všech svých sil zvítězil, ale dost dlouho se předtím přetlačovali. Vítězoslavně jsem zvedl její ruku, jako rozhodčí zvedá ruku vítěze při boxu.

„Dámy a pánové, moje žena. Krása, mozek a teď i svaly.“

„Boží,“ poznamenal Eddie potěšeně. „Jak dlouho to vydrží?“

„Čtyři dny,“ odpověděla Maude s omluvným výrazem. „Jak jsem řekla, nevytváříme bohy.“

„Čtyři dny,“ zopakovala Sydney. „Sabrina nás vyzvedne dnes v noci. Takže máme tři a půl dne na to, abychom zjistili, kde Bojovníci ukrývají Jill.“

„Nebo můžeš všem nakopat zadky hned první den, aby tě nechali na pokoji,“ navrhl Marcus.

Všiml jsem si druhé tašky, kterou s sebou čarodějky přinesly a zeptal jsem se: „Co dalšího tam máte kromě supersíly?“

Maude začala vyndávat obsah tašky. „Jackie říkala, že vám máme taky změnit podobu.“

„Taková kouzla už jsem dělala,“ pověděla jim Sydney. „Nic víc dělat nemusíte.“

„Ticho, děvče,“ vyštěkla Inez. „Musíš si zachovat sílu na to, do čeho se pustíš. Krom toho kouzlo změny podoby, které nějaký čas přetrvá, není nic snadného. Už jsi to někdy udělala na týden?“ Pohlédla na Eddieho. „Pro dvě osoby?“

„Ne, madam,“ uznala Sydney.

Maude hodila Sydney dvě krabičky s kaštanovým přelivem na vlasy. „Pro každého jedna,“ řekla. „Můžete se obarvit, až odejdeme. Čím méně toho budeme muset měnit pomocí magie, tím lépe.“

Eddie si vzal jednu krabičku a povytáhl obočí. Ale nestěžoval si. Spousta kluků by hlasitě protestovala, že si nebudou barvit vlasy, ale Eddie ne. Předpokládám, že když běžně porážíte nemrtvé stvůry, troška kosmetiky pak vaši mužnost neohrozí.

Dále taška obsahovala obvyklé magické potřeby – různé byliny, krystaly a prášky. Maude s Inez začaly na stole vytvářet kruh a já si uvědomil, že sleduju další komplikované kouzlo vyžadující několik lidí a věcí. Sydney si to taky uvědomila.

„Tak strašně moc mi pomáhají,“ pošeptala mi.

„Přijmi to,“ řekl jsem a stiskl jí ruku. „Ty za to stojíš. Jill za to stojí.“

Když čarodějky všechno přichystaly, Inez doprostřed toho všeho položila dva stříbrné prsteny. Střelila pohledem po Maude. „Jsi připravená?“

Maude přikývla a za mávání hůlkou přistoupila k Sydney. Neochotně jsem od ní ustoupil a poznamenal jsem: „Jak to, že ty nikdy hůlkou nemáváš?“

Sydney se na mě usmála. „Ačkoli je to klišé, čarodějky jen málokdy používají hůlku. Je potřebná buď pro detailní práci, nebo když její část obsahuje živel, který směruje nebo znásobuje magii.“ Zadívala se na krystaly na hůlce, kterou jí Maude strčila před obličej. „V tomhle případě nejspíš půjde o nasměrování.“

„Přesně tak,“ prohlásila Maude. „Teď se přestaň hýbat a zavři oči.“

Odrecitovala řecké verše a kolem hůlky se objevila slabá záře. Po chvilce se Maude dotkla špičkou hůlky Sydneyina nosu. Pomalu a opatrně se pak dotkla jejích očních víček, lícních kostí a brady. Každé místo, kterého se Maude dotkla, se změnilo jako v grafickém programu a změnila se celá Sydney. Lícní kosti se jí trochu zakulatily a obličej zúžil. Byly to jen nepatrné změny, ale celkově ji to úplně změnilo. I když měla svou barvu vlasů, pochyboval jsem, že by ji někdo poznal. Zanedlouho zmizelo i Sydneyino tetování. Největší šok ovšem nastal, když Maude odstoupila a pověděla Sydney, aby otevřela oči. Už je neměla hnědé, ale jasně modré jako Marcus.

Neubránil jsem se zalapání po dechu. Sydney se ke mně otočila s ostýchavým úsměvem. „Pořád mě ještě poznáváš?“

„Poznal bych tě kdekoli,“ prohlásil jsem galantně.

„Já teda ne,“ řekl Eddie.

Maude okamžitě přesunula svou pozornost na něj. „Teď jsi na řadě ty. Zavři oči.“

Udělal to a ona zopakovala kouzlo. S úžasem jsem sledoval, jak se Eddieho obličej změnil na každém místě, kterého se dotkla hůlkou. Když skončila, Eddie už vůbec nevypadal jako Eddie, ale spíš jako příbuzný nové Sydney.

„Můžu se na sebe podívat?“ zeptal se vzrušeně.

„Počkej,“ mírnila ho Inez a vzala si od Maude hůlku. „Teď musíme jednat rychle, abychom kouzlo uchovaly.“ Mávla hůlkou nad prsteny a znovu odrecitovala řecké zaklínadlo. Mezi hůlkou a prsteny přelétly jiskry. Když Inez skončila, jeden prsten podala Eddiemu a druhý Sydney. Oba si je nasadili a Sydney se zadrhl dech.

„Zvláštní…,“ zamumlala. „Mám dojem, jako by něco právě zapadlo na své místo.“

„Ty prsteny k vám teď vážou kouzlo,“ vysvětlila Maude. „Když si je sundáte, objeví se vaše skutečná podoba. Pokud ne, mělo by to vydržet asi týden.“

„To je tvůj termín,“ dodala Inez. „Až tě opustí síla, nejspíš to dokážeš zamaskovat, ale až se ti vrátí tvoje pravá podoba, bude po zábavě. Pak už se budeš muset spoléhat jen na svou chytrost, abys jim to nějak vysvětlila.“

Mluvila podivínsky a sarkasticky jako vždy, ale poznal jsem na ní, že je unavená. Rychle jsem se podíval na její auru, což moji domněnku potvrdilo. Magie, kterou tady čarodějky provedly, byla ohromná. A to byla jenom část, protože předtím čarovaly s ostatními čarodějkami. Sydney se obrátila k Maude a Inez.

„Nemůžu vám dost poděkovat za to, co jste udělaly. Opravdu. Znamená to pro mě hrozně moc a –“

„Není třeba proslovů,“ přerušila ji Inez. „Víme, že jsi vděčná. A taky máš za co. Teď ale musíš dokázat, že to k něčemu bylo, a uklidit nepořádek po Alicii. A zachránit vaši kamarádku.“

Sydney se narovnala. „Přesně to udělám, madam.“

Čarodějky nám udělily ještě poslední instrukce. Mně taky, protože se k nim později připojím, až propustí Alicii. Potom se s námi rozloučily. Eddie a Sydney se okamžitě rozběhli k zrcadlu a vykřikli úžasem nad změnou své podoby. Už dřív je lidi považovali za sourozence a teď vypadali pro změnu jako jiní sourozenci. Oba měli stejně modré oči a Maude se podařilo změnit jim podoby takovým způsobem, že vypadali naprosto průměrně. Snad je nikdo nebude zkoumat podrobněji.

Pomohl jsem jim nabarvit vlasy na „kaštanově hnědou“, což byl tmavohnědý odstín s nepatrnými zrzavými odlesky. Sotva jsme skončili, dorazila Sabrina. Sebejistý postoj ji na okamžik opustil, když si ty dva prohlédla. Musela být zvyklá na spoustu podivných věcí, ale s lidskou magií zrovna moc zkušeností neměla.

„Neuvěřitelné,“ zamumlala a pohledem těkala z jednoho na druhého. „Nenapadlo by mě, že jste to vy. Ty bys klidně mohla projít kolem alchymistů.“

Marcus to pobaveně sledoval. Založil si ruce a pohodlně se opřel na Howieho sedačce. „Třeba by mě tvoje kamarádky mohly taky čas od času takhle přeměnit. Hodilo by se mi někam zajít inkognito.“

„Vyřídím jim to,“ řekla Sydney. Zvedla ruku s prstenem a ukázala ho Sabrině. „Nejsou u Bojovníků zakázané šperky? Dovolí nám mít tyhle prsteny?“

„Měli by,“ odpověděla. „Hledají spíš zbraně nebo cokoli, co jim připadá podezřelé. Taky mobily – nechtějí, aby vás někdo mohl podle nich najít. Až vás tam vezmu, budete mít zavázané oči.“

„To vypadá stejně, jako když jsem šla do jejich arény,“ poznamenala Sydney. Sundala si svůj zásnubní a snubní prsten a podala mi je. „Nechci, aby se s nimi něco stalo, když budu tam.“

Sevřel jsem jí ruce v dlaních. „O prsteny se nebojím.“

Nepatrně se usmála, a ačkoli její obličej vypadal jinak, z úsměvu jsem měl pocit, že je to moje jedinečná Sydney. „Nic se mi nestane… Ale chci, abys je měl u sebe, dokud se nevrátím.“

„Dohodnuto,“ zašeptal jsem tak tiše, aby to slyšela jen ona. „Ale pak ti je zase nasadím.“

„Dobře,“ řekla.

„A kleknu si u toho,“ dodal jsem.

„Dobře.“

„A oba při tom budeme na–“

„Adriane,“ zklidnila mě varovným tónem.

„Tak to probereme později,“ řekl jsem a mrkl na ni. Stejně mě ale bodlo u srdce, když jsem nechal její ruce vyklouznout ze svých a držel jsem už jen prsteny. Bylo mi hrozně z pomyšlení, do jakého nebezpečí se Sydney chystá. Sice teď vypadala jinak, ale její aura zářila jako aura někoho jiného. Přestože ji čekal tak nebezpečný úkol, byla statečná. Nejradši bych tam šel s ní, jenže mi bylo jasné, že bych pro ni nebyl žádným přínosem. Největší pomoc, kterou můžu nabídnout, je vyslýchat Alicii, až ji čarodějky rozmrazí.

„Měli bychom něco sníst a pak vyrazit,“ navrhla Sabrina.

„Doufám, že máš ráda sušenky Oreo a sýrové křupky,“ oznámil jí Eddie.

Pustili jsme se do bizarní konzumace sušenek a křupek, přičemž nám Sabrina sdělovala podrobnosti. „Pojedeme do Calexica, to je hned u hranic,“ řekla. „To ale jako nevíte. Musíme si zachovat tvář. Jakmile vejdeme, pravděpodobně nás rozdělí, ale já budu pořád někde poblíž. Mně dovolí mít u sebe telefon, takže budu moct posílat zprávy Marcusovi.“

„A ty zase budeš informovat mě, že jo?“ ozval jsem se.

Marcus se na mě pokřiveně usmál. „Jasně. Neboj. Sabrina se o ně postará.“

Bylo to dost prázdné ujištění, protože jsme všichni věděli, že se situace u Bojovníků může zvrhnout a že Sabrina s tím asi těžko něco nadělá. Sydney jako obvykle víc trápilo, co bude se mnou. „Buď opatrný, Adriane. Taky chci najít Jill, ale ne za cenu toho, že tě ztratím.“

„Bude to jen malý nátlak,“ ujistil jsem ji. „To ty se vydáváš do sršního hnízda.“

„Jinak to nejde,“ řekla. „Ty máš svou práci a já taky.“ Stoupla si na špičky a lehce mě políbila na tvář. S tím jsem se v žádném případě nemínil spokojit. Rychlým pohybem jsem si ji strhl do náručí a dlouze a hluboce ji políbil na rozloučenou. Bylo mi jedno, že je u toho tolik dalších lidí. Když se ode mě nakonec odtáhla, její nový obličej byl celý červený, jak jsem to znal u Sydney. Z mého objetí ale neunikla.

„Nemůžu říct, že jsem to nečekala,“ uznala.

„O tom to je,“ prohlásil jsem. „Za chvíli dostaneme Jill zpátky. A až se to stane, postaráme se, abychom byli konečně volní a mohli žít šťastně až do smrti.“

Jak přesně to hodláš udělat? chtěla vědět teta Taťána. Chceš se vrátit na královský dvůr? Nebo žít u těch Udržovatelů kdesi v Michiganu?

Měl jsem dojem, že Sydney se honí hlavou tytéž otázky, ale žádnou z nich nevyslovila nahlas. Namísto toho z ní vyzařovala naděje a láska. Dala mi další pusu na rozloučenou. Pak už je Sabrina popohnala, aby nastoupili do auta a zahájili své bizarní dobrodružství. Stál jsem s Marcusem ve dveřích a zíral do noci, i když už dávno odjeli.

„Doufám, že je to dobrý plán,“ řekl jsem mu s bolavým srdcem.

Marcus si povzdechl a odložil svůj obvyklý optimistický postoj. Musí být těžké neustále někoho přesvědčovat, že se každé riskování vyplatí.

„Dobro s tím nemá nic společného,“ uznal znaveně. „Je to jediný plán, jaký máme.“

15. kapitola

Sydney

Calexico se nacházelo necelé dvě hodiny jízdy. Byla to dlouhá a podivná cesta. Asi v půlce Sabrina zastavila a podle protokolu Bojovníků nám zavázala oči šátkem. Po zbytek cesty nám opakovala informace, které už jsme si zapamatovali. Museli jsme všechno vědět, být připraveni a hodně se snažit. Zvládla jsem se dostat do jakéhosi meditačního rozpoložení, kdy jsem myslela jen na Jill a na to, co musím udělat. Nedovolila jsem si prožívat žádné emoce. Hlavně jsem se snažila příliš se nebát o Adriana. Věděla jsem, že kdybych si svůj strach připustila, selhala bych. Namísto toho jsem se zařídila podle Sabrininy rady a svých instinktů. Připadala jsem si podivně chladná a odtažitá.

Pak jsme dojeli na území Bojovníků.

Sabrina nás na to upozornila, když zpomalila, aby projela bránou. Uslyšela jsem, jak stáhla okýnko. „Sabrina Woodsová,“ řekla. „Vezu dva potenciální rekruty.“

„Dva, jo?“ ozval se drsný hlas, který ale zněl spíš pobaveně než zaujatě.

Sabrina zůstala dokonale klidná. „Loni jsem nikoho nepřivedla. Teď si to nejspíš vynahrazuju.“

„Zavez je na shromaždiště,“ odpověděl hlas.

Okýnko se zase vysunulo a Sabrina zrychlila. Hlasitě vydechla úlevou, což bylo jediné, čím prozradila, že je nervóznější, než dávala najevo. Pod koly auta zaskřípal štěrk a asi po minutě Sabrina zastavila. Vypnula motor a otevřela dveře. „Všichni ven,“ řekla.

Vedla nás z auta směrem, odkud se ozývaly hlasy. Tam nám konečně sundala šátky z očí. Pouštní krajina byla drsná a pustá. Kolem stálo jen několik zchátralých budov. Tak trochu mi to připomnělo Wolfeovo sídlo, až na to, že tady bylo vše ještě rozpadlejší. Přede dveřmi velké budovy spolu přátelsky rozprávěli dva hromotluci s pistolemi u opasků. Jakmile nás uviděli, jejich výrazy rázem ztvrdly. Sabrina zopakovala, co řekla už u brány, a tentokrát ještě dodala: „Je to bratr a sestra.“

Jeden z chlapů se zatvářil, že se mu to líbí. „Koneckonců tohle je rodinná organizace.“

Tohle mi rozhodně nepřišlo na mysl, když jsem o Bojovnících uvažovala. Obdařila jsem ho úsměvem, o němž jsem doufala, že působí drsně a chladně. Strážní nás prohledali, jestli u sebe nemáme zbraně nebo nějaké přístroje, pomocí kterých by nás někdo mohl vystopovat. Naštěstí nás prohledali rychle a obešlo se to bez oplzlých doteků. S Eddiem jsme si nechali telefony u Howieho, takže strážní nic podezřelého nenašli. Jeden z nich na nás mávl, abychom vešli do dveří za ním. Sabrina vykročila za námi, ale strážný zavrtěl hlavou.

„Dál půjdou sami,“ prohlásil. „Ty běž dveřmi pro diváky na druhé straně.“

Sabrina nás upozornila, že nás nakonec rozdělí, takže jsem se snažila nepanikařit, když se s námi rozloučila a popřála nám hodně štěstí. Eddie a já jsme prošli dveřmi a ocitli se v otevřené prašné aréně, podobné, v jaké jsem byla, když Bojovníci chtěli zabít Soňu. Vypadalo to, že původně to bylo baseballové nebo fotbalové hřiště, ale něco mi napovídalo, že k takovým účelům už se aréna dávno nepoužívá.

Poflakovalo se tam několik desítek lidí. Někteří postávali ve skupinkách, jiní osamoceně a na všechny ostatní se dívali jako na potenciální nepřátele. Někteří vypadali obyčejně jako lidé, které byste klidně mohli potkat v obchoďáku. Jiní jako by měli na čele napsáno „ano, chci se přidat ke skupině fanatiků pronásledujících vampýry“. Všichni byli zhruba našeho věku. Kluci i holky byli zastoupeni téměř rovnoměrně, kluků bylo jen o něco málo víc. Diváci se pomalu začínali trousit na sedadla. Zahlédla jsem Sabrinu a rychle na ni kývla. Pak jsem se obrátila na Eddieho.

„Říkala, že to začne za svítání,“ pověděla jsem mu. Na východě už se nebe začínalo barvit do oranžova a jinak mělo světle purpurový odstín. „To už by mělo být teď.“

„Taky hádám, že už by to mělo začít,“ řekl a během mluvení sledoval okolí ostřížím zrakem dhampýra. I v úplně obyčejných situacích měl tendenci sledovat případné hrozby. V nebezpečných situacích, jako byla tahle, byl ve střehu neustále.

„Jenom doufám, že zvládneme –“

Zmlkla jsem, protože mě přerušil zvuk trumpety. Všichni jsme se otočili tím směrem a spatřili jsme tři muže ve žlutých róbách se zlatými helmami na hlavách. Strnula jsem. Eddie po mě střelil starostlivým pohledem.

„Co se děje?“ zeptal se mě šeptem. „Teda kromě toho, co je zjevné.“

„Dva z nich znám. Je to mistr Angeletti a mistr Ortega. Byli na posledním shromáždění.“

„Pamatuj, že tě nemůžou poznat.“

Přikývla jsem, ale pohled na známé tváře mi na klidu nepřidal. Čekala jsem, že jeden z nich na mě každou chvíli ukáže, označí mě za nepřítele a všichni rekruti se na mě sesypou.

Nicméně oba mistři mi nevěnovali větší pozornost než ostatním kandidátům. Když třetí muž – ten trumpetista – přestal hrát, promluvil mistr Angeletti. Měl řídký plnovous a hluboký hlas. „Vidíte to?“ zeptal se a pozvedl ruce k vycházejícímu slunci. „Proto jsme se tady sešli. Tohle nám dává život. Slunce. Světlo. Byli jsme zrozeni do světla, byli jsme zrozeni k dobru. To mi připomíná můj oblíbený žalm:

Lidé se do světla rodí

Dobrem jasně září

Noc jenom zlo plodí

Vyžeňme je od našich tváří.“

Málem jsem se udusila smíchy nad básní, jakou bych nejspíš dokázala složit už v deseti. Ale mistr Angeletti se tvářil povzneseně a ostatní Bojovníci mu souhlasně přikyvovali, jako by citoval některý ze Shakespearových sonetů.

„To je přirozený běh věcí,“ pokračoval mistr Angeletti. „Ti, kteří přežívají v temnotách, nejsou součástí božského plánu. Jsou zlí a nepřirození a úkolem naší armády je eliminovat je a zachránit lidstvo.“

Vedle něj povstal mistr Ortega. „Vy všichni jste tady proto, že jste projevili zájem vymýtit tu temnotu, a protože si vaši patroni myslí, že si zasloužíte, abyste se přidali do našich řad. Ale aby nedošlo k omylu – to my určíme, kdo z vás si opravdu zaslouží být mezi námi. Nebude to snadné. Podrobíte se testům a zkoumání, prozkoumáme i vaši duši. Pokud se někdo z vás bojí nebo ví, že nemá dost sil čelit tomu, co přijde, nechť nyní odejde.“

Zavládlo ticho. S očekáváním se po nás rozhlížel. Několik rekrutů se napřímilo, ale nikdo neodešel.

„Tedy dobrá,“ zakřičel mistr Ortega. „Nechť zkoušky započnou!“

Jestli jsem někdy uvažovala, zda existuje zásadní rozdíl mezi alchymisty a Bojovníky, teď jsem dostala odpověď. I když mají alchymisté své chyby, skoro vždy nejdříve přemýšlejí a až pak jednají. Ale Bojovníci? Ti moc ne.

Sotva se odbyly úvodní formality, mistr Ortega předal slovo veliteli rekrutů, kterým byl k mému naprostému ohromení Treyův bratranec Chris Juarez. Neviděla jsem ho od té doby, co Bojovníci drželi Soňu. Trey o svojí rodině moc nemluvil od chvíle, kdy ho otec vydědil. Trey je ponížil, protože začal chodit s dhampýrkou. Chris se podle nich evidentně vydal po správné a přímé cestě, když si vysloužil takovou respektovanou pozici. Vykračoval si před námi a na sobě měl obyčejné džíny a tričko, které zdůrazňovalo jeho svalnatou postavu.

„Nebyli byste tady, kdybyste neměli zájem zbavit svět zla,“ oznámil nám. „Nakonec zjistíme, jak velký ten váš zájem je. Ale než k tomu dospějeme, musíme se přesvědčit, jestli si dokážete sami poradit, když budete stát tváří v tvář proti zlu. Bojíte se bolesti? Bojíte se, že se ušpiníte? Bojíte se udělat cokoli, co bude nutné, abyste zachovali lidstvo pro světlo?“ Mluvil čím dál hlasitěji a své otázky už přímo křičel. Diváci i rekruti z toho byli jako v transu. Pár lidí stojících vedle mě a Eddieho dokonce začalo křičet odpovědi. Jeden kluk prostě jen bojovně zařval, čímž si vysloužil jásot publika. Já jsem se ze všech sil snažila projevovat zájem a nadšení, ačkoli jsem pociťovala jen šok a znechucení.

Zatímco Chris mluvil, jiní muži začali do arény rozmísťovat různé věci – dřevěné bedny, plechovky, kbelíky a brikety. Uvažovala jsem, jestli to mají být nějaké překážky nebo co. Když všechno rozmístili, obešli všechny rekruty a každému z nás dali dřevěné srdce přidělané na provazu. Byla na nich naše jména, na mém moje falešné – Fiona Grayová. Eddie, teď jako Fred Gray, dostal taky jedno.

„Tohle představuje vaše srdce – váš život,“ prohlásil Chris. „Teď se chceme dozvědět, kdo z vás je nejodhodlanější si ho udržet. Kdo je rozhodnut udělat vše, co bude třeba, aby se stal vítězem. Dámy, prosím, ustupte stranou a posaďte se tady.“ Ukázal na jednu sekci v publiku. „Pánové, zaujměte místa, kdekoli chcete.“

Krátce jsem se setkala s Eddieho pohledem a pak jsme se rozešli. „Hodně štěstí,“ řekla jsem.

„S tímhle materiálem žádné štěstí nepotřebuju,“ opáčil.

Usmála jsem se tomu a sedla si vedle nevrle vypadající dívky, která byla asi o hlavu větší než já a svaly měla skoro jako Chris. Třicet mužských rekrutů se porůznu rozmístilo po aréně a zaujali pozice, o nichž si mysleli, že jsou ty nejstrategičtější. Někdo si stoupl na bednu, někdo zase k předmětům, které by se daly použít jako zbraně – jako třeba brikety. Eddie si vybral místo, které mu

poskytovalo dostatek prostoru a převahu.

„Následující hodinu bude vaším úkolem získat tolik srdcí vašich protivníků, kolik jen svedete,“ oznámil Chris. „Použít k tomu můžete, cokoli bude nutné. Všechno v téhle aréně se bere jako férová hra. Jakákoli taktika je férová – ale žádáme vás, abyste při tom nikoho nezabili. Šest soutěžících, kteří budou mít za hodinu nejvíc srdcí, postoupí dál. Kdykoli se nebudete cítit na to, abyste pokračovali, ustupte k téhle lavici.“ Ukázal do další sekce, kde stál muž v červeném klobouku. „A položte obě dlaně dolů. Tím odstoupíte ze soutěže a Bart vám v případě potřeby poskytne první pomoc.“

Bart v jednoduché košili a rozdrbaných džínách mi nepřipadal jako někdo, kdo má oficiální lékařské vzdělání, ale možná, že zjev klame.

Se sevřeným žaludkem jsem poslouchala, jak se Chris ptá, jestli má někdo nějaké otázky. Potom se ujistil, že jsou všichni připraveni. Sabrina nás upozorňovala, že podstoupíme nějakou soutěž, která změří naše fyzické síly, ale moc konkrétní nebyla. Bojovníci to měnili rok od roku, aby žádný patron nemohl své svěřence varovat předem. Zjevně chtěli férovou hru, což se mi zdálo ironické vzhledem k tomu, že Soňu přivedli na její plánovanou popravu zdrogovanou a zuboženou.

Chris pozvedl ruce, aby zápas odstartoval, a zavládlo napjaté ticho. Eddie se přikrčil a připravil se k boji. Očima sledoval okolí jako ostříž. „Začněte!“ zařval Chris a mávl rukou.

Vypukl chaos.

Kluci se vrhli jeden na druhého jako smečka psů rvoucích se o kus masa. Někdo se snažil srazit protivníka k zemi a srdce mu ukrást. Jiní soutěžící k tomu přistupovali jako divoši a házeli briketami a vším možným, co se dalo použít jako zbraň. Věnovala jsem pozornost hlavně Eddiemu, který k boji přistupoval klidnějším způsobem a čekal, až po něm někdo půjde. Nebylo na něm na první pohled znát, že je silný, takže spoustě mužů připadal jako snadná kořist. Ale jak porážel jednoho útočníka za druhým, brzy si svůj názor opravili.

Knokautoval je precizně mířenými ranami a kopanci a pak si vzal jejich srdce. Když někdo ztratil srdce, neznamenalo to, že je vyřazen ze soutěže. Když ho dokázal získat zpátky nebo měl po hodině nasbíraných hodně jiných srdcí, bylo to taky dobré. Někteří z těch, kterým Eddie srdce sebral, se je pokoušeli získat zpět. Jiní se přesunuli k protivníkům, kteří se jim zdáli zdolatelnější.

Moje skutečné srdce – to v mojí hrudi – bušilo jako o závod, když jsem Eddieho sledovala. Potřebovala jsem, aby zůstal v soutěži. Potřebovala jsem, abychom postoupili oba. Zatím se ale nezdálo, že existuje důvod k obavám. Eddie zjevně byl rychlejší a silnější než většina mužů v aréně. Navíc měl bohaté zkušenosti, kterých patřičně využíval. Ostatní, ačkoli byli silní, neměli žádné a prostě jen spoléhali na hrubou sílu – což se v některých případech ukázalo jako efektivní. Viděla jsem, jak jeden muž praštil druhého prknem do kolena. Zasažený se s bolestným křikem svezl k zemi. Útočník mu sebral srdce a ignoroval jeho prosby, aby mu pomohl dojít k Bartovi pro první pomoc. Eddie se tam zrovna přichomýtl a odvedl poraženého k lavici.

Další muž – ten který v úvodu řval jako divoch – taky úspěšně pokračoval. Svaly měl tak groteskní, že jsem uvažovala, jestli se láduje steroidy, nebo prostě bydlí v posilovně. Evidentně měl v publiku své fanoušky, protože kdykoli se zmocnil srdce, nadšeně vykřikovali jeho jméno. „Caleb! Caleb! Do toho, Calebe!“

Caleb se na svoje fanoušky zlověstně usmál, rozběhl se po aréně a poohlížel se po další kořisti. Přestože měl sám o sobě sílu, stejně občas používal jako zbraně brikety. Nebyla jsem jediná, kdo hlasitě zalapal po dechu, když praštil jednoho kluka briketou do hlavy a ten se okamžitě svezl k zemi. Caleb sebral tři srdce, která u sebe měla jeho oběť, a pokračoval dál. Bart přiběhl a odtáhl

poraženého do bezpečí. Popadla jsem dech, až když jsem uviděla, že trochu pohnul rukou.

Dva další kluci, kteří dorazili spolu stejně jako já s Eddiem, vytvořili tým. Společně poráželi protivníky a jejich srdce si rozdělovali rovným dílem. To byla chytrá strategie, jen škoda, že ji s Eddiem taky nemůžeme použít. Bojovníci mají staromódní názory na muže a ženy. Ačkoli mezi soutěžícími bylo hodně žen, Sabrina nám vysvětlila, že mezi Bojovníky obvykle zastávají méně náročné pozice a nikdo je neposílá přímo do nebezpečí. Nebyla jsem si jistá, jestli bych měla Bojovníkům tleskat kvůli tomu, že berou v úvahu ženskost, nebo jestli mě má urážet, že si myslí, že ženy nedokážou s muži udržet krok v krvežíznivosti a brutalitě.

Jak se hodina chýlila ke konci, zhruba polovina účastníků už byla z boje vyřazena a dostávalo se jim potřebného ošetření. Několik mužů mělo jasnou přesilu nad ostatními. Samozřejmě Eddie, Caleb a ti dva spolupracující. Ti, kteří zůstali v boji, se snažili sebrat si srdce navzájem nebo se vrhnout na některého z favoritů. Chris zakřičel, že zbývá posledních pět minut. Jeden kluk si se zoufalstvím uvědomil, že prohrává, a tak provedl zběsilý výpad na Caleba v naději, že získá ohromnou zásobu jeho srdcí. Caleb ho odhodil, jako by to byla moucha. Když se kluk svalil na zem, ještě do něj kopal, přestože ho jeho soupeř prosil, ať už přestane. „Jen si je vezmi! Jen si je vezmi!“ Sundával si z krku několik srdcí a podával je Calebovi, ale ten do něj nepřestával kopat. Zvedl se mi z toho žaludek a uklidnil se, až když Caleb s kopáním přestal. Odešel od poraženého a upřel oči na Eddieho. Naštěstí Chris zrovna zakřičel, že čas vypršel. Všichni se k němu nahrnuli a nemohli se dočkat, až se dozvědí výsledky.

Nikoho nepřekvapilo, že nejvíc srdcí získali Caleb a Eddie. Hned za nimi se umístili tři muži, kterým jsem moc pozornosti nevěnovala. Ti dva, kteří spolupracovali, se umístili na šestém místě. Uvažovala jsem, jestli Bojovníci přijmou sedm vítězů, ale po dohodě s mistry Chris vyhlásil za vítěze jen jednoho z nich. Tomu druhému pogratuloval a poradil mu, aby to zkusil příští rok znovu.

Nevšimla jsem si, že by ten, který zvítězil – Wayne – při boji dělal něco jiného než jeho kamarád. Byl ale mnohem rozložitější a lépe stavěný. Něco mi napovídalo, že Bojovníci kladou velký důraz na fyzický zjev a nejspíš předpokládají, že ten, kdo jako nejsilnější vypadá, nejsilnější i bude.

To pro mě nebyly zrovna dobré vyhlídky, protože když zavolali nás třináct holek, byla jsem na první pohled nejmenší a nejméně svalnatá. Situace se ještě zhoršila, když Chris oznámil, že postoupí pouze dvě dívky, což se opět určí podle toho, která bude mít na konci nejvíc srdcí. S Eddiem jsme si krátce vyměnili pohled. Dvě? To nevypadalo moc dobře. Měli jsme v plánu, že já tady budu pátrat po Jill mnohem víc než Eddie. Nepatrně se na mě usmál, aby mě povzbudil. Jako by mi říkal: „No tak se prostě postarej, abys měla srdcí

nejvíc.“

Jasně. Žádný problém.

Jelikož jsem viděla mužskou soutěž, udělala jsem si představu, co je nejlepší strategie. Rozmístily jsme se po aréně a spousta děvčat se okamžitě vydala k potenciálním zbraním. Viděla jsem, že mě některé zkoumají pohledem jakožto nejmenší z nich, a tak jsem se připravila k obraně. V určitém ohledu jsem to uvítala, protože na tu jsme se u Wolfea zaměřovali nejvíc. Jenže obranou žádná srdce nezískám. Nejsem násilnický typ. Útočení je druhou přirozeností pro Eddieho, takže jemu nedělalo problémy se do té role dostat.

Chris odstartoval zápas a opět zavládl chaos. Okamžitě ke mně zamířily dvě holky. Srdce mi tepalo až v uších. Vybavila jsem si, co nás učil Wolfe, a hned jsem byla klidnější. Držela jsem se z jejich dosahu a uhýbala jejich brutálním a občas i neohrabaným výpadům. Vypadalo to, že je dost rozčiluje, že nejsem snadná oběť, jak si původně myslely. Nakonec se tedy vrhly jedna na druhou. Zavrčely na sebe a v zápasu se svalily na zem do hlíny, kde se mlátily a tahaly za vlasy. Jedna z nich se zvedla jako vítězka se srdcem své soupeřky a rozběhla se zase ke mně. Konečně jsem si dovolila oddat se boji a překvapila jsem ji ránou, po níž zavrávorala. Projela mnou magií vyvolaná síla. Měla jsem stejný pocit jako předtím, že ta síla je i není mojí součástí. Brzy jsem ale zapadla do rytmu. Po několika dalších nezdařených útocích dívka podlehla a dala mi pár svých srdcí.

Rozhlédla jsem se kolem a nevěděla, co dělat dál. Bylo mi jasné, že musím někoho napadnout, jenže se mi to zdálo zvláštní a nepřirozené. Hraješ roli, Sydney, řekla jsem si. Zapadni do ní. Nevyčítej si to. Pamatuj, co jsou tihle lidé zač. Co třeba udělali Jill.

Naštěstí jsem byla ušetřena toho, abych si musela vybírat svou další oběť, protože jiná dívka se zřejmě usnesla, že moje předchozí vítězství byla jen šťastná náhoda. Následoval podobný proces, v němž jsem zužitkovala všechno z lekcí sebeobrany. Nejlepší boj je ten, kterému se vyhnete, říkával vždycky Wolfe. Vesele jsem svou soupeřku proháněla, a když jí došla trpělivost a vrhla se po mně, srazila jsem ji a přišpendlila k zemi. Při pádu si poranila kotník, takže se ani moc nebránila, když jsem jí sebrala srdce. Vyřadila jsem ji z boje, a přestože jsem si to trochu vyčítala, byla jsem ráda, že jsem jí nezpůsobila nijak vážné zranění. Vzhledem k výkřikům ozývajícím se kolem ostatní takové štěstí neměly.

Měla jsem tři srdce a byla jsem na sebe hrdá. Ale pohled na Eddieho sedícího opodál s mužskými vítězi, mi prozradil, že bych si o sobě zase tolik myslet neměla. Zběsile na mě gestikuloval: Přidej. Díky své obranářské taktice jsem sice byla v bezpečí, ale srdcí jsem zrovna moc nezískala. Rychlý průzkum okolí mi potvrdil, že ostatní jich mají víc než já. Ale než jsem se stihla rozhodnout, co dál, někdo jiný to rozhodl za mě.

Plnou vahou se na mě vrhla ta veliká svalnatá dívka, která předtím seděla vedle mě. Narazily jsme do sebe a obě jsme padly k zemi. V pěsti sevřela šňůrky všech srdcí, které jsem měla na krku, div mě neudusila. Vzedmula se ve mně magická síla a jediným pohybem jsem tu holku ze sebe skopla a vyšvihla se na nohy. Taky se zvedla a zkoumavě se na mě zadívala, protože ji zjevně překvapilo, jak velká síla se skrývá v mém malém těle. Chris zakřičel, že za pět minut zápas skončí. Připravila jsem se na další útok, ale dívka jen pokrčila rameny a zamířila k někomu jinému. Chvilku mi trvalo, než jsem pochopila proč. Měla z nás nejvíc srdcí, takže zřejmě nechtěla riskovat, že jí je sebere někdo, kdo ji překvapil nečekanou silou. Chtěla hrát bezpečnou hru a nechat vypršet čas. Několik dalších dívek se dělilo o druhé místo, takže začaly na poslední chvíli útočit o to zběsileji.

A já? Já byla na pomyslném třetím stupínku – až na to, že tady žádné třetí místo neexistovalo.

Znovu jsem se setkala s Eddieho pohledem a v jeho očích jsem spatřila opravdové obavy. Pak mi padl pohled na člověka sedícího vedle něj. Caleb tam sebejistě trůnil, protože si byl jistý svou pozicí. Aniž bych o tom dlouze uvažovala, došla jsem k němu a vytáhla ho za tričko. Magická síla se ve mně rozhořela, takže jsme byli vyrovnaní soupeři, což by se za normálních okolností stát nemohlo. Překvapila jsem ho, takže jsem se ocitla ve výhodě. Uštědřila jsem mu ránu, za jakou by na mě byl Wolfe hrdý, a pak jsem ho nakopla do kolena. Nic jsem mu nezlomila, ale přesto klopýtl a upadl. Rychle jsem mu sebrala všechna jeho srdce, která měl kolem krku. Uhnula jsem jeho pěsti a on zařval vzteky. Eddie rychle vyskočil, aby mě bránil, ale vtom Chris prohlásil zápas za ukončený.

Přiběhl k nám a zamračil se nad mým neobvyklým chováním. „Co si sakra myslíš, že děláš?“ vyštěkl.

„Vyhrávám,“ řekla jsem. Pozvedla jsem svoje tři původní srdce spolu s hromadou těch, která jsem ukradla Calebovi. „Říkal jste, že vítězné dívky se budou vybírat podle toho, která získá za hodinu nejvíc srdcí. To jsem já.“

Chris zrudl, že jsem ho vzala za slovo. Ocitl se v úzkých. „Jo, ale –“

„A řekl jste, že jakákoli taktika je férová hra.“

„Ale –“

„A taky jste se ptal,“ pokračovala jsem triumfálně, „jestli jsme odhodláni v boji se zlem udělat cokoli. Já ano. I když to znamená postavit se někomu většímu a silnějšímu – což zjevně vampýrští démoni bývají.“ Nad ostatními ženskými soutěžícími jsem jen mávla rukou. Zíraly na mě s otevřenými ústy. „Jaký by mělo smysl jít po nich?“

Zavládlo šokované ticho, které po chvíli nahradil hlasitý smích. Mezi diváky se k nám prodíral mistr Angeletti a dával si pozor, aby ve své zlaté róbě nezakopl. Tvářil se velmi pobaveně. „Má pravdu, Juarezi. Přechytračila tě. A já říkám, že když se jí tohle povedlo – a k tomu ještě porazit největšího mužského soutěžícího –, tak si svoje místo zaslouží.“

Caleb byl rudý jako rak. „Nepoužil jsem na ni všechnu svou sílu. Je to jenom holka.“

Mistr Angeletti jeho poznámku odmávl. „Uklidni se. Stejně můžeš zůstat. Tahle dívka… Jak se jmenuješ?“

„Fiona, pane. Fiona Grayová.“

„Fiona Grayová zaujme jedno z ženských míst. Zdá se, že druhé místo připadne tady téhle mladé dámě.“ Mistr Angeletti kývl na vysokou dívku, která hrála bezpečnou hru a nechala vypršet čas. Jmenovala se Tara a ačkoli nevypadala nadšeně z toho, že za vítězku prohlásili mě, nijak si nestěžovala, protože postoupila taky. Dívka, která měla být na druhém místě, na mě začala chrlit hlasitý proud nadávek. Zdálo se, že to vůdce Bojovníků pobavilo, ale za svým rozhodnutím si stáli dál. Ji i ostatní poražené poslali pryč.

My vítězové jsme byli pozvání na banket uspořádaný na naši počest, který se konal v místní hodovní síni. Nás sedm si sedlo k jednomu stolu, zatímco zkušení Bojovníci obsadili ostatní stoly. Osobně bych si nejdřív radši dala sprchu, ale aspoň jsem směla zase sedět vedle Eddieho. Usmívali jsme se a souhlasně přikyvovali, když nám přinesli talíře žebírek. Ostatní probírali různé okamžiky ze zápasu a mluvili o tom, jak úplně vyhladíme skutečné vampýry. Na většinu přítomných udělalo dojem, co jsem provedla Calebovi, a hodně se tomu nasmáli. On se samozřejmě nesmál. Během jídla střílel po mně a po Eddiem zlověstnými pohledy. Doufala jsem, že nebudu litovat, že jsem ho v aréně na poslední chvíli ušetřila.

Po obědě se Bojovníci usnesli, že už otestovali naše sklony k brutalitě – aspoň prozatím – a že je na čase zjistit, jaké jsme povahy. Jednoho po druhém si nás volali nejvyšší mistři a vybraná skupinka Bojovníků, aby si s námi promluvili o našich úmyslech. Brali nás podle abecedy, takže jsem šla před Eddiem a nemohla ho pak varovat, co ho čeká. Tohle se aspoň každý rok neměnilo a Sabrina nás upozornila, co můžeme čekat – především spoustu výslechů, během nichž musíme dokázat, jak strašně moc nenávidíme vampýry.

Ale nečekala jsem, že mi to tolik připomene můj pobyt v nápravném centru.

Jakmile jsem usedla před mistry a radu složenou výhradně z mužů, ukázali na velkou obrazovku na stěně. Objevila se na ní fotka obyčejně vypadajícího šťastného Moroje.

„Co vidíš?“ zeptal se mistr Angeletti.

Srdce jsem měla až v krku a najednou jsem byla zpátky v tom podzemním vězení, připoutaná ke křeslu, a shlížel na mě hezký, ale krutý obličej Sheridanové.

„Co vidíš, Sydney?“

„Moroje, madam.“

„Špatně. Vidíš stvůry zla.“

„Já nevím. Možná ano. Musela bych toho o tomhle konkrétním Morojovi vědět víc.“

„Nepotřebuješ vědět nic kromě toho, co jsem ti řekla. Jsou to stvůry zla.“

A pak mě mučila, nořila mi ruku do roztoku s kyselinou, což bolelo, jako by mi pálila maso zaživa. Musela jsem snášet bolest tak dlouho, dokud jsem s ní nakonec nezačala souhlasit a dokud jsem nezopakovala, že jsou to stvůry zla. Ta vzpomínka byla tak živá, že mě i tady u Bojovníků začala pálit kůže. Jako by se celá místnost uzavřela a stala se vězením jako nápravné centrum. Bála jsem se, že teď před všemi těmi lidmi omdlím.

„Fiono?“ oslovil mě mistr Angeletti a naklonil ke mně hlavu. Přestože se tvářil strnule, z jeho hlasu zaznívala shovívavost, jako by si myslel, že mám strach z jejich přítomnosti. „Co vidíš?“

Polkla jsem a opět mě paralyzoval strach z mojí minulosti. Když jsem dál mlčela, ostatní Bojovníci na mě začali zvědavě koukat. Je to jenom hra, Sydney! přesvědčovala jsem samu sebe. Dokázala jsi to tenkrát, dokážeš to i teď. Tohle není nápravné centrum. Nejsi v pasti. Tady jde o život Jill.

Jill.

Pomyšlení na její jméno a vzpomínka na její čistý a nevinný obličej mě přivedly zpět k životu. Zamrkala jsem a zadívala se na obrazovku.

„Zlo, pane,“ odpověděla jsem. „Vidím zlé tvory, kteří nejsou součástí přirozeného pořádku.“

A tak to začalo. Odpovídala jsem tak, jak mi radila Sabrina, ale ne že bych ve skutečnosti její rady potřebovala. Stačilo jen odpovídat stejně jako v nápravném centru. Odvyprávěla jsem jim krycí historku, se kterou jsme sem přišli – o tom, jak jednou v noci mě a mého bratra Freda napadl Strigoj a jen tak tak jsme vyvázli živí. Vyprávěla jsem jim, jak jsme se snažili tu událost nahlásit na policii, ale nikdo nám nevěřil. My jsme ale znali pravdu o zlu, které jsme viděli na vlastní oči. Několik následujících let jsme hledali pomoc, až jsme nakonec potkali Sabrinu a dozvěděli se o tom, že Bojovníci nabírají do svých řad nové členy.

Když pohovor skončil, Bojovníci se usmívali, jak je moje odpovědi potěšily. Taky jsem se na ně usmála, ale uvnitř jsem se cítila hrozně. Měla jsem co dělat, abych se netřásla a neustále nevzpomínala na ty strašlivé časy. Když mě propustili a vešla jsem do čekárny mezi ostatní, kývla jsem na Eddieho, abych ho povzbudila, a pak jsem klesla na židli, šťastná, že nikdo z rekrutů nemá zájem se se mnou bavit. Chvíli jsem tam jen tak seděla, uklidňovala se a snažila se zbavit vzpomínek. Eddie se po chvíli vrátil, rozčilený jejich

vyslýcháním, ale jinak v klidu.

„Psychopati,“ zamumlal, ale nepřestával se přitom usmívat, aby všichni viděli. „Držel jsem se naší historky a vzali to dobře.“

„U mě taky,“ řekla jsem a záviděla mu, jak lehké to měl. On nenesl stejné břímě jako já.

Když Bojovníci všechny vyzpovídali, nastal čas večeře, která se opět konala v hodovní síni. Během jídla mistr Ortega recitoval žalm a pak měl dlouhé kázání o slávě lidskosti a světla a o tom, jak všichni odvádíme skvělou práci, když bojujeme v dobrém boji. Byla to variace toho, co jsem slyšela u alchymistů ještě předtím, než mě zavřeli do nápravného centra. Uvažovala jsem, jestli se vůbec někdy osvobodím od skupin lidí, kteří se mi snaží vnucovat svoje názory. Potom nám naštěstí dopřáli nějaký čas pro sebe. Sabrina si s námi

přišla promluvit do rohu místnosti. Ostatní patroni se také bavili se svými svěřenci, takže to nikomu nepřipadalo podezřelé.

„Zůstáváte tady?“ zeptala se tiše. Přikývli jsme a ona mě obdařila křivým úsměvem. „To bylo statečné, jít po Calebovi.“

„Nejspíš ocenili tu odvahu,“ odpověděla jsem.

„Ano i ne,“ řekla. „Chopila ses šance, kterou sis vysloužila body, ale mezi Bojovníky jsou někteří, co nemají rádi porušování pravidel.“

„To zní povědomě,“ řekla jsem a pomyslela na alchymisty.

„Co se bude dít teď?“ zeptal se Eddie.

Sabrina se rozhlédla kolem a pokrčila rameny. „Dnes večer už se toho moc dít nebude. Jsou tu oddělené noclehárny pro muže a ženy, takže všichni půjdou brzy spát. To bude tvoje šance porozhlédnout se tady, Sydney. Dneska jsem to tady zkoumala a není tu moc zavřených dveří. Říkalas, že ty jsou problém, viď?“

„Jo,“ připustila jsem. Kouzlo neviditelnosti mě dokáže skrýt, ale nebylo by dobré, kdyby někdo viděl, jak se dveře otvírají samy od sebe. „A co bezpečnostní kamery?“

Zavrtěla hlavou. „Nic takového tady není. Většina zabezpečení je kolem pozemku. Chtějí nás udržet uvnitř a ostatní venku. Když tě neuvidí, nebude pro tebe těžké se tady pohybovat. Oblasti, které chrání, hlídají ozbrojené stráže, přes něž bys při troše štěstí mohla proniknout.“

„Při troše štěstí.“ Bylo úžasné, že jsme se bavili o ozbrojených strážích jako o nepodstatných překážkách. „Až na to, že vůbec nevím, kam mám jít.“

„Já ano,“ řekla. „Zjistila jsem to, když jsem se tady porozhlížela. Když se podíváš z okna za mnou, uvidíš velkou šedou budovu. To je ženská noclehárna. Po její pravé straně stojí mužská noclehárna a ještě dál napravo je budova, kde mají mistři velitelství. Tam najdeš svoje odpovědi.“

Eddie i já jsme se podívali z okna. Zamračil se. „Nelíbí se mi, že je všechno jen na tobě. Připadám si k ničemu.“

Dotkla jsem se jeho paže. „Jsi moje posila,“ ujistila jsem ho. „Cítím se líp, když jsi tady.“

„A možná budeme potřebovat tvou pomoc, až nastane čas dostat se odtud,“ dodala Sabrina.

Všimla jsem si, že to řekla v množném čísle. „Ty půjdeš s námi?“ zeptala jsem se.

„Až zmizíte, měla bych problémy, že jsem přivedla falešné rekruty – i kdyby si nemysleli, že jsem součástí konspirace, obvinili by mě z neuváženého jednání. S tím se nechci vypořádávat. A upřímně?“ Povzdechla si. „Jsem připravená s touhle prací skončit. Budu pomáhat Marcusovi jinak.“

Náš volný čas skončil a Bojovníci nás všechny poslali do nocleháren. Chris nám poradil, abychom se dobře vyspali, protože nás zítra čeká „velký den“. Snažila jsem se neušklíbnout. Už tak jsem byla celá odřená a všechno mě bolelo, a to moje práce zdaleka neskončila.

Když jsem vešla do ženské noclehárny, zjistila jsem, že Sabrina měla pravdu. Skutečně tam byla spousta otevřených dveří, které spojovaly chodby s jednotlivými místnostmi. Jelikož tam chyběla klimatizace, i mnoho oken bylo dokořán. Ve dveřích do pokojů, kde se spalo, visely závěsy, aby měly dívky aspoň nějaké soukromí. Závěsy nesahaly ani k podlaze. Pro někoho, kdo se potřebuje v neviditelné podobě plížit kolem, to bylo skoro jako sen. Navíc tu přespávalo jen málo žen, takže většina noclehárny zůstávala nevyužitá.

Můj pokoj ale bohužel prázdný nebyl. Někdo pojal brilantní nápad ubytovat mě společně s Tarou. Chystaly jsme se do postele a ona se na mě mračila a párkrát dokonce vyhrožovala, že všem dokáže, že právě ona je nejlepší kandidátka. Nepřipadalo mi pravděpodobné, že by mě napadla uprostřed spánku, ale problém spočíval v tom, že jsem nemohla riskovat, že se probudí a uvidí moji postel prázdnou. To by mě pak napráskala. To znamenalo, že na ni budu muset použít kouzlo spánku, které jsem ovšem ještě nikdy neprováděla.

Počkala jsem, dokud sama neusnula, a pak jsem se proplížila setmělou místností. Závěs překrýval asi dvě třetiny dveří, takže dovnitř pronikala trocha světla z chodby. Prohlížela jsem si spící Taru a připravovala se na kouzlo. Nevyžadovalo sice moc síly, ale dost složité propočty. Fungovalo skoro jako droga. Množství potřebné magie se odhadovalo od velikosti dotyčné osoby. V přítmí jsem odhadovala, kolik asi může vážit. Osmdesát? Kdybych vyslala příliš slabé kouzlo, riskovala bych, že se probudí dřív a já se nestihnu vrátit. A tak jsem upustila od opatrnosti a vyslala kouzlo jako pro stokilovou osobu.

Když ji zaplavila magie, dech se jí prohloubil a rysy se ještě víc uvolnily. Možná jsem jí tím nakonec ještě prospěla. Třeba jí noc hlubokého spánku pomůže v zítřejší soutěži. Vycouvala jsem a použila kouzlo na sebe, abych se zneviditelnila. Vložila jsem do něj tolik magie, kolik jsem jen mohla, abych zajistila, že nějakou dobu vydrží a že ho nikdo snadno nezruší.

Jakmile jsem byla neviditelná, skrčila jsem se před závěsem ve dveřích a protáhla se pod ním, aniž bych se dotkla látky. Na chodbě postával strážný s pistolí a potlačoval zívání. Zjevně nečekal, že by se dnes v noci mělo něco dít. Snadno jsem prošla kolem něj přímo k otevřenému oknu. Vylezla jsem ven do tmy a vydala se zkoumat hlubiny tábora Bojovníků.

16. kapitola

Adrian

Poté, co Sydney odjela, měl jsem problém usnout. Nemohl jsem se zbavit strachu z toho, do jakého nebezpečí se vydala, a že tam nemůžu být s ní a ochraňovat ji. Nezáleží na tom, že je statečná, chytrá a schopná – a nejspíš by ona lépe dokázala ochránit mě než já ji. Potřeba starat se o ni byla prostě příliš silná.

Problémy se spaním jsem měl taky proto, že jsem spal na obrovském sedacím vaku Beanbag.

„Určitě si nechceš lehnout na gauč?“ zeptal se mě Marcus.

Zavrtěl jsem hlavou a párkrát do křesla praštil, aby se vytvarovalo podle mých představ. „Spi tam ty,“ řekl jsem. „Nevím, jestli vůbec dokážu usnout.“

Zasmál se. „Howie by ti jistě mohl nabídnout něco, co by ti pomohlo.“

„Ne, díky,“ odfrkl jsem.

Marcus zhasl a schoulil se na žlutém gauči. Zavládlo ticho přerušované jen vzdálenou melodií písně Mr. Tambourine vycházející ze sklepa. Vrtěl jsem se a snažil se udělat si pohodlí, což se mi moc nedařilo. Pokoušel jsem se přestat myslet na Sydney a místo toho obrátit svoje myšlenky k zítřku, kdy pomůžu čarodějkám vyslechnout Alicii. Ty myšlenky nebyly zrovna uklidňující, ale aspoň mi pomohly v tom, že jsem cítil něco jiného než úzkost. Než Maude odešla, řekla mi, že mě tady zítra večer někdo vyzvedne a odveze mě na místo,

kde drží Alicii. Čarodějky měly zjevně co dělat, aby to místo udržely v tajnosti. A taky se snažily přijít na to, jak by se tam mohla proplížit profesorka Terwilligerová, aniž by ji sledovali alchymisté.

Přes všechny ty příšerné podmínky jsem nakonec kupodivu přece jen usnul. A ještě neuvěřitelnější bylo, že mě někdo zatáhl do snu vyvolaného éterem. Kolem mě se pomalu zhmotnila zelená tropická zahrada, takže jsem poznal, kdo ten sen vytvořil, ještě než jsem dotyčnou uviděl.

„Ahoj, Soňo,“ pozdravil jsem.

Vynořila se zpoza keře zimolezu. Měla na sobě normální zahradnické oblečení, ale zrzavé vlasy měla upravené do propracovaného účesu. „Adriane,“ řekla namísto pozdravu. „Poslední dobou je těžké zastihnout tě spícího. Ani nepoznám, jestli se řídíš lidským, nebo vampýřím režimem.“

„Spíš ani jedním,“ uznal jsem. „Vážně jsem toho poslední dobou moc nenaspal. Měli jsme plno práce.“

„To jsem si myslela. Proslýchá se, že alchymisté vědí, že jste opustili královský dvůr.“

„Obávám se, že jo.“ Opřel jsem se o palmu. „Jestli jsi se mnou chtěla mluvit, mohlas mi zavolat.“

Přikývla. „Já vím. Ale chtěla jsem si popovídat osobně. Navíc je tu něco, co můžeš vidět jen ve snu. Nebo spíš někdo.“

Chvilku mi trvalo, než mi došlo, koho tím myslí. „Charlotte.“

Soňa se zatvářila smutně. „Ano. Její stav se moc nezlepšil. Není sice přímo v kómatu, ale moc nereaguje. Když před ní postavíš jídlo, sní ho. Když jí pustíš sprchu, stoupne si pod ni. Ale dělá věci, které k ní nesedí. A nemluví.“

Ta zpráva mě šokovala a začal jsem o tom přemýšlet. Za použití trošky éteru jsem vytvořil lavičku, na kterou jsme si mohli sednout. „Je nějaká naděje na zlepšení?“ zeptal jsem se.

„Nevím.“ Soňa usedla vedle mě. „Modlím se, aby byla. Nechci říkat, že žádná naděje není. Ale takové předávkování éterem…, to bylo příliš, když se na to ani moc nepřipravila. Beztak na tom byla špatně, protože pracovala s éterem až moc a v žádném případě nebyla připravená na to, kolik ho pak vyvolala. Důsledky jsou hrozivé.“

Srdce mi pokleslo. „Měl jsem ji nějak zastavit.“

„Nemyslím, žes to mohl udělat, Adriane. Byla odhodlána udělat cokoli, aby našla svou sestru.“

Zaváhal jsem a skoro jsem se bál vyslovit následující slova. „Já ji našel. Našel jsem Olive a dozvěděl se, proč utekla. Ale… ten příběh nemá zrovna šťastný konec.“

Soňa na mě nenaléhala, abych jí prozradil podrobnosti. „Nevím, jestli bych jí to měla říct.“

„Říct jí to?“ podivil jsem se.

„Ano. Taky proto jsem s tebou chtěla mluvit. Když Charlotte nereagovala ve skutečném světě, zkusila jsem ji zatáhnout do éterových snů. Nejdřív ani to nefungovalo. Pak se mi to trochu podařilo. Počkej, ukážu ti to.“

Zmlkla a zadívala se do prázdného místa v zahradě. Po chvíli intenzivní koncentrace se tam objevil ohromný kvádrový kamenný blok. Byl v něm malý zamřížovaný vchod. Stoupl jsem si k němu a zadíval se dovnitř. Při tom pohledu jsem zalapal po dechu. Uvnitř tam ve tmě v malé kamenné cele seděla Charlotte.

„Charlotte!“ vykřikl jsem.

Zírala na kamennou stěnu, nic neříkala a tvářila se bezvýrazně.

„Charlotte? Slyšíš mě?“

Soňa došla ke mně. „Myslím, že tě slyší, ale asi není schopná odpovědět.“

Ukázal jsem na kamenné vězení kolem ní. „Kde se to vzalo?“

„Z její mysli,“ odpověděla Soňa. „Takhle se vidí – v pasti. Ale upřímně? Připadá mi slibné, že se vůbec objevila. Předtím jí mysl nepracovala tak, aby s ní vůbec bylo možné navázat spojení. Doufám, že časem se to zlepší ještě víc, takže se s ní snažím mluvit – buď naživo, nebo ve snech. Myslela jsem, že bys to měl vědět, kdybys ji třeba chtěl taky navštívit.“

„To ano,“ přisvědčil jsem a pořád se nemohl vzpamatovat z toho šoku. I když Sydney věznili a mučili, její mysl zůstala natolik silná, abych se s ní dokázal ve snu spojit. K jak velké újmě došlo u Charlotte, že se ocitla v tomhle stavu? Hrozí mi to taky, když budu dál pracovat s éterem?

„Myslím, že jí prospívá, když s ní mluví různí lidé,“ řekla Soňa opatrně. „Ale asi by bylo nejlepší vyhýbat se určitým tématům, dokud se zcela nezotaví. Jako třeba nešťastným koncům.“

Nemusela to dál rozvádět, pochopil jsem i tak. Charlotte by jistě nijak neprospělo, kdyby se teď dozvěděla pravdu, že je Olive mrtvá. Přikývl jsem a znovu přistoupil k okýnku v kamenné cele.

„Rád tě zase vidím, Charlotte. Chci ti toho tolik říct. Spoustu věcí o Olive. A něco z toho… něco z toho je vážně neuvěřitelný.“ Usmál jsem se, protože jsem si vzpomněl na Declana. „Určitě to budeš chtít slyšet, takže se k nám musíš brzy zase vrátit, jasný?“

Nijak nereagovala ani nezměnila výraz, dokonce ani když padlo Olivino jméno.

„Nějaký čas to potrvá,“ prohlásila Soňa a lehce se dotkla mojí paže. „Ale tohle všechno jí pomáhá.“

„Díky, žes mi o ní dala vědět,“ řekl jsem. Když jsem se podíval zase na Soňu, napadlo mě, že i ji by nejspíš zajímal příběh o Declanovi. Nevěděl jsem to jistě, ale měl jsem tušení, že přesně to, jak ho napustil éter, se pokouší replikovat ve své vakcíně. Kdyby ho mohla vidět, nejspíš by učinila významný pokrok. Jenže právě tomu se Olive snažila vyhýbat. Kvůli tomu zemřela.

„O co jde?“ zeptala se Soňa pod tíhou mého pohledu.

Obdařil jsem ji chabým úsměvem. „O nic. Jen se toho teď děje hrozně moc.“

„To si dovedu představit. Tak já tě už nebudu zdržovat. Jenom jsem chtěla, abys viděl, jaký udělala Charlotte pokrok, a abys s ní promluvil.“

„Díky,“ řekl jsem a polovičatě ji objal. „Budu ji navštěvovat. Dej mi vědět, až se probere i v reálu.“

Sen se rozplynul a já se vrátil ke spánku. Samotného mě překvapilo, že jsem u Howieho spal skoro až do poledne.

Když jsem se vzbudil, následovalo další jídlo složené z tyčinek a křupek. Snad nikdy v životě jsem tolik netoužil po salátu. Od Marcuse jsem se dozvěděl, že Sabrina poslala zprávu od Bojovníků. Všichni byli v bezpečí uvnitř a zatím se nic neprovalilo.

Z té zprávy jsem žil až do večera, kdy před domem zaparkovalo neznámé auto. Marcus začal panikařit, ale naštěstí jsem si včas všiml, že za volantem sedí Neil.

„Poslala mě sem Jackie Terwilligerová, abych tě vyzvedl,“ objasnil. „Pomohl jsem jí dostat se ven a setřást alchymisty, co sledovali její dům. Teď připravuje všechno potřebné k Aliciině výslechu.“

Když zmínil Aliciino jméno, zachmuřil se. Takhle na lidi působila. „Tak trochu mě překvapuje, že jsem tím šťastlivcem, který může být u jejího výslechu,“ dodal. „Ale když je Eddie pryč na nějaké misi a Rose s Dimitrijem dělají cosi záhadného u Clarence, jsem tady široko daleko jediný volný strážce.“

„Mluvil jsi s Rose a Dimirijem?“ zeptal jsem se jakoby nic.

„Viděl jsem se s nimi,“ odpověděl Neil. „A s tvojí mámou. Stavil jsem se u nich dnes ráno. Mimochodem, ten malý chlapík, o kterého se stará, je moc roztomilý. To kvůli němu jsou tam Rose a Dimitrij? Měl jsem dojem, že Rose by opravdu moc ráda jela se mnou.“

Zaváhal jsem. Neil pořád ještě nevěděl, že je otcem – ani že dívka, kterou miluje, je mrtvá. Bylo to ohromné tajemství, které si zasloužil znát, jenže opět hrálo roli špatné načasování. Rozhodně jsem mu nechtěl to všechno vykládat před Marcusem. A ani by mi nepřipadalo správné jen tak se o tom zmínit cestou k Aliciině výslechu.

„To je dlouhý příběh,“ řekl jsem jednoduše. „Povím ti ho později.“

„Dobře,“ souhlasil Neil. Strážci jsou zvyklí na tajemství a na to, že je jim řečeno jen to nejnutnější. Přijal to, i když nemohl vědět, že tohle tajemství se týká přímo jeho.

Pověděl jsem Marcusovi, aby mě hned informoval, jakmile se doví něco o postupu Sydney a Eddieho u Bojovníků. V Howieho kuchyni jsem si vzal na cestu pár sušenek – ačkoli už se mi z nich dělalo špatně – a s Neilem jsme zamířili zpět do civilizace Palm Springs. Po cestě se zmínil, že se dozvěděl, že je Charlotte nemocná, takže jsem opět musel mluvit opatrně, aby nezjistil, jak moc jsem do toho zatažený. Samozřejmě chtěl taky vědět, jestli nevím něco nového o Olive, zejména ve světle toho, v jak špatném stavu je její sestra.

Zahrál jsem to do autu a řekl, že jsem s ní nedokázal navázat kontakt. Nerad jsem mu lhal. Zatvářil se zklamaně a já si uvědomil, že mi bude hrozně nepříjemné povědět mu pravdu – aspoň o tom, jak dopadla Olive.

Zanedlouho jsem se od Neila dověděl, že jedeme do domu Maude, vůdkyně Stelly. Nejenže ji alchymisté nesledovali, ale zjevně musí mít ve svém domě i jakýsi žalář. Nebo mi to aspoň naznačila Inez, sotva jsme přijeli.

Maude to zaslechla, když procházela kolem, a jenom obrátila oči v sloup. „To není žádný žalář, Inez. Je to vinný sklípek.“

Postávali jsme v Maudině obýváku a čekali na několik dalších členek covenu. Inez si opovržlivě odfrkla. „Je to v podzemí a jsou tam kamenné zdi,“ opáčila. „A nejsou tam žádné police na láhve s vínem.“

„Ještě jsem si je nenechala přimontovat,“ vysvětlila Maude.

„Nazývám ten prostor podle toho, co tam vidím,“ namítla Inez.

Přišla k nám Jackie. „Bez ohledu na to, co to je, je teď pro nás nesmírně užitečný. Podzemní místnosti jsou pro magii ideální. Můžeme tam vytvořit kruh, který zabrání Alicii udělat něco nekalého, a pak můžeš pracovat se svojí vlastní magií, Adriane. Á, tady jsou ostatní.“

Vešlo pár dalších čarodějek, takže jich bylo celkem čtrnáct. Podle Jackie jich už spousta čekala ve sklepě a chystala kouzla. Aby se zajistila nejlepší možná ochrana před Alicií, bylo potřeba, aby kruh vytvořilo třináct členek a jedna další kouzlila. Po dvou dnech ve strnulé podobě bude Alicia nejspíš oslabená, ale poté, co nás už několikrát zaskočila, nechtěl nikdo zbytečně riskovat.

Když už tady byli všichni, zamířili jsme do sklepa. Alicia tam byla v té samé pozici jako u Wolfea.

Musel jsem souhlasit s Inez. „Vážně to trochu připomíná žalář,“ zamumlal jsem směrem k ní. „Kdo používá takhle tmavé kameny pro stavbu vinného sklípku? Čekal bych něco toskánštějšího.“

„Trefila jsem to, viď?“ pošeptala mi.

Třináct čarodějek se chytlo za ruce a vytvořilo kolem Alicie ochranný kruh. Prozpěvovaly přitom zaříkávadla, která zřejmě měla veškerou lidskou magii uzavřít uvnitř. Maude použila tytéž byliny a zaklínadla, která u Wolfea osvobodila Eddieho. Jak jsem se tak díval na Alicii strnulou v obranné póze, v níž jí Sydney zaklela, stejně jako čarodějkám se ani mně moc nechtělo ji osvobodit. Pokusila se zabít Sydney, ukrást moc Jackie a Jackiinu sestru zanechala v kómatu. Taky unesla Jill a předala ji Bojovníkům – jen aby se pomstila Sydney. Alicia by si skutečně zasloužila být sochou navždy.

Jenže pak bychom se nikdy nedozvěděli odpovědi na své otázky.

Maude dokončila kouzlo, vyklouzla z kruhu a zůstala stát vedle Neila a mě. Sledovali jsme, jak se Alicia znovu probouzí k životu. Nohy se jí třásly, jak se její svaly snažily zase pracovat, a nakonec se jí podlomily, takže upadla. Přesto nenávistně zavrčela a zvedla ruku, ze které okamžitě vyšlehly paprsky světla. Narazily na neviditelnou zeď, kterou zformovalo třináct čarodějek, a neškodně

se rozplynuly.

„Nemůžete mě tady držet věčně,“ vykřikla. „Až budu zase volná, všem se vám pomstím!“

Naklonil jsem se k Maude a tiše poznamenal: „Má pravdu. Co s ní bude?“

„Bez obav,“ zašeptala. „Stejně jako vy Morojové máte svoje vězení, my máme taky svoje.“ Odkašlala si a přistoupila blíž, takže pořád stála vně kruhu, ale Alicia na ni přesto dobře viděla. „Co se s tebou stane, záleží na tom, jak budeš spolupracovat, Alicie. Než tě předáme spravedlnosti, můžeš žít pohodlně – nebo velmi nepohodlně.“

Alicia vyjádřila svůj názor tím, že po Maude hodila ohnivou kouli. Koule se taky rozplynula a mě napadlo, že Alicia by měla být vděčná, že ochranná zeď neodráží kouzla zpátky.

Maude si založila ruce, a aniž by hnula brvou, dívala se na Alicii. „Pochopily jsme, že máš podíl na zmizení jedné mladé Morojky. Pověz nám, kam jsi ji ukryla.“

Alicia se nad tou otázkou na okamžik zatvářila překvapeně, ale pak si všimla, že stranou od kruhu stojím já. Zachechtala se. „Kde je Sydney? Bojí se mi znovu čelit?“

Nenech ji, aby s tebou takhle mluvila! přikázala teta Taťána.

Za použití malé dávky éteru jsem pomocí telekineze přitiskl Aliciiny ruce k tělu, jako by na sobě měla neviditelnou svěrací kazajku. Pokusila se ruce zvednout, ale nedokázala to. Ohromeně vytřeštila oči. „Sydney je mnohem zkušenější a morálnější, než ty kdy budeš,“ řekl jsem. „Máš štěstí, že se jí nemusíš znovu postavit. A teď nám řekni, kam jsi schovala Jill. Víme, že je u Bojovníků. Kde?“

„Pověz nám to a pošleme tě před soud jakožto vězeňkyni, s níž bylo dobře zacházeno,“ dodala Maude. „Jinak tě zaklejeme zpátky do nehybné podoby.“

„Chtělo by to víc než výhrůžky a salónní triky, abych vám řekla, kde je.“ Alicia mě obdařila zlověstným úsměvem. „Sice jste mě chytili, ale tuhle bitvu Sydney nevyhraje. Toho morojského spratka už víckrát neuvidíte.“

Jestli Jill ublíží… Teta Taťána svou výhrůžku nedokončila a ani nemusela. Vzedmula se ve mně vlna zlosti, kterou posilovala ještě moje rozzuřená teta. Ze všech sil jsem se snažil zklidnit, protože jsem si potřeboval zachovat chladnou hlavu. „Už bylo dost her,“ prohlásil jsem. Přestal jsem éterem ovládat její ruce a namísto toho jsem použil nátlak. „Řekni nám, kde je Jill.“

Alicii se zamlžily oči a pomalu otevřela pusu… a pak to kupodivu setřásla. Její rysy znovu ztvrdly. „Mě jen tak neovládneš,“ prohlásila.

„Možná se naládovala nějakými lektvary,“ pověděla mi Maude. Jackie taky naznačovala, že si Alicia mohla opatřit všemožné prostředky magické ochrany, včetně kouzla proti nátlaku. „Nebude to trvat věčně. Ještě pár dní, a všechno to vyprchá.“

Zaťal jsem zuby a vynaložil víc éteru. „Ne. Dostaneme odpovědi dneska.“ S novou silou magie jsem se znovu zaměřil na Alicii. „Řekni nám, kde je Jill.“

Alicia se opět zatvářila vzdorovitě, ale tentokrát ji stálo větší úsilí vzepřít se mi. „S… s Bojovníky.“

„To už víme,“ řekl jsem. „Kde? Kde ji drží?“

Používat na ni nátlak bylo jako otevírat dveře, do kterých z druhé strany někdo tlačí. Oba jsme do toho vkládali veškerou svou sílu. Její vůle a lektvar, který zřejmě vypila, vyvolávaly silný účinek, ale věřil jsem, že moje moc je silnější. Zvýšil jsem množství éteru tak, že průměrná osoba by se teď zcela poddala mojí vůli. Vybavil jsem si Sydneyino varování, abych to s éterem nepřeháněl, ale stejně jsem šel až na nejzazší mez. Potřebovali jsme znát odpovědi.

„Kde ji Bojovníci drží?“ vyštěkl jsem.

Alicia už se viditelně potila a tvrdě vzdorovala mým schopnostem. „V… v Utahu,“ vyhrkla nakonec. „V St. George. Mají tam základnu. Ale nikdy se k ní nedostanete. Nikdy k ní neproniknete!“

„Proč?“ zeptal jsem se a znásobil nátlak ještě víc. „Proč?“

„Příliš… mnoho… překážek,“ odpověděla celá bledá a roztřesená.

„Řekni mi všechno,“ poručil jsem.

Zůstala neoblomná, a tak jsem se připravil použít na ni ještě víc nátlaku. Jedna vlna éteru a určitě ji dostanu na kolena takovým způsobem, že bude škemrat, aby mi mohla prozradit všechno, co ví.

Udělej to! rozkázala mi teta Taťána. Jen ať platí! Udělej z ní svou otrokyni!

Byl jsem připravený…, ale vtom se mi před očima vynořily obrazy ze setkání se Soňou ve snu. Nebo spíš obraz Charlotte v její cele. Vybavil jsem si Sonina slova o poškození z nadměrného používání éteru a vzpomněl jsem si na slib, který jsem dal Sydney, že budu mít věci pod kontrolou.

Tohle Sydney nemohla předvídat, namítla teta Taťána. Ty jsi silnější než Charlotte. Ty neskončíš jako ona.

Ne, řekl jsem přízraku. Nebudu to riskovat. Dodržím slib, který jsem Sydney dal.

Neochotně jsem uvolnil nátlak a přestal na Alicii používat éter. Klesla k zemi, tentokrát z psychického vyčerpání.

„To už nám stačí,“ prohlásil jsem. „Najdeme to místo v St. George.“ Ať už na to přijde Sydney, nebo pomůžou alchymisté, nebo Sabrina. Když už známe město, nemůže být nijak těžké Jill najít. Rád bych se dozvěděl víc o těch „překážkách“, ale nemínil jsem se zničit kvůli tomu, aby mi nejspíš řekla, že tam budou šílení ozbrojení Bojovníci. S nimi si strážci poradí. Už to udělali i dřív.

„Potřebuješ od ní ještě něco, než ji znovu zmrazíme?“ zeptala se mě Maude.

Alicia vytřeštila oči. „Řeklas, že mě nezmrazíš, když budu spolupracovat!“

„To valná spolupráce nebyla,“ opáčila Maude chladně.

Zavrtěl jsem hlavou. „To by mělo stačit. Kdybychom potřebovali víc, ozveme se.“

„Ne!“ vykřikla Alicia. V obou rukou se jí zformovaly ohnivé koule, které začala házet proti neviditelné zdi. „Už nechci znovu do toho stavu! Ne! Nemůžete –“

Ale Maude vedle mě už kouzlila a o minutu později Alicia znovu znehybněla v póze, kdy házela ohnivými koulemi, což vypadalo ještě trapněji než ta předešlá. Čarodějky rozpustily kruh a Jackie si přišla se mnou promluvit.

„Určitě jsi od ní získal všechny potřebné informace? Měla jsem dojem, že se jí chceš vyptávat víc.“

„Taky že jsem chtěl,“ připustil jsem. „Ale bránila se moc silně. Předám informaci o St. George našim kontaktům a uvidíme, co zjistí.“

Jackie přikývla. „Tak tedy dobrá. Taky jsem mluvila s Maude. Jestli chceš, klidně můžeš zůstat tady u ní, než plán někam pokročí. Měl bys to blíž k jádru dění a taky tu je víc místa než tam, kde jsi zůstal posledně.“

„Snad to bude i produktivnější,“ dodal jsem a podíval se na Neila. „Ty jsi bezpečnostní expert. Je to tu bezpečný?“

„Snad jo,“ prohlásil Neil po chvilce zamyšlení. „Nikoho z nás sem nikdo nesledoval. Tady u ní je to v pohodě. Zůstanu taky, abych tě ohlídal.“

Poděkovali jsme Maude za její pohostinnost a sledovali, jak si čarodějky balí věci. Zjevně měly v plánu přepravit Alicii k magickému soudu a do vězení, ale prozatím zůstala ve vinném sklípku, nebo snad žaláři. My s Neilem jsme naštěstí dostali pokoj pro hosty nahoře. Poslal jsem Marcusovi informaci o St. George a pak jsem se usnesl, že je konečně správná chvíle odhalit Neilovi šokující novinky, jelikož to vypadalo, že si tady spolu nějaký čas pobudeme.

„Neile…,“ začal jsem, když jsme osaměli v jeho pokoji. „Musíme si promluvit.“

„Jasně,“ přisvědčil. „O Jill?“

„Vlastně to s ní nemá nic společnýho.“ Ukázal jsem na postel. „Možná by sis měl sednout.“

Neil se zamračil, protože ho můj tón znepokojil. „Díky, postojím. Jen mi řekni, co se děje.“

Překřížil jsem si paže přes hruď, jako by mě to mohlo ochránit před bolestí, která jistě přijde. Nevěděl jsem, jak zabránit tomu, aby ho to nezdrtilo.

„Neile, tohle se neříká zrovna snadno… a moc mě mrzí, že ti to musím říct zrovna já…, ale Olive před dvěma dny zemřela.“

Neil nevydal žádný zvuk, ale zbledl tak, že se mi zdálo, že každou chvíli omdlí. „Ne,“ vypravil ze sebe po chvíli mučivého ticha. „Ne, to není možné.“ Tvrdošíjně zavrtěl hlavou. „Ne.“

„Zabil ji Strigoj,“ řekl jsem. Ze začátku jsem marně hledal slova, ale teď se ze mě najednou hrnula a nedokázal jsem se zastavit. „Bydlela v dhampýrské komuně. V Michiganu. Osadu napadla malá skupinka Strigojů, kteří se nějak dostali přes ochranné bariéry. Myslíme, že jim pomohl nějaký člověk, co vytáhl jeden z ochranných kůlů. Ať se to stalo jakkoli, dostali se dovnitř a chytili Olive, když utíkala a –“

„Počkej,“ přerušil mě Neil. Bez mrknutí oka se jeho ohromený výraz změnil ve skeptický. „Olive by z boje neutíkala. Určitě by neutíkala před skupinkou Strigojů. Ona by rozhodně zůstala.“

Zmocnila se mě děsivá bolest. „Utíkala, aby ochránila svoje dítě. Declana – to miminko, o který se stará moje máma.“

Zavládlo další tíživé ticho, jak mu pomalu docházel smysl mých slov. Litoval jsem, že jsem s tím nepočkal na Sydney. Ta by mu všechno vysvětlila jistě lépe.

„A neutíkala před Strigoji,“ dodal jsem, když na mě Neil dál mlčky a šokovaně zíral. „Neile, to dítě, Declan… je tvůj. Je to tvůj syn. Jsi otcem.“

Neil se zatvářil nevěřícně, ale tentokrát se v jeho výrazu zračilo spíš ohromení než hněv. „Oba víme, že to není pravda,“ řekl. „Proto… Proto utekla? Myslela, že ji odsoudím? Neměli jsme vůči sobě žádné závazky. Milovali jsme se, to je fakt, ale bylo to jen –“

„Jen jednou, já vím,“ dopověděl jsem za něj. „Ale to stačilo. Prostě se s ní něco stalo, když se změnila ze Strigojky zpátky v dhampýrku, a díky tomu něčemu byla schopná s tebou počít dítě. Taky jsem tomu nevěřil, dokud jsem se na malého nepodíval pomocí magie. Rozhodně je v něm spousta éteru. Je to šílený, já vím. Ale opravdu je tvůj.“

Neil si sedl na postel a zůstal nehybně sedět jako socha. Rozuměl jsem jeho žalu a posadil jsem se vedle něj. „Neile, je mi to moc líto.“

„Olive je mrtvá,“ prohlásil otupěle. Podíval se na mě a zamrkal, aby rozehnal slzy. „Jestli je pravda, co říkáš – jestli je díky magii to dítě opravdu moje, tak proč mi to Olive neřekla? Proč utekla?“

„Protože se té magie bála,“ odpověděl jsem. „A taky se bála, co by řekli nebo udělali Morojové a alchymisté. Ukryla se, aby malého ochránila před tím, že by se k němu chovali jako k nepřirozené stvůře. Slíbil jsem jí, že ho pomůžu ochránit.“

Neil dlouho nepřítomně zíral do prázdna a vzpamatoval se, až když uslyšel o ochraňování, což v něm probudilo jeho instinkty. „Kdo o tom ví? Kdo ví o D-Declanovi?“

„O jeho pravé přirozenosti? Jenom já a Sydney.“ ukázal jsem na sebe. „Rose s Dimitrijem vědí, že je Olivin, stejně jako pár lidí v komuně. To je všechno. Mysleli jsme si, že bude nejbezpečnější, když o něm bude vědět co nejmíň lidí. Spoustu lidí by šokovalo zjištění, že dhampýři spolu můžou mít děti. Někdo by z toho měl radost, někdo by byl zvědavý. Ale všichni by toho o něm chtěli zjistit co nejvíc, a to je přesně to, co si Olive nepřála.“

Neil mlčel, nehybný skoro jako Alicia.

„Neile?“ oslovil jsem ho, protože mě jeho stav znervózňoval. „To bude v pořádku. Postaráme se, aby se Olivina přání vyplnila – aby Declan žil šťastně a normálně. Až skončíme s touhle záležitostí s Jill, ty a Declan budete spolu a –“

„Ne,“ vyhrkl Neil. Náhle se probral k životu. Ostře na mě pohlédl, a přestože se tvářil tvrdě, z jeho hlasu zazníval strašlivý smutek. „Nechci ho už znovu vidět.“

17. kapitola

Sydney

Když jsem se plížila nocí, na území Bojovníků panoval klid a ticho. Trey i Sabrina tvrdili, že Bojovníci čas od času smějí pořádat divoké večírky, ale pokud platí večerka a disciplína, všichni poslechnou. Dnes v noci to byl ten případ. Většina lidí se zdržovala v noclehárnách a těch pár, které jsem jako neviditelná cestou k velitelství potkala, byli strážní na obhlídce. Nikdo z nich nečekal, že by se mělo něco dít, takže spokojeně a v klidu obcházeli svěřený úsek.

Dalším otevřeným oknem jsem snadno proklouzla do budovy velitelství, přímo před strážným, který hlídal vstup do budovy. Uvnitř jsem našla většinou jen prázdné místnosti a stejně jako v budově noclehárny i tady byla většina dveří otevřených. Několik místností mělo ale dveře zavřené a vypadalo to, že v jedné z nich mají zrovna mistři schůzi. Nebo jsem to aspoň předpokládala. Před zavřenými dveřmi stáli dva strážní a za nimi se ozývaly tlumené hlasy. Zapamatovala jsem si, kde to je, vylezla oknem zase ven, obešla budovu a doufala, že najdu otevřené okno, kterým bych mohla vlézt rovnou do té místnosti a špehovat. Když jsem k němu došla, zjistila jsem, že je otevřené jen na škvírku, aby dovnitř vpouštělo v téhle horké noci vzduch. Já bych se jím neprotáhla. Sabrina říkala, že jeden z mistrů s sebou obvykle nosí informace o jejich organizaci – buď v tištěné podobě, nebo v notebooku, podle toho, kdo to je a jak je technicky pokročilý. Měla jsem v plánu ty informace prostudovat a doufala jsem, že v nich objevím, kde by mohli věznit Jill. Prozatím jsem ale musela jenom zvenčí odposlouchávat, o čem je řeč.

Ukázalo se, že jsem dorazila právě včas a jejich schůze zrovna začíná. To znamenalo, že jsem nic neprošvihla. Bohužel to ale taky znamenalo, že budu muset přetrpět spoustu úvodních řečí, včetně dalších absurdních žalmů. Pak někdo, kdo byl evidentně myšlenkami jinde, položil dotaz ohledně výsledků v baseballu. Po celou dobu jsem si palčivě uvědomovala svou neviditelnost. Kouzlo sice mělo dlouhotrvající účinek, ale nevydrží donekonečna. Ulevilo se mi, když se mistři konečně začali bavit o událostech dnešního dne.

„Celkově vzato to byla slušná podívaná,“ řekl hlas, který jsem ihned přiřadila mistru Angelettimu. „Účast byla hojná a všichni předvedli chvályhodné výkony.“

„Někteří to trochu přehnali,“ zavrčel mrzutý hlas, který jsem taky poznala. Chris Juarez.

Mistr Angeletti se rozesmál. „Pořád budeš vytahovat tu holku, která tě přechytračila? To jí přičítám k dobru. Potřebujeme tady víc myslitelů.“

„Ne zase příliš mnoho.“ To byl mistr Ortega.

„To samozřejmě ne,“ připustil mistr Angeletti. „Ale pokud budeme nadále jednat s alchymisty, musíme být schopni je přechytračit.“

Nastražila jsem uši. Alchymisté? Jednou jsem dělala pro Marcuse průzkum a zjistila jsem, že někteří Bojovníci skutečně spolupracují s alchymisty. Ale Marcus ještě nezjistil, jakého rozsahu ta jejich spolupráce je a jak hluboké jsou jejich vztahy.

„Už jsme je přechytračili,“ prohlásil mistr Ortega. „Přiměli jsme je udělat s námi obchod.“

„Ano, ale tou dohodou si nebuď tak jistý,“ řekl nový hlas, který zřejmě patřil některému z členů rady. „Neříkal jsi, že ti volali ohledně té dívky, Alfrede?“

„Ano, ano,“ přisvědčil mistr Angeletti, ale neznělo to, že by ho to příliš trápilo. „Ale byl to jen jejich předpoklad. Jeden z nich prohlašoval, že dostali tip, že ji možná zadržujeme, ale myslím, že se jenom kryli sami. Prověřil jsem to se strážnými a ti mi potvrdili, že nezaznamenali, že by někdo čenichal kolem nebo by si pro ni přišel. Pravidelně se s nimi spojuju, takže bychom hned

věděli, kdyby se něco dělo.“

Nevěděla jsem, co tím míní. Pak jsem uslyšela cvakání klávesnice. Napjatě jsem čekala, jestli nějak rozvedou informace o „té dívce“, jenže namísto toho změnili téma a začali se bavit o zápasech. Přesto mě zaplavilo vzrušení. Sabrina měla pravdu. Měli tam počítač nebo notebook, v němž si zřejmě mistr Angeletti uchovával záznamy. Jsou tam i jiné informace o „té dívce“? Nevěděla jsem jistě, jestli se bavili o Jill, ale každopádně to znělo slibně, stejně jako existence notebooku. Musím se k němu dostat. To ovšem nebude snadné, když ani nevím, jak dlouho bude ta schůze trvat. Nevím ani, jestli mistr Angeletti nechá notebook v místnosti, až schůze skončí. V duchu jsem probírala veškeré možné způsoby, jak bych je mohla rozptýlit, ale vtom se znovu začali bavit o alchymistech – tentokrát způsobem, jaký jsem nečekala.

„Hlavně si dávejte pozor,“ odpověděl zrovna někomu mistr Ortega. „Tuhle dohodu s alchymisty nepokažte. Pokud tvůj kontakt opravdu zvládne doručit, co slíbil, nebudeme se muset tolik zaměřovat na fyzickou sílu kandidátů. Můžeme naše rekruty učinit tak silnými, jak jen budeme chtít.“

„Stejně se mi to pořád nelíbí,“ zamumlal další neznámý člen rady. „Máme co do činění s bezbožnými substancemi.“

„Ne, když ty substance nejdřív očistíme,“ namítl mistr Angeletti. „A pak použijeme sílu, kterou nám dodají, abychom bojovali proti zlu.“

Zamračila jsem se, jak jsem usilovně přemýšlela, o čem se to asi baví. „Viděl jsem, co ta látka dokáže udělat,“ poznamenal Chris. „Viděl jsem, jak ji použili ve škole na mého bratrance. Jestli toho alchymisté opravdu mají víc, pak by jim to bylo k ničemu, kdyby to nepoužili v boji proti zlu.“

„Alchymisté bojují proti zlu tím, že ho katalogizují,“ uchechtl se kdosi.

„Ne abys trousil takové poznámky před naším kontaktem,“ upozornil ho mistr Ortega. „Už tak dost váhá, jestli s námi uzavřít obchod. Jeho lidem by se nelíbilo, kdyby přišli na to, co podniká.“

„Vím, co dělám,“ vyštěkl mistr Angeletti. „A věřte mi, že mu platím dost na to, aby svou váhavost překonal.“

Konverzace se opět stočila směrem k rekrutům. Každého z nás analyzovali podle toho, co Bojovníci spatřovali jako pro a proti. Poslouchala jsem je jen tak napůl. Měla jsem hlavu plnou další šokující zvěsti, kterou jsem se právě dozvěděla. Podle toho, co říkal Chris zřejmě probírali použití vampýří krve při tetování, které zvyšuje fyzické schopnosti dotyčného. Jeden čas to byla v Amberwoodské přípravné škole veliká móda. Tetování zlepšovalo jak sportovní, tak studijní výsledky studentů. Problém ovšem spočíval v tom, že taková tetování byla nepředvídatelná a často měla ošklivé vedlejší účinky. Kruh se uzavřel, když jsem pomohla odhalit toho, kdo za tím vším stál. Byl to Keith Darnell. Poslali ho do nápravného centra, kde ho přeprogramovali, a teď pracuje pro alchymisty oddaně jako robot.

Nebo snad ne?

Bojovníci mluvili o svém kontaktu v mužském rodě. Neznám jiného alchymistu, který by se mohl podílet na takové aktivitě… Bylo by možné, že se Keith nějakým způsobem toho svého přeprogramování zbavil? Uzavírá teď tajnou dohodu s těmihle psychopaty a chce poskytnout jejich bojovníkům nadlidskou sílu?

Znovu jsem uslyšela cvakání kláves, což mi připomnělo, jak je důležité, abych se dostala k informacím v tom notebooku. Zvažovala jsem pár možností, jak se do něj podívat, ale hned jsem je všechny zavrhla. Bojovníci se sice chovají jako ve středověku, ale je dost pravděpodobné, že mistr Angeletti svůj notebook zahesluje, hned jak se od něj vzdálí. Potřebovala bych nějakého technika, abych se pak do počítače dostala. A navíc jsem toho chtěla zjistit víc, ne jen nakouknout. Pokud si tam zaznamenává zápisy ze schůzí, důležité telefonáty a transakce… Pak možnosti, které nám může tenhle notebook poskytnout, jsou nekonečné. Mojí hlavní prioritou samozřejmě bylo zachránit Jill, ale možná odtud budu moci odejít s informacemi, které nám toho odhalí mnohem víc.

Odešla jsem od okna a za použití další dávky kouzla neviditelnosti jsem se proplížila k Sabrině a pak k Eddiemu. Když jsem k nim přišla, ani jeden z nich nespal. Našli jsme si zastrčené místo za boudou, která sloužila jako skladiště, abychom si mohli promluvit.

„Mělas pravdu,“ řekla jsem Sabrině. „Mistr Angeletti opravdu uchovává informace v notebooku. A zaslechla jsem zmínku, která naznačovala, že skutečně vězní Jill.“

Eddie se napružil. „Tak na co čekáme? Pojďme ten notebook sebrat.“

„Vlastně jsem něco takového měla na mysli,“ řekla jsem. „Možná existují vybranější způsoby, ale copak máme čas? S Jill jsme ho ztratili tolik.“ Obrátila jsem se na Sabrinu. „Marcus naznačoval, že jsi připravená na možnost, že se prozradí, že ses sem infiltrovala. Je to tak?“

Povytáhla obočí. „Máš v plánu mě prozradit?“

„Ne, pokud tomu budu moct zabránit,“ prohlásila jsem. „Ale konečným výsledkem celé téhle akce bude ukradený notebook a to, že Eddie ani já nikdy nedokončíme zkoušky. Pokud si nás spojí s tou krádeží, spojí si s námi zase tebe. Mohla by ses dostat do maléru.“

„Chápu,“ řekla. „Jestli odkráčím z tohohle představení s takovou kořistí, jako je jeho notebook, bude to stát za to.“

„Jen se bojím, aby pak po tobě nešli,“ řekla jsem.

Sabrinu to nerozhodilo. „O mě se neboj. Tihle chlápci nejsou tak koordinovaní jako alchymisté a já vím, jak se jim vyhnout. Co teda máš v plánu?“

„Je to jednoduché,“ vysvětlovala jsem. „Hodně je rozptýlit a v následném chaosu ukrást notebook.“

Zatvářila se trochu zklamaně – nejspíš čekala něco sofistikovanějšího. Kdybych měla víc času, opravdu bych vymyslela elegantnější plán. Eddie ovšem s mým nápadem žádný problém neměl. Přesně tohle mu sedělo.

„Požár?“ navrhl.

„Uvažovala jsem o tom. Ale vzhledem k tomu, že budovy stojí tak blízko u sebe…“ Ukázala jsem kolem, aby si uvědomili, jak je tu všechno natěsnané. „Nemám ty lidi ráda, ale nechci je všechny zabít, kdyby se požár vymkl kontrole. Takže věřte nebo ne, ale udělám to podle Aliciiny knihy. Knihy kouzel, jestli to chcete vědět přesně.“

„Alicia by to tu nejspíš vypálila celé do základů,“ připomněl mi Eddie.

„Nejspíš. Ale má i méně násilné metody. Když jsem čekala v Palm Springs, koukla jsem se na některá kouzla, která na nás použila. Většina jich je pěkně náročných, ale myslím, že ty fotiany bych zvládla.“

„Cože?“ podivila se Sabrina.

„Představ si je jako otravné zmutované světlušky,“ poradil jí Eddie.

Souhlasně jsem přikývla. „Myslím, že jeden takový roj by mohl být slušným rozptýlením – dost na to, aby rozpustil schůzi mistrů. Potom můžu sebrat notebook a v nastalém chaosu všichni utečeme. Sabrino, myslíš, že bys mohla jít napřed a počkat na mě s Eddiem v autě?“

„Jasně. Strážní u brány mě nezastaví. A pokud opravdu vypukne zmatek, můžu říct, že si jdu do auta pro zbraně a Eddie mi s nimi jde pomoct.“ Když viděla naše překvapené pohledy, obrátila oči v sloup. „No tak. Nenapadlo vás, že tu všichni mají v autě zásobu zbraní?“

Pak ovšem nastala otázka, jestli dokážu provést Aliciino kouzlo. Zapamatovala jsem si ho během četby, ale magie je mnohem víc než pouhé zapamatovávání. Vyvolat nadpřirozená stvoření není nic snadného, zejména když člověk nemá žádné pomůcky. Pronesla jsem patřičná slova, soustředila se na sílu v sobě a pocítila jsem, jak se ve mně vzedmula magie. Kouzlo, které jsem si nastudovala, obsahovalo i prvek, jak ho ovládat, aby ten, kdo fotiany vyvolal, mohl směrovat roj proti nepříteli. Měla jsem v plánu nasměrovat fotiany tak, aby pravidelně oblétávali celý pozemek. To by mělo všechny upoutat a odvést pozornost od zasedací místnosti mistrů, ale zároveň kvůli tomu

nepropukne naprostý chaos.

Bohužel to ale nefungovalo podle mých plánů.

Kouzlo vyžadovalo mnohem víc síly a energie, než jsem čekala. Ačkoli jsem ho zvládla, už jsem nedokázala udržet nad rojem kontrolu. Přede mnou se zhmotnil roj fotianů a chvilku se tam vznášel. Pak se najednou šílenou rychlostí rozletěli do různých směrů. Zůstali jsme na ně zírat.

„Byli takhle rychlí i v muzeu robotů?“ zeptal se Eddie s očima navrch hlavy.

„Nemyslím,“ řekla jsem. „Možná jsem kouzlo neprovedla dokonale. Ani jsem jich nechtěla vyvolat tolik.“

Chaos se nám podařilo vyprovokovat dokonale. Fotianové na sebe okamžitě upoutali pozornost, létali všude kolem a zanechávali za sebou světelné stopy. A stejně jako v muzeu pobodali každého, s kým přišli do kontaktu. Téměř okamžitě se všude kolem začaly ozývat výkřiky a spolu s nimi volání, které jsem nečekala.

„Armageddon! Nastává konec světa! Bojovníci, do zbraně!“

Sabrina zalapala po dechu a já se k ní překvapeně otočila. „To myslí obrazně, viď?“ zeptala jsem se.

Zběsile zavrtěla hlavou. „Děláš si legraci? Tihle lidé? Na tohle se připravovali. Ale určitě to neberou jen jako znamení!“

„Podívejte!“ Eddie ukazoval na skupinu Bojovníků běžících naším směrem. Zachvátila mě panika. Jak si mohli fotiany spojit s námi?

„Skladiště,“ vysvětlila Sabrina a manévrovala nás od něj. „Míří do skladiště. Na Armageddon trénují a zbraně, které přitom používají, skladují tady.“

Bojovníci nám samozřejmě nevěnovali pozornost, obklopili boudu a čekali, až ji někdo odemkne. Jakmile se to stalo, někdo všem začal rozdávat meče a palice. Když byli ozbrojení, rozběhli se do středu komplexu a jako smyslů zbavení mávali zbraněmi proti fotianům, které nazývali „pekelnými démony“.

„No,“ zakřičela jsem, abych překřikla ten hluk. „Rozhodně jsme je rozptýlili. Můžete jít nastartovat auto? Já zatím dojdu pro notebook.“

Sabrina přikývla, ale Eddie protestoval. „Chci jít s tebou.“

„Bude jednodušší, když se tam vplížím sama,“ namítla jsem.

„Sydney –“

„Eddie,“ prohlásila jsem odhodlaně. „Já to zvládnu. Musíš mi věřit. Běž se Sabrinou a buďte připraveni vyrazit, jakmile se dostanu přes bránu.“

Myslela jsem, že bude dál protestovat, ale nakonec souhlasil. Oni dva se vydali k bráně a já se rozběhla zpátky k zasedací místnosti mistrů, při čemž jsem musela uhýbat ozbrojeným Bojovníkům i fotianům. Naštěstí všude vládl takový chaos, že jednomu osamělému rekrutovi nikdo žádnou pozornost nevěnoval. Nejspíš si mysleli, že jsem zmatená a bloudím. Usoudila jsem, že je dost pravděpodobné, že si vůbec budou myslet, že jsme uprchli ze strachu, a nikdo si nás nespojí se Sabrinou ani se zmizelým notebookem.

Přesně jak jsem doufala, mistři ze schůze utekli hned, jak vypukl rozruch. Do prázdné místnosti jsem se dostala snadno, a když jsem na stole uviděla notebook, málem jsem vyjekla radostí. Jak jsem předpokládala, byl zaheslovaný, ale tenhle problém budeme řešit později. Sebrala jsem ho a otočila se ke dveřím – a vtom jsem málem vrazila do mistra Angelettiho. Zůstal ohromeně stát a očima těkal ze mě na notebook.

„Co si myslíš, že děláš?“ vyštěkl a zastoupil mi východ.

Tak zhasly naděje, že si nás nikdo nebude spojovat s krádeží notebooku. Na okamžik jsem se zamyslela. Když už jsem se stejně prozradila, tak je všechno jedno. Vybavila jsem si trénink od Malachiho Wolfea a praštila jsem mistra Angelettiho, což zjevně nečekal. Úplně jsem zapomněla, že mám v sobě kouzlo síly od čarodějek. Dala jsem do rány takovou sílu, že odletěl několik metrů a dopadl na záda. Zaskučel a přiložil si ruku k hlavě, ale nesnažil se mě chytit, když jsem kolem něj proběhla ven.

Mířila jsem k hlavní bráně a nikdo mě nezastavil. Bojovníci byli příliš zaneprázdněni máváním mečů při boji s fotiany. Vyřvávali něco o poslední bitvě a o tom, jak pošlou nepřátele do pekla. Strážní u brány opustili svá stanoviště a taky se přidali k boji, takže jsem snadno proklouzla ven. Za bránou už jsem uviděla nastartované Sabrinino auto. Šlápla na plyn dřív, než jsem stačila pořádně zavřít dveře.

„Máš ho?“ zeptala se, když jsme rychle ujížděli pryč.

„Mám,“ potvrdila jsem a zapnula si pás. „Ale nepodařilo se mi to tak tajně, jak jsem doufala. Nakonec si tě s tím možná přece jen spojí.“

Odfrkla si. „S tím nemám problém. Hlavně, když se nám ten notebook vyplatí.“

Přitiskla jsem si ho k hrudi. „Doufejme. Kam s ním jedeme?“

„K Marcusovi, samozřejmě.“

Marcus pořád zůstával v Howieho domě v poušti. Když jsme tam po několika hodinách dojeli, pomalu už začínalo svítat. Doufala jsem, že tam pořád ještě bude i Adrian, ale když jsme vešli do obýváku, našli jsme tam jen Marcuse. Seděl na gauči, jedl koláč s ovesnou kaší a listoval Reader’s Digestem. „Myslím, že zůstal s těmi tvými čarodějkami,“ vysvětlil a hned mi podal můj mobil.

Já mu na oplátku podala notebook. „Znáš někoho, kdo by se do toho dokázal dostat?“

Marcus se zazubil. „Třeba náš hostitel.“

Na okamžik jsem zůstala stupidně zírat. „Howie?“

„Jo. Věř tomu nebo ne, ale než odešel do důchodu a začal se zabývat byznysem s bylinkami, pracoval s počítači. Hned mu to dám.“ Marcus zmizel za korálkovým závěsem.

Rychle jsem zavolala Adrianovi, ale spadlo to do hlasové schránky. Těžko říct, jakým režimem se zrovna řídil, a pokud se blíží tomu lidskému, nejspíš bude touhle dobou spát. Potlačila jsem zívnutí a pomyslela si, že po celonočním dobrodružství by to nebyl zase tak špatný nápad. Eddie a Sabrina na tom byli podobně. Marcus nás ujistil, že nás nikdo nebude rušit, když si zdřímneme v obýváku. Usnula jsem téměř okamžitě a po několika hodinách mě probudilo šeptání Marcuse a Eddieho. Sabrina pořád ještě spala na vaku Beanbag.

„Co se děje?“ zeptala jsem se tiše a došla ke klukům.

„Howie prolomil heslo vcelku snadno,“ řekl Marcus. „Mistr Angeletti neměl zrovna silné zabezpečení. Poslední hodinu jsem strávil procházením souborů.“

„Našel jsi něco o tom, kde vězní Jill?“ zeptala jsem se nedočkavě.

Marcus přikývl. „Právě jsem to povídal Eddiemu. Je tam všechno – teda skoro všechno. Zmiňují se o ní, baví se o tom, jak dlouho ji budou držet, a naznačují, kde je to místo. Dokonce jsou tam konkrétní podmínky, na kterých se dohodli s Alicií.“

„Podmínky?“ podivila jsem se.

„Zjevně uzavřeli jakousi dohodu. Alicia chtěla, aby Jill nějakou dobu drželi – nejspíš proto, aby na tebe měla páku při vyjednávání –, ale Bojovníci ji pak chtějí použít při nějakém barbarském rituálu, kdy ji popraví.“

Srdce se mi zastavilo. „Stejně jako to chtěli udělat se Soňou.“

„Vypadá to tak,“ poznamenal Marcus pochmurně. „Podle jejich dohody s Alicií zbývají ještě tři dny.“

Poklesla mi čelist. „Tři dny?“

„Musíme tam odjet – hned,“ prohlásil Eddie rozohněně. Nejradši bych s ním souhlasila.

Marcus ho obdařil soucitným pohledem. „O to právě jde. Pamatujete, že jsem říkal, že o ní máme ,skoro‘ všechny informace? Jediná věc, kterou nemáme, je lokalita, kde ji vězní. Zmiňují se o tom jako o ,Komplexu Soudného dne‘.“

Kdyby situace nebyla tak vážná, určitě bych se tomu zasmála. „Stupidní název. Ale alchymistům by to mohlo stačit, aby se toho chytili. Tentokrát s nimi promluvím sama a uvidíme, jestli upoutám jejich pozornost.“

Marcus se suše usmál a jeho výraz jsem nedokázala nijak interpretovat. „Mám něco, co by ti s tím mohlo pomoct. Vědělas, že Bojovníci kupují od zlotřilých alchymistů magicky nabitou vampýří krev?“

Vybavila jsem si, co jsem zaslechla u Bojovníků. „Vlastně ano. Byla jsem zvědavá, jestli o tom něco najdeš v tom notebooku, takže předpokládám, žes to našel. Dělá to zase Keith?“

„Ne,“ odpověděl Marcus a otočil ke mně monitor. „Tady je seznam.“

Přečetla jsem si ho. „Aha.“

„Jo. Vsadím se, že alchymisty by to velmi zajímalo. A taky spousta dalších věcí o interakcích mezi Bojovníky a alchymisty.“

Souhlasila jsem s ním, ale než jsem stihla cokoli říct, zazvonil mi telefon a na displeji se objevilo Adrianovo jméno. „Počkej.“ Zvedla jsem telefon a ulevilo se mi. „Adriane, jsi v pořádku?“

Zasmál se. „Samozřejmě, že se na to ptáš. To ty ses tajně propašovala k Bojovníkům, ne já.“ Odmlčel se. „Už jsi zpátky, viď?“

„Jsem a máme, co jsem potřebovali – víceméně. Máme spoustu nejrůznějších detailů o tom, kde drží Jill, jen ne přesnou geografickou

polohu.“

Nastala dlouhá pauza. „No to mě podrž,“ řekl. „Tohle je jediná věc, kterou jsme dostali z Alicie. Je to v St. George. Ale nic dalšího o tom, jak to tam vypadá, jsme z ní nevypáčili – nešlo to bez extra síly. Naznačila, že tam budou nějaký překážky.“

„St. George,“ zopakovala jsem. Ohromně se mi ulevilo. „To je ono. To je ten poslední kousek skládanky. Zbytek máme – jak to tam vypadá a jaké překážky měla na mysli. Teď už jen musíme všechny zmobilizovat. Ale máme na to jen tři dny.“

„Proč tři dny?“

„Protože za tři dny mají v plánu ji zabít, stejně jako chtěli zabít Soňu. Tak zněla jejich dohoda s Alicií – že ji budou držet do té doby, než se mnou Alicia dohraje svoje hry.“

Nastalo ticho a pak Adrian promluvil jiným tónem. „Tři dny.“ Věděla jsem, jak je to pro něj těžké. Pomyšlení, že Jill vězní a mučí, mě užíralo a to jsem s ní neměla pouto jako on.

„Dostaneme se k ní,“ ujistila jsem ho. „Neboj. Když teď máme všechny tyhle informace, přiměju alchymisty, aby nám pomohli. Ty zkontaktuj strážce a zjisti, jestli to Rose s Dimitrijem svedou zorganizovat. A když už v tom budeš, přesvědč se, že je Declan v pořádku –“

„Už jsem to udělal,“ přerušil mě. „Přesvědčil jsem se, že je v pořádku. Myslím, že máma už ze mě šílí, že jí pořád volám. Jsou v pořádku. Ale Sydney…, pověděl jsem to Neilovi.“

Měla jsem hlavu plnou plánů, jak zachránit Jill, takže tahle zpráva mě zaskočila. „O Declanovi? Co na to řekl?“

„Bojí se s ním být. Teda nebojí se Declana, ale toho, že někdo zjistí, jak to s ním je.“

„Ale je přece jeho otec,“ namítla jsem chabě. „Musí s ním být.“

Adrian si povzdechl. „Přesně to jsem mu říkal! Jenže Neil tvrdí, že nějaký uživatel éteru by mohl poznat, že jsou příbuzní. Nebo že by si někdo mohl všimnout, že jsou si podobní, a začít se vyptávat. Myslí si, že bychom neměli dávat najevo, že je mezi nimi nějaká spojitost, protože by to mohlo někoho inspirovat k tomu, aby se provedly testy otcovství. Trvá na tom, že z těchto důvodů si musí udržovat odstup. Jinak ale slíbil, že pro Declana udělá všechno, co bude v jeho silách. Přísahám, že se tvářil tak, že by klidně šel vyloupit banku, kdyby to Declan potřeboval.“

Šla mi z toho hlava kolem. „To mu rozmluvíme. Pravděpodobně je jenom v šoku. Až uslyší rozumné důvody, pochopí to.“

Zavěsili jsme a já doufala, že jsou moje slova pravdivá. Bolelo mě srdce z toho, že Neil chce podstoupit takovou oběť, i když jsem logicky chápala jeho stanovisko. Ale stejně. Jak by mohl Declanovi odepřít otce, když už ztratil matku? A co tedy potom s Declanem bude?

Tyhle znepokojující otázky ale musely počkat. Teď bylo nutné uvést do pohybu tu záležitost s alchymisty. Řekla jsem Eddiemu, aby mě odvezl na druhý konec Palm Springs k telefonní budce u odlehlé benzínky. Vystopovat mobil není snadné, ale alchymisté by to přesto dokázali, což jsem nemínila riskovat. Zvedla jsem sluchátko a duševně se připravila na to, že vytočím číslo, na které jsem sice už hodně dlouho nevolala, ale přesto jsem si ho pořád pamatovala. Jenom jsem doufala, že to zvedne.

„Stantonová,“ ozval se známý hlas.

„Dobrý den, Stantonová. Tady Sydney Ivaškovová.“

Odpovědí mi bylo ticho. Buď ji můj telefonát natolik ohromil, nebo začala stopovat hovor. Možná obojí.

„Ahoj, Sydney,“ řekla nakonec. „No není to milé překvapení? Nemůžu říct, že bych čekala, že mi zavoláš.“

„Potěšení je jen na vaší straně a nic z toho, co vám teď řeknu, už nebudu opakovat, takže poslouchejte pozorně. Morojové potřebují vaši pomoc při záchraně Jill Dragomirové, kterou vězní Bojovníci světla. Jistě jste o tom slyšela od královny Vasilisy.“

„Ano,“ odpověděla. „A jsem si jistá, že ty jsi zase slyšela, že naši nadřízení se rozhodli téhle operace neúčastnit, protože neexistuje pádný důkaz, že Bojovníci tu dívku skutečně mají.“

„No, teď už důkaz máme, takže je přesvědčíte, aby se zúčastnili,“ prohlásila jsem. „A pokud to uděláte, dám vám jména čtyř alchymistů, kteří prodávají magicky nabitou krev Morojů Bojovníkům, aby z ní vyráběli tetování na zlepšení svých fyzických dovedností. Vlastně vám dvě z těch jmen řeknu už teď – Edward Hill a Callie DiMaggio. Prověřte si je. Dávám vám hodinu. Pak zavolám znovu z jiného čísla, takže se neobtěžujte se stopováním tohohle. Potom mi povíte, jak do čtyřiadvaceti hodin pošlete posily do St. George v Utahu,

kde pomůžou Morojům zachránit Jill. Až bude zachráněna a v bezpečí, dám vám dvě zbývající jména. Promluvíme si později.“

Zavěsila jsem a zjistila, že Eddie na mě v úžasu zírá. „To bylo drsný. Ale myslíš, že to opravdu zabere?“

Následovala jsem ho zpátky k autu a doufala, že se mi moje hazardování vyplatí. Odjeli jsme do jiné části města, k restauraci jménem Koláče a kdeco všechno, kam jsme dřív s Adrianem často chodili. S Eddiem jsme tam čekali a moc nemluvili, jen jsme ukusovali z koláče. Oba jsme byli zabráni do svých myšlenek. Věděla jsem, že Eddie přemýšlí jen nad Jill a nad tím, že ji musíme zachránit do tří dnů. To mě taky trápilo. Ale navíc jsem si dělala starosti s Neilem a Declanem. Hrozně ráda bych zajela ke Clarenceovi podívat se na

miminko, jenže to nemůžu riskovat, dokud to tam sledují alchymisté.

Když uplynula hodina, koupila jsem Adrianovi suvenýr jako památku na staré časy a připravila se na další telefonát Stantonové. Jedním z důvodů, proč jsem si vybrala Koláče a kdeco všechno, bylo, že na parkovišti stála telefonní budka. „Jak jste se rozhodla?“ zeptala jsem se, sotva Stantonová zvedla telefon.

„Pomůžeme vám,“ řekla pochmurně. „Tvoje informace o těch dvou byly pravdivé. Vyslala jsem skupinu, která už je na cestě do St. George.“

„Páni,“ uteklo mi. Opravdu to na mě udělalo dojem. „Jednáte rychle. Víte, kam přesně v St. George?“

„Víme o tamějším táboře Bojovníků. Prověříme to a posoudíme, jestli to odpovídá tomu, co víš ty.“

„Mám o všem záznamy, které vám můžu poslat,“ řekla jsem. „Strážci –“

„Jsou už také na cestě,“ dopověděla. „Zkontaktovali jsme je a budeme koordinovat svůj postup, abychom udeřili společně a dostali tu dívku ven. Očekávám, že k tomu dojde během zítřka. Předpokládám, že ti to stačí.“

„Stačí mi to natolik, že vám prozradím i ta dvě zbývající jména,“ odpověděla jsem. Bylo těžké působit chladně, když se mi tolik ulevilo, že se akce na záchranu Jill už rozjela. Bylo úžasné vědět, že se to všechno opravdu děje a že se to děje tak rychle. „Ale jestli chcete i ostatní informace, které mám, budete si je muset zasloužit.“

Nastala dlouhá pauza. „O jaké informace konkrétně jde?“

„Mám důkazy o dalších interakcích Bojovníků s alchymisty, o jejich vzájemných dohodách, o kterých nejspíš vůbec nevíte. Nebo aspoň doufám, že o nich nevíte.“ Stantonová striktně lpěla na pravidlech, ale vždycky jsem věřila, že patří k těm lepším alchymistům. „Všechny ty informace vám dám. A navíc se postarám, aby se Morojové nedozvěděli o té špíně. Nutíte je, aby věřili, že jim pomáháte…, ale mám dojem, že by tolik nespolupracovali, kdyby věděli, že jsou mezi vámi lidé, kteří spolupracují s nepřáteli.“

„Co ode mě chceš?“ To bylo vše, na co se zeptala. Napovědělo mi to spoustu věcí a jednou z nejdůležitějších bylo, že si uvědomuje, že ve svém středu mají s největší pravděpodobností zrádce.

„Amnestii pro všechny lidi, které jsme osvobodili z nápravného centra. A vůbec konec nápravných center.“

Uslyšela jsem, jak ostře vdechla. „Vyloučeno.“

„Jaký je smysl nápravných center, Stantonová?“ chtěla jsem vědět. „V polovině případů to nefunguje. Byli tam lidé, kteří tam strávili léta. A i když se zdá, že to zabralo, stejně jim nikdy nemůžete opravdu věřit. Jako třeba Keithovi. Pořád ho sledujete. Kdybyste chtěli ochraňovat lidi před zlem – před skutečným zlem, které představují Strigojové –, pak byste svoje zdroje využívali lépe.“

„To můžeme probrat, až zachráníme Jill Dragomirovou,“ prohlásila strnule.

„Ne. Probereme to teď. Amnestii pro všechny – včetně Adriana a mě. Až tohle skončí, chci s ním odejít, kam jenom budeme chtít, a žít normálním životem. Nechci, aby kolem jezdili alchymisté nebo mě sledovali v restauracích. Chci, abyste mě nechali na pokoji a abych si mohla dělat, co budu chtít. Na oplátku vám dám kopii toho, co jsem našla v usvědčujícím notebooku, který patřil mistrovi Angelettimu z Bojovníků. A kopii těch informací nedám Morojům – pokud ovšem neporušíte podmínky téhle naší dohody.“

Vzhlédla jsem a uviděla Eddieho, jak si prohlíží plakáty na dveřích Koláčů a kdečeho všeho. Byla jsem ráda, že je mimo doslech. Nejspíš by se mu nelíbilo, že zadržuju informace, které by zajímaly jeho lidi, jenže jsem vyjednávala o svůj život i o životy dalších bývalých alchymistů. Nemohla jsem zvýhodňovat Moroje nebo alchymisty. Musela jsem se postarat o všechny, kteří prostě uvízli uprostřed jejich vyjednávání.

„Budu upřímná,“ řekla Stantonová nakonec. „Mezi alchymisty propuklo mnoho debat o užitečnosti nápravných center – zda skutečně plní svou funkci. Ale tvou dohodu ti nemůžu odsouhlasit sama. To bys měla vědět. Musím to přednést jiným. Můžu ti slíbit jen amnestii po dobu zásahu v St. George. Jestli se toho chceš účastnit, máš moje slovo, že se tam alchymistů bát nemusíš. Potom ti dám vědět, co k tomu řeknou ostatní.“

Něco v tónu jejího hlasu a taky to, že jsem ji znala, mě přimělo jí uvěřit. „Dobře,“ řekla jsem. Snažila jsem se mluvit povzneseně, jako bych jí prokazovala laskavost, ale ve skutečnosti jsem hořela nedočkavostí.

Nastal čas, abychom přivedli Jill domů.

18. kapitola

Adrian

„Jen se na něj podívej,“ přemlouval jsem ho. „Prosím.“

„Ne,“ prohlásil Neil a odvrátil se od telefonu, který jsem mu ukazoval. „Kdybych se na něj podíval…“ Selhal mu hlas a nedokázal pokračovat.

Pořád jsme byli v Maudině domě a čekali jsme, až se zase začne něco dít. Pokoušel jsem se mu vymluvit jeho šílený nápad, že se musí Declanovi vyhýbat.

„Hele,“ řekl jsem. „Nikomu nebude připadat podezřelý, když ho budeš vychovávat. Všichni víme, jak jsi Olive miloval. Budou si myslet, že to děláš kvůli tomu – a ne že se vám dvěma nějakým šíleným zázrakem díky éteru podařilo změnit svět, jak ho známe!“

Neil zavrtěl hlavou. „Těžko někdo bude vědět, že Olive vůbec měla dítě. A to je dobře. Musíte je u toho nechat a o mně se vůbec nezmiňovat.“

Tohle už jsme probírali stokrát a šílel jsem z toho. Kdyby Neil o Declana nestál proto, že třeba nemá rád děti nebo ho děsí být otcem, pochopil bych to. Jenže bylo zjevné, že Neil zoufale touží Declana vidět a stát se součástí jeho života. Z jeho hlasu zaznívala touha.

„Najdeme nějaký způsob,“ řekl jsem. „Přísahám.“

Neil se tvářil zděšeně. „Declan je zázrak,“ zamumlal. „Musí být pod ochranou a žít normální život. Šťastný normální život.“

„To bych si taky přál,“ řekl jsem obezřetně. „Věř mi, že jo.“

„Adriane?“ Maudin hlas pronikl až na zadní verandu, kde jsme seděli a užívali si teplého večera. „Máš tady návštěvu.“

S Neilem jsme v mžiku vběhli dovnitř. Srdce mi bušilo jako o závod. V obýváku samozřejmě stála Sydney ve své původní podobě. Sevřel jsem ji v náručí a zatočil jsem se s ní. Rozesmála se a řekla mi, ať ji zase postavím, než se jí zamotá hlava. Orámoval jsem jí obličej dlaněmi.

„Jsi v pořádku,“ prohlásil jsem šťastně.

Z legrace mě bouchla. „Vždyť jsi to věděl.“

„Přes telefon je to něco jinýho než naživo,“ řekl jsem. Políbil jsem ji na čelo. „Samozřejmě jsem věděl, že jsi schopná a statečná a úžasná, ale… zkrátka není jednoduchý vědět, že tvoje žena riskuje život s bandou magorů, co nenávidí vampýry.“ Sáhl jsem do kapsy. „A nezapomeň na tohle.“ Poklekl jsem a nasadil jí diamantový a rubínový prsten, které jsem měl u sebe, zatímco byla pryč. „Jak jsem slíbil. Až na tu nahotu. Ale to třeba vyřešíme později.“

Očekával jsem obvyklé okřiknutí, ale ona se jen usmívala a vyzařovala z ní láska a štěstí. Vzala mě za ruce a pomohla mi vstát. Tvářila se, že mě snad i políbí, ale včas si uvědomila, že máme publikum. Zčervenala, odstoupila ode mě a založila si ruce, aby vypadala profesionálně. Eddie s Marcusem se nad jejím počínáním tvářili spíš pobaveně. Neil vypadal, že ho to zaujalo, a pohledem těkal mezi mnou a Sydney.

„Je načase vrátit se k práci,“ prohlásila.

„Je to tu,“ prohlásil Eddie nedočkavě. „Dostaneme Jill zpátky.“

„Jaký je plán?“ zeptal jsem se. Když jsem zavolal Rose a Dimitrijovi a pověděl jim o Jill a alchymistech, neměl jsem pak už přehled, co se děje. Věděl jsem jen, že Sydney spřádá strategii.

„Alchymisté potvrdili, že to místo v St. George, které znají, odpovídá tomu na záznamech v notebooku. Takže teď spolu se strážci analyzují plánek budov a okolí, aby vymysleli, jak to nejlépe provést,“ objasnila Sydney.

Byl jsem na nás hrdý. Alicia si byla skálopevně jistá, že nedokážeme Jill vysvobodit, jenže nepočítala se Sydneyinými schopnostmi. Na sebe jsem byl hrdý mimo jiné proto, že jsem se při práci s éterem držel zpátky. Vlastně jsem si posledních pár dní počínal dost opatrně a kupodivu i teta Taťána většinou mlčela.

„Taky jsme dočasně dostali amnestii, takže klidně můžeme jet do St. George a připojit se k nim,“ řekla Sydney a kývla na mě. „Ne že bychom tam my dva něco svedli, ale aspoň můžeme dění monitorovat a být u toho, až Jill osvobodí. Zachraňovat ji bude Neil, Eddie a pár dalších.“

„Už se na to těším,“ prohlásil Neil s nebezpečným tónem v hlase. Eddieho odhodlaný výraz mluvil za vše.

„Další podrobnosti se dozvíme v St. George,“ pokračovala Sydney. „Až budou všichni připravení, můžeme vyrazit. Cesta potrvá asi šest hodin a měli bychom tam být včas, než dojde k útoku.“

„Já jsem připraven vyrazit kdykoli,“ prohlásil Neil.

„Já taky,“ řekl jsem. „Dejte mi jen dvě minuty, ať si sbalím věci.“

Sydney mě následovala do Maudina pokoje pro hosty a pozorovala mě, jak si balím oblečení a notebook do tašky přes rameno, kterou jsem s sebou během tohohle dobrodružství nosil. „Volala mi Rose,“ řekla a zavřela za sebou dveře. „Chtěli s Dimitrijem vědět, jestli můžou nechat tvoji mámu s Declanem u Clarence a jet taky do St. George. Řekla jsem jim, že jo. Doufám, že to tak bude v pořádku.“

Zarazil jsem se, protože mě to znepokojilo, ale pak jsem pomalu přikývl. „Jo, myslím, že jo. Alchymisté tě přestanou sledovat, když teď vědí, kam míříš. A dokud nikdo Declana nehledá…“

„Přesně totéž jsem si taky myslela,“ souhlasila Sydney. „Ale vidím, že Rose přímo umírá touhou dozvědět se, proč kolem něj děláme takové tajnosti.“

Přehodil jsem si tašku přes rameno a druhou rukou jsem Sydney objal. Všiml jsem si, že má na lokti pověšenou malou tašku. „Až tohle všechno skončí a vyřešíme tu věc s Neilem, nejspíš jim to budeme moct prozradit. Jim můžeme věřit a navíc si to zaslouží vědět. Víš, co to pro ně znamená.“

„Ano. A až pomůžeme Neilovi s Declanem…, pár spojenců se nám jistě bude hodit. Ti dva jsou fajn. Neil si to asi nerozmyslel, co?“

„Ne,“ odpověděl jsem zoufale. „Pořád tvrdí, že se chce zachovat morálně a že chce pro Declana jen to nejlepší.“

„Rozmluvíme mu to,“ řekla. „Hned, jak tohle skončí a Jill bude zpátky.“

„Až bude Jill zpátky,“ zopakoval jsem. Stavidla mých emocí ohledně Jill, které jsem zadržoval, se teď hrozila protrhnout. „Bože, nemůžu uvěřit, že jsme tak blízko. Už je to tak dlouho. Dělal jsem si o ni starosti.“

Sydney mi stiskla ruku. „Já vím, já vím. A už jsme skoro tam.“

„Nejradši bych Alicii roztrhal na kusy,“ přiznal jsem. „Za to, co udělala. Chtěl jsem ji rozdrtit éterem.“

„Ale neudělals to, že ne?“ zeptala se Sydney s vykulenýma očima.

Vydechl jsem. „Ne. Chtěl jsem, ale neudělal jsem to. Měl jsem to pod kontrolou. Použil jsem jen tolik éteru, kolik bylo nutné. I v tom jsem se ovládal.“

Sydney se rozzářila úsměvem, což mě zahřálo u srdce. „Jsem na tebe tak hrdá, Adriane. Vím, že to asi nebylo snadné.“

„To opravdu ne,“ uznal jsem. „Ale snažím se. A myslím, že to zvládám, že se dokážu ovládat. Žádný léky nepotřebuju. Prostě musím s éterem pracovat opatrně.“

Její úsměv trochu zadrhl, jako by chtěla nesouhlasit, ale vzápětí mě překvapila, když řekla: „Budu tě podporovat a stát při tobě ve všem, co se rozhodneš dělat – po zbytek života.“ Podala mi tašku, kterou držela. „Mám pro tebe dárek. No, vlastně je pro nás pro oba.“

Otevřel jsem taštičku a uvnitř našel hrnek s logem Koláčů a kdečeho všeho. „No teda! Nemůžu uvěřit, žes tam šla beze mě,“ poškádlil jsem ji.

„To je pro nás,“ řekla. „První věc, kterou si dáme do našeho nového společného domova. Na něčem pracuju se Stantonovou, abych nám vykoupila svobodu. Až tohle skončí, budeme žít spolu, Adriane. Opravdový život.“

Láska k ní mě hrozila přemoct. Odložil jsem všechna zavazadla a sevřel ji v náručí. Obyčejný hrnek měl pro mě najednou ohromný význam. Když jsem se díval na její obličej, který jsem tolik miloval, dovedl jsem si představit budoucnost, kterou popisovala. Společně dokážeme cokoli. Kdybych měl zase začít brát prášky, byla by to malá daň za takový život. Dokud budu mít Sydney, nebudu éter potřebovat.

Lehce jsem ji přitiskl ke dveřím a políbil. Na okamžik jsem si dovolil zapomenout na všechno, co nás čeká mimo tuhle místnost. Teď jsme existovali jen my dva a tahle jedinečná společná chvíle.

„Díky tobě věřím, že je všechno možný,“ zašeptal jsem.

„Vždycky jsem ti říkala, že jsme ten střed,“ řekla. „A střed vydrží.“

Znovu jsem ji políbil, tentokrát vášnivěji. Vyžadovalo hodně úsilí se od ní po chvíli odtrhnout. „Jsem pro opravdový domov,“ prohlásil jsem a odhrnul jí pramen vlasů z obličeje. „Ale než k tomu dojde, můžeme si užít opravdový líbánky, prosím?“

„Moc ráda,“ souhlasila a znovu mě políbila. „Jakmile osvobodíme Jill, všechno se změní.“

Pevně jsem ji svíral. „Tak už proboha jeďme za Jill.“

Všichni čtyři jsme vyrazili na cestu do St. George a jeli jsme přes noc, abychom tam dorazili včas. Střídali jsme se u řízení, aby si postupně každý z nás odpočinul, ale bylo to těžké. Připadalo mi, že lidský režim a vampýrský režim jsou jen chiméry. Byl jsem ale šťastný, že jsem zase se Sydney. Povídali jsme si o tom, co kdo z nás prožil během našeho krátkého odloučení. Nijak už nerozváděla, jakou dohodu se pokouší uzavřít se Stantonovou, ale sebejistě mluvila o našem budoucím domově, po kterém jsme oba moc toužili.

Do provizorního velicího centra alchymistů a strážců jsme dorazili právě včas, za úsvitu. Jakkoli nerad, musel jsem uznat, že alchymisté jsou užiteční. Ani ne za den našli prázdnou budovu s kancelářemi, kterou okamžitě naplnili alchymisty a počítači. Území Bojovníků monitorovali kamerami a satelity a navíc tam ještě vyslali zvědy, kteří hned předávali informace, co se u Bojovníků zrovna děje a jak je to místo zabezpečené.

Vojáky alchymistů vedl drsňák jménem McLean. S Dimitrijem – který dorazil před pár hodinami – výjimečně dobře spolupracovali a organizovali útok. Všichni nás ujišťovali, že to bude jednoduché. Měli jsme nad Bojovníky početní převahu. Pokud první útok proběhne bez varování, není důvod, proč bychom neměli zvítězit. Se Sydney jsme si vyměnili nervózní pohledy, jelikož jsme věděli, že věci obvykle nejsou tak snadné, jak se zdají. Nicméně jsme se snažili být optimističtí. Doufali jsme, že to bude jednoduché. Plní naděje jsme vyslali Dimitrije, Rose, Eddieho a Neila do boje a nezbývalo nám než čekat na nové zprávy.

Připadalo mi zvláštní, že nebudu přímo u toho. Poslední měsíc jsem se o Jill tolik bál, jenže jsem nemohl nic dělat, když jsem trčel na královském dvoře jako v pasti. Když jsme pak dostali vodítko od Alicie, musel jsem tam stejně zůstat, abych kryl Sydney. A když teď konečně víme, kde Jill je, musím zase zůstat v pozadí. Štvalo mě to. Od té doby, co jsem Jill oživil po vražedném útoku, jsem měl pocit, že zodpovídám za její život. Přestože mi bylo jasné, že místo plné ozbrojených fanatiků nejlépe prolomí trénovaní strážci a alchymisté, nemohl jsem se zbavit nutkání, že bych u toho měl být.

„To je v pořádku,“ řekla tiše Sydney a položila mi ruku na předloktí. „Taky si připadám neužitečná, ale oni jsou odborníci. A až ji odtamtud dostanou, my budeme první, kdo ji uvidí.“

„Já vím,“ řekl jsem a jednou rukou ji objal. „Ale trpělivost nepatří k mým silným stránkám.“

Zatímco jsem mluvil, Sydney upoutalo cosi za mnou, a tak jsem se ohlédl. Do velicího centra právě vešel její otec a Zoe. Taky na okamžik strnuli. Zoe udělala pár kroků směrem k nám a usmála se, jenže otec ji okamžitě okřikl.

„Zoe!“ vyštěkl.

„Moje vlastní sestra za mnou nesmí, tati?“ zeptala se Sydney. „Bojíš se, že ji poskvrním?“

Zrudl. „Slyšel jsem, žes uzavřela jakousi dohodu se Stantonovou. Kdybych tu velel já, nestalo by se to.“

„Jak se máš, Zoe?“ Sydney už věnovala pozornost jen nejmladší ze sester Sageových. „Jsi v pořádku?“

Zoe nejistě střelila pohledem po otci a pak pomalu přikývla. „Jo. A ty?“

„Pojď se mnou,“ poručil její otec. „Podíváme se, jak tahle operace postupuje.“

Zoe se naposled na Sydney podívala a pak neochotně následovala Jareda Sage k místu, kde alchymisté komunikovali s týmem, který mířil k Bojovníkům. Sydney se ode mě odtrhla a došla k nim. „Taky chci znát novinky,“ řekla. Ale když se přiblížila ke skupince shromážděné kolem dvou lidí, kteří měli na starosti komunikaci, počkala si, až její otec upře pozornost jinam a začne se někoho na cosi vyptávat. Pak zatahala Zoe za rukáv a jemně ji odtáhla pár kroků stranou.

„Ještě jsem ti nepoděkovala za to, žes mě nepráskla, když jsme se potkaly v Ozarks,“ zašeptala.

Zoe zavrtěla hlavou, při čemž úzkostně sledovala svého otce. „To je to nejmenší, co jsem mohla udělat. Sydney, kdybych tušila, co všechno jsi tam musela podstoupit, nikdy bych tě nevydala. Myslela jsem, že ti pomůžou. Opravdu.“ Do očí jí vhrkly slzy.

„Jak víš, co se tam dělo?“ zeptal jsem se. Pokud jsem věděl, podrobnosti ohledně toho, co musejí podstupovat vězni v nápravných centrech, nejsou obecně známé.

Zoe hned neodpověděla, ale z jejího nervózního pohledu mi bylo jasné, že si ještě nezvykla na to, že má za švagra vampýra. „Pověděla mi to Carly,“ odpověděla nakonec. „Slyšela o tom od nějakého kluka, který vám pomáhal. Myslím, že s ním asi chodí.“

Se Sydney jsme si vyměnili překvapené pohledy. „Marcus?“ zeptali jsme se jednohlasně.

„Jo,“ přisvědčila Zoe. „Tak se nejspíš jmenuje.“

„Ten tajnůstkář,“ zamumlal jsem. Když jsem se spolu s ním setkal s Carly, bylo mi jasné, že se do ní zamiloval, ale netušil jsem, že je s ní dál v kontaktu.

„Jsem ráda, že s Carly mluvíš,“ řekla Sydney. „A s mámou?“

Zoe zavrtěla hlavou. „Ne. Ráda bych, ale táta mi to nedovolí. Postaral se o to, aby podmínky rozvodu byly striktní.“

Z jejího hlasu zaznívalo zoufalství. Postřehli jsme ho se Sydney oba. „Chceš uniknout?“ zeptala se Sydney naléhavě. „Chceš se od nich osvobodit?“

„Ještě ne,“ odpověděla Zoe. Když viděla Sydneyin skeptický pohled, pokračovala: „Ne, myslím to vážně. Nemluví ze mě strach. Pořád věřím, že to má smysl…, ale některé metody se mi opravdu nelíbí. Jenže to neznamená, že jsem připravená všechno vzdát. Chci se dál učit a pracovat s nimi. A pak… kdo ví?“ Trochu posmutněla. „Ale ráda bych zase viděla mámu.“

„Zoe!“ zařval Jared. Až teď si všiml, že se s námi baví. „Pojď sem a –“

„Přijímám hlášení,“ vykřikla alchymistka, která měla na starosti komunikaci. Seděla vedle strážce, který měl stejné pověření. Oba měli na uších sluchátka a před sebou notebooky. Strážce souhlasně přikývl. „Oba týmy jsou uvnitř. Ale na pozemku jsou zřejmě miny.“

Sydney mi stiskla ruku. Nastalo strašlivé ticho a jen jsme čekali, co bude následovat. Před očima se mi vynořil Aliciin obličej, když mi říkala, že se k Jill nikdy nedostaneme.

„Miny obešli,“ prohlásil strážce po několika minutách. Všichni jsme vydechli úlevou, ale vzápětí jsme strnuli nanovo. „Teď narazili na nepřátele.“

I když to ze sluchátek znělo tlumeně, slyšel jsem praskání, odesílání naléhavých zpráv a střelbu. Sydney se o mě opřela a jednou rukou si na krku tiskla dřevěný křížek, který jsem jí kdysi pomaloval. Minuty mi připadaly jako hodiny a celou tu dobu jsem měl v hlavě jen jedinou myšlenku: Měl bych tam být, měl bych tam být.

Proč? uchechtla se teta Taťána. K čemu bys tam byl bez éteru? Tvoje žena by ti ho nedovolila použít, vzpomínáš?

Když si strážce vyslechl nejnovější zprávu, rozlil se mu na obličeji úsměv. „Jsou uvnitř. Obsadili celé patro budovy. Všichni protivníci zadrženi.“ Odmlčel se, protože přicházely další informace. „Žádné oběti na naší straně.“ Ve chvíli překvapivé solidarity si plácl s alchymistkou, ale já jsem jejich radost nesdílel. Zatím ještě ne.

„Mají Jill?“ chtěl jsem vědět. „Už mají princeznu?“

Strážce zavrtěl hlavou. „Teď pro ni jdou. Vězní ji ve sklepě. Tepelné měření ukázalo, že je tam jen jedna osoba, a všechno nasvědčuje tomu, že je to Morojka její velikosti.“

Přitáhl jsem si Sydney k sobě v drtivém objetí a zabořil jsem jí obličej do vlasů. „Skončilo to. Konečně je po všem.“ Moc často nepláču, ale při pomyšlení, že se už co nevidět znovu setkám s Jill, se mi nahrnuly slzy do očí.

„Ano. Co to je?“

Obrátil jsem se k alchymistce se sluchátky a uvědomil si, že mluví s někým na druhé straně, a ne s námi. Zamračila se a podívala se na nás. „Někdo s vámi chce mluvit, paní Ivaškovová.“

Koutkem oka jsem zaznamenal, jak se její otec nasupil, když zaslechl její nové jméno.

„Se mnou?“ podivila se Sydney a přijala sluchátka. Nasadila si je, sedla si na židli a pustila se do rozhovoru, z něhož jsme slyšeli jen polovinu. „Co tím myslíš? Chápu… Jsou tam nějaké značky? Předměty? Dobře… Ne, možná máš pravdu. Počkejte… Přijdu. Ano.“

Vstala a sundala si sluchátka. „Co se děje?“ zeptal jsem se.

„To byl Eddie,“ objasnila. „Chystal se proniknout se skupinou do sklepa, ale na poslední chvíli je zarazil.“

„Proč?“ podivila se Zoe.

Sydney mi pohlédla do očí. „Říká, že to tam smrdí jako v domě profesorky Terwilligerové.“

Na okamžik mě napadlo, že naznačuje, že je tam snad Jackie, ale pak jsem tu narážku pochopil. „Myslíš, že je tam dole nějaká magie?“

„To Alicia pro ně chytila Jill,“ poznamenala Sydney. „Je možné, že tam nastražila nějakou past. Tím by se taky vysvětlovalo, proč tam dole nehlídají žádní Bojovníci.“

„Nejspíš proto, že už všechny zneškodnili při původním útoku,“ poznamenal její táta.

V hlavě se mi ozývala Aliciina slova: Nikdy se k ní nedostanete! Nikdy se k ní nedostanete! Žaludek se mi sevřel hrůzou. „Ne, něco tam je.“

„Čekají tam, dokud se na to nepřijdu podívat,“ řekla Sydney a zadívala se mi do očí. „Jdeš se mnou?“

Nemusela se ptát a oba jsme to věděli. Strážce nás odvezl na místo, které se nacházelo za městem. Nebylo žádným překvapením, že se fanatici snaží stavět svoje budovy mimo obydlené oblasti, kde je plno lidí, kteří by mohli zavolat policii. Převládal tu pouštní terén, ale trochu jiný než v Palm Springs. Skály a kameny mezi řídkou vegetací vypadaly v zapadajícím slunci červeně, což bylo ohromující. Samotný komplex tvořila široká přízemní budova obehnaná plotem z ostnatého drátu. Celou oblast hlídali strážci a alchymisté. Viděl jsem, kde drží pohromadě zajaté nepřátelské Bojovníky. Dimitrij nás přišel přivítat, sotva jsme vystoupili z auta.

„Tudy,“ řekl a ukázal před sebe. „Myslíme, že jsou tady pořád ještě miny. Vezmu vás po cestičce, která je bezpečná.“

Následovali jsme ho po kamenité cestě a prošli jsme kolem shromážděných rozzuřených zajatců. Samotná budova vypadala jako vojenská kasárna a zdálo se, že neslouží jinému účelu než jako vězení a místo ke spřádání šílených protivampýrských plánů. Když jsem ji uviděl, zamrazilo mě.

Ve středu budovy se nacházelo schodiště do podzemí. Dole už na nás čekali Eddie, Neil a Rose. Když jsme se Sydney sešli po schodech, ocitli jsme se v dlouhé betonové chodbě, která se táhla do tmy. Vedly z ní několikery dveře, ale neměl jsem tušení, co se za nimi skrývá. Sydney vedle mě sebou trhla.

„Připomíná mi to primitivní verzi podlaží v nápravném centru,“ zamumlala a otřásla se.

Když jsem si vzpomněl, jak jsem ji odtamtud zachraňoval, chápal jsem, co tím míní. Taky tu byly prázdné chodby s tajemnými dveřmi, ale tam to působilo spíš jako v nemocnici. Všechno tam bylo sterilní a zalité jasným umělým světlem, kdežto tady to vypadalo spíš jako špinavý středověký žalář přenesený do utažské divočiny. Udělalo se mi špatně při pomyšlení, že tam někde vězní Jill.

„Myslíme, že Jill je tady dole,“ řekla Rose. „Alchymisté to zjistili pomocí svých přístrojů. Chtěla jsem pro ni zajít, jenže Eddie…“ Bylo jasné, že ona jeho obavy nesdílí.

Eddie se tvářil se trochu zahanbeně, ale stál si na svém. „Prostě se nemůžu zbavit dojmu, že tady něco je. Proč jejich nejcennější vězeňkyni nehlídají žádné stráže? A cítíte to?“

Sydney přikývla a já jsem musel souhlasit. „Smrdí to tu jako v Jackiině domě,“ poznamenal jsem.

„Někdo tady pálil vonné tyčinky,“ řekla Sydney „To ale profesorka Terwilligerová moc často nedělá. Vetiver. Černý lotos.“ Zamračila se a rozhlédla se kolem. „Tady. Tady v chodbě je popel. Tady se to pálilo.“

Chtěl jsem to jít prozkoumat, ale zadržela mě.

„Počkej,“ řekla. Zvedla ruku a promluvila v jazyce, který jsem neznal. Po několika vteřinách se na stropě nad popelem objevily zářící symboly. Sydney je začala pečlivě studovat, dokud zase nevybledly. Pak si zdrceně povzdechla. „Do prčic.“

Málokdy jsem ji slyšel nadávat, takže jsem to nepovažoval za dobré znamení.

„Co je to?“ zeptal jsem se.

„Je tady démon,“ odpověděla tónem, který zněl až příliš obyčejně na to, co právě řekla. „Vypadá to, že ho Alicia vyvolala, aby tady hlídal.“

„Skokan je technicky vzato taky démon,“ prohlásil jsem povzbudivě.

Sydney se tvářila zachmuřeně. „Obávám se, že tohle je jiný druh. Tohle je senicus.“ Když viděla naše nechápavé výrazy, dodala: „Slyšeli jste někdy o hydrách z řecké mytologie? Tohle je něco podobného. Tak trochu. Hadovité stvoření se spoustou hlav. Ale tyhle hlavy plivou vařící kyselinu.“

Řeckou mytologii jsem se učil na střední a dával jsem pozor. „Taky jí ty hlavy dorůstají?“ zeptal jsem se.

„Ne, když je zničíš ohněm,“ odpověděla.

„Potřebujeme plamenomet?“ zeptal se Neil.

Sydney zvedla ruku a v dlani se jí objevila ohnivá koule. „Nepotřebujeme.“

Rose v úžasu vykulila oči. „Ty jo! A ostří tomu ublíží?“

„Ne,“ odpověděla Sydney. „Má kůži, kterou chrání magie. Dokážu to zneškodnit jedině já. Zatímco bude ta příšera bojovat se mnou, vy odtud musíte odvést Jill. Někdo se musí proplížit kolem. Toho démona zničí jedině plameny. Nechci, aby tu Jill zůstala uvězněná, až si začneme hrát s ohněm – doslova.“

Opět jsem si připadal k ničemu. Sydney sice uměla perfektně používat ohnivé koule, ale to neznamenalo, že chci, aby se utkala s démonem v podobě hydry sama. „Co mám dělat já?“

„Nic,“ odpověděla. „Běž odtud.“

Myslí si, že jsi neschopný, sykla teta Taťána. Myslí si, že jí budeš překážet.

„Sydney, dovol mi, abych ti pomohl,“ naléhal jsem.

Sydney se na mě ani nepodívala, jen zírala do chodby a zrakem si měřila, jak bude házet ohnivé koule a jestli je v okolí něco hořlavého. „Adriane, tady nic dělat nemůžeš. Zůstaň v bezpečí pro případ, že by Jill potřebovala pomoct, až se dostane ven.“

Slyšels to? zeptala se mě teta Taťána. Myslí si, že nic nedokážeš!

Vzedmul se ve mně vztek a už už jsem chtěl s tetou Taťánou souhlasit, ale včas jsem si uvědomil, co mi Sydney právě řekla. Ne, má pravdu, pověděl jsem přízraku ve své hlavě. Jestli je Jill zraněná, musím šetřit síly, abych ji uzdravil. Nechci už opakovat to, co se stalo s Olive.

Teta Taťána se mnou nesouhlasila. Nepotřebuješ si nic šetřit! Zvládneš všechno!

Pokusil jsem se umlčet ten vnitřní hlas, a tak jsem si Sydney přitáhl do náruče a políbil ji. „Buď opatrná,“ pošeptal jsem jí. „Kdybys mě potřebovala, budu nablízku.“

„Ale radši ne moc,“ upozornila mě. „Ta věc plive kyselinu. Nechci, abys utržil zranění.“

„Chápu,“ řekl jsem dřív, než teta Taťána stihla protestovat, jak mě Sydney komanduje.

Zaujal jsem místo na schodišti, odkud bych v případě potřeby mohl rychle utéct nahoru, ale i rychle vběhnout do akce, kdyby se něco dělo. Se Sydney jsem se nedohadoval, protože jediné, na čem mi záleželo, bylo Jillino zdraví. Stejně jako Sydney riskovali i dhampýři. Chtěl jsem být po ruce pro případ, že by se někdo zranil. Po plamenné debatě se ti tři shodli na plánu. Eddie a Neil budou čekat se mnou jako záloha, zatímco Rose se proplíží dál chodbou sama. Chtěli tam jít samozřejmě všichni, ale Rose vyhrála argumentem, že je z nich nejmenší a nejrychlejší. Taky tvrdila, že kdyby se všichni tři spolu s Jill snažili dostat kolem démona zpátky, nebylo by tam dost místa. Kluci jen těžko mohli odporovat její logice a Sydney s tím souhlasila, protože pro ni bude snazší vrhat ohnivými koulemi, když nebude chodba plná lidí.

Eddie s Neilem se ke mně tedy neochotně připojili, zatímco Rose se zdržovala hned za Sydney. „Je čas vyvolat démona,“ řekla Sydney nervózně. „Přišel by sám, kdybych přešla za ty runy, ale radši ho vyvolám za svých vlastních podmínek.“ Zvedla ruce a pronesla zaklínadlo, po němž se znovu na stropě objevily zářící značky. Až na to, že tentokrát se pod nimi zmaterializovala příšera.

V tu chvíli jsem pochopil, proč ji Sydney přirovnávala k hydře. Démon chodil po dvou nohách jako my, ale měl šupinaté tělo a pařáty. Od pasu nahoru z těla příšery vyčnívala chapadla a pět hlav na dlouhých krcích připomínajících hady. Všechny ty hlavy syčely na Sydney. Při tom pohledu se mi sevřel žaludek strachy a zatoužil jsem, aby jedinými příšerami na tomto světě byli Strigojové. Přes hrůzu, kterou ta bytost kolem sebe šířila, jsem cítil naléhavou potřebu Sydney ochraňovat. Nezáleželo mi na tom, jestli budu riskovat vlastní život. Rád bych ho obětoval za její.

Udělej to! Udělej to! vykřikovala teta Taťána. Hoď po tom něčím!

„Nemám čím po tom hodit,“ řekl jsem. „Sydney to sejme.“

„Hmm?“ podivil se Eddie.

Promluvil jsem nahlas, aniž bych si to uvědomil. „Ale nic.“

Sydney se nebála. Dívala se na hadího démona, jako by s něčím takovým měla čest každý den, a ne jako by právě napochodovala do jeho doupěte. V ruce se jí objevila ohnivá koule a ona ji bez váhání hodila na jednu z hadích hlav. Mířila dobře – až na to, že had se pohyboval až příliš rychle. Střelhbitě uhnul. Další hlava vyplivla jasně zelenou tekutinu, která skončila na betonové podlaze a začala ji okamžitě rozežírat. Nechtěl jsem ani pomyslet na to, co by ta věc asi dokázala provést s lidským tělem.

Sydney hodila další ohnivou koulí a znovu minula, ale dál se dívala ocelově pevným pohledem. „Nakonec se trefím,“ zaslechl jsem ji říkat Rose. „A pak bude řada na tobě.“

Rose vedle ní byla očividně připravená zaútočit. Ty dvě vypadaly ohromně – jedna tmavovlasá, druhá blondýna, obě beze strachu stály tváří v tvář nebezpečí. Byly krásné a smrtící.

Další Sydneyina ohnivá koule trefila jednu hlavu. Ty zbylé zařvaly bolestí a stvůra couvla. Rose toho okamžiku využila a rozběhla se kolem ní na druhý konec chodby. Démon si jí přesto všiml a otočil se po ní, ale přímý zásah ohnivou koulí odvedl jeho pozornost zpátky k Sydney. Některá chapadla měl krátká, ale jiná byla delší a občas se po ní nebezpečně natáhla, takže Sydney musela uhýbat jak jim, tak kyselině. Zvládala to bravurněji, než bych to svedl já, a uhýbala tak hbitě, že by jí i Wolfe zatleskal.

„Až moc těsně,“ zamumlal Neil, když se Sydney jen tak tak vyhnula kyselině na zemi.

„Sejme ho,“ řekl jsem. A jako by to byla nějaká narážka, hodila Sydney další ohnivou koulí a trefila další hadí hlavu.

„Proč to Rose trvá tak dlouho?“ zeptal se Eddie.

Na to jsem neměl odpověď. Zmizela ve tmě a nikdo z nás nevěděl, co se tam skrývá. Klidně tam mohlo být dvacatero dveří, které musí otevřít. Nebo možná budou zamčené. Nebo tam Jill bude přivázaná řetězy. Nikdo z nás nic nevěděl a ta nejistota byla děsivá.

Sydney zneškodnila třetí hadí hlavu a Eddie ostře vdechl. Ve stínu za příšerou jsme uviděli Rose s další postavou, která se o ni opírala. Obličej měla zabořený v Rosině rameni, ale podle dlouhých světle hnědých vlasů nebylo pochyb o tom, kdo to je. Srdce jsem měl až v krku.

Jill.

Rose zjevně čekala, až bude mít prostor, aby s Jill mohla projít zpátky. Sydney se posunula, protože je za démonem taky uviděla. Hodila další kouli širokým obloukem a nemířila na žádnou konkrétní hlavu, ale tak, aby přinutila příšeru zacouvat k jedné straně chodby. Rose pochopila, že se jí naskytla příležitost a rozběhla se. Jill doslova táhla s sebou. O nohu jí zavadila chapadla a já zatajil dech. Vtom Sydney zasáhla ohnivou koulí čtvrtou hlavu a příšera obrátila svůj hněv proti ní, takže Rose mohla spolu s Jill proběhnout až ke schodišti.

Eddie s Neilem byli v okamžiku u nich a pomáhali jim. Když jsem Jill pořádně uviděl, sevřel se mi žaludek a měl jsem pocit, že tohle už jsem jednou zažil, když jsme v hlubinách nápravného centra konečně našli Sydney. Jill byla v podobném stavu. Hodně zhubla a byla strašně bledá, dokonce i na Morojku. Měla na sobě špinavé rozedrané pyžamo, ve kterém ji bezpochyby unesli, a vypadalo to, že se celou dobu nekoupala. Měla trochu rozšířené zorničky, což potvrzovalo mou teorii, že jí dávali nějaké drogy, a proto jsem se s ní nemohl spojit ve snech.

„Jsi v pořádku?“ zeptal jsem se a připravil si éter, abych ji mohl uzdravit.

„N-ne, nedělej to,“ zadržela mě. Ačkoli byla zdrogovaná, pouto evidentně pořád fungovalo. Anebo mě znala natolik dobře, že uhodla, co chci udělat. Trvalo jí pár vteřin, než to dopověděla. „Jsem… Jsem jenom zesláblá. Hladová. Dávali mi zvířecí krev.“

Z toho se mi obrátil žaludek. Morojové dokážou na zvířecí krvi přežít, ale „přežít“ je eufemismus. Zůstáváme sice naživu, ale ztrácíme sílu a energii. Odjakživa se vyprávěly historky o tom, že se čas od času nějaká morojská rodina ocitla v úzkých, neměla dárce a asi týden musela pít ze zvířat. Všichni její členové z toho vyvázli zesláblí a v morojských zprávách o nich mluvili jako o senzaci. Nedovedl jsem si ani představit, v jakém stavu asi musí Jill být po měsíci takového života. To vysvětlovalo, proč se sotva drží na nohou.

Instinktivně jsem jí přesto chtěl pomoct a dodat jí aspoň trochu energie pomocí éteru. „Ne,“ řekla rázně, protože to opět předvídala. „Jenom mě odvezte k dárci a pošlete někoho do zadní části budovy. Je tam další podzemní vězení.“

„Odvezu ji k dárci,“ prohlásil Eddie a manévroval Jill do schodů. Rose ji podpírala z druhé strany.

„Půjdu najít ty další Moroje,“ řekl Neil a předešel je. Zarazil se a ohlédl se po Sydney. „Nebo mě tady potřebujete?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Já ji odtud dostanu. Běž pomoct ostatním.“

Dhampýři s Jill zmizeli a nechali mě tam samotného, abych se postaral o Sydney. Hadí démon už měl jen jednu hlavu a všiml jsem si, že v chodbě je plno dýmu. Jedna z ohnivých koulí zřejmě trefila dveře a začalo hořet.

„Musíme odtud,“ křikl jsem na Sydney. „Oheň se bude šířit. Jill už je v bezpečí.“

„Nenechám ho odtud uniknout!“ zakřičela. Dobře mířená ohnivá koule málem zasáhla poslední hlavu, jenže příšera v poslední vteřině uhnula a vyhnula se tak kouli jen o pár centimetrů. Rozzuřeně zařvala a rozmáchla se jedním chapadlem rychleji, než Sydney čekala. Chapadlo se jí omotalo kolem nohou a příšera ji strhla k zemi. Démon se s vítězoslavným rykem sklonil nad ní a chystal se, že ji zalije kyselinou.

Udělej něco! Udělej něco! křičela na mě teta Taťána.

Jenže tu nebylo nic, co bych mohl za použití telekineze po démonovi hodit, ani tu nebyly žádné rostliny, které s oblibou používala Soňa. Tohle je skutečný svět, ne svět snů. Éter se moc nehodí k bojové magii, ale přesto mi bylo jasné, že něco udělat musím. Sydney – moje srdce, moji lásku a moji ženu – dělily od smrti pouhé vteřiny. Klidně bych se před ni vrhl a ochránil ji vlastním tělem, ale ani na to už nebyl čas. Měl jsem jen milisekundu na to, abych se rozhodl, a tak jsem vytáhl svůj poslední éterový fígl.

„Přestaň!“ poručil jsem.

Vzedmul se ve mně éter a vyslal jsem na démona vlnu nátlaku. Pokusil jsem se podrobit si jeho vůli. Nikdy dřív jsem nic podobného nedělal. Ani jsem nevěděl, jestli je to vůbec možné. Příšera se zarazila a já si pomyslel, že ji snad můžu ovládat. Jenže jsem nedokázal nátlak dost dlouho udržet a stvůra znovu zasyčela, připravená zaútočit na Sydney. Čím silnější vůli má dotyčný, tím je ho těžší ovládnout. Démoni patrně spadají do úplně jiné kategorie, protože jsem byl plný éteru, a přesto to nemělo skoro žádný účinek.

Víc, víc! vykřikovala teta Taťána.

Vydal jsem ze sebe úplně všechno, veškerou svou energii, život i odhodlání. Éteru bylo víc, než jsem použil ve snu s Olive, skoro tolik, kolik ho bylo potřeba, když jsem oživil Jill. Naplnil každičkou částečku mého bytí a připadal jsem si mocnější, než jsem si kdy myslel, že můžu být. Byl jsem skoro jako bůh. Obrátil jsem tu moc na démona a zformuloval příkazy: „Nech ji! Zpátky!“

Démon poslechl.

Chapadla pustila Sydney a ta se odsunula dál a vyškrábala se na nohy. V dlaních se jí objevily plameny, a když jsem teď démona ovládal, bylo pro ni snadné zasáhnout poslední hlavu. Jakmile byla zničena, tělo příšery se rozpadlo na jemný černý prach. Pořád ve mně plál éter, díky němuž jsem si připadal rozjařený a nezastavitelný. Sydney ke mně přiběhla a zatřásla mi paží.

„Adriane, nech toho,“ řekla. „Už je po všem. Dokázals to. Nech už magie!“

Takovou mocí ještě nikdo nikdy nevládl, oznámila mi teta Taťána. Cítíš to? Nepřipadáš si naživu? Proč bys toho měl nechávat?

Měla pravdu. S takovou mocí dokážu veliké věci. Strigojové, Bojovníci, dokonce i démoni. Nikdo z našich nepřátel nemá sebemenší šanci. Nepotřebujeme stříbrné kůly ani Soninu vakcínu. Všechno zvládnu sám. Snadno zachráním naše lidi.

„Adriane, Adriane!“

Na okamžik jsem nevěděl, kdo to na mě mluví. Ten hlas se ztrácel v mojí moci, která mě spalovala. Zastřeným zrakem jsem před sebou uviděl obličej lidské dívky s blond vlasy a hnědýma očima, ale neznal jsem ji.

„Adriane,“ vykřikla znovu. „Nech toho. Prosím. Nech té magie. Kvůli mně.“

Kvůli mně, řekla.

Ale kdo to je? Omámení éterem naštěstí začalo pozvolna ustupovat. Sydney. Moje žena Sydney. To ona se na mě dívala s naprosto zděšeným výrazem.

Ignoruj ji, řekla teta Taťána. Pro tuhle magii ses narodil!

Sydney mi stiskla ruku. „Adriane, prosím. Přestaň už s magií.“

Cítil jsem, jak mi éter znovu zatemňuje mysl a začíná ničit můj rozum, jako se to stalo Charlotte. Chtěl jsem toho nechat, jenže to bylo těžké, když mi ta síla dodávala tak opojné a skvostné pocity.

Jsi bůh, řekla mi teta Taťána. Jsem na tebe tak pyšná.

„Adriane,“ naléhala Sydney. „Miluju tě.“

Ta slova v kombinaci s jejím hlasem nade mnou měla mnohem větší moc než nějaký přízrak. A tak jsem magie nechal.

19. kapitola

Sydney

Poznala jsem, kdy se to stalo. Viděla jsem v jeho očích, že se náhle začíná vracet zpátky do normálu. Netušila jsem, jak velkou moc musel použít, aby dokázal poroučet démonům z jiného světa, ale věděla jsem, co takové množství dokáže s uživatelem éteru udělat.

„Sydney,“ vydechl a chytil mě.

Málem jsem se rozplakala úlevou. „Ano. Pojď, půjdeme odtud.“

Dveře, které jsem omylem trefila, teď vesele hořely a já netušila, jestli se těmi podzemními místnostmi dá nějak projít do přízemí. Nechtěla jsem riskovat, že se všechno kolem nás zřítí. Adrian působil trochu zmateně, takže jsem ho musela odvést ke schodům. Pořád jsem myslela na to, co mi řekl o Charlotte – jak se kvůli éteru pomátla. Poznává mě, říkala jsem si. Poznává mě. V tom případě musím věřit, že všechno bude zase v pořádku.

Vyšli jsme po schodišti nahoru, kde už nás úzkostlivě očekával hlouček strážců. Měli přísný rozkaz do ničeho se nemíchat, jenže to se příčilo jejich přirozenosti.

„Dostaňte všechny odtud,“ řekla jsem strážci, který stál u mě nejblíž. „Dole hoří a nevím, kam až se požár rozšíří. A přesvědčte se, že tady nezůstaly žádné zbraně.“ Koneckonců je to budova Bojovníků. Nechtěla jsem další katastrofu v podobě exploze výbušnin, které by se vzňaly.

S Adrianem jsme vyšli ven a vedla jsem ho kolem zaneprázdněných strážců, alchymistů a zajatých Bojovníků. Nedaleko místa, kde jsme parkovali, jsem uviděla známé tváře, a tak jsem k nim zamířila. Rose, Dimitrij a Eddie postávali nad Jill. Ta seděla na skládací židli a vedle ní zrovna někdo vstával z druhé skládací židle. Ten člověk měl prázdný výraz dárce. Strážce ho odváděl pryč.

„Počkejte,“ vykřikla jsem. „Adrian taky potřebuje krev.“

Jill se zvedla a pořád vypadala vyčerpaně, ale už měla v obličeji lepší barvu, než když jsem ji viděla ve sklepě. Přes všechno, čím si prošla, se teď rozběhla k Adrianovi, aby mu pomohla sednout si. Nevěděla jsem, jestli opravdu potřebuje krev, ale vynaložil hodně energie a krev má na Moroje léčivé účinky. Od té chvíle, co vyslovil moje jméno, mi nic neřekl a já se nemohla zbavit paniky z toho, že ho éter třeba poznamenal nadobro. Dárce mu nabídl svůj krk a Adrian se k němu automaticky sklonil a zakousl se. Podívala jsem se jinam. Nevím, jestli se vůbec někdy smířím s touhle součástí života vampýrů.

„Je při sobě,“ řekla Jill. Stiskla mi ruku a její zelené oči vypadaly ve vyhublém obličeji ještě větší než jindy. „Bude v pořádku.“

Přikývla jsem a snažila se zadržet slzy. „Měla bys odpočívat,“ řekla jsem jí. Srdce se mi svíralo kvůli Adrianovi, ale taky jsem si uvědomovala, co všechno si musela protrpět Jill. To, že tady stála a strachovala se o někoho jiného, jen dokazovalo její sílu. „Proboha, Jill. Nedovedu si ani představit, čím vším sis musela projít. Moc se omlouvám, že jsme se k tobě nedostali dřív. Ublížili ti?“

Zavrtěla hlavou a přiměla se k chabému úsměvu, ale v očích se jí zračilo utrpení. „Většina jich byla strašně nervózní a nechtěli u mě být moc dlouho. Alicia do toho kouzla se stvůrou vložila nějaký časový podmínky. Každý den kolem svítání někdo přišel, zdrogoval mě, nechal mi tam jídlo a krev a zase odešel. Nikdy se nezdrželi dlouho. Myslím, že se báli zůstávat tam se mnou.“

„To mě moc mrzí,“ řekla jsem. „Kéž bychom tě zachránili dřív.“

Jill mě objala. „Já vím, že jste se snažili. Hodně jsem toho viděla skrz pouto a –“

„Nezletilá?“

Dárce ustoupil stranou a Adrian se podíval naším směrem. Měl jasný a pozorný výraz. Jill vykřikla a rozběhla se mu do náručí. Na tvářích se jí leskly slzy. Mně z očí taky lily slzy nad tím znovushledáním a nemohla jsem je zastavit.

„Jsi v pořádku,“ vydechl a vzal jí obličej do dlaní. „Jsi v pořádku. Tolik jsem se bál. Ani netušíš jak. Myslel jsem, že jsem tě zklamal –“

Jill se rozplakala ještě víc. „Ty mě nikdy nezklameš. Nikdy.“

Nejradši bych se taky vrhla Adrianovi do náruče, ale čekala jsem, aby si vychutnali tu chvíli. Naše láska s Adrianem je silná a vím, že nám vydrží po zbytek života, ať se stane cokoli. Ale láska, kterou sdíleli s Jill, byla sourozenecká, zrozená z éteru a taky moc silná. Věděla jsem, jak ho trápilo, když s ní nemohl být.

Moji pozornost upoutalo klapnutí dveří od auta. Podívala jsem se na improvizované parkoviště a uviděla jsem, jak z auta vystupuje můj otec, Zoe a – Stantonová. Rychle jsem se ujistila, že Adrian a Jill mě nepotřebují, a došla jsem k alchymistům.

„Sydney,“ oslovila mě Stantonová namísto pozdravu. „Zdá se, že během téhle tvé operace všechno vyšlo. Předpokládám, že mi teď dáš ta zbylá dvě jména.“

„Charlene Hamptonová a Eugene Li,“ odpověděla jsem okamžitě.

Stantonová si je pro sebe zopakovala a vytáhla svůj mobil. „Velmi dobře. Podívám se na ně.“

„A co zbytek naší dohody?“ zeptala jsem se.

„Ještě neuplynulo moc času,“ připomněla mi. „Ale vyjednala jsem pro tebe prozatímní rozhodnutí. Ostatní vůdci alchymistů souhlasili, že tě nechají být. Ty a tvůj, ehm, manžel můžete odejít kamkoli a dělat si, co chcete.“ Trochu se zamračila, což bylo to jediné, co mi napovědělo, jak nechutné jí to pomyšlení připadá.

„Myslíte to vážně?“ zeptala jsem se. „Adrian a já jsme volní? Nikdo nás už nebude sledovat?“ Mému tátovi poklesla čelist.

„Jste tak svobodní jako každý na tomto světě,“ řekla. „Popravdě si myslím, že se některým alchymistům ulevilo. Jsou s tebou hrozné problémy, Sydney Ivaškovová.“

Neubránila jsem se úsměvu. „A co ostatní? Ostatní vězni z nápravného centra?“

„I pro ně platí amnestie, pokud nám předáš ty informace,“ dodala. „Ohledně budoucnosti nápravných center ti ale nemůžu nic zaručit. To je složitější záležitost.“

Mně se to tak složité nezdálo, ale svoboda pro mě a ostatní, kteří trpěli v nápravném centru, mi stačila, pokud alchymisté svému slovu dostojí.

„Myslím vážně, co jsem o svých pochybnostech ohledně nápravných center říkala,“ zdůraznila Stantonová. „Měla jsem v plánu o tom začít jednat. Skutečně potřebujeme pořádný disciplinární systém – jako v případě tetovací pohotovosti –, ale zjevně existují hranice, které bychom měli předefinovat.“

„Děkuju vám, madam,“ řekla jsem. Znovu jsem zadoufala, že mi říká pravdu. „Pošlu vám obsah toho notebooku.“

„Výborně. Teď mě na moment omluv, než to vyřídím se slečnou Hamptonovou a panem Li.“ Na telefonu vyťukala číslo a odstoupila stranou, takže mě zanechala v trapné situaci s mým tátou a Zoe.

„Nevím, co jsi z ní vymámila,“ zavrčel táta. „Ale alchymisté tě v žádném případě nenechají uniknout a žít tenhle opovrženíhodný život. Někdo si možná bude myslet, že je to v pořádku, ale někdo ne.“

„To je pravda,“ uznala jsem. „Ale Stantonová si zjevně myslí, že to v pořádku je. A já pevně věřím, že lidé jako ona dokážou vznést dost pádné argumenty, aby nikdo nepronásledoval mě ani ostatní, kdo už nechtějí patřit k alchymistům. A ty jí s tím pomůžeš.“

V očích mu zajiskřil hněv. „Nikdy.“

„Protože jde o tohle, tati,“ pokračovala jsem, jako by nic neřekl. „Přiměla jsem Stantonovou, aby nám s touhle záchranou pomohla, tím, že jsem jí dala jména čtyř lidí, kteří spolupracovali s Bojovníky a vyráběli pro ně nelegální tetování. Dala jsem jí čtyři jména, ale mám jich pět. A myslím, že víš, komu patří to páté.“

„Nemám tušení,“ vyhrkl okamžitě.

Zoe na něj šokovaně pohlédla. „Co? Ty ne… Nemohl jsi přece –“

„Důkaz je tady,“ řekla jsem. „V notebooku, který jsme získali, jsou záznamy o schůzkách a příkazech, které tě spojují s některými Bojovníky. Když budeš mít štěstí, obvinění alchymisté tě neudají, aby se sami zachránili. A když budeš spolupracovat, neudám tě ani já.“

„Spolupracovat,“ ušklíbl se. „Co to znamená pro někoho, jako jsi ty? Pro někoho, kdo zahodil veškeré morální lekce, ve kterých jsem tě vychovával, a –“

„To znamená,“ přerušila jsem ho, „že budeš podporovat Stantonovou v revizi nápravných center a dodržíš tuhle dohodu se mnou. Taky to znamená, že přehodnotíš péči o Zoe tak, aby se mohla vídat s mámou.“

Táta zaťal ruce v pěst. „Nemáš právo mi něco takového diktovat! Nenechám se vydírat.“

„Fajn,“ řekla jsem. „V tom případě povím Stantonové, že by měla nechat předvést ještě jednu osobu. A nezapomeň, že i když zruší nápravná centra, říkala, že pro podobné případy budou existovat disciplinární tresty.“

„Tati, jak jsi mohl?“ vykřikla Zoe. „Víš přece, kolika lidem ta tetování ublížila!“

„Ty to nechápeš,“ řekl. „Tetovat se nechávají Bojovníci. Nezáleží na tom, co se jim stane.“

Přikývla jsem s výsměšnou vážností. „Tenhle pokrytecký argument jistě na Stantonovou zabere. Alchymisté milují šedé zóny. Mají je mnohem radši než černé a bílé,“ řekla jsem ironicky.

„Sydney?“ zavolal na mě Adrian. Otočila jsem se a rychle mu mávla, načež jsem se znovu obrátila k tátovi a Zoe.

„Takové jsou moje podmínky. Poslechni, a já se postarám, aby v informacích, které předám Stantonové, o tobě nepadla ani zmínka. A jestli ne…“ Nechala jsem to vyznít do ztracena, aby zapracovala jeho představivost. Stál tam jako opařený a já mezitím rychle objala Zoe. „Ráda jsem tě zase viděla. Dej mi vědět, kdyby ti nedovolil vidět se s mámou, ale to nejspíš zjistím dřív já.“

Odešla jsem od nich a zamířila ke svým kamarádům. Chyběl jen Dimitrij s Neilem. Adrian mě hned sevřel v náručí. „Sydney,“ vydechl mi do ucha. „Moc se omlouvám, že jsem se tam dole přestal ovládat.“

„Nic se nestalo,“ přesvědčovala jsem ho s pažemi ovinutými kolem jeho krku. „Všechno jsi zvládl. Dostal ses zpátky a udělal jsi správnou věc.“

„Nemám pocit, že jsem všechno zvládl,“ namítl tiše a nepřestával se mi dívat do očí. „V jednu chvíli jsem tě nepoznával. Nevěděl jsem nic, jen že mám ohromnou moc. A taky tam byla teta Taťána a křičela mi v hlavě. Je v ní pořád, i když teď mluvím s tebou. Myslím…“ Zhluboka se nadechl. „Myslím, že bych se určitě měl vrátit k lékům. Nevím, co se stane, jestli nastane čas, kdy budu potřebovat éter a nebudu ho moct použít… Jenže už nemůžu riskovat, že se mi to zase vymkne z rukou jako dneska. Nechci dopadnout jako Charlotte. Jako Avery.“

Zabořila jsem mu obličej do hrudi. „Nedopadneš. Už jsi dokázal, že ne. Ustoupil jsi, když to ony nedokázaly. A ať už se stane cokoli, nebudeš tomu muset čelit sám. Já ti pomůžu.“ Znovu mi vhrkly slzy do očí, ale tentokrát to byly slzy štěstí. „Myslím, že jsme to dokázali. Snad jsme se osvobodili od alchymistů. Domluvila jsem to a… nevím, jestli to vyjde, ale zdá se, že snad ano. A…“ Rozesmála jsem se, protože jsem si uvědomila, že plácám. „Nevím, co přijde, ale budeme spolu.“

Adrian mi zvedl levou ruku, aby zazářil můj zásnubní a snubní prsten s rubíny a diamanty. „To je všechno, na čem záleží, Sageová-Ivaškovová. A taky na tom, že dám Castilovi pořádnou nakládačku, jestli to ani teď nedá dohromady s Jill.“

Otočila jsem se směrem, kde seděl Eddie s Jill. Něco jí povídal a držel ji při tom za ruku. Znovu jsem se rozesmála. „Bez urážky: nejspíš bys prohrál. Ale myslím, že tentokrát k tomu opravdu dojde.“

Pozorovala jsem Eddieho s Jill ještě chvilku. Neslyšela jsem sice, co si povídají, ale z jejího rozzářeného výrazu jsem usoudila, že jí říká hezké věci. Dotkla se jeho neoholené tváře a usmála se. Strniště, ze kterého si Adrian neustále utahoval, se jí zjevně líbilo. Opřela jsem se o Adriana a šťastně si povzdechla. Poprvé za hodně dlouhou dobu jsem cítila skutečný klid. Posadili jsme se a několik klidných minut se jen drželi. Pak jsme ale uviděli přicházet Dimitrije.

„Nějaké nové zprávy?“ zeptala jsem se a zvedla hlavu.

„Přiveďte toho dárce,“ přikázal Dimitrij jinému strážci, který kolem něj zrovna procházel. „Našli jsme další Moroje.“

„Věznili nás tam víc,“ řekla Jill. Dívala se střídavě na Rose a na Eddieho. „Říkala jsem vám o nich. Jsou v pořádku?“

„Ano,“ odpověděl Dimitrij. „Zacházeli s nimi stejně hrozně jako s tebou. Ale všichni budou v pořádku. Při jejich záchraně hodně pomohl Neil. Věznili je v nepřístupném vězení, které připomínalo spíš jeskyni, takže tam musel dost složitě lézt.“

„Neil je v tom dobrý,“ řekl Adrian. „Kde vůbec je?“

Dimitrij se zatvářil nechápavě. „Myslel jsem, že se vrátil sem k vám.“ Dotkl se sluchátka v uchu. „Vidíte někdo Neila Raymonda?“ Všichni jsme mlčky naslouchali, jestli Dimitrijovi někdo přitaká. Nakonec zavrtěl hlavou. „Nikdo ho neviděl.“

S Adrianem jsme na sebe pohlédli a napadlo nás totéž. „Ať ho všichni začnou hledat,“ prohlásil Adrian. „Hned. Mám dojem, že když ho nenajdeme okamžitě, nenajdeme ho už nikdy.“

Dimitrij se nad tím konstatováním zatvářil ohromeně, ale přesto vydal rozkaz, aby začali Neila všude hledat. Eddie vypadal ustaraně a nechápavě. „Myslíš, že je zraněný? Nebo že ho zajali?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Myslím, že se chopil příležitosti. A my ho musíme zastavit.“

Jenže to, že zmizel, jsme zjistili příliš pozdě, takže ani po hodině pátrání nepřišla žádná odezva. Neil vykonal svůj hrdinský kousek a utekl pryč.

„Věděl to,“ prohlásil Adrian. „Věděl, že jakmile tohle všechno skončí, začneme s ním řešit Declana. Je to moje chyba.“

„O čem to mluvíš?“ podivila se Rose. Poznala, že se něco děje, a během pátrání nečekala moc trpělivě. „Je Declan v pořádku?“

„Je,“ přisvědčil Adrian. Znovu jsme si vyměnili pohledy a ani jeden z nás nedokázal nahlas vyslovit své obavy. Pokud ztratíme Neila, co bude s Declanem? Adrian potřásl hlavou. „Najdu Neila ve snu.“

„Adriane,“ upozornila jsem ho. „Právě jsi řekl –“

„Já vím, já vím,“ zaúpěl. „Ale Neila musíme najít. Ty víš proč.“

Už to tu bylo zase, že nás ohrožuje éter. „I kdybys ho našel ve světě snů, nemáš žádnou záruku, že se k nám vrátí v tom skutečném,“ připomněla jsem mu.

„Prosím, řekne mi tady někdo, co se děje?“ zeptal se Eddie. „Proč se Neil nevrátí?“

Propletla jsem si prsty s Adrianovými. „Nejdřív musíme za Declanem. Potom vymyslíme, co budeme dělat s Neilem.“

Ačkoli Rose, Dimitrij ani Eddie neznali celý ten příběh, chtěli se vrátit se mnou a s Adrianem ke Clarenceovi v naději, že Neila vystopujeme. Jill chtěla taky jet s námi, ale musela na královský dvůr, aby byla pod Lissinou ochranou a aby se jí dostalo patřičného lékařského ošetření. Bylo mi jasné, že Eddieho bolí se s ní teď rozloučit, ale Neil byl jeho kamarád a nejednou si vzájemně zachránili život. Dělala jsem, že nevidím, jak Eddie políbil Jill na rozloučenou a slíbil jí, že se zase brzy sejdou.

Když jsme dorazili ke Clarenceovi, všechno se tam nacházelo beze změny. Všechno zůstalo úplně stejné jako předtím. Clarence odpočíval ve svém pokoji a Daniella v obýváku láteřila, že Declan potřebuje pyžamko ze stoprocentní bavlny, a ne z „bůhvíjaké“ látky. Ohromilo nás, když nám řekla, že se tu stavil Neil.

„Cože?“ vykřikl Adrian.

„Přijel dnes ráno,“ řekla. „Pochoval si malého a moc toho neřekl. Pak zase odjel. Myslela jsem, že o tom víte.“

Vzala jsem Declana do náruče a překvapilo mě, jak moc mi chybělo jeho teplo a miminkovská vůně. Adrian stál vedle mě a sdílel můj údiv. „To jsme nevěděli,“ řekl.

„Nechal tady tohle,“ dodala Daniella. Podala Adrianovi zalepenou obálku. Adrian ji okamžitě roztrhl a vyndal z ní rukou psaný dopis, který rozložil tak, abychom si ho mohli přečíst oba.

Adriane a Sydney,

vím, že každý z vás má jiné metody, jak zjistit, kde jsem. Pokud se rozhodnete mě hledat, nemůžu vám v tom nijak zabránit. Ale prosím vás, nedělejte to. Nechte mě jít. Ať si strážci myslí, že jsem zběhl. Nechte mě toulat se po světě a pomáhat těm, kterým můžu pomoct.

Jistě si myslíte, že bych měl zůstat s Declanem. Věřte mi, že bych moc rád. Víc než cokoli jiného bych si přál zůstat a vychovávat Olivina – a svého – syna a dát mu všechno, co bude potřebovat. Jenže se nemůžu zbavit dojmu, že bychom nikdy nebyli v bezpečí. Jednou by se někdo mohl začít vyptávat, kam se poděl Olivin syn. Někdo by si mohl spojit její dítě s tím, které bych vychovával, a naplnily by se její nejhorší obavy. Zpráva o jeho početí by změnila náš svět. Některé lidi by to nadchlo a jiné vyděsilo. Hlavně by se ale

vyplnila Olivina předpověď, že by ho všichni chtěli zkoumat jako laboratorní krysu.

A proto bych byl rád, kdyby nikdo nezjistil, že je to můj a Olivin syn. Odteď bude váš.

Nikomu nebude připadat divné, když budete vy dva vychovávat dhampýra. Koneckonců vaše vlastní děti budou taky dhampýři, a jak vás

znám, jste dost inteligentní na to, abyste vymysleli, jak všechny přesvědčit, že je váš biologický syn. Vím, jak se vzájemně milujete a podporujete. I když váš vztah musel překonat mnoho překážek, zůstali jste spolu. To Declan potřebuje. Takový domov pro něj chtěla Olive a já ho pro něj chci taky.

Vím, že to nebude snadné, a to, že jsem teď odešel, pro mě byla ta nejtěžší věc v životě. Jestli někdy nastane den, kdy budu přesvědčen, že je to bezpečné, a nebudu o tom pochybovat, pak do jeho života vstoupím. Můžete použít některou ze svých magických metod, abyste mě zkontaktovali, a já přísahám, že okamžitě přijedu. Do té doby, dokud se nad ním vznáší stín obav a ohrožení, vás prosím, abyste si ho vzali a poskytli mu krásný život. Vím, že to dokážete.

Váš Neil

Když Adrian dopis dočetl, třásly se mu ruce. Mně do očí vhrkly slzy a musela jsem mrkat, abych je rozehnala. „Má pravdu,“ řekla jsem nakonec. „Můžeme ho najít pomocí mojí magie. Není třeba, abys používal éter.“

Adrian složil dopis a vzal si ode mě Declana. „A má pravdu i v tom, že by to bylo riziko.“

„Chcete toho po nás hodně…,“ začala jsem. Neil měl pravdu, že nikomu nebude připadat divné, že vychováváme malého dhampýra, jenže to neznamená, že to s sebou neponese spoustu komplikací. Už tak žijeme dost nejisté životy. Usedla jsem na gauč a přemýšlela.

Když mě Adrian požádal o ruku, byla jsem nervózní. Ne proto, že bych ho dost nemilovala, ale protože jsem neměla v úmyslu vdát se už v devatenácti. A být v devatenácti matkou? To už vůbec nebylo součástí mých plánů. Ale copak se něco vyvíjí směrem, jakým očekávám? Prohlížela jsem si Declanův obličejík a obdivovala jeho dokonalé rysy. Taky jsem si ale uvědomovala, že když ho k sobě připoutám, veškeré pokusy o budoucnost, po jaké toužím – domov s Adrianem, studium na univerzitě, normální život – budou vážně ohroženy. Jenže jak bych mohla Declana opustit?

Vzhlédla jsem k Adrianovi. „Nevím, co dělat. Na tohle nemám žádné řešení.“ Uvědomila jsem si, že takové věci moc často neříkám.

Adrian se zhluboka nadechl a rozhlédl se po všech přítomných. „Myslím… Myslím, že bychom měli požádat o pomoc.“

Bylo mi jasné, o čem uvažuje. Čím méně lidí bude o Declanovi vědět, tím lépe. Jenže to, co po nás Neil chtěl, bylo příliš velké sousto, než abychom si s tím zvládli poradit sami. Potřebujeme spojence, kterým budeme moct věřit a kteří nám budou pomáhat rozhodovat o Declanově budoucnosti. Když jsem se rozhlédla kolem, uvědomila jsem si, že Rose, Dimitrij, Eddie a Daniella jsou přesně ti, s nimiž můžeme počítat. „Dobře,“ řekla jsem Adrianovi.

„Může nám už někdo konečně říct, o co tady jde?“ ozvala se netrpělivě Rose.

Adrian se zhluboka nadechl a odhodlal se odvyprávět ten monumentální příběh. Všichni ztichli. Uvědomovali si vážnost situace. „To, co vám teď povím, změní všechno, co jste si kdy mysleli,“ začal Adrian. Zadíval se na Rose s Dimitrijem. „Konkrétně pro vás dva se svět otřese v základech.“

EPILOG

Adrian

„To jsou oni?“ vykřikla moje matka. „Mám dojem, že jsem slyšela bouchnout dveře.“

„Snad jo,“ řekl jsem, vytáhl z trouby pekáč a opatrně ho postavil na linku. „Pečeně je hotová. Nemíním na ně čekat. To by byl zločin a vyhlášení války jedinečnému kuchařskému umění.“

Moje matka byla zvyklá na moje teatrální výstupy, a tak se jen usmála. „Sydney taky ještě nepřišla.“

„No jo,“ poznamenal jsem. „Na ni teda počkám.“

Eddie nakoukl do kuchyně a ve tváři měl rozzářený výraz. „Už jsou tady.“

Sundal jsem si rukavice a zástěru a vyšel do obýváku našeho malého pronajatého domku, abych přivítal hosty. Rose s Dimitrijem jsem neviděl už skoro rok a půl, od té doby, co jsme zachránili Jill z rukou Bojovníků v St. George. Vypadali pořád stejně krásně a hrozivě. Odupali si sníh z bot a usmáli se na nás. Přijela s nimi i Jill. Ta se okamžitě vrhla Eddiemu do náruče a začala ho líbat.

„No tak,“ mírnil jsem je. „Není to tak dlouho, co jste se viděli naposledy. Ovládejte se.“

Vlastně se neviděli měsíc, ale jim to určitě připadalo jako celá věčnost. Chodili spolu už od záchranné operace v St. George, ale Jill se musela vrátit na královský dvůr, aby dokončila studium, a Eddie mezitím zůstával s námi. Poslední rok a půl tedy měli vztah na dálku. Jill sem za ním jezdila, kdykoli měla prázdniny, a Eddie ji zase navštěvoval u dvora, když sehnal jiného strážce, aby byl s námi.

Jill zčervenala, odtrhla se od Eddieho a objala mě. „Tolik jsi mi chyběl,“ řekla.

„Taky jsi mi chyběla,“ ujistil jsem ji vřele. Kdykoli jsem ji viděl, ohromovalo mě, jak se změnila z neohrabané dívky ve schopnou princeznu z pokrevní linie Dragomirů. „Ale musíš uznat, že tě dobře informuju a každý týden ti posílám fotky.“

Zasmála se. „Já vím, já vím. Ale byla jsem zvyklá být s vámi a teď je to úplně jiné.“

Políbil jsem ji na čelo. „Takhle je to pro nás všechny lepší, nezletilá.“

Dodržel jsem slovo, které jsem dal Sydney. Začal jsem zase brát léky, což umlčelo éter i tetu Taťánu. Taky to ale umlčelo pouto mezi mnou a Jill. Pořád o mně měla jakési povědomí, ale už to nebyl tak intimní vhled do srdce a mysli, jako tomu bývalo dřív. Než jsem jí stačil říct něco víc, ozval se žalostný pláč.

„Mladý pán se probudil,“ prohlásil jsem. „Hned se vrátím.“

Vyběhl jsem nahoru do pokoje, který sloužil jako dětský pokojíček a zároveň jako Eddieho pokoj. Jelikož jsem vysoce postavený královský, dostal jsem přiděleného vlastního strážce. Eddie svým ušlechtilým způsobem zařídil, že nám přidělili zrovna jeho. Původně jsem protestoval, protože jsem chtěl, aby zůstal u dvora a vedl jakžtakž normální život s Jill. Ale Eddie se cítil povinován být s námi – jednak kvůli svému přátelství se Sydney a taky proto, že mu Neil mnohokrát pomohl. Nabídli jsme mu, že malou pracovnu v domě

předěláme na jeho pokoj, jenže stejně většinou přespával v Declanově pokojíčku.

„Ahoj, kamaráde,“ řekl jsem a došel k dětské postýlce. Declan v ní stál v pyžamu s hasičskými motivy a vážně mě pozoroval velkýma hnědýma očima. Tmavé kudrliny měl od spánku rozcuchané. Když jsem k němu došel a zvedl ho, celý se rozzářil. „Vyspal ses hezky? Víš, že máme hosty? Přijela teta Jill.“

Declan si o mě opřel hlavičku a zívl. Byl mu teprve rok a půl a moc toho ještě nenamluvil. Jen pár nás znalo jeho skutečný věk. Ostatním jsme říkali, že je mu něco přes rok.

To proto, že jsme všem říkali, že je to můj a Sydneyin syn.

Neil byl přesvědčen, že je to jediný způsob, jak může mít Declan šanci na normální život. Respektovali jsme jeho přání a Declana jsme skrývali. Jinou rodinu, která by se o něj postarala, neměl. Charlotte se už neuzdravila. I kdybychom ho prohlašovali za Olivina syna, o něhož se na její přání staráme, stejně by vyvstalo množství otázek ohledně jeho otce. Ale když my dva, Moroj s lidskou ženou, tvrdíme, že je to náš dhampýří syn, nikdo nemá důvod o tom pochybovat.

A tak jsme se Sydney na čas přerušili se všemi styky a pár měsíců po Declanově narození jsme všem oznámili, že máme dítě. Říkali jsme, že Sydney otěhotněla hned poté, co jsme ji zachránili z nápravného centra, a miminko se narodilo předčasně. Drželi jsme se stranou od lidí tak dlouho, abychom mohli překroutit data a aby celá historka zněla uvěřitelně. Když jsme se chovali tajnůstkářsky, většina lidí se domnívala, že to děláme proto, že se bojíme alchymistů. Ti zatím svůj slib plnili a nechávali nás na pokoji, ale všichni chápali, že musíme být obezřetní.

Taky nám hodně pomohli naši vynikající spojenci. Bez přátel bychom to se Sydney v žádném případě nezvládli. Rose s Dimitrijem nás pomáhali krýt u královského dvora. Moje máma nám zase pomáhala s Declanem a občas se o něj starala, takže jsme se mohli se Sydney zabývat svými zájmy. Eddie nám také pomáhal s péčí o malého a zároveň nám poskytoval tolik potřebnou ochranu. Taky byl jediným z nás, kdo se zkontaktoval s Neilem, i když ten pobýval kdesi na odlehlém neznámém místě. Neil si pořád udržoval odstup, ale nedávno požádal Eddieho, aby mu poslal Declanovy fotky. Doufali jsme, že se jednou vrátí a vstoupí Declanovi do života.

„Podívejte na něj!“ vyjekla Jill, když jsem sešel s batoletem dolů po schodech. „Ten tak vyrostl!“

Dokonce ani Rose a Dimitrije nenechalo děťátko chladným a obdivovali ho. Zatímco s Jill jsme se vídali celkem často, tyhle dva jsme neviděli už pěkně dlouho. Muselo jim připadat, že za tu dobu Declan vyrostl v obra. „Měli jsme mu přivézt stříbrný kůl,“ prohlásil Dimitrij. „Překvapuje mě, že ho Eddie ještě nezačal učit.“

Eddie se usmál s paží kolem Jilliných ramen. „Pracujeme na tom vždycky ráno po probuzení.“

Dveře do obýváku se znovu otevřely a vešla Sydney. V blond vlasech se jí třpytily sněhové vločky a přes rameno měla přehozený batůžek. V rukou svírala papírový sáček. Rychle jsem předal Declana Jill a odebral Sydney zavazadla. V papírovém sáčku jsem objevil bagety a ovoce. Batůžek vypadal, že se v něm skrývá asi tak sto knih, což byla dost možná pravda. Usmála se na mě a svlékla si teplý kabát.

„Omlouvám se, že jdu pozdě,“ řekla. „Silnice jsou v hrozném stavu.“

Pod kabátem měla červené vlněné šaty a na nich připevněnou jmenovku SYDNEY IVAŠKOVOVÁ, STUDUJÍCÍ PRŮVODKYNĚ. „Užila sis to v muzeu?“ zeptal jsem se.

„Jako vždycky,“ odpověděla a krátce mě políbila na rty.

„V těchhle šatech si radši dávej pozor,“ řekl jsem. „Někdo by si tě mohl splést s umělkyní.“

Poté, co jsme se sem loni přistěhovali, Sydney byla připravená vrhnout se na trh práce, abychom měli nějaké peníze. Tehdy jsme se poprvé doopravdy pohádali kvůli něčemu, co nebylo nadpřirozené. Trval jsem na tom, aby šla konečně studovat na univerzitu. Říkala, že to může počkat, dokud se nepostavíme na vlastní nohy. Naštěstí se ale objevil další dobrý přítel – Clarence. Jelikož byl neuvěřitelně bohatý, nabídl nám, že nám bude pravidelně posílat peníze. Dokonce jsme ho museli mírnit, abychom na sebe zbytečně neupoutali pozornost. Díky téhle podpoře a studentským půjčkám si Sydney konečně mohla splnit svůj sen o studiu starověkého umění na místní univerzitě. Dostala se i na stáž do muzea.

Nedávno jsem začal přispívat do rodinného rozpočtu i já, když jsem si našel práci.

Někdy mi to připadalo jako nejneskutečnější věc na světě. Já, Adrian Ivaškov, nám vydělávám peníze na živobytí. Po všech těch patáliích, které jsem měl s penězi, jsem ušel dlouhou cestu od rozmazleného děcka s neomezenými příjmy přes kluka, kterému táta uzavřel kohoutek, až k muži, který teď dostává normální výplatu jako všichni ostatní. A stejně jako tenhle fakt mě překvapovalo, že se mi to takhle líbí. Upřímně – ani jsem nečekal, že bych si někdy se svým uměleckým vzděláním našel práci, i kdybych ho dokončil. Pro

umělce prostě není tolik pracovních míst, a už vůbec ne pro ty, kteří ani nedostudovali. Ale když jsem jednoho dne pomáhal sousedovi, dozvěděl jsem se, že v přípravné škole, kam chodí jeho dcera, hledají učitele na částečný úvazek. Na téhle úrovni na vzdělání tolik nezáleželo, hlavně na nadšení učit děti umění. Kupodivu se ukázalo, že jsem v tom dobrý – ačkoli to možná způsobila moje vrozená nedospělost, díky níž jsem měl k dětem blíž. Obešel jsem tedy ještě pár dalších přípravných škol a nakonec jsem získal tolik částečných úvazků, že jsem z nich měl slušný stálý příjem.

V té první škole si mě oblíbili natolik, že mi ředitel nabídl práci na plný úvazek a za lepší peníze, pokud si dodělám titul bakaláře. Sydney na mě netlačila, abych se vrátil na univerzitu, ale když se o tom dozvěděla, celá se rozzářila. Měl jsem dojem, že by mi klidně platila školné.

Nikdy jsem neviděl náš rodinný rozpočet, ale zjevně zahrnoval spoustu položek. Zatím jsem nás zvládal finančně podporovat v našem pronajatém domku. Spočítali jsme si, kdy si budeme moct dovolit svůj vlastní, další vzdělávání pro Sydney a pro mě a nakonec i pro Declana. Dělalo na mě úžasný dojem, že díky Sydney všechno funguje, ale už jsem si zvykl, že na mě Sydney dělá dojem neustále.

Objala se se všemi našimi hosty a vzala si od Jill Declana. Ze začátku jsme jen předstírali, že je to náš dhampýrský syn, ale postupem času jsme ho tak opravdu začali brát. Sydney toho malého chlapíka bezmezně milovala a stejně jako my ostatní by pro něj i ona udělala cokoli. Políbila ho do kudrnatých vlásků a odměnou jí byl úsměv. „Cómo estas, mi amor?“ zeptala se a vzala ho s sebou do kuchyně, aby zkontrolovala večeři.

Rose se ke mně obrátila. „Ona na něj mluvila španělsky?“

„Jo,“ přisvědčil jsem. „Vlastně s ním mluví jedině španělsky. V nějaký knize o rodičovství se dočetla, že takhle se děti naučí druhý jazyk.“

„Měli bychom se pustit do jídla,“ prohlásila moje matka a střelila po mně pohledem. „Jinak bychom spáchali zločin proti vynikajícímu kuchařskému umění.“

To byla další práce, kterou jsem kromě několika jiných zastával – vaření. A nakonec se ukázalo, že mi to jde skvěle.

Později, když jsme seděli u večeře, díval jsem se po všech přítomných a nemohl jsem uvěřit, jak se můj život vyvíjí. Nikdy by mě nenapadlo, že s takovou lehkostí zastanu roli manžela a otce. Nikdy by mě nenapadlo, že si vezmu lidskou ženu. A už vůbec by mě nenapadlo, že můžu být šťastný i bez éteru.

Poté, co jsme zachránili Jill a souhlasili, že se budeme starat o Declana, museli jsme se rychle rozhodnout, kde se s naší nově nabytou svobodou usadíme. Nakonec vyhrál severní Maine. Je to blízko civilizace, ale zase dost daleko na to, aby nás tam někdo vyčmuchal. Občas ve mně hlavně ráno při probuzení hlodaly výčitky svědomí. Někdy se to ve mně všechno svářelo. Vyčítal jsem si, že tolik miluju Declana a že mě těší, že ho můžu nazývat svým synem. A pokaždé jsem si vyčítal, že jsem nedokázal zachránit Olive, protože jsem tu noc vyplýtval všechen éter.

Minulost už ale byla pryč a teď jsem mohl jen ctít Olivino přání a poskytnout Declanovi co nejnormálnější život. To jsme zatím zvládali. Neměl tušení, že je na něm něco zvláštního. Jen pár lidí vědělo, že není můj syn. A ještě míň bylo těch, kdo znali pravdu o jeho pozoruhodném původu. Všichni na našem dnešním vánočním večírku k té elitní skupině patřili. Všichni věděli o Declanově minulosti a byli odhodláni chránit jeho budoucnost.

Jak jsem tak nad tím přemýšlel, padl mi zrak na Rose a Dimitrije, kteří seděli vedle sebe u druhého konce stolu. Pověděli jsme jim o Declanovi, protože je dost pravděpodobné, že jsou ve stejné situaci jako Olive s Neilem. Dimitrij i Olive dřív byli Strigojové a ať už to, že Olive počala dhampýra, způsobila jakákoli zázračná moc éteru, bylo dost pravděpodobné, že se totéž může stát i Dimitrijovi s Rose. Jenže kdyby se jim to stalo, na rozdíl od nás by nedokázali ten zázrak utajit. Žijí pod drobnohledem. Kdyby spolu měli dítě,

dozvěděli by se to úplně všichni… a to odhalení by se dostalo na světlo. Oba dva to věděli, ale jejich plány do budoucna jsem neznal.

Nicméně vzápětí jsem se dozvěděl aspoň o jednom jejich plánu.

„No to mě podrž,“ vyhrkl jsem, když jsem si všiml briliantového lesku na Rosině prstu.

„Co je to?“ vykřikl jsem. „Ukradli jste Lissiny korunovační klenoty?“

Rose vypadala, že jí to lichotí, což se nestávalo zrovna často. „Asi je to trochu přehnaný.“

Dimitrij si zvedl její ruku ke rtům a políbil ji. „Ne, je to dokonalé.“

Jill potěšeně spráskla ruce. „Zásnubní prsten!“

„Tak nám ho ukaž,“ vyzval jsem Rose.

Dimitrij se usmíval a Rose nám všem ukázala levou ruku s pozoruhodným šperkem. Prsten zdobil veliký a dokonale vybroušený oválný diamant zasazený ve filigránovém obdélníčku, který vypadal jako z krajky, i když byl z platiny. Lemovaly ho malé modré opály. Ten prsten vypovídal o mnohém a mimo jiné i o nečekaném výběru.

„Vybral jsi ho ty?“ zeptal jsem se Dimitrije. Spíš bych od něj čekal, že vlastnoručně ohne kus oceli a nabídne jí ho jako zásnubní prsten.

„Jo, vybral,“ odpověděla Rose, které už se zase vrátilo její normální rozpoložení. „Pořád mi říkal, že až mi bude dvacet, bude jen otázkou času, kdy mě požádá o ruku. Tak jsem mu řekla, že až to udělá, budu chtít velký prsten jako rocková hvězda, a ne nic titěrného.“

„Tenhle je dost rockový,“ poznamenal Eddie. „Kdy se to stalo?“

„Asi před měsícem,“ řekl Dimitrij. „Přiměl jsem ji, aby ho nosila, ale nedokážu z ní dostat datum.“

Zasmála se. „Vše v pravý čas, soudruhu. Možná až mi bude třicet. Není důvod spěchat. Navíc si myslím, že v nejbližší době požádá Christian o ruku Lissu. Přece je nechceme zastínit.“

Dimitrij zoufale zavrtěl hlavou, ale nepřestával se usmívat. „Ty si vždycky najdeš nějakou výmluvu, Rose. V nejbližší době…“

„V nejbližší době,“ přitakala.

Zůstali jsme vzhůru dlouho a povídali si, co kdo celou dobu dělal. Pak jsme si konečně šli lehnout. Rose s Dimitrijem se utábořili v obýváku a Jill si ustlala v pracovně jako vždycky, když nás přijela navštívit. Declan usnul už před nějakou dobou, a jakmile jsem se přesvědčil, že se mu v postýlce leží pohodlně, odebral jsem se do naší ložnice. Tenhle náš pronajatý dům byl starý, viktoriánský, a naše ložnice se nacházela ve věžičce stranou od hlavní části domu, takže prakticky tvořila vlastní křídlo. Miloval jsem kruhový tvar té místnosti a soukromí, jaké poskytovala. Připadal jsem si tam jako v našem vlastním hradě.

Jelikož Jill si dneska zabrala obvyklé Sydneyino studijní místo, nepřekvapilo mě, že Sydney teď sedí na posteli obklopená knihami. Měla na sobě krátké šaty. „Převlékla ses,“ poznamenal jsem a zavřel za sebou dveře. „Doufal jsem, že tě ještě uvidím v těch červených šatech.“

Usmála se na mě a zaklapla knihu nazvanou Minojské umění a architektura. „Myslela jsem, že tyhle se ti budou líbit víc. Ale klidně si můžu vzít zase tamty, jestli chceš.“

Pomohl jsem jí posbírat knihy z postele, abych si mohl sednout vedle ní. „Záleží na tom,“ řekl jsem a pohladil ji po stehně, „jestli máš něco pod nimi.“

„Ne. Nejspíš bych se měla převléknout.“ Předstírala, že chce vstát, ale chytil jsem ji za ruku, stáhl ji zpátky a překulil jsem ji na záda.

„Ať tě to ani nenapadne.“ Ovinula mi paže kolem krku a já si všiml, že má na prstě pořád oba prsteny, což mi připomnělo tu novinku o našich hostech. „Říkal jsem si, jak si Rose s Dimitrijem poradí s tím, jestli budou, nebo nebudou mít děti, ale ta otázka asi ještě nějakou dobu zůstane ve vzduchu, když ji zatím ani nemůže dostat k oltáři.“

Sydney se rozesmála. „Myslím, že ji tam dostane dřív, než si myslíš. Rose to jen tak hraje, ale vsadím se, že se nakonec vzdá. Jako jsem to udělala já.“

„Jo, jenže Belikov není ani zdaleka tak okouzlující jako já. Není ani tak dobrý kuchař. Musí to mít těžký.“

„Možná bys ho měl trošku nasměrovat,“ utahovala si ze mě Sydney.

„Možná,“ připustil jsem. Sklonil jsem se k ní a políbil ji. Jako pokaždé mě udivilo, že mě jediný dotek dokáže takhle rozpálit. Dokonce i po dlouhých dnech, kdy jsem se vracel k ní domů, vždycky jsem si připadal nesmírně živý a nabitý energií. Dřív jsem se obával, že když nebudeme žít život plný zvratů a dobrodružství na útěku, vášeň mezi námi by se mohla vytratit. Ale stabilita a svoboda, což bylo nejdůležitější, ji rozžehly ještě víc. Potvrdilo se to, co jsem si myslel už loni – že nepotřebuju éter. Potřebuju jen Sydney. Zajel jsem rukou pod zavazování jejích šatů a zjistil jsem, že na něm udělala jakýsi námořnický uzel, který dokáže rozvázat nejspíš jen ona. „Ale no tak,“ zaúpěl jsem.

„Promiň,“ řekla se smíchem. „Na tohle jsem ani nepomyslela. Opravdu.“

„Věřím ti,“ ujistil jsem ji. Odmlčel jsem se, abych ji mohl políbit na zátylek. „Jsi ta nejchytřejší holka, jakou znám. Prostě víš všechno a neustále jsi duchaplná – a já bych to jinak ani nechtěl.“ Znovu jsem ji políbil na rty, ale ona se po chvilce trochu odtáhla.

„Hele,“ zamumlala. „Máme tady v domě lidi.“

„Tady je pořád někdo,“ připomněl jsem jí. „A proto jsme unikli sem do hradní věže. Únikový plán číslo… sakra, už ani nevím. Přestal jsem je počítat. Už pěkně dlouho jsme nevymysleli žádný vysněný únikový plán.“

Sydney mi přejela prsty po tváři. „To proto, že v něm žijeme, Adriane. Tohle je jediný únikový plán, jaký potřebujeme.“

„Určitě?“ zeptal jsem se a nadzvedl se na lokti. Pokusil jsem se nasadit zamyšlený výraz. „Protože některé věci by se daly vylepšit. Třeba bychom mohli mít větší dům. Nebo možná –“

„Adriane,“ přerušila mě. „Neřekl jsi právě, že jsem duchaplná a všechno vím? Tak mi v tomhle věř.“

„Vždycky,“ řekl jsem a nechal ji, aby mě přitáhla k sobě. „Vždycky.“