Richelle Mead

Sukuba 1. Trápení

1

PODLE STATISTIK většina smrtelníků prodá svou duši kvůli

jednomu z těchto pěti důvodů: sex, peníze, moc, pomsta a láska.

V tomto pořadí.

Předpokládám tedy, že mě měli znovu ujistit, že jsem tu proto, abych pomáhala s číslem jedna. Jenže mně se celá ta situace příčila.

A když to říkám já, tak to už opravdu něco znamená.

Možná už se jen nedokážu vcítit do lidí, pomyslela jsem si. Už

je to tak dávno. Když jsem byla ještě panně, lidé si pořád mysleli, že dívku může přivést do jiného stavu i labuť

Vedle mě stál rozložitý Hugh a trpělivě čekal, až mě přejdou

zábrany. S rukama v kapsách upnutých khaki kalhot se opíral o svůj lexus. „Nechápu, proč z toho děláš takovou vědu. Vždyť to děláš pořád.“

To nebyla tak docela pravda, ale oba jsme dobře věděli, jak to myslí. Ignorovala jsem ho a namísto toho jsem si začala okatě

prohlížet okolí. Ne že by mi to zvedlo náladu. Předměstí mi vždycky

připadala depresivní. Stejné domky. Dokonalé trávníky. Až moc aut

SUV. Někde v dálce ve tmě nepřestával štěkat pes.

„Tohle nedělám,“ prohlásila jsem nakonec. „I já mám svoje meze.“

Hugh si odfrkl, čímž vyjádřil, co si o mých mezích myslí.

„Dobře, tak jestli se budeš cítit líp, neuvažuj o tom jako o zatracení. Ber to jako charitu.“

„Jako charitu?“

„Jasně.“

Přestože to byla netypická situace, s obchodnickou zdatností vytáhl svůj kapesní počítač. To by mě už nemělo překvapovat. Hugh

je profesionální skřet a umí mistrně nalákat smrtelníky, aby prodali svou duši. Je takový expert na smlouvy a kličky v zákonech, že by

mu mohl kterýkoli právník závidět.

Taky je to můj kamarád. Tak trochu to dodává nový význam pořekadlu, že vrána k vráně sedá…

„Podívej se na fakta,“ pokračoval. „Martin Miller. Muž,

samozřejmě. Běloch. Nepraktikující luterán. Pracuje v obchodě se

hrami v nákupním centru. Bydlí tady ve sklepě, v domě svých rodičů.“

„Ježíší!“

„Já ti to říkal.“

„Charita nebo ne, stejně mi to připadá dost… extrémní. Kolik že mu je?“

„Třicet čtyři.“

„A jéje.“

„Přesně tak. kdybys byla takhle stará a nikoho neměla, taky bys přistoupila k zoufalým činům.“ Podíval se na hodinky. „Tak uděláš to, nebo ne?“

bezpochyby jsem Hugha zdržovala od rande s nějakou sexy ženou, která bude nejspíš o polovic mladší než on – a tím

samozřejmě myslím věk, na který Hugh vypadá. Ve skutečnosti už tu

tak století.

Odložila jsem si kabelku na zem a varovně na něj pohlédla.

„Mám to u tebe.“

„Ano,“ potvrdil. Tohle naštěstí nebyla moje obvyklá práce. normálně na podobné věci používal najaté síly, ale dneska v noci asi nikoho nesehnal. Nedovedla jsem si ostatně představit, koho by

k něčemu takovému přemluvil.

Vykročila jsem k domu, ale zarazil mě. „Georgíno?“

„Jo?“

„Je tu… ještě jedna věc…“

Otočila jsem se. Tón jeho hlasu se mi vůbec nelíbil. „Ano?“

„On má, ehm, zvláštní požadavek.“

Povytáhla jsem obočí a čekala, až mi prozradí víc.

„Víš, on je celý žhavý do těchhle záležitostí s, ehm, zlem.

Usoudil, že když prodá svou duši ďáblu, měl by přijít o panictví

s nějakou…. já nevím, démonkou nebo něčím takovým.“

Přísahám, že v tom momentě i ten pes přestal štěkat. „To si děláš srandu.“

Hugh neodpověděl.

„Nejsem… ne. V žádném případě nebudu…“

„No tak, Georgíno. O nic nejde. Květiny. Kouř a zrcadla.

Prosím. Uděláš to pro mě?“ přemlouval mě rafinovaně. Těžko odolat. Jak už jsem řekla, svou práci dělal výborně. „Vážně jsem v zoufalé situaci… Když mi s tím pomůžeš, bude to pro mě hodně znamenat…“

Zaúpěla jsem. Nedokázala jsem ho odmítnout, když nasadil

v široké tváři tak úpěnlivý výraz. „Jestli se o tom někdo dozví…“

„Mlčím jako hrob.“ Dokonce si přitiskl prst na rty.

Rezignovaně jsem se sehnula a rozepnula si pásky na botách.

„Co to děláš?“ podivil se.

„Tyhle jsou moje oblíbené, od Bruna Maglise. Nechci o ně přijít,

až se proměním.“

„Jo, ale… pak si je přece můžeš zase vyčarovat zpátky.“

„Už nebudou stejné.“

„Budou. Můžeš si je udělat, jaké jen budeš chtít. Tohle je vyložený nesmysl.“

„Hele,“ obořila jsem se na něj, „chceš tady stát a dohadovat se

o botách, nebo chceš, abych šla udělat z toho tvého panice muže?“ Hugh sklapnul a ukázal směrem k domu.

Vydala jsem se tam po trávě, která mi lechtala bosá chodidla. Dveře na zadní terase, které vedly do sklepa, byly otevřené, přesně

jak Hugh slíbil. Vešla jsem do spícího domu a jenom doufala, že

nemají psa. Matně jsem uvažovala, jak jsem se mohla takhle snížit. Když se moje oči přizpůsobily temnotě, začala jsem rozeznávat

útulný středostavovský pokoj. Byla tam pohovka, televize, knihovna.

Po levé straně se nacházelo schodiště a po pravé chodba.

Vydala jsem se chodbou a cestou jsem pozměnila svůj vzhled. Ten pocit už mi byl důvěrně známý, stal se mou druhou přirozeností.

Ani jsem se nemusela vidět a věděla jsem, co se se mnou děje. Moje

malá postava se trochu protáhla do výšky. Štíhlá jsem zůstala pořád,

jen možná o trochu víc. pleť jsem měla bílou jako smrtka, po lehkém opálení nezbylo ani stopy. Vlasy, které mi sahaly do půli zad, jsem si nechala stejně dlouhé, jen jsem si je změnila na uhlově černé a

namísto svých vln jsem si je narovnala. Moje ňadra – podle všech měřítek dokonalá – se ještě zvětšila, takže mohla směle soupeřit

s těmi, jaká mají hrdinky komiksů. Tenhle chlap jistě beztak na

komisech vyrůstal.

A moje oblečení… Pestrobarevné kalhoty a bůlzu jsem odstranila. Na nohou se mi objevily vysoké černé kožené boty,

k nimž se dokonale hodil černý top a sukně, ve které bych se rozhodně nemohla předklonit. Můj zjev doplňovala ještě špičatá křídla, rohy a bič.

„Panebože,“ zamumlala jsem, když jsem se náhodou zahlédla

v malém ozdobném zrcadle. Doufám, že se tohle žádný z místních démonů nikdy nedozví. Měli vytříbený vkus.

Odvrátila jsem se od zrcadla a zadívala se chodbou ke svému

cíli. Byly to zavřené dveře se žlutou cedulí s nápisem MEN AT WORK. Připadalo mi, že zevnitř slyším tlumené zvuky z nějaké

videohry. Pípání ale utichlo v momentě, kdy jsem zaklepala na dveře.

Po chvilce se otevřely a stál v nich asi sto sedmdesát

centimetrů vysoký muž se špinavě blond vlasy po ramena, které mu vepředu už řídly. Zpod trička jako pro Homera Simpsona mu vykukovalo velké chlupaté břicho. V ruce svíral balíček chipsů.

Jakmile mě spatřil, chipsy upustil.

„Martin Miller?“

„A-ano,“ vykoktal.

Práskla jsem bičem. „Jsi připraven se se mnou zahrát?“

Přesně o šest minut později jsem dům Millerových opustila. Ve čtyřiatřiceti už člověk zjevně nemá dost energie.

„Teda, to byla rychlovka,“ poznamenal Hugh, sotva mě uviděl,

jak se k němu blížím přes zahradu. Zase se opíral o auto a kouřil.

„Nejsem žádná měkkota. Máš ještě?“

zazubil se a podal mi svou cigaretu, abych ji dokouřila. „Urazilo

by tě, kdybych ti řekl, že mě ta tvoje křídla vzrušujou?“

popotáhla jsem z cigarety a podívala se na něj přimhouřenýma očima. Rychle jsem se ujistila, že poblíž není nikdy jiný, a změnila

jsem svůj zevnějšek zase do původní podoby.

„Za tohle mi hodně dlužíš,“ připomněla jsem mu a obula si boty.

„Já vím. Někdo by ale samozřejmě mohl namítnout, že naopak

ty dlužíš mně. Tímhle jsi získala spoustu energie. Lepší, než na jakou jsi zvyklá.“

To jsem nemohla popřít, ale přesto mi z toho moc dobře nebylo. Chudák Martin. Odsoudit svou duši k věčnému zatracení je strašlivá

cena za pouhých šest minut.

„nechtěla by sis dát drink?“ nabídl Hugh.

„Ne, už je moc pozdě. Jdu domů. Chci si číst.“

„Aha, samozřejmě. Kdy nastane tvůj velký den?“

„Zítra,“ odpověděla jsem.

Zachechetal se nad tím, jak zbožňuju svůj idol. „A to přitom píše jenom romány pro širokou veřejnost. Není to žádní Nietzsche nebo Thoreau.“

„Hele, vynikající spisovatel nemusí být filozof. A já to vím, během všech těch let už jsem jich pár viděla.“

Hugh jen zavrčel nad mým povzneseným chováním a výsměšně se mi poklonil. „Dámy bych se na její věk nikdy

nevyptával.“

Spěšně jsem ho políbila na tvář a vydala se o dva bloky dál,

kde jsem měla zaparkované auto. Když jsem ho odemykala, pocítila jsem hřejivý chvějivý pocit, který naznačoval, že poblíž je další nesmrtelná bytost. Vampýr, uvědomila jsem si jen zlomek vteřiny předtím, než se vynořil vedle mě. Zatraceně, jsou tak rychlí.

„Georgíno, moje krásná sladká sukubo, moje bohyně rozkoše,“

zapěl a dramaticky si přitiskl ruku na srdce.

Výborně. Přesně to teď potřebuju. Duane je jednou

z nejnepříjemnějších nesmrtelných bytostí, které jsem kdy potkala. Blond vlasy nosil nakrátko, téměř až dohola, a jako vždy stavěl na odiv svůj příšerný vkus, který se projevoval jak volbou oblečení, tak

deodorantu.

„Běž pryč, Duane. Nemám se s tebou o čem bavit.“

„Ale no tak,“ broukl a natáhl ruku ke dveřím od auta, které jsem

se právě snažila otevřít. „Tentokrát si ani ty nemůžeš hrát na

stydlivku. Podívej se na sebe. Vždyť celá záříš. Mělas dobrý lov, co?“ Zamračila jsem se při narážce na Martinovu životní energii,

která mě musela stále obklopovat. Tvrdošíjně jsem se dál pokoušela otevřít dveře, přestože mi v tom Duane bránil. Bez úspěchu.

„Vypadá to, že ten chlap bude pár dní mimo,“ dodal vampýr a zadíval se na mě pozorněji. „Ať už to byl kdokoli, určitě si tu jízdu užil

– jednak jízdu s tebou a pak jízdu do pekla.“ Líně se na mě usmál a jenom nepatrně odhalil své špičaté zuby. „Musel ti jít ohromně

k duhu, když teď vypadáš tak sexy. Co se stalo? myslel jsem, že šoustáš jenom se spodinou. S největšími kretény.“

„Změna politiky. Nechtěla jsem ti dodávat falešné naděje.“ Potřásl hlavou, jako že to oceňuje. „Georgíno, ty a tvoje

duchaplnost nikdy nezklamete. Ale potkal jsem už spoustu děvek, které umějí použít pusu buď k tomu, aby v práci pokračovaly, nebo

s ní skončily.“

„Pusť ty dveře,“ vyštěkla jsem a zatáhla za ně silněji.

„Kam tak spěcháš? Mám právo vědět, co jste tady s tím skřetem dělali. Tahle východní část města je moje.“

„My nepodléháme tvým pravidlům, což dobře víš.“

„Přesto ale obyčejná slušnost velí, že pokud jsi v sousedství –

v tomto případě doslova -, měla bys aspoň pozdravit. A navíc, proč si

my dva někdy nevyjdeme? Dlužíš mi to. s těmi druhými srabáky už

jsi strávila dost času.“

Ti srabáci, na něž narážel, byli moji kamarádi a jediní slušní vampýři, které znám. Většina vampýr – jako Duane – je arogantních, neumějí se chovat a jsou posedlí svým teritoriem. Mezi nimi a smrtelníky, které jsem poznala, v tomhle ohledu žádný rozdíl není.

„Jestli mě nepustíš, poznáš úplně novou definici ‚obyčejné slušnosti‘.“

No dobře, byla to hloupá narážka jako z akčního filmu, ale v tu

chvíli mě nic lepšího nenapadlo. Snažila jsem se mluvit co nejzlověstnějším tónem, ale moje chvástání bylo jen hrané a on to

dobře věděl. Sukuby jsou obdařeny charismatem a schopností měnit

podobu, vampýři zase nadlidskou silou a rychlostí. To znamená, že

jeden z nás líp zapadne na večírek, zatímco ten druhý dokáže někomu zlomit zápěstí jen pouhým potřesením rukou.

„Ty mi vyhrožuješ?“ Hravě mi přejel rukou po tváři. Při tom

doteku se mi odporem zježily chloupky vzadu na krku. Ucukla jsem.

„To je rozkošné. A svým způsobem i vzrušující. Vlastně se mi líbí,

když útočíš. Možná, že kdyby ses chovala jako hodná holka – au! Ty

malá děvko!“

Jelikož měl zaměstnané obě ruce, využila jsem příležitosti. Rychle jsem změnila podobu a na pravé ruce se objevily osmicentimetrové drápky. Švihla jsem rukou a škrábla ho po tváři. měl hrozně rychlé reflexy, takže jsem mu moc neublížila. Ale když

mě chytil za zápěstí a přimáčkl mi ruku k autu, všimla jsem si, že mu

z drápanců teče krev.

„Copak? Není to pro tebe dost velký útok?“ vypravila jsem ze

sebe, přestože mě jeho stisk dost bolel. Další hláška z filmu.

„Rozkošná Georgína. Velice rozkošná. Uvidíme, jak rozkošná budeš, až…“

temnotu noci prozářily reflektory auta, které vyjelo zpoza vedlejšího bloku a mířilo k nám. V té vteřině jsem zaznamenala Duaneův nerozhodný výraz. Řidič naši roztržku bezpochyby viděl. Duane by mohl smrtelníka, který by se mezi nás míchal, snadno

zabít – vždyť to dělal běžně, aby přežil -, ale kdyby to zabití souviselo

s tím, že mě obtěžoval, před našimi nadřízenými by to nevypadalo dobře. dokonce i takový idiot jako Duane by si to rozmyslel, protože

by mu to nestálo za ty administrativní peripetie.

„Ještě jsme neskončili,“ zasyčel a pustil mi zápěstí.

„Já myslím, že ano.“ Hned jsem byla statečnější, když byla záchrana na obzoru. „Až se ke mně přiblížíš příště, bude to naposledy.“

„Třesu se hrůzou,“ uchechtl se. ve tmě blýskl očima a vzápětí

se vytratil do noci právě v momentě, kdy nás projíždějící auto míjelo. Děkovala jsem Bohu za to, že toho řidiče dnes v noci popadla chuť

na zmrzlinu nebo na sexuální dobrodružství, nebo z jakého důvodu

se vydal ven.

Už jsem nemarnila čas, nasedla do auta a nedočkavě vyjela

k městu. Snažila jsem se ignorovat, že se mi na volantu třesou ruce. Pravdou však bylo, že mě Duane vyděsil. Už mnohokrát jsem ho

v minulosti setřela, ale vždycky to bylo v přítomnosti mých

nesmrtelných přátel. Když jsem se s ním teď střetla sama na setmělé ulici, bylo to něco docela jiného, zejména když moje výhružky byly

plané.

Nesnáším násilí a jakékoli formě. Nejspíš je to tím, že jsem

prožila období dějin plná krutosti a brutality, kterou by moderní člověk vůbec nepochopil. Lidé rádi říkají, že žijeme v násilnické době, jenže nemají ani ponětí, o čem to vlastně mluví. Pravda, jisté století řešila

ten problém uspokojivě: násilníci byli okamžitě kastrováni bez zdlouhavých soudních průtahů a nikdo nebyl propouštěn z vězení „za dobré chování“. Bohužel ti, kdo se zabývají odplatou a ochranou

práva, mívají chabou rozlišovací schopnost, a tak přece jen dávám přednost byrokracii moderního soudního systému.

Jak jsem si tak říkala, že ten řidič se možná vydal někam pro zmrzlinu, usnesla jsem se, že menší dezert by mi taky neuškodil. Když jsem se bezpečně vrátila do Seattlu, zastavila jsem se

v nonstop obchodě s potravinami, kde jsem objevila zmrzlinu

s příchutí tiramisu. Tiramisu a zmrzlina. Genialita smrtelníků mě nikdy nepřestane ohromovat.

Když už jsem chtěla zaplatit, všimla jsem si vystavených květin.

Byly laciné a trochu povadlé, ale jakýsi mladý muž se jimi přesto nervózně probíral. Nakonec vybral několik květin v podzimních barvách a odkvačil s nimi. Zamyšleně jsem ho sledovala a trochu jsem žárlila na dívku, kterou jimi obdaruje.

Jak poznamenal Duane, obvykle se krmím na nešťastnících,

kvůli kterým se pak nemusím cítit provinile, že jsem jim ublížila nebo

je nechala pár dní v bezvědomí. Tenhle typ mužů nikomu nedává květiny a vyhýbá se romantickým gestům. A ti muži, kteří ženám

květiny dávají…, těm se zase vyhýbám já. pro jejich vlastní dobro. To

není pro sukubu právě typické, ale teď už jsem byla příliš unavená, než abych se starala o to, zda je to vhodné, či nikoliv.

Připadala jsem si smutná a osamělá, a tak jsem si vybrala kytici rudých karafiátů a zaplatila za ni i za zmrzlinu.

Sotva jsem dorazila domů, zazvonil mi telefon. Odložila jsem nakoupené věci a podívala se na číslo volajícího. Skryté číslo.

„Zdravím, můj pane a vládce,“ ohlásila jsem se. „Jak dokonalé zakončení dokonalé noci.“

„Nech si ty svoje poznámky, Georgie. Proč jsi tak vymetla

s Duanem?“

„Cože, Jerome?“

„Právě mi volal. Říkal, že ses do něj pořádně navážela.“

„Navážela? Do něj?“ Vzedmul se ve mně vztek. „To on si začal! Přišel ke mně a…“

„Uhodila jsi ho?“

„Já…“

„Tak uhodila?“

povzdechla jsem si. Jerome byl arcidémon a patřil v hierarchii

k vyššímu zlu Seattlu a navíc byl můj nadřízený. Měl v popisu práce nás všechny řídit, kontrolovat, jestli plníme svoje povinnosti, a vůbec

nás usměrňovat. A jako každý líný démon byl raději, když jsme mu přidělávali co nejméně práce. jeho roztrpčení bylo znát i v telefonu.

„Tak trochu jsem ho opravdu uhodila. Vlastně jsem po něm jen

sekla drápy.“

„Chápu. Sekla. A taky jsi mu vyhrožovala?“

„No, ano, pokud chceš slovíčkařit. Jerome, no tak! Je to vampýr. Nemůžu mu pořádně ublížit a ty to dobře víš.“

Arcidémon zaváhal, zjevně se zamýšlel, jak by to dopadlo, kdybychom se do sebe s Duanem pustili. Asi jsem v té hypotetické bitce prohrála, protože o chvilku později těžce vydechl.

„Ano. Předpokládám. Ale už ho neprovokuj. Mám dost práce i bez vašich dětinských třenic.“

„Odkdy pracuješ?“ Vskutku dětinské.

„Dobrou noc, Georgie. A drž se od Duanea dál.“ Spojení se přerušilo. Démoni si na řečičky nepotrpí.

Zavěsila jsem a cítila se dotčená. Nemohla jsem uvěřit, že to Duane vyžvanil a očernil mě. A co bylo horší – Jerome tomu věřil. Aspoň zezačátku. To se mě pravděpodobně dotklo nejvíc, protože i když svou práci sukuby flákám, u arcidémona jsem se vždycky těšila zvláštnímu postavení. Choval se ke mně s učitelskou shovívavostí a

bral mě tak trochu jako svého oblíbeného domácího mazlíčka.

Hledal jsem nějakou útěchu, a tak jsem si vzala zmrzlinu do ložnice a převlékla se do plandavé noční košile. Moje kočka Subret, která až dosud spala v nohách mé postele, se zvedla a protáhla se. Byla bílá s několika černými flíčky na čela. Na pozdrav na mě zamžourala zelenýma očima.

„Nemůžu si jít lehnout,“ oznámila jsi jí, potlačila zívnutí. „Nejdřív musím číst.“

Schoulila jsem se se zmrzlinou a knihou a znovu si vybavila, že

se zítra na autogramiádě setkám se svým oblíbeným spisovatelem.

Knihy Setha Mortensena mě vždycky oslovovaly a probouzely v mém nitru něco, o čem jsem dřív ani netušila, že to tam vůbec dřímá. Jeho poslední kniha, Gasgowská dohoda, sice nemohla zmírnit moje

výčitky svědomí z toho, co se stalo s Martinem, aspoň je ale obalila bolavou prázdnotou. Divím se, že smrtelníci, kteří žijí tak krátce, dokážou stvořit tak nádherné věci.

„Když jsem byla smrtelnice, nevytvořila jsem vůbec nic,“

pověděla jsem Subret, když jsem přečetla pět stran.

Otírala se o mě a soucitně předla. Naštěstí jsem byla natolik duchapřítomná, že jsem stačila odložit zmrzlinu stranou, než jsem padla do postele a usnula.

2

RÁNO MĚ PROBUDIL telefon. Skrz tenké závěsy pronikalo do stemělé místnosti slabé světlo, takže se zdálo, že je hrozně brzy. Ale takové světlo ve zdejších končinách může znamenat cokoli od

východu slunce až po poledne. Po čtvrtém zazvonění jsem se konečně uráčila telefon zvednout, při čemž jsem omylem skopla Subret z postele. Se zamňoukáním dopadla na zem a ihned se pustila do ičsty svého kožíšku.

„Haló?“

„Kincaidová?“

„Ne,“ odvětila jsem rychle a přesvědčeně. „Nejdu.“

„Vždyť ani nevíš, že se tě na to chci zeptat.“

„Samozřejmě, že vím. Nevím o jiném důvodu, proč bys mi volal

takhle brzo ráno. Neudělám to. Dneska mám volno, Dougu.“

Doug , druhý pomocný vedoucí v mojí práci přes den, je hezký

a milý chlap, ale nedokáže udržel lhostejný výraz – ani hlas -, ani

kdyby mu šlo o život. Jeho klidný tón rázem přešel v zoufalství.

„Všichni volali, že je jim dneska špatně, a teď nemáme nikoho. Musíš

to udělat.“

„Tak to je mi taky špatně. Věř mi, že bys mě tam vlastně ani nechtěl.“

Dobře, nebylo mi tak docela špatně, ale pořád jsem se snažila

ze sebe setřást Martinovu energii. Smrtelníci to nevidí, jako to viděl třeba Duane, ale dokážou to vycítit a přitahuje je to – jak muže, tak ženy -, aniž by věděli proč. Když dneska zůstanu zalezlá doma, předejdu hloupým zamilovaným výpadům. To je ode mě vážně laskavé.

„Lhářko. Ty nikdy nejsi nemocná.“

„Dougu, chtěla jsem jít večer na autogramiádu. Když budu

v práci od rána, strávím tam celý den. To je zvrácené a ujeté.“

„Vítej v mém světě, zlato. Nemáme jinou možnost, fakt ne, pokud ti leží na srdci osud našeho obchodu a spokojenost našich zákazníků…“

„Prohráváš, kovboji.“

„Takže,“ pokračoval, „otázka zní: Přijdeš sem dobrovolně, nebo mám zajít k tobě, vytáhnout tě z postele a odvláčet sem? Zcela

upřímně, ani by mi to nevadilo.“

Obrátila jsem oči v sloup a v duchu si vynadala za to, že bydlím

jen dva bloky od svého pracoviště. Dougovo vyhrožování, jak knihkupectví utrpí, se neminulo účinkem, což si dobře uvědomoval. Žila jsem totiž v mylném přesvědčení, že beze mě by obchod zkrachoval.

„Fajn. Než bych riskovala další tvoje pokusy o vtípky a sexuální narážky, asi mi nezbývá než přijít. Ale Dougu…“ Promluvila jsem

tvrdším tónem.

„Jo?“

„Nedávej mě na hlavní pokladny nebo tak.“

Na druhé straně telefonu jsem slyšela zaváhání.

„Dougu? Myslím to vážně. Ne hlavní pokladny. Nechci mít kolem sebe plno zákazníků.“

„Dobře,“ prohlásil nakonec. „Ne hlavní pokladny.“

„Slibuješ?“

„Slibuju.“

O půl hodiny později jsem vyšla z bytu a vydala se o dva bloky

dál do knihkupectví. Nízko na nebi se vznášely temné mraky a

vzduch byl mrazivý. Někteří lidé na ulici už vytáhli zimní kabáty, ale

já si ho nevzala. Moje khaki kalhoty a svetr mi bohatě stačily.

Oblečení a stejně tak lesk na rty a linky kolem očí, které jsem si ráno pečlivě nalíčila, byly opravdové – nejen výsledek proměny.

Nezměnila jsem si podobu, abych byla nalíčená. Užívala jsem si

rutinu každodenního make-upu a vybírání oblečení, přestože Hugh prohlašoval, že jsem divná.

Emerald City bylo knihkupectví s kavárnou a prostory se neustále rozšiřovaly. Zabíraly skoro celý blok v seattleské čtvrti Queen Anne. Obchod měl dvě podlaží a druhému dominovala kavárna v rohu s výhledem na věž Space Needle. Hlavní vchod zastřešovala vesele zelená markýza, která chránila před nepřízní počasí zákazníky čekající na otevření. Prošla jsem kolem nich a vešla dovnitř postranními dveřmi, které jsem si odemkla.

Doug se na mě vrhl, sotva jsem udělala dva kroky. „Už bylo načase. My…“ Zarazil se a pozorně si mě prohlédl. „Páni. Tobě to

dneska sluší. Vypadáš nějak jinak?“

Jen jsem po sexu se čtyřiatřicetiletým panicem, pomyslela jsem

si.

„To ti jenom připadá, protože jsi štěstím bez sebe. Jsem tu,

abych vyřešila tvůj problém s nedostatkem zaměstnanců. Co budu dělat? Ve skladu?“

„Já… ehm, ne.“ Doug se velmi snažil odtrhnout ode mě zrak, jenže na mě pořád zíral, až mi z toho bylo trapně. Nebylo žádným tajemstvím, že má zájem se mnou chodit, a taky blyo všeobecně známo, že ho neustále odmítám. „Tak pojď, ukážu ti to.“

„Říkala jsem ti…“

„Nejsou to hlavní pokladny,“ ujistil mě.

Ukázalo se, že „to“ je pult s espresem v naší kavárně nahoře. Personál z knihkupectví tam skoro nikdy nezaskakoval, ale nic nevídaného to taky nebylo.

Vedoucí kavárny Bruce ihned vyskočil zpoza pultu, za nímž klečel. Vždycky jsem si říkala, že Doug a Bruce působí tak trochu jako dvojčata, i když odlišných ras. Oba nosili vlasy stažené do dlouhých neupravených culíků a oba si libovali ve flanelových

košilích ve stylu grunge, jako by v té éře zastydli. Hlavní rozdíl mezi nimi spočíval v barvě vlasů a kůže. Doug je japonský Američan

s černými vlasy a dokonalou pletí, zatímco Bruce je typický árijec

s blond vlasy a modrýma očima.

„Ahoj, Dougu a Georgíno,“ zvolal Bruce. Vykulil na mě oči.

„Páni, ty dneska vypadáš skvěle.“

„Dougu! Tohle je podraz. Říkala jsem ti, že nechci žádné zákazníky.“

„Řeklas mi, ať tě nedávám na hlavní pokladny. O kavárně ses nezmínila.“

Otevřela jsem pusu na protest, ale Bruce mě předběhl. „No tak, Georgíno, dneska mi volal Alex, že je nemocný. A Cindy dala

výpověď.“ Když viděl můj kamenný výraz, rychle dodal: „Tady je obsluha skoro stejná jako u vás. Bude to snadné.“

„Navíc,“ Doug zvýšil hlas a pokusil se napodobit tón našich nadřízených, „pomocný vedoucí by měl být schopen zaskočit za kohokoliv.“

„Jo, ale kavárna…“

„Pořád je součástí obchodu. Hele, musím jít otevřít. Bruce ti ukáže, co máš dělat. Neboj, bude to v pohodě.“ Rychle se vzdálil, abych už nestihla znovu odmítnout.

„Zbabělče!“ křikla jsem za ním.

„Vážně to nebude tak špatné,“ ujišťoval mě Bruce, který mému zděšení vůbec nerozuměl. „Jenom budeš brát peníze a já budu dělat espreso. Pojďme si to vyzkoušet na tobě. Chceš bílé čokoládové moka?“

„Jo,“ přisvědčila jsem. všichni moji kolegové vědí, že ho mám ráda. Většinou si nosím dolů tak tři za den. Kávy, ne kolegy.

Bruce mi ukázal všechno nezbytné, naučil mě označovat kelímky a zacházet s dotykovou obrazovkou kasy. Měl pravdu.

Nebylo to tak špatné.

„Jsi přirozený talent,“ ujistil mě později a podal mi mou kávu. Cosi jsem zavrčela v odpověď a pustila se do konzumace

svého kofeinu. Pomyslela jsem si, že když budu moct nadále pít tyhle úžasné kávy, zvládnu cokoli. Navíc to tady vážně nemůže být tak

špatné jako na hlavních pokladnách. Myslela jsem, že touhle dobou

se stejně do kavárny zákazníci nepohrnou.

lidí.

Mýlila jsem se. Pár minut po otevření jsem tam měli frontu pěti

„Velké laté,“ zopakovala jsem po své první zákaznici a pečlivě

tu informaci vstřebávala.

„Tady je,“ oznámil Bruce a začal nápoj připravovat ještě dřív,

než jsem stihla označit kelímek. Šťastně jsem přijala od ženy peníze

a obrátila se na dalšího zákazníka.

„Velké hubené moka.“

„Hubené znamená s nízkotučným mlékem, Georgíno.“ Naškrábala jsem na kelímek NT. Bez obav. Tohle zvládneme.

Přiloudala se další zákaznice a chvíli na mě nepřítomně civěla. Když se vzpamatovala, potřásla hlavou a spustila proud objednávek.

„dala bych si jednu překapávanou kávu, velké vanilkové laté

s nízkotučným mlékem, jedno malé dvojité kapučíno a jedno velké laté bez kofeinu.“

Teď jsem zase zůstala civět já. jak si to všechno může pamatovat? A kdo si dnes ještě objednává překapávanou kávu?

Tak to pokračovalo celé dopoledne, a přestože jsem o sobě

zpočátku pochybovala, nakonec mi práce šla a bavila mě. Nemůžu si pomoct. Takhle prostě funguju a proplouvám životem. Ráda zkouším nové věci – dokonce i tak banální jako prodávat espreso. Lidé občas bývají praštění, ale stejně ráda pracuju mezi nimi. Proto jsem ostatně skončila v zákaznických službách.

Jakmile jsem překonala ranní ospalost, projevilo se moje přirozené charisma sukuby. Stala jsem se hvězdou svého vlastního

představení, s lehkostí jsem si s každým povídala a flirtovala. K tomu

ze mě ještě vyzařoval půvab, který ve mně vyvolal Martin, takže jsem byla přímo neodolatelná. Výsledkem bylo, že jsem dostala několik pozvání na rande, a taky mi to pomáhalo v tom, že mi každý

prominul nějakou tu chybu. Moji zákazníci na mně nespatřovali ni

špatného.

„To je v pořádku, drahá,“ ujišťovala mě starší paní, když zjistila,

že jsem jí namísto velkého skořicového moka objednala nízkotučné laté bez kofeinu. „Stejně jsem chtěla vyzkoušet něco nového.“

Vítězoslavně jsem se na ni usmála a doufala, že není diabetička.

Později se objevil muž s knihou Setha Mortensena Glasgowská

dohoda. To byla první známka denšní večerní události.

„Jdete na autogramiádu?“ zeptala jsem se, když jsem mu objednala čaj. Fuj! Bez kofeinu.

Dlouze se na mě zahleděl a já už si myslela, že mě nějak

odbude.

Místo toho se ale přívětivě usmál. „Jo, budu tam.“

„Tak na něj vymyslete nějaké dobré otázky. Neptejte se na to,

na co se ptá každý.“

„Co tím myslíte?“

„No znáte to – ‚Kde berete nápady?‘ a ‚Dají se Cadyová

s O´Neillem někdy dohromady?“

Ten muž se nad tím zamyslel. Byl hezký, takovým ležérním způsobem. Měl hnědé vlasy, které mu na světle hrály do

zlatorezavého odstínu. Nejnápadnější ten odstín byl na jeho tvářích.

Netušila jsem, jestli si nechává růst vousy schválně, nebo jestli se jen

zapomněl oholit. Každopádně byl zarostlý pořádným strništěm a na sobě měl tričko Pink Floyd, což mu dodávalo vizáž Holíkadřevorubce.

„Myslím, že ‚obvyklé otázky‘ mají pro toho, kdo je pokládá, sůvj význam,“ prohlásil nakonec. Působil, jako by se styděl, že mi

oponuje. „Pro fanoušky je každá otázka nová a jedinečná.“

Ustoupil stranou, abych mohla obsloužit dalšího zákazníka. Vyřídila jsem objednávku a přitom pokračovala v rozhovoru s ním. Nechtěla jsem se připravit o příležitost s někým si inteligentně popovídat o Sethu Mortensenovi.

„Zapomeňte na fanoušky. Co chudák Seth Mortensen? Ten by

se asi nejradši probodl, kdykoli mu někdo položí nějaký takový dotaz.“

„Probodnout se je trochu silný výraz, nemyslíte?“

„Rozhodně ne. je mimořádně inteligentní. Když neustále slýchá jen idiotské otázky, musí ho to dohánět k pláči.“

Ve tváři toho muže se objevil pobavený úsměv a pozorně se na

mě zahleděl svýma hnědýma očima. Jakmile si uvědomil, že na mě

tak otevřené zírá, rychle zahanbeně sklopil zrak. „Ne. Když má autogramiády, záleží mu na fanoušcích. Nevadí mu opakující se otázky.“

„Přece nejezdí takhle na turné z čirého altruismu. Dělá autogramiády proto, že mu je reklamní agenti z jeho nakladatelství zorganizují,“ namítla jsem. „Což je mimochodem ztráta času.“

Odvážil se na mě zase podívat. „Autogramiády? Copak vy se

s ním nechcete sektak?“

„Já… no ano, samozřejmě. Jenomže… Nechápejte mě špatně. Zbožňuju zemi, po které kráčí. Jsem nadšená, že se s ním večer sektám. Umírám touhou ho poznat. Kdyby mě chtěl unést a udělat si

ze mě svou otrokyni lásky, kývla bych na to, samozřejmě kdyby mi dával číst svoje knihy dřív, než vyjdou. Ale takovéhle turné… zabere spoustu času. A ten čas by mohl strávit mnohem líp psaním další

knihy. všiml jste si, jak dlouho vždycky trvá, než mu vyjde nová?“

„Jo, všiml.“

Vtom se vrátil předchozí zákazník a stěžoval si, že místo karamelové omáčky dostal karamelový sirup. Párkrát jsem se na něj usmála, sladce se omluvila a po chvilce už se o žádnou karamelovou omáčku nestaral. Než odešel od pultu, ten Mortensenův fanoušek byl

už taky pryč.

Když mi kolem páté skončila směna, přišel za mnou Doug.

„Doslechl jsem se jisté zajímavosti o tvých zdejších výkonech.“

„Já slýchám zajímavosti o tvých neustálých výkonech neustále,

Dougu, ale neutahuju si z tebe kvůli tomu.“

Ještě jsme si chvilku povídali a pak mě pustil, abych se nachystala na autogramiádu. Předtím jsem mu neopomněla zdůraznit, kolik mi toho dluží za to, že jsem mu dnes s prací vyhověla. S ním a Hugem si neustále oplácíme nějaké laskavosti.

Dva bloky domů jsem prakticky běžela. Už jsem se nemohla dočkat, až se najím a pak budu vymýšlet, co si vezmu na sebe. Moje radost vzrůstala. Za hodinu se setkám se svým nejoblíbenějším spisovatelem všech dob. Co lepšího by mi mohl život nabídnout?

Brala jsem schody po dvou pro sebe si broukala a pak jsem radostně vytáhla klíče.

Když jsem otevírala dveře, náhle mě popadla čísi ruka a

neurvale mě strčila do bytu, kde panovala naprostá tma. Překvapeně jsem vyjekla a zděsila se. někdo mě přitiskl na dveře, až se za mnou zabouchly. Náhle a nečekaně kolem vzplála jasná světla a ve

vzduchu jsem ucítila síru. V té oslepující záři jsem jen mžourala, ale přesto jsem viděla natolik dobře, aby mi bylo jasné, co se děje.

V pekle není nic zuřivějšího než namíchnutý démon.

3

V TUTO CHVÍLI bych samozřejmě měla zdůraznit, že Jerome nevypadá jako démon, nebo přinejmenším nemá rudou kůži a rohy. Možná, že v jiné formě existence ano, ale tady na zemi Jerome

vypadá jako člověk, stejně jako Hugh, já a všichni ostatní nesmrtelní.

Jerome vypadá jako John Cusack.

Vážně. Nežertuju. Sice neustále prohlašuje, že toho herce vůbec nezná, ale nikdo mu to nevěří.

„Pusť mě,“ prohlásila jsem rozčíleně.

Jerome uvolnil sevření, ale tmavé oči se mu pořád zlověstně blýskaly. „Vypadáš dobře,“ řekl po chvíli a tvářil se, že ho to přiznání samotného překvapilo.

Narovnala jsem si svetr, jak mi ho pomačkal. „Zajímavě projevuješ obdiv.“

„Vážně dobře,“ pokračoval zamyšleně. „Kdybych nevěděl svoje, řekl bych, že…“

„…záříš,“ zamumlal hlas za démonem. „Záříš, dcero Lilithina, jako hvězda na nočním nebi, jako diamant v bezútěšné věčnosti.“ Překvapeně jsem nadskočila. Jerome se příkře ohlédl po

dotyčném, který promluvil, a vůbec se mu nelíbilo, že mu někdo skočil do řeči. Mně se taky nelíbilo, že mám v bytě nezvaného anděla. Ale Carter se usmíval na nás na oba.

„Jak jsem říkal,“ vyštěkl Jerome. „Vypadáš, jako že jsi byla

s dobrým smrtelníkem.“

„Jen jsem udělala laskavost Hughovi.“

„Takže to není první krok k novým a lepším zvyklostem?“

„Ne za ten plat, co mi dáváš.“

Jerome zavrčel, ale to už mezi námi byla součást rutiny. Vždycky mi nadává, že neberu svou práci vážně, a já ho zase oblažuju vtipnými poznámkami a pak je vše zase při starém. Jsem zkrátka ten domácí mazlíček pana učitele.

Ale když jsem se na něj teď dívala, bylo mi jasné, že žádné legrácky následovat nebudou. Můj šarm, který dnes tolik působil na zákazníky, na tyhle dva neměl žádný účinek. Jerome se tvářil vážně

a stejně tak i Carter, což bylo neobvyklé, protože anděl se většinou polovičatě a sardonicky usmíval.

Jerome a Carter se spolu často scházeli, zejména, když u toho

byl alkohol. To mě udivovalo, protože podle všeho by proti sobě měli bojovat v jakési ohromné bitvě kosmických rozměrů. Jednou jsem se Jeroma ptala, jestli je Carter padlý anděl, čímž jsem si vysloužila

řehot. Když se z toho veselí vzpamatoval, řekl mi, že ne, že Carter není padlý anděl. Kdyby totiž ano, technicky vzato už by andělem

nebyl. ta odpověď mě příliš neuspokojila, takže jsem se rozhodla pro vlastní názor, a sice, že ti dva to spolu táhnou proto, že tady zkrátka není nikdo jiný, kdo by se přátelil s tvory, kteří existují od počátku

věků a stvoření. My ostatní, níže postavení nesmrtelní, jsme kdysi

byli lidmi. Výše postavení nesmrtelní, jako je Jerome a Carter, nebyli

lidmi nikdy. Moje prožitá staletí jsou pro ně jen okamžikem.

Nemám Cartera ráda a nevěděla jsem, proč sem vůbec přišel. Není sice tak nepříjemný jako Duane, ale chová se samolibě a povzneseně. Možá to je vlastní všem andělům. Navíc má ten nejbizarnější smysl pro humor, jaký jsem kdy u koho viděla. Nikdy nepoznám, jestli si ze mě dělá legraci, nebo ne.

„Tak co pro vás můžu udělat, kluci?“ zeptala jsem se a hodila kabelku na linku. „Dnes večer někam jdu.“

Jerome mě pozoroval přimhouřenýma očima. „Chci, abys mi

pověděla o Duaneovi.“

„Cože? Už jsem ti to řekla. Je to pitomec.“

„Proto jsi ho dala zabít?“

„Já… Co?“

Strnula jsem při probírání kredence a otočila se k těm dvěma. Tak napůl jsem čekala, že to má být vtip. Oba se na mě ale dívali

s naprostou vážností.

„Zabít? Jak… jak se to dělá?“

„To mi pověz ty, Georgie.“

Zamrkala jsem, když jsem si uvědomila, kam tím míří.

„Obviňuješ mě, že jsem zabila Duanea? Počkej… To je přece hloupost. Duane není mrtvý. Nemůže umřít.“

Jerome začal přecházet sem a tam a jeho hlas zněl až přehnaně všedně. „Ujišťuju tě, že je dočista mrtvý. Našli jsme ho ráno, těsně před svítáním.“

„No a co? Umřel na sluneční paprsky?“ To byl jediný způsob, o němž jsem kdy slyšela, jak může vampýr zemřít.

„Ne. Umřel proto, že mu někdo vrazil kůl do srdce.“

„Aha.“

„Georgíno, tak řekneš mi, koho jsi přemluvila, aby to udělal?“

„Nikoho jsem nepřemluvila! Ani nevím… Nechápu, o co tady jde. Duane nemůže být mrtvý.“

„V noci jsi mi přiznala, že jste se pohádali.“

„Ano…“

„A vyhrožovalas mu.“

„Jo, ale z legrace…“

„Myslím, že mi řekl, žes mu pověděla, aby se k tobě už nikdy nepřibližoval.“

„Byla jsem naštvaná! Děsil mě. Tohle je šílené. Navíc Duane

nemůže být mrtvý.“

To byla jediná příčetná myšlenka, na kterou jsem se upínala, a

tak jsem to opakovala pořád dokola. Nesmrtelní jsou už podle významu toho slova nesmrtelní. Tečka.

„Ty nevíš nic o vampýrech?“ dotázal se zvědavě arcidémon.

„Jako že nemůžou umřít?“

Carterovy šedé oči zajiskřily pobavením. Jeromovi to tak zábavné nepřipadalo.

„Ptám se tě naposled, Georgíno. Dala jsi Duanea zabít, nebo ne? jenom mi odpověz na otázku. Ano, nebo ne?“

„Ne,“ odpověděla jsem zpříma.

Jerome pohlédl na Cartera. Anděl si mě prohlížel, až mu spadly

do obličeje jeho dlouhé blond vlasy. vtom mi došlo, proč tady Carter

je. andělé vždycky poznají, jestli někdo lže, nebo říká pravdu. Nakonec na Jeroma stroze kývl.

„Jsem ráda, že jsem prošla testem,“ zabrblala jsem.

Oni už mi ale nevěnovali pozornost.

„No,“ poznamenal pochmurně Jerome, „asi tušíme, co to

znamená. Nevíme to sice jistě…“

„Já ano.“ Carter na něj významně pohlédl a nastalo několik vteřin ticha. Vždycky jsem ty dva podezírala, že spolu v takových

chvílích komunikují telepaticky. To my níže postavení nesmrtelní bez pomoci neumíme.

„Takže Duane je opravdu mrtvý?“ zeptal jsem se.

„Ano,“ přitakal Jerome. Právě si vzpomněl, že jsem tam taky.

„Velice mrtvý.“

„Tak kdo ho zabil? Když jsme se tedy shodli, že jsem to nebyla

já.“

ti dva se na sebe podívali a pokrčili rameny. Ani jeden z nich

neodpověděl. Carter vytáhl balíček cigaret a jednu si zapálil. Bože,

jak to nesnáším.

Jerome nakonec řekl: „Lovec vampýrů.“

Vykulila jsem oči. „Vážně? Jako ta holka Buffy v televizi?“

„Ne tak docela.“

„Kampak dneska večer jdeš?“ dotázla se Carter vlídně.

„Na autogramiádu Setha Mortensena. A nesnaž se odvést řeč jinam. Chci se něco dozvědět o tom lovci vampýrů.“

„Vyspíš se s ním?“

„Co-cože?“ Na okamžik jsem myslela, že se mě anděl ptá na lovce vampýrů. „Ty myslíš se Sethem Mortensenem?“

Carter vydechl oblak kouře. „Jistě. Kdybych já byl sukuba

posedlá smrtelným spisovatelem, udělal bych to. copak netoužíš mít

víc celebrit?“

„Máme celebrit dost,“ zahučel tiše Jerome.

Vyspat se se Sethem Mortensenem? Bože! to byl ten největší nesmysl, o jakém jsem kdy slyšela. hrozná představa. Kdybych absorbovala jeho životní sílu, těžko říct, jak dlouho by trvalo, než by pak vydal další knihu.

„Ne! Jistěže ne.“

„Tak co teda uděláš, aby si tě všiml?“

„Aby si mě všiml?“

„Jistě. Ten chlap se pravděpodobně denně setkává se zástupy svých fanoušků. Nechceš nějaký způsobem vybočit z řady?“

překvapilo mě to. vůbec jsem o tom nepřemýšlela. Měla jsem snad? Kvůli mé netečné povaze je pro mě v téhle době těžké nacházet potěšení. Knihy Setha Mortensena pro mě představují

jeden z mála úniků. Měla bych mu to říct a pokusit se spojit se svým oblíbeným spisovatelem? Zrovna dneska jsem se posmívala jeho fanouškům. Mám se snad stát jedním z nich?

„No…, Pakte mu nejspíš představí všechny zaměstnance

v soukromí. Tam pro mě nebude problém vybočit z řady.“

„Ano, samozřejmě.“ Carter odhodil nedopalek do mého dřezu.

„Jsem si jistý, že nikdy neměl příležitost seznámit se s vedením knihkupectví.“

Otevřela jsem ústa na protest, ale Jerome mě umlčel. „To stačí.“ Obdařil Cartera dalším ze svých významných pohledů.

„Musíme už jít.“

„Počkej chvilku!“ Carterovi se nakonec přece jen povedlo mě vykolejit a odvést mě od tématu. Nemohla jsem tomu uvěřit. „Chci vědět víc o tom lovci vampýrů.“

„Jediné, co musíš vědět, je, že si máš dávat pozor, Georgie. Moc velký pozor. A nedělám si legraci.“

Polkla jsem, když jsem slyšela pevný démonův hlas. „Ale já

přece nejsem vampýr.“

„To je jedno. Tihle lovci někdy vampýry sledují a doufají, že

objeví další. Mohli by si tě s nimi splést. Kdyby něco, tak se schovej. Nebuď nikde sama. Drž se ve společnosti ostatních – ať už

smrtelných nebo nesmrtelných, na tom nezáleží. Možná bys při tom mohla pokračovat ve svých laskavostech pro Hugha a získávat další duše, když už jsi v tom.“

Obrátila jsem oči v sloup a ti dva se vydali ke dveřím.

„Myslím to vážně. Buď opatrná. Nedávej o sobě moc vědět. Nezapleť se do toho,“ zdůraznil Jerome.

„A pozdravuj ode mě Setha Mortensena,“ dodal Carter a mrkl

na mě.

Oba odešli a tiše za sebou zavřeli dveře. To byla vážně jen formalita, protože se klidně mohli teleportovat. Nebo mi vyhodit dveře

do vzduchu.

Otočila jsem se k Subret. Všechno to, co se tu událo,

pozorovala z pohovky a divoce mrskala ocasem.

„Tak,“ oznámila jsem jí a přemýšlela. „Jak tomu všemu mám rozumět?“

Opravdu je Duane mrtvý? Byl to bastard a v noci jsem se na něj pěkně naštvala a vyhrožovala mu, ale nikdy jsem nechtěla, aby

umřel. A co ta záležitost s lovcem vampýrů? Proč bych si měla dávat pozor, když…

„Sakra!“

Pohled mi zabloudil na hodiny na mikrovlnce. Chladně mě informovaly, že se musím vrátit do knihkupectví, a to hned. Vyhnala jsem si Duanea z hlavy, rozběhla se do ložnice a zadívala se na svůj odraz v zrcadle. Aubrey mě následovala o něco pomaleji.

Co si mám vzít na sebe? Mohla bych si nechat to, co mám na sobě teď. Kombinace khaki svetru a kalhot vypadá ctnostně a skromně, ale ta barva trochu splývá s mými světle hnědými vlasy

tohle je oblečení jako pro knihovnici. Chci vypadat skromně? Možná. Jak jsem řekla Carterovi, nechci udělat nic, co by mohlo v mém nejoblíbenějším spisovateli na světě vznítit romantický zájem.

Ale stejně…

Vzpomněla jsem si, co mi anděl řekl o tom, jestli si mě spisovatel všimne. Nechci být jen další tváří v davu obdivovatelů

Setha Mortensena. Tohle je poslední zastávka na jeho nejnovějším turné. Za minulý měsíc bezpochyby viděl tisíce svých fanoušků, kteří

se mu už v paměti slili v jednolitou masu nezřetelných obličejů pokládajících stupidní dotazy. Tomu muži v kavárně jsem radila, aby přišel s nějakou inovací v otázkách. A já měla v úmyslu přijít

s inovací svého vzhledu.

O pět minut později už jsem zase stála před zrcadlem, ale tentokrát v tmavofialovém obepnutém hedvábném tílku a šifónové

sukni s květovaným potiskem. Sukně mi zakrývala skoro celá stehna,

a když jsem se otočila, krásně se kolem mě zatočila. To by bylo dobré oblečení na tanec. Obula jsem si hnědé páskové boty na podpatku a pohlédla na Aubrey, jestli mi to schvaluje.

„Tak co myslíš? Není to moc sexy?“ Začala si olizovat ocas.

„Je to sexy,“ ujistila jsem se. „Ale prvotřídně sexy. Ten účes tomu taky dost pomáhá.“

Dlouhé vlasy jsem si spletla do jakéhosi romantického drdolu,

z něhož jsem vpředu vytáhla pár vlnitých pramenů, které mi rámovaly obličej a zdůrazňovaly oči. nejdřív jsem si je trošku pozměnila, abych

je měla o něco zelenější než obvykle. Pak jsem si to ale rozmyslela a

vrátila se k původní zlatavě zelenohnědé barvě.

Když Aubrey stále odmítala uznat, jak úchvatně vypadám,

popadla jsem svůj kabát z hadí kůže a obořila se na ni. „Je mi fuk, co

si myslíš. Tohle oblečení je dobré.“

Byt jsem opustila s knihou Glasgowská dohoda v ruce a vydala

se zpátky do práce a ani jsem nevnímala, že mrholí. Další výhoda

toho, že umím měnit podobu. V prodejně už se shromáždilo množství fanoušků, kteří se nemohli dočkat, až uvidí muže, jehož poslední

romá se i po pěti týdnech drží na špici bestsellerů. Protáhla jsem se kolem té skupiny a mířila po schodech do patra.

„Knihy pro mládež jsou támhle u zdi,“ ozval se Dougův

přátelský hlas. „Kdybyste potřeboval něco dalšího, obraťte se mě.“ Otočil se od zákazníka, kterému radil, a jakmile mě spatřil,

upustil hromadu výtisků, kterou držel v rukou.

Zákazníci ustoupili a pozorovali ho, jak si kleká a sbírá rozházené knihy. jejich obálky jsem poznala okamžitě. Byla to paperbacková vydání starších titulů Setha Mortensena.

„Svatokrádež,“ poznamenala jsem. „Takové skvosty nechat spadnout na zem. Teď je budeš muset zapálit jako vatru.“

Doug mě nebral na vědomí. Posbíral knihy a pak mě odvedl stranou. „Je od tebe hezké, že ses vrátila domů a převlékla se do pohodlnějšího. Kristepane, můžeš se v tom vůbec předklonit?“

„Myslíš, že dneska večer budu muset?“

„Záleží na okolnostech. Koneckonců je tady Warren.“

„To je od tebe kruté, Dougu.“

„Koleduješ si o to, Kincaidová.“ Váhavě si mě prohlédl, načež

se se souhlasným výrazem obrátil ke schodům. „Ale vypadáš moc dobře.“

„Díky. Chci, aby si mě Seth Mortensen všiml.“

„Věř mi, že pokud není gay, určitě si tě všimne. A pokud je, nejspíš si tě všimne stejně.“

„Nevypadám moc vyzývavě, že ne?“

„Ne.“

„Ani lacině?“

„Ne.“

„Chtěla jsem působit sexy, ale na úrovni. Co myslíš?“

„Myslím, že ego už jsem ti posílil dostatečně. Víš moc dobře, jak vypadáš.“

Zastavili jsme se nad schodištěm. Místo v kavárně, kde se

obvykle sedí, bylo plné židlí navíc a další řady židlí se táhly i

k regálům s literaturou o zahrádkářství a mapami. Vedoucí prodejny

a naše nadřízená Pakte zběsile rovnala dráty u mikrofonu a

ozvučení. Netušila jsem, co bylo v téhle budově předtím, než se tu otevřelo knihkupectví Emerald City, ale rozhodně to nebyl ideální prostor pro velká shromáždění lidí a akustiku.

„Jdu jí pomoct,“ prohlásil Doug kavalírsky. Pakte je ve třetím měsíci těhotenství. „Radím ti, nedělej nic, při čem by ses musela

ohnout o víc než dvacet stupňů libovolným směrem. A kdyby po tobě někdo chtěl, aby ses za zády dotkla lokty, neskoč mu na to.“

dloubla jsem ho do žeber, až mu málem knihy upadly znovu. Bruce, který stále ještě obsluhoval v kavárně, mi udělal dnes už

čtvrté bílé čokoládové moka. Poodešlaj sme si vypít kávu do sekce zeměpisné literatury, kde jsem chtěla počkat na začátek akce. Vedle sebe jsem náhle zaznamenala toho muže, s nímž jsem se dnes

bavila o Sethu Mortensenovi. Pořád měl v ruce Glasgowskou dohodu.

„Zdravím,“ řekla jsem.

Nadskočil leknutím, jelikož byl pohroužen do cestopisné knihy o

Texasu.

„Promiňte,“ rychle jsem se omluvila. „Nechtěla jsem vás vylekat.“

„Ne-ne, kdepak. Ne-nevylekala jste mě,“ vykoktal. Spěšně mě přejel pohledem od hlavy k patě, krátce jím spočinul na mých bocích

a ňadrech a nakonec se mi zadíval na obličej. „Převlékla jste se.“

Zjevně si uvědomil, co všechno může takový postřeh naznačovat, a

tak rychle dodal: „Ne že by to bylo špatné. Teda je to dobré. No, je to…“

Byl čím dál víc v rozpacích, a tak se ode mě odvrátil a neohrabaně se snažil vrátit knížku o Texasu zpět do regálu. Dal jí

tam vzhůru nohama. Skryla jsem svůj úsměv. ten muž je rozkošný.

Na takové plaché typy už moc často nenarážím. Moderní doba vyžaduje, aby se muži co nejvíc předváděli, a ženy jim na to bohužel vždycky naletí. No dobře, i já na to někdy naletím. Ale plaší muži si

taky zaslouží pozornost. Usnesla jsem se, že menší flirt nikomu neuškodí, a navíc tím ještě posílím jeho ego, zatímco budu čekat na začátek autogramiády. Nejspíš má se ženami hroznou smůlu.

„Já to udělám,“ nabídla jsem se a naklonila se přes něj. Když

jsem mu brala knihu, naše ruce se na okamžik dotkly. Pečlivě jsem knihu vrátila na místo, správnou stranou dolů. „Tady.“

O krok jsem ustoupila, jako bych chtěla obdivovat, jak hezky

jsem ji zařadila. Schválně jsem si stoupla těsně k němu, až se naše ramena téměř dotýkala. „Je důležité, aby knihy dobře vypadaly,“ objasnila jsem mu. „Vizuální dojem v téhle branži dělá hodně.“

Odvážil se na mě znovu podívat. Pořád byl nervózní, ale už to nedával tak najevo. „Pro mě je důležitější obsah.“

„Opravdu?“ Trochu jsem přešlápla, ale dál jsme se dotýkali. Jeho flanelová košile se mi otřela o holou kůži. „Protože ještě před

chviličkou mi připadalo, že hodně dáte na zevnějšek.“

Opět sklopil zrak, ale přesto jsem si všimla, že zvlnil rty do úsměvu. „některé věji jsou natolik ohromující, že k sobě zkrátka přitáhnou pozornost.“

„A nevzbuzuje to ve vás zvědavost dozvědět se, co je uvnitř?“

„Spíš to ve mně vyvolává touhu dávat vám číst knihy předtím, než vyjdou.“

Dávat číst knihy předtím, než vyjdou? Co to povídá?

„Sethe? Sethe, kde – ah, tady jsi.“

Pakte spěchala uličkou k nám a za ní se hrnul Doug. Jakmile

mě uviděla, celá se rozzářila. Žaludek mi poklesl až na zem, když jsem si dala dvě a dvě dohromady. Ne. ne. to nemůže být pravda.

„Á, Georgina. Vidím, že už ses seznámila se Sethem

Mortensenem.“

4

„ZABIJ MĚ, Dougu. Radši mě hned na místě zabij. Vysvoboď mě z mojí bídy.“

Nesmrtelnost stranou, tohle moje sentimentální přání bylo zcela upřímné.

„Kristepane, Kincaidová! Cos mu řekla?“ zabrblal Doug.

Stáli jsme na kraji publika Setha Mortensena spolu s mnoha dalšími lidmi. Všechny židle už byly obsazené. Měla jsem štěstí, že jsem byla v sekci pro personál, odkud jsme měli perfektní výhled na Setha předčítajícího z Glasgowské dohody. Ne že bych stála o to,

aby mě viděl. Vlastně by mi bylo milejší, kdybych se s ním už víckrát

nesetkala.

„No,“ zašeptala jsem Doušovi a neustále přitom sledovala

Pakte, aby si nevšimla, že si tam šeptáme. „Pomluvila jsem jeho

fanoušky a nadávala na to, jak dlouho trvá, než mu vyjde nová kniha.“

Doug na mě zíral s očekáváním.

„Pak jsem mu řekla – ale to jsem ještě nevěděla, kdo to je -, že bych se ráda stala Mortensenovou otrokyní lásky, kdyby mi dával číst svoje knihy předem.“

O svém flirtování jsem raději pomlčela. Jak jsem si jen mohla

myslet, že posiluju ego plachého muže?! Dobrý bože! seth Mortensen by se pravděpodobně mohl vyspat každou noc s jinou svou fanynkou, kdyby chtěl.

Ne že by působil jako takový typ. Před publikem se projevoval stejně nervózně jako prve přede mnou. Když začal číst, trochu se uklidnil a nechával svůj hlas stoupat a klesat, bylo to napínavé a byl

v tom ironický humor.

„Co jsi to za fanynku?“ podivil se Doug. „tys nevěděla, jak vypadá?“

„Nikdy nemá ve své knize fotku! Navíc jsem myslela, že je starší.“ Když jsem teď Setha viděla, odhadovala jsem ho tak na pětatřicet, což je jen o málo víc, než na kolik vypadá moje tělo. Rozhodně byl ale mladší než spisovatel čtyřicátník, jak jsem si ho vždycky představovala.

„Ber to z té lepší stránky, Kincaidová. Uspěla jsi v tom, co sis

předsevzala. Všiml si tě.“

Potlačila jsem zaúpění a pateticky nechala klesnout hlavu na

Dougovo rameno.

Pakte se ohlédla a zpražila nás opovržlivým pohledem. Naše vedoucí vypadala jako vždy nádherně. Měla na sobě červený

kostýmek, který zdůrazňoval její čokoládově hnědou barvu pleti. Pod

sakem jí trošku vystupovalo těhotenské bříško a já si nemohla pomoct a trochu jsem jí záviděla.

Když nám oznámila svoje neplánované těhotenství, se smíchem řekla: „Vždyť víte, že takové věci se prostě přihodí.“

Já ale nikdy nepoznala, jak se to „prostě přihodí“. Jako smrtelnice jsem se marně snažila přijít do jiného stavu a namísto

toho jsem se stala objektem soucitu a skrývaných žertů. Když jsem

se pak stala sukubou, přišla jsem o šanci být matkou, ale to jsem v té době ještě nevěděla. Obětovala jsem schopnost svého těla stvořit

nový život výměnou za věčné mládí a krásu. Jeden typ nesmrtelnosti jsem vyměnila za jiný. Dlouhá staletí vám dají soustu času, abyste se smířili s tím, co můžete mít a co už ne. někdy taková připomínka

ovšem zabolí.

Usmála jsem se na Pakte, jako že už se budu chovat slušně, a upřela svou pozornost opět na Setha. Zrovna dočetl a přesunul se

k dotazům. Jak jsem očekávala, první otázky byly: „Kde čerpáte

nápady?“ a „Budeou někdy Cadyová s O´Neilem spolu chodit?“

Než odpověděl, krátce po mně střelil pohledem. Přikrčila jsem

se, neboť jsem si vybavila sovu poznámku o tom, že by se asi radši probodl, než by na takové dotazy odpovídal. Obrátil se zase

k fanouškům, s vážností odpověděl na první otázku a druhé se

vyhnul.

Na všechno ostatní odpovídal lehce humorným stylem. Nikdy nemluvil víc, než musel, jen tolik, aby uspokojil tazatele. Publikum ho evidentně znervózňovalo, což mě docela zklamalo.

Vzhledem k tomu, jak jsou jeho knihy trefné a chytré, jsem předpokládala, že bude mluvit stejně, jako píše. Chtěla jsem, aby se

z něj sebejistě linula slova a vtip, aby měl charisma, které by mohlo soupeřit s tím mým.

Samozřejmě je nefér takhle nás srovnávat. On neměl žádný nadpřirozený dar všechny okouzlit, neměl za sebou celá staletí, kdy

se v tom mohl zdokonalovat. Stejně jsem si ale nikdy

nepředstavovala, že moje oblíbené knihy píše trochu nevyrovnaný introvert. Bylo to ode mě nespravedlivé, ale bylo to tak.

„Všechno v pořádku?“ ozval se za námi hlas.

Ohlédla jsem se a uviděla Warrena, což je majitel obchodu a můj občasný milenec.

„Jde to výborně,“ odpověděla mu Pakte svým škrobeným stylem. „Asi tak za čtvrt hodiny začne podepisování.“

„Dobře.“

pohledem přejel nás ostatní zaměstnance a zastavil se na mně.

Nic neřekl, ale byl to takový ten pohled, kdy jsem na sobě skoro cítila jeho ruce, jak mě svlékají. Postupem doby ode mě začal očekávat pravidelný sex a já se většinou nebránila, protože pro mě

představoval rychlou a spolehlivou dodávku energie a života. Jelikož

byl dost nemorální, nikdy jsme si to příliš nevyčítala.

Když skončily otázky, snažili jsme se nějak usměrnit dav, který

se hrnul vpřed. Každý chtěl podepsat knihu. Nabídla jsem se, že taky pomůžu, ale Doug mi řekl, že už mají všechno pod kontrolou. Tak

jsem si radši stoupla stranou a snažila se vyhnout očnímu kontaktu

se Sethem.

„Až to skončí, přijď za mnou do kanceláře,“ pošeptal mi Warren, který stál vedle mě.

Dnes večer měl na sobě šedý oblek a vypadal jako kultivovaný literární magnát. Přestože jsme ho odsuzovala za to ,že po třiceti

letech podvádí svou manželku s mnohem mladší ženou a navíc svou podřízenou, musela jsem uznat, že je šarmantní a přitažlivý.

Nicméně po tom všem, co se dneska stalo, jsem neměla náladu si po zavírací době lehnout na jeho pracovní stůl.

„Nemůžu,“ odpověděla jsem mu tiše a nespouštěla pohled

z podepisování. „Pak něco mám.“

„Ne, nemáš. Dneska večer se netančí.“

„To ne,“ připustila jsem. „Ale mám na programu něco jiného.“

„Jako co?“

„Mám rande.“ Ta lež mi snadno sklouzla ze rtů.

„Nemáš.“

„Mám.“

„Nikdy nechodíš na rande, tak se mi to nepokoušej namluvit ani teď. Jediné schůzky máš se mnou v kanceláři a nejradši u nich

klečíš.“ Přistoupil ke mně o krok blíž a naklonil se mi k uchu, až jsem

ucítila jeho teplý dech. „Ježíši, Georgíno. Dneska jsi tak zatraceně sexy, že bych si tě nejradši vzal hned teď. Máš vůbec ponětí, co se mnou v těchhle šatech děláš?“

„Co s tebou dělám? Já nedělám nic. Tenhle přístup vede

k tomu, že se ženy po celém světa zahalují. Svádíš vinu na oběť.“ Zasmál se. „Ty mě zničíš, víš to? máš pod tím vůbec kalhotky?“

„Kincaidová? Můžeš nám sem jít pomoct?“

Otočila jsem se a spatřila Douga, jak se na nás mračí. Bylo mi jasné, že mě žádá o pomoc proto, že vidí, že mě Warren balí. Kdo tvrdí, že už všichni kavalíři vymřeli? Doug byl jedním z mála lidí, kteří

věděli, co se mezi mnou a Warrenenm děje, a rozhodně to neschvaloval. Teď jsem ale ocenila možnost úniku, díky níž se

Warrenovu chtíči načas vyhnu. Odešla jsem tedy pomáhat s knihami.

Trvalo skoro dvě hodiny, než se dostali na řadu všichni

z dlouhé fronty na autogram. Pak už zbývalo do zavírací hodiny jen patnáct minut. Seth Mortensen působil trochu unaveně, ale zdálo se,

že je v dobrém rozpoložení. Když Paige pozvala zaměstnance, kteří neměli práci se zavíráním obchodu, aby si šli také popovídat se spisovatelem, želudek se mi sevřel.

Věcně nás představila. „Warren Lloyd, majitel obchodu. Doug

Sato, pomocný vedoucí. Bruce Newton, vedoucí kavárny. Andy

Kraus, prodej. A naši další pomocnou vedoucí Georginu Kincaidovou

už znáte.“

Seth zdvořile pokýval hlavou a každému potřásl rukou. Když došel ke mně, odvrátila jsem zrak a čekala, až něco řekne. On ale mlčel a já zž se připravovala na nějakou narážku na náš předchozí rozhovor. Jenže řekl jen: „G. K.“

Zamrkala jsem. „Co?“

„G. K.,“ zopakoval, jako by ta písmena dávala dokonalý smysl. Jelikož jsem se dál tvářila jako idiot, trhl hlavou směrem

k reklamnímu plakátu na dnešní večer. Stálo tam:

Pokud jste ještě neslyšeli o Sethu Mortensenovi, pak jste

zjevně posledních osm let nežili na této planetě. Patří

k nejznámějším autorům mystery románů ze současnosti a jeho dílům se jiná nemohou rovnat. Vynikající pan Mortensen má na kontě mnoho bestsellerů a píše jak samostatné romány, tak populární sérii

o Cadyové a O´Neillovi. Glasgowská dohoda líčí další dobrodružství

těchto dvou neohrožených vyšetřovatelů, kteří se tentokrát vydávají

za hranice, kde odhalují archeologické záhady. Můžeme se těšit na další vtipné dialogy plné sexuálních narážek, díky nimž tyto hrdiny tolik milujeme. Pánové, pokud dnes večer nemůžete majít svou přítelkyni, pravděpodobně bude tady s Glasgowskou dohodou a přeje si, abyste byli stejně něžní jako O´Neill.

„Vy jste G. K. To vy jste napsala ten text.“

G. K.

Podíval se na mě, abych mu to potvrdila, ale já se nezmohla na slovo. Nemohla jsem přijít na žádnou chytrou odpověď. Hrozně jsem

se bála. Po tom, co všechno jsem před ním dneska plácla, jsem se bála, abych zas neřekla něco nemístného.

Moje mlčení ho mátlo, a tak se po chvíli zeptal: „Jste spisovatelka? Je to vážně dobré.“

„Ne.“

„Aha.“ Nastalo další ticho. „Myslím, že někteří lidé příběhy píšou a jiní je prožívají.“

To znělo trochu jako rýpnutí, ale skousla jsem si ret, abych mu

na to nic neřekla. Pořád jsem hrála novou roli protivné studené ženské, abych odvedla pozornost od svého předchozího flirtování.

Paige to napětí mezi Sethem a mnou nechápala, ale přesto ho vycítila a snažila se ho o trochu zmírnit. „Georgina je vaší velikou obdivovatelkou. Když se dozvěděla, že sem přijedete, byla úplně u vytržení.“

„Jo,“ dodal škodolibě Doug. „Je prakticky otrokyní vašich knih. Jen se jí zeptejte, kolikrát četla Galsgowskou dohodu.“

Střelila jsem po něm vražedným pohledem. Seth mě pozoroval

s upřímnou zvědavostí. Snaží se k našemu předchozímu flirtování

vrátit, uvědomila jsem si se smutkem. To jsem teď nemohla dopustit.

„Kolikrát?“

polkla jsem a nechtěla odpovědět, ale všichni se na mě dívali a čekali, co řeknu. „Ani jednou. Ještě jsem ji nedočetla.“ Trénink

v sebeovládání mi dovolil pronést ta slova s klidem a nedat na sobě znát, jak je mi to nepříjemné.

Seth se zatvářil nechápavě a stejně tak všichni ostatní. Jen na mě ohromeně zírali. Jenom Doug znal pointu toho vtipu.

„Ani jednou?“ zamračil se Warren. „Vždyť vyšla už před měsícem a něco.“

Ten bastard Doug se zazubil. „Řekni jim i ten zbytek. Kolik toho denně přečteš.“

V tu chvíli jsem zatoužila, aby se otevřela zem a pohltila mě a já abych tak unikla téhle noční můře. Jako by nestačilo, že jsem na

Setha Mortensena zapůsobila jako arogantní coura, Doug mě teď musel ještě znemožnit přiznáním mého trapného zvyku.

„Čtu jenom pět stránek denně,“ přiznala jsem nakonec.“

„Proč?“ podivila se Paige. O tomhle zjevně ještě nikdy neslyšela.

Cítila jsem, jak se mi do tváří hrne krev. Paige s Warrenem na

mě zírali jako bych byla z jiné planety, zatímco Seth dál mlčel a tvářil

se zamyšleně. Zhluboka jsem se nadechla a vyhrkla: „Protože… Protože vaše knihy jsou tak dobré a protože poprvé může člověk

knihu přečíst jen jednou, a tak si to šetřím. Ten zážitek. Jinak bych je

zhltla za den a to by bylo jako… sníst na posezení celý kartón

zmrzliny. Příliš dobrého naráz. Takhle si to můžu protahovat a kniha

mi vydrží déle. Vychutnám si ji. Musím, protože tak často vám knihy nevycházejí.“

Radši jsem rychle zmlkla, neboť jsem si uvědomila, že jsem

právě zpochybnila Sethovy spisovatelské schopnost… už zase. Moji poznámku nijak nekomentoval a já z jeho výrazu nedokázala nic

vyčíst. Možná o tom uvažoval. Opět jsem se zatoužila propadnout do země a vysvobodit se tak ze svého ponížení. Podlaha se ovšem dál odmítala otevřít.

Doug se na mě usmál. Můj zvyk se čtením mu připadal

roztomilý. Paige jeho názor evidentně nesdílela a tvářila se, že by i ona nejradši byla někde úplně jinde. Zdvořile si odkašlala a začala rozhovor na úplně jiné téma. Pak už jsem jen stěží věnovala

pozornost tomu, co kdo povídá. Jen jedno jsem věděla jistě – Seth

Mortensen si o mně pravděpodobně myslí, že jsem totální šílenec.

Už jsem se nemohla dočkat, až tenhle večer skončí.

„…Kincaidová to udělá.“

Když jsem se po několika minutách konverzace zaslechla svoje jméno, vrátila jsem se myšlenkami zpět do reality.

„Co?“ zeptala jsem se Douga, který to řekl.

„Nebo snad ne?“ podivil se.

„Co bych měla udělat?“

„Ukázat zítra Sethovi město.“ Doug mluvil trpělivým tónem, jako bych byla dítě. „Provedeš ho tady.“

„Můj bratr má moc práce,“ objasnil Seth.

Co s tím vším má společného jeho bratr? A proč potřebuje poznat naše město?

Zaváhala jsem, jelikož jsem nechtěla přiznat, že jsem chvíli nevnímala, co kdo říká, a namísto toho se utápěla v sebelítosti.

„Já…“

„Jestli nechcete…,“ začal Seth váhavě.

„Samozřejmě, že chce.“ Doug do mě šťouchl. „No tak, vylez

z té své nory.“

Vyměnili jsme si významné pohledy, za které by se nemuseli stydět Jerome s Carterem. „Jo, fajn. Proč ne.“

Domluvili jsme se, kdy a kde se se Sethem sejdu, a já jsem uvažovala, do čeho jsem se to nechala zatáhnout. Už jsem nechtěla vybočovat z řady. Byla bych radši, kdyby si mě Seth navždy vymazal

z paměti. Ale to těžko, když se spolu zítra budeme procházet po

Seattlu. Výsledkem nejspíš bude, že se ještě víc znemožním.

Rozhovor konečně dospěl ke konci. Když už jsme se chystali sešlost rozpustit, náhle mě něco napadlo. „Počkejte, pane Mortensene-Sethe.“

Otočil se ke mně. „Ano?“

Zoufale jsem se snažila říct něco, co by napravilo ty zmatené signály a rozpaky, do nichž jsme zabředli. Bohužel mě nenapadlo nic než otázky typu Kde berete nápady? a Dají se Cadyová s O´Neillem někdy dohromady? Takovou hloupost jsem ale okamžitě odmávla a namísto toho jsem mu strčila do ruky knihu.

„Můžete mi ji podepsat?“

Vzal si ji. „Aha, jistě.“ Nastala pauza. „Přinesu vám ji zítra.“ Připraví mě na noc o moji knihu? Cožpak jsem si už nevytrpěla

dost?

„Nemůžete ji podepsat hned?“

Bezradně pokrčil rameny, jako by se jednalo o něco, co nemůže ovlivnit. „Nenapadá mě nic, co bych vám tam napsal.“

„Stačí jen vaše jméno.“

„Vrátím vám ji zítra,“ zopakoval a odkráčel s mým výtiskem Glasgowské dohody, jako bych nic neřekla. Zděsila jsem se a vážně uvažovala nad tím, že se za ním rozběhnu a vyrvu mu ji násilím, ale náhle mě zatahal za ruku Warren.

„Georgíno,“ pravil medově, zatímco jsem zoufale zírala za Sethem odcházejícím s mou knihou. „Potřebujeme probrat tu záležitost u mě v kanceláři.“

Ne. Ani náhodou. Po tom všem, co se dnes večer seběhlo,

jsem na něj opravdu neměla náladu. Pomalu jsem se k němu otočila

a zavrtěla hlavou. „Říkala jsem ti, že teď nemůžu.“

„Jo, to už vím. To tvoje smyšlené rande.“

„Není smyšlené. Je…“

zatímco jsem mluvila, očima sem pátrala po nějaké možnosti úniku. Když se v sekci kuchařek neobjevil žádný zázračný portál do

jiné dimenze, spočinula jsem pohledem na muži, kteří si prohlížel cizojazyčnou literaturu. Zachytil můj pohled a usmál se na mě. Okamžitě mě napadla šílená myšlenka.

„S ním. Mám rande s ním.“

Mávla jsem rukou směrem k tomu cizímu chlápkovi a prstem

mu naznačila, aby přišel. Pochopitelně ho to překvapilo, ale odložil knihu, kterou měl právě v ruce, a došel k nám. Sotva k nám

přistoupil, jednou rukou jsem ho důvěrně objala a obdařilo ho

pohledem, který by posadil na zadek i krále.

„Můžeme vyrazit?“

V jeho očích – které byly mimochodem krásné a zelenomodré –

se objevilo ohromení. K mojí úlevě pochopil a mistrně se ujal své

role.

„To si piš.“ Taky mě jednou rukou objal a spočinul dlaní na mém boku. „Dorazil bych dřív, ale zdržela mě dopravní zácpa.“

Milé. Pohlédla jsem na Warrena. „Náš rozhovor skončil, že?“ Warren se koukal střídavě na mě a na toho muže. „Jistě. Ano. Samozřejmě.“ Warren vůči mně choval majetnické sklony, ale nebyly

zase natolik silné, aby soupeřil s mladším konkurentem.

Několik mých kolegů také sledovalo tohle dění se zájmem. Stejně jako Warren, ani oni mě nikdy neviděli jít s někým na rande. Seth Mortensen si podál balil věci do kufříku a ani se na mě

nepodíval. Jako bych vůbec neexistovala. Dokonce mi ani

neodpověděl, když jsem řekla na shledanou. To bylo nejspíš dobře.

Můj „partner“ a já jsme vyšli z obchodu do chladného večerního vzduchu. Už sice nepršelo, ale pořád bylo zataženo a kvůli světlům velkoměsta stejně nebyly vidět hvězdy. Prohlížela jsem si toho muže

a zatoužila jsem s ním opravdu jít na rande.

Byl vysoký – opravdu hodně vysoký. Tak o čtvrt metru vyšší než já, ale já měřím jen sto šedesát. Vlasy měl černé a vlnité,

sčesané z opáleného obličeje, v němž mu vynikaly oči barvy moře.

Na sobě měl dlouhý černý vlněný kabát a vzorkovanou šálu

v odstínech černé, vínové a zelené.

„Díky,“ řekla jsem mu, když jsme se zastavili na rohu ulice.

„Zachránil jste mě před… nepříjemnou situací.“

„Bylo mi potěšením.“ Napřáhl ke mně ruku. „Já jsem Roman.“

„Hezké jméno.“

„Asi jo. připomíná mi romantické knihy.“

„Cože?“

„Normální lidé se tak většinou jmenují. Ale v romantických příbězích je Romanů milión. Třeba Roman, pátý vévoda

z Wellingtonu. Nebo Roman, strašlivý a neodolatelný pirát z dálných moří.“

„Hele, myslím, že o tom posledním jsem četla. Já jsem

Georgina.“

„To vidím.“ Kývl směrem ke jmenovce, kterou jsem měla

z práce pořád pověšenou na krku. Pravděpodobně to použil jako výmluvu, aby mi mohl civět do výstřihu. „Takhle chodí pomocné vedoucí oblečené běžně?“

„To oblečení už mě vážně začíná štvát,“ poznamenala jsem, když jsem si vybavila všemožné reakce, které dnes vyvolalo.

„Můžeš si vzít můj kabát. Kam chceš vyrazit?“

„Kam chci…? My nikam nejdeme. Řekla jsem ti, žes mě pouze zachránil z trochu zašmodrchané situace, a to je vše.“

„Ale stejně bys mě za to měla odměnit,“ opáčil. „Dát mi kapesníček? Pusu na tvář? Telefonní číslo?“

„Ne!“

„Ale no tak. nevidělas, jak jsem byl dobrý? Ani na chvilku jsem nezaváhal a nevypadl z role, když ses na mě tak koukala.“

To jsem nemohla popřít. „Dobře. 555 1200.“

„To je číslo do knihkupectví.“

„Jak to víš?“

Ukázal na reklamní ceduli za mnou. Byly na ní veškeré

kontaktní informace našeho obchodu. „Protože nejsem negramotný.“

„Teda! V tom případě si stojíš o moc líp než většina chlapů, co mě balí.“

Zatvářil se nadějně. „Takže to znamená, že někdy můžeme

spolu někam zajít?“

„Ne. moc si cením, žes mi dneska večer pomohl, ale nechodím

na rande s nikým.“

„Tak to nepovažuj za rande. Považuj to za… setkání myslí.“

Z toho, jak se na mě díval, jsem usoudila, že by se rád setkal i

s něčím jiným než s mou myslí. Nechtěně jsem se zachvěla, ale zima

mi nebyla. Vlastně mi začínalo být docela teplo.

Rozepnul si kabát. „Na, vem si ho. Je ti zima. Hodím tě domů. Auto mám za rohem.“

„bydlím jen kousek odtud.“ Jeho kabát byl pořád vyhřátý od

jeho těla a hezky voněl. Byla to kombinace cK One a mužné vůně. Mňam.

„Tak mě nech, abych tě doprovodil.“

Ta jeho vytrvalost byla okouzlující, což byl další důvod hned to ukončit. Tohle byl přesně takový kvalitní muž, jimž se musím

vyhýbat.

„No tak,“ naléhal dál Roman, když jsem neodpověděla. „Přece toho po tobě nechci tolik. Nebudu tě pronásledovat. Chci tě jenom doprovodit domů. Pak už mě nikdy nemusíš vidět.“

„Podívej, vždyť mě sotva znáš…“ Odmlčela jsem se a rozmyslela si to. „Dobře.“

„Dobře, co?“

„Dobře, jako že mě můžeš doprovodit domů.“

„Vážně?“ Celý se rozzářil.

„Jo.“

O tři minuty později jsme dorazili k domu, kde bydlím. Roman zklamaně rozhodil rukama. „To vůbec nebylo fér. Vždyť bydlíš prakticky hned vedle.“

„Doprovodit mě domů – to bylo všechno, cos chtěl.“

Zavrtěl hlavou. „Není to fér. Ani v nejmenším.“ S nadějí pohlédl

na dům. „Ale teď aspoň vím, kde bydlíš.“

„Hele, říkal jsi, že mě nebudeš pronásledovat.“

Usmál se a v opáleném obličeji vynikly jeho krásné bílé zuby.

„Nikdy není pozdě změnit názor.“ Sklonil se, políbil mi ruku a mrkl na mě. „Ještě se setkáme, Georgíno.“

Otočil se a odešel do noci. Sledovala jsem ho, jak mizí, a na kůži jsem stále cítila jeho rty. Večer se vyvinul vskutku nečekaně a

překvapivě.

Když mi Roman zmizel z dohledu, otočila jsem se a vešla do domu. V půli schodiště jsem si uvědomila, že mám na sobě pořád jeho kabát. Jak mu ho mám vrátit? Udělal to schválně, došlo mi. Neupozornil mě, abych mu ho vrátila.

Vtom jsem si uvědomila, že prohnaného vévodu Romana ještě uvidím. Pravděpodobně spíš dříve než později.

Se smíchem jsem pokračovala v cestě k bytu a po několika dalších schodech jsem se zastavila.

„Už ne,“ zamumlala jsem rozhořčeně.

Zpoza mých dveří se linuly známé vjemy. Cosi jako jiskřivá bouře. Jako by ve vzduchu hučely včely.

Mám v bytě skupinu nesmrtelných bytostí.

Co se sakra děje? Musím si opravdu začít svůj domov líp hlídat? Proč si všichni najednou myslí, že ke mně můžou jen tak vpadnout, když nejsem doma?

Vtom mi došlo, že předtím jsem přítomnost Jeroma a Cartera nevycítila. Zastihli mě naprosto nepřipravenou. Bylo to zvláštní, ale

jejich novinky mě zaujaly natolik, že jsem ničemu jinému nevěnovala

pozornost.

A ani teď mi můj vztek nedovolil dál o té drobnosti uvažovat. Byla jsem příliš naštvaná. Hodila jsem si kabelku přes rameno a vtrhla do svého bytu.

5

„NA NĚKOHO, kdo právě zosnoval vraždu, to docela přeháníš.“ Přeháním? Za posledních čtyřiadvacet hodin jsem si musela

poradit s panici, děsivými vampýry, nařčením z vraždy a ponížením před svým oblíbeným spisovatelem. Skutečně jsem nemyslela, že

chci příliš, když jsem si představovala, e se vrátím do svého klidného bytu. Jenže jsem v něm objevila tři nezvané návštěvníky. Byli to sice moji přátelé, ale to na věci nic neměnilo.

Pochopitelně ani jeden z nich netušil, proč jsem tak naštvaná.

„Narušujete mi soukromí! A nikoho jsem nezavraždila. Proč si

to všichni pořád myslíte?“

„Protože jsi sama řekla, že to uděláš,“ objasnil Hugh. Rozvaloval se v mém oblíbeném křesle, jako by byl doma. „Slyšel jsem to od Jeroma.“

Naproti němu seděl náš kamarád Cody a usmíval se na mě. Na vampýra byl výjimečně mladý a brala jsem ho spíš jako svého

mladšího bratra, kterého jsem nikdy neměla. „Bez obav. Zasloužil si

to. všichni za tebou stojíme.“

„Ale já jsem ne…“

„To je naše báječná hostitelka?“ ozval se z koupelny Peter. Po chvilce se vynořil v chodbě. „Vypadáš božsky na to, že organizuješ zločiny.“

„Já ne…“ Jakmile jsem ho spatřila, slova se mi zadrhla na

jazyku. Na okamžik mě opustily myšlenky na vraždu a vniknutí

nezvaných hostů do mého bytu. „Proboha, Perete! Co to máš

s vlasy?“

Sebevědomě si prohrábl centimetrové bodliny pokrývající jeho hlavu. Nedokázala jsem si ani představit, kolik gelu muselo padnout

na takové překonání zákonů fyziky. A co bylo ještě horší – hroty těch bodlin měl odbarvené na světle blond, což ostře kontrastovalo s jeho přirozeně tmavými vlasy. „Pomohl mi s tím jeden kolega.“

„Kolega, který tě nenávidí?“

Peter se zamračil. „Ty jsi ta nejnepříjemnější sukuba, jakou jsem kdy viděl.“

„Myslím, že ty bodliny opravdu zajímavě, ehm, zdůrazňují tvar tvého obočí,“ prohlásil Cody diplomaticky. „Jenom si na to zvyknout.“ Zavrtěla jsem hlavou. Petera i Codyho jsem měla ráda. Byli to

jediní vampýři, se kterými jsem se kdy skamarádila, ale stejně mi občas lezli na nervy. Mezi Peterovými nejrůznějšími neurózami a

Codyho neutuchajícím otravným optimismem jsem si často připadala jako jediná normální postava v nějakém sitcomu.

„To si tedy budeme muset hodně zvykat,“ zabrblala jsem a

vzala si z kuchyně barovou stoličku.

„Tak povídej,“ vybídl mě Peter. „Co ten tvůj výstup s křídly a bičem?“

Otevřela jsem pusu a nevěřícně pohlédla na Hugha. Rychle

zaklapl katalog Victoria´s Secret, který si dosud prohlížel.

„Georgíno…“

„Slíbils mi, že to nikomu neřekneš! Že si dáš pusu na zámek a

tak.“

„Já… No, nějak mi to vyklouzlo.“

„Vážně jsi měla rohy?“ dotázal se Peter.

„Dobře, to by stačilo. Koukejte vypadnout.“ Ukázala jsem ke

dveřím. „Dneska už jsem si užila dost i bez vás tří.“

„Ještě jsi nám ani neřekla o smlouvě s Duanem.“ Cody na mě prosebně upíral svoje štěněčí oči. „Umíráme touhou se to dozvědět.“

„Umírání se už zhostil Duane,“ upozornil tiše Peter.

„Nech si sarkastické poznámky,“ zavrčel Hugh. „Můžeš být další v pořadí.“

Zuřila jsem natolik, že jsem čekala, kdy se mi začne kouřit

z uší. „Naposled říkám, že jsem Duanea nezabila! Jerome mi věří. Stačí?“

Cody se zatvářil zamyšleně. „Ale vyhrožovalas mu…“

„Ano. A pokud si dobře vybavuju, každý z vás už mu někdy vyhrožoval. Tohle je jen shoda náhod. Já s tím nemám nic

společného a…“ Najednou mě něco napadlo. „Proč všichni říkají věci jako ‚zosnování vraždy‘ a ‚dala jsi ho zabít‘? Proč neříkáte, že jsem

to udělala sama?“

„Počkej…, před chvílí jsi přece řekla, žes to neudělala.“

Peter obrátil nad Podym oči v sloup, načež se otočil ke mně a zvážněl. V kombinaci s tím jeho účesem se ovšem pod pojmem

zvážnět dá představit cokoli. „Nikdo neříká, žes to udělala, protože jsi

to udělat nemohla.“

„Hlavně ne v těchhle botách.“ Hugh kývl hlavou směrem k mým vysokým podpatkům.

„Oceňuju váš nedostatek důvěry v mé schopnosti, ale proč bych nemohla? Proč bych ho nemohla třeba, já nevím, zaskočit nepřipraveného? Jen hypoteticky, samozřejmě.“

Peter se usmál. „Na tom by stejně nezáleželo. Níže postavení nesmrtelní se nemůžou navzájem zabít.“ Když viděl můj ohromený výraz, ještě dodal: „Jak to, žes to nevěděla? Žiješ už dost dlouho.“ Trochu si ze mě utahoval. Mezi mnou a Peterem visela

odjakživa ve vzduchu nevyřčená záhada, kdo z nás je vlastně starší.

Ani jeden z nás svůj věk nikdy otevřeně nepřiznal, takže jsme se nikdy nedobrali toho, kdo má na krku víc staletí. Jednou v noci po lahvi tequilly jsme začali hrát jakousi hru. „Pamatuješ, když…“ Ale

než jsme odpadli, dostali jsme se jen k období průmyslové revoluce.

„Protože se mě ještě nikdo nepokusil zabít. Takže co? Tvrdíte,

že ty územní třenice mezi vampýry jsou vlastně neškodné?“

„Ne, že by byly neškodné,“ řekl. „Dokážeme si pořádně ublížit,

to mi věř. Ale nikdy nikdo neumřel. Se všemi těmi hádkami o území

by nás na světě moc nezůstalo, kdybychom se dokázali vzájemně zabíjet.“

Mlčela jsem a uvažovala o tom, co řekl. „Tak jak…“ Najednou jsem si vzpomněla, co mi pověděl Jerome. „Zabíjejí je lovci

vampýrů.“

Peter přikývl.

„Jak to s nimi vlastně je?“ zeptala jsem se. „Jerome to nijak nerozváděl.“

Hugh se tvářil, že ho to taky zajímá. „Myslíš takové, jako je ta

holka z televize? Ta sexy blondýna Buffy?“

„Tohle bude dlouhá noc.“ Peter nás oba zpražil pohledem.

„Všichni se potřebujete něco dozvědět o vampýrech. Georgíno, asi nám nenabídneš něco k pití?“

Netrpělivě jsem mávla rukou směrem ke kuchyni. „Vezměte si tam, co chcete. Chci se něco dozvědět o lovcích vampýrů.“

Peter v obýváku málem zakopl o hromadu knih, kterou jsem

měla na zemi, a vyjekl. V duchu jsem si připomněla, že bych si měla koupit novou knihovnu.v kuchyni se zamračil, když se mu naskytl pohled do mé téměř prázdné ledničky.

„Vážně bys měla zapracovat na svých hostitelských dovednostech.“

„Petere…“

„Pořád teď slýchám o té další sukubě… z Missouly. Jak že se jmenuje?“

„Donna,“ řekl Hugh.

„Jasně, Rodea. Slyšel jsem, že pořádá skvělé večírky. Je tam plno jídal i pití pro všechny. Zve každého.“

„Kluci, jestli chcete patřit se všemi deseti obyvateli Montany, tak

se tam odstěhujte. A teď už přestaňte marnit čas.“

Peter mě ignoroval a prohlížel si rudé Karafiáty, které jsem si koupila včera večer. Dala jsem je do vázy ke dřezu v kuchyni. „Kdo ti poslal kytky?“

„Nikdo.“

„Ty sis je poslala sama?“ zeptal se Cody hlasem rozechvělým

soucitem.

„Ne, prostě jsem si je koupila. To není totéž. Hleďte, proč se bavíme o tomhle, když venku údajně pobíhá lovec vampýrů? Jste vy dva v ohrožení?“

Peter se konečně rozhodl pro sklenici vody a Hugovi s Codym

hodil každému jedno pivo. „Ne.“

„Nejsme?“ podivil se tomu Cody. Nebyl vampýrem příliš dlouho, takže ve srovnání s námi byl jako mimino. Peter ho takříkajíc „učil řemeslu“.

„Lovci vampýrů jsou výjimečně nadaní smrtelníci, kteří se už rodí se schopností vampýrům ublížit. Jiní smrtelníci to nedokážou. Neptej se mě, jak nebo proč to funguje – pokud vím, žádný systém

v tom není. Většina takzvaných lovců vampýrů prožije svůj život, aniž

by tenhle svůj talent vůbec objevili. Ti, kteří to v sobě odhalí, se

někdy rozhodnou postavit si na tom kariéru. Čas od času se některý

z nich objeví, vybere si nějakého vampýra a zneškodní ho a ostatní otravuje tak dlouho, dokud ho nějaký nebojácný vampýr nebo démon nezlikviduje.“

„Otravuje?“ zeptal se Cody nevěřícně. „Tak říkáš tomu, co se

stalo Duaneovi? To se ani trochu nebojíš člověka, co po tobě jde?

Co jde po nás?“

„Ne,“ odvětil Peter. „Nebojím.“

Byla jsem z toho zmatená stejně jako Cody. „Proč ne?“

„Protože ta osoba, ať už je to muž nebo žena, je naprostý amatér.“ Peter se podíval na Hugha a na mě. „Co řekl Jerome o Duaneově smrti?“

Usnesla jsem se, že potřebuju drink, a tak jsem projela bar

v kuchyni a nalila si panáka vodky. „Chtěl vědět, jestli jsem to udělala

já.“

Peter to odmávl. „Ne, myslím, co řekl o tom, jak umřel.“

Hugh se zamračil, zjevně se pokoušel poskládat si logicky dohromady jednotlivé dílky. „Řekl, že Duanea našli mrtvého se srdcem probodnutým kůlem.“

„A je to tu. Vidíte?“

Peter nás sledoval s očekáváním. My všichni jsme na něj koukali překvapeně a nechápavě.

„Já to nechápu,“ přiznala jsem nakonec.

Peter si povzdechl a opět se zatvářil otráveně. „Kdybys byla smrtelník, který má polobožskou schopnost zabíjet vampýry, ani

v nejmenším by nezáleželo na tom, jak bys to prováděla. Mohla bys použít pistoli, nůž, svíce, cokoli.kůl vražený do srdce je jen pověra. Když ho vampýrovi vrazí do srdce obyčejný smrtelník, nestane se nic

víc, než že se ten vampýr naštve. Dozvíme se o tom, jen když to

udělá lovec vampýrů, a z toho vznikla ta pověra, ale ve skutečnosti je

to stejné jako s vejcem o rovnodennosti.“

„Cože?“ Hugh vypadal naprosto nechápavě.

Promnula jsem si oči. „Já vím, o čem mluví, i když mě děsí, že

by to tak bylo. Existuje takové městská legenda o tom, že během rovnodennosti se dá vejce postavit na špičku. Někdy to funguje, jindy

ne, ale pravdou je, že téhož výsledku dosáhnete jakýkoli jiný den

v roce. Lidi to ale zkoušejí jen o rovnodennosti, takže si toho každý všímá.“ Podívala jsem se na Petera. „Ty se nám pokoušíš sdělit, že lovec může vampýry zabíjet jakýmkoli způsobem, ale protože se

nejvíc mluví o kůlech, stala se z toho obecně přijímaná metoda… zrušení nesmrtelnosti.“

„Jen v představách lidí,“ opravil mě. „Ve skutečnosti je dost

těžké probodnout někomu srdce. zastřelit ho je mnohem jednodušší.“

„A proto si myslíš, že tenhle lovec je amatér. Protože…“ Cody skončil do ztracena, neboť mu evidentně nešla z hlavy ta analogie

s vejcem.

„Protože každý lovec vampýrů, který ví, oč kráčí, by nikdy kůl nepoužil. Tahle osoba je naprostý nováček.“

„Za prvé: neříkej ‚kdo ví, oč kráčí‘,“ poradila jsem Peterovi. „Zní

to strašně staromódně a ty pak působíš dost letitě. Za druhé: možná

se tenhle lovec snaží působit jako ze staré školy. A i když je nováček, záleží na tom, když se mu podařilo Duanea zabít?“ Peter pokrčil rameny. „Byl to arogantní kretén. Vampýři

dokážou vycítit, když je nablízku lovec. Jelikož tenhle byl navíc nezkušený, měl z toho Duane vyváznout. Byl hloupý.“

Otevřela jsem pusu na protest. Byla bych první, kdo by

souhlasil, že Duane opravdu byl arogantní kretén, ale hloupý nebyl. nesmrtelní by nepřečkali tak dlouho, jak se jim to daří, kdyby si nevypěstovali pořádně know-how a pohotový rozum. Učíme se

rychle.

Na mysl se mi drala další otázka. „Můžou tihle lovci ublížit i jiným nesmrtelným? Nebo jenom vampýrům?“

„Pokud vím, tak jenom vampýrům.“

Něco mi ale na Peterových a Jeromových poznámkách nesedělo. Nevěděla jsem přesně co, a tak jsem si radši nechala svoje pochybnosti pro sebe, zatímco ostatní si dál povídali. Lovec vampýrů přestal být nejžhavějším tématem, jakmile se všichni zklamaně usnesli, že jsem si nikoho nenajala. Cody s Hughem se

spokojili s Peterovou teorií, že lovec amatér nepředstavuje žádnou

hrozbu.

„Vy dva si dávejte pozor,“ varovala jsem vampýry, když se

chystali k odchodu. „Nováček nebo ne, Duane je mrtvý.“

„Ano, mami,“ ušklíbl se Peter s nezájmem a oblékl si kabát. Příkře jsem pohlédla na Lodyho a ten se trochu přikrčil. S ním

bylo lehčí manipulovat než s jeho učitelem. „Budu si dávat pozor, Georgíno.“

„Kdyby se dělo něco divného, zavolej mi.“

přikývl, čímž si od Petera vysloužil další obrácení očí v sloup.

„Jdeme,“ prohlásil starší vampýr. „Seženeme si nějakou večeři.“

Musela jsem se tomu usmát. Většinu lidí by představa vampýrů shánějících si večeři vyděsila, ale já jsem věděla svoje. Peter i Cody nesnášeli lov lidských obětí. Občas to sice dělali, ale jen málokdy u

toho zabíjeli. Většinou si obstarávali obživu u zvláštních řezníků. Stejně jako já na svou pekelnou práci dost kašlali.

„Hughu,“ oslovila jsem příkře skřeta, když se chystal následovat oba vampýry ven. „Na slovíčko, prosím.“

Vampýři ho obdařili soucitnými pohledy, načež odešli. Skřet se ušklíbl, zavřel za nimi dveře a podíval se na mě.

„Hughu, ten klíč jsem ti dala pro případ nouze.“

„Vražda vampýra by se nedala nazvat případem nouze?“

„Myslím to vážně! Už tak je dost zlé, že se sem Jerome

s Carterem můžou kdykoli teleportovat, a ty se ještě ke všemu rozhodneš otevřít můj byl Bohu a celému světu.“

„Nemyslím, že Bůh byl dnes večer pozván.“

„A ještě ke všemu jsi jim musel vykládat o tom mém převleku za démonku.“

„Ale no tak,“ protestoval. „Bylo to příliš dobré, abych si to nechal

jen pro sebe. Navíc jsou to naši kamarádi. Copak na tom tak záleží?“

„Záleží, protože jsi mi slíbil, že to nikomu neřekneš,“ zavrčela jsem. „Co jsi to za kamaráda? To mám za to, že jsem ti včera v noci pomohla?“

„Ježíši, Georgíno. Promiň. Netušil jsem, že si to budeš brát tak osobně.“

Prohrábla jsem si rukou vlasy. „Nejde jenom o tohle. Já

nevím…, celá ta záležitost s Duanem. Přemýšlela jsme nad tím, co

mi řekl Jerome…“

Hugh vyčkával, než si v hlavě srovnám myšlenky. Vycítil, že se chystám něco odhalit. Uvažovala jsem o té noci a prohlížela si

urostlého skřeta vedle sebe. Občas se projevoval stejně hloupě jako vampýři, takže jsem nevěděla, jestli s ním teď můžu mluvit vážně.

„Hughu…, jak poznáš, že démon lže?“

Nastala pauza a pak se tiše rozesmál, když poznal starý vtip.

„Když pohybuje rty.“ Opírali jsme se o kuchyňskou linku a on na mě shlížel ze své výšky. „Proč? Myslíš, že nám Jerome lže?“

„Ano, myslím.“ Následovala další odmlka.

„Řekni mi o tom.“

„Jerome mi radil, abych si dávala pozor, že by mě ten lovec mohl omylem považovat za vampýra.“

„Mně řekl totéž.“

„Ale Peter povídal, že lovec upírů nás zabít nemůže.“

„Už jsi někdy měla srdce probodnuté kůlem? Možná by tě to

nezabilo, ale vsadím se, že by se ti to nelíbilo.“

„To asi ne. Jenže Jerome tvrdí, že lovci vampýrů – nespolčují

se s ostatními svého druhu. Kdyby lovci stopovali jednoho vampýra,

k dalšímu by je to nedovedlo.“

„Jo, ale říkal, že tenhle je nováček.“

„To Jerome neřekl. To je Peterova teorie, která vychází z toho

probodnutí kůlem.“

Hugh zamyšleně zabručel. „Dobře. tak co si myslíš, že se děje?“

„To nevím. Vím jenom, že tyhle historky si vzájemně odporují. A

zdá se mi, že je do toho nějak zapletený Carter, jako by měli

s Jeromem nějaké tajemství. Proč by se o to jinak Carter vůbec

staral? Jeho strana by technicky vzato klidně schvalovala, že někdo likviduje naše lidi.“

„Je to anděl. Neměl by všechny milovat? Dokonce i ty prokleté?

Hlavně když s některými chodí popíjet.“

„Netuším. Neřekli nám úplně všechno… A Jerome mě pořád tak neústupně přesvědčoval, abych si dávala pozor. A tebe zjevně taky.“ Chvilku mlčel a nakonec řekl: „Jsi hezká holka, Georgíno.“

Podivila jsem se. Vážné řeči asi skončily. „Vypil jsi ještě něco

kromě toho piva?“

„A ještě jsem zapomněl,“ pokračoval a mou otázku vůbec nebral na vědomí, „že jsi taky chytrá. V práci se často setkávám

s jednoduššími ženami – paničkami z předměstí, co touží po hladší pleti a větších ňadrech a nezajímá je nic jiného než to, jak vypadají.

Je snadné zapadnout do stereotypu a zapomenout, že za krásnou tvářičkou máš i mozek. Díváš se na věci jinak než my ostatní – jasněji, řekl bych. Máš takové uvažování, při kterém vidíš celkový obraz. Možná je to tvým věkem – bez urážky.“

„Moc jsi pil. Navíc nejsem dost chytrá na to, abych zjistila, co nám Jerome tají. Ledaže… nejsou někde kolem lovci sukub nebo démonů, že ne?“

„Tys někdy o někom takovém slyšela?“

„Ne.“

„Já taky ne. ale o lovcích vampýrů ano a nezávisle na moderní kultuře.“ Hugh se natáhl pro svoje cigarety, ale pak si to rozmyslel.

Asi si vzpomněl, že nejsem nadšená, když se u mě v bytě kouří.

„Nemyslím, že by nás někdo v dohledné době probodl kůlem, pokud

tě tohle trápí.“

„Ale souhlasíš se mnou, že nám Jerome neřekl všechno?“

„A co jiného bys od něj čekala?“

„Asi… Asi půjdu za Erikem.“

„On ještě žije?“

„Pokud vím, tak ano.“

„To je skvělý nápad. Ten toho o nás ví víc než my sami.“

„Dám ti pak vědět, co jsem se dozvěděla.“

„Ne. myslím, že se bez toho obejdu.“

„Fajn. Kam teď vyrážíš,“

„Musím si nadělat přesčas s jednou novou sekretářkou, jestli chápeš, co tím myslím.“ Hugh se usmál – odvažuju se říct až démonsky. „Dvacítka s ňadry, co vzdorují gravitaci. To bych měl vědět, protože jsem je pomáhal dělat.“

Nemohla jsem si pomoct a rozesmála se, přestože tu vládla vážná atmosféra. Stejně jako my ostatní měl i Hugh svou denní

práci, když zrovna neřešil záležitosti zla a chaosu. V tomto případě to

ale spolu souviselo. Hugh je totiž plastický chirurg.

„Tak s tím nemůžu soupeřit.“

„To není pravda. Věda nedokáže duplikovat tvoje prsa.“

„Pochvala od opravdového znalce. Užij si to.“

„Užiju. Opatruj se, zlato.“

„Ty taky.“

Políbil mě na čelo a odešel. Stála jsem tam konečně sama, nepřítomně zírala na dveře a uvažovala, co to celé znamená. Uvědomila jsem si, že to Jerome nejspíš s tím varování přeháněl.

Jak řekl Hugh, o lovci démonů nebo sukub nikdo jaktěživ neslyšel.

Přesto jsem zamkla bezpečností zámek a zastrčila na dveřích řetízek a až pak si šla lehnout. Jsem sice nesmrtelná, ale ne bezstarostná. Aspoň ne u věcí, na kterých záleží

6

DRUHÝ DEN RÁNO jsem se probudila odhodlána zajít za Frikem a zjistit pravdu o lovcích vampýrů. Jenže když jsem si čistila zuby, vzpomněla jsem si na další katastrofu z předchozího dne.

Seth Mortensen.

Zanadávala jsem, dokončila ranní hygienu a vysloužila si nesouhlasný pohled od Aubrey, že jsem to odflákla. Nedokázala jsem odhadnout, jak dlouho bude trvat ta procházka po města se

Sethem. Návštěva Erika asi bude muset počkat do zítřka. Do té doby

ale ten lovec vampýrů, nebo kdo to vlastně je, může udeřit znovu.

Zamířila jsem k Emerald City a pro dnešek jsem si zvolila to nejnepřitažlivější oblečení vůbec. Měla jsem na sobě džíny a rolák a vlasy sepnuté dozadu. Když jsem čekala v kavárně na Setha, přišla

ke mně Paige a byla samý úsměv. „Měla bys mu ukázat Fosterovo a

Pugetovo knihkupectví,“ poradila mi spiklenecky.

Potřebovala jsem se probrat, a tak jsem se napila kávy, kterou

mi právě připravil Bruce, a snažila se nalézt v Paigeině prohlášení

nějakou logiku. Obě tahle knihkupectví pro nás představovala konkurenci, i když ne tu největší. „Tyhle obchody upadají.“

„Přesně tak.“ Usmála se na mě a odhalila své pravidelné bílé

zuby. „Ukaž mu to tam a on se hned přesvědčí, že nejlepší místo na

psaní je tady u nás.“

Zadívala jsem se na ni a nechápala o nic víc. nebo jsem se možná pořád moc zaměstnávala úvahami o Duaneovi. Nestává se každý den, aby zabili nesmrtelnou bytost.

„Proč… proč by psal zrovna tady?“

„Protože rád píše na notebooku v kavárně.“

„Jo, ale žije v Chicagu.“

Paige zavrtěla hlavou. „Už ne. kdes byla včera večer? Stěhuje

se sem, aby to měl blíž ke své rodině.“

Vybavila jsme si, že se Seth zmínil o svém bratrovi, ale nevěnovala jsem tomu moc pozornosti, protože jsem se zabývala spíš svým ponížením. „Kdy?“

„Teď, pokud vím. Proto tady měl poslední zastávku na turné. Bydlí u bratra, ale co nejdřív si chce najít něco svého.“ Naklonila se

ke mně a oči se jí zaleskly jako šelmě. „Georgíno, kdyby k nám pravidelně chodil slavný spisovatel, prospělo by to naší pověsti.“

V tuto chvíli mi ale bylo úplně jedno, kde bude Seth psát. Děsilo mě, že v dohledné době neopustí naše časové pásmo a neocitne se

v jiném, kde by na mě zapomněl a každý bychom si žili svůj život. Takhle ho teď můžu denně potkávat. Doslova, pokud se Paigeino přání uskuteční.

„Nebude ho to rušit při psaní, když budou všichni vědět, že chodí právě sem? Nebudou ho obtěžovat fanoušci?“

„Nedopustíme, aby se z toho pro něj stal problém. Vytěžíme

z toho maximum a budeme respektovat jeho soukromí. Teď ticho, už jde.“

Napila jsem se kávy a pořád se divila, jakým stylem funguje Paigeino uvažování. Dokázala by vymyslet nápady na propagaci, které by mi v životě nepřišly na mysl. Warren investuje do našeho

podniku kapitál, ale právě díky Paigeinu geniálnímu reklamnímu duchu jsme tolik úspěšní.

„Dobré ráno,“ pozdravil nás Seth, když došel ke stolu. Měl na

sobě džíny, tričko Def Leopard a hnědou manšestrovou budnu. Jeho vlasy mě nepřesvědčily o tom, že se dnes ráno česal.

Paige na mě upřela pohled a já si povzdechla. „Tak jdeme.“ Seth mě tiše následoval ven a trapné napětí mezi námi

vzrůstalo, až vytvořilo jakousi neprostupnou bariéru. Nedíval se na

mě a já se nedívala na něho. Vyšli jsme ven na Queen Anne Avenue

a já si uvědomila, že nemám žádný plán.

„Kde začít? Na rozdíl od starověké Galie se Seattle nedělí jen

na tři části.“

Ten vtip byl spíš pro mě, ale přesto se Seth rozesmál. „Seattle penisula cast,“ poznamenal.

„Ne tak docela. Navíc to napsal Beda Ctihodný, ne Ceasar.“

„Já vím. Ale latinsky moc neumím.“ Obdařil mě zasněným úsměvem, což už mi u něj začínalo připadat typické. „Vy ano?“

„Dost.“ Uvažovala jsem, jak by asi reagoval, kdybych se mu

zmínila, jak jsem ovlivnila různé dialekty latiny v rozličných obdobích Říše římské. Moji povrchní odpověď si jistě musel vyložit jako nedostatek zájmu, protože se zadíval jinam a zavládlo další mlčení.

„Chcete vidět něco konkrétního?“

„Ani ne.“

Ani ne. Dobře. Fajn. Čím dřív s tím začneme, tím dřív skončíme

a já budu moct zajít za Erikem.

„Pojďte za mnou.“

Nasedli jsme do auta a vyjeli. Doufala jsem, že se přirozeně rozproudí nějaká smysluplná konverzace, přestože jsme včera

nezačali právě nejlépe. Jak jsme ale pokračovali v jízdě, bylo čím dál zřejmější, že Seth nejeví o rozhovor žádný zájem. Vybavila jsem si,

jak byl včera před lidmi nervózní, a dokonce i před několika málo zaměstnanci knihkupectví. Tenhle chlápek má jistě hezkou řádku sociálních fobií, ale během našeho předchozího flirtování se je snažil

skrýt. Pak jsem ale aktivitu převzala já, což ho bezpochyby k smrt Ivy

a zničilo jakýkoli pokrok, který udělal.

Možná kdybych se trefila do nějakého tématu, které ho zajímá, třeba by se rozpovídal a vrátil se k našemu předchozímu vztahu – platonickému, samozřejmě. Pokusila jsem se vydolovat z hlavy své hlubokomyslné dotazy, které jsem mu včera chtěla položit. A opět

jsem si na nic nevzpomněla, a tak jsem přišla s něčím obyčejným.

„Takže váš brát tady bydlí?“

„Jo.“

„Ve které části města?“

„Lake Forest Park.“

„To je hezká čtvrť. Chcete si hledat byt taky tam?“

„Nejspíš ne.“

„Tak vás napadá jiná čtvrť.“

„Ani ne.“

Fajn, tak tohle nikam nevede. Dopalovalo mě, jak takový mistr psaného slova může být tak málomluvný. Nakonec jsem se usnesla vzdát pokusy o navázání rozhovoru. Vyžadovalo příliš práce ho

zapojit. Takže jsem mluvila sama pro sebe a ukazovala mu všechna populární místa – Pioneer Square, Pike Place Market, Remont Troll. Ukázala jsem mu dokonce i naši chatrnější konkurenci, jak mi

poradila Paige. Okolí Space Needle jsem téměř pominula, protože to bezpochyby viděl z okna Emerald City, a kdyby toužil po skutečném turistickém zážitku, koupil by si do toho mrakodrapu za přemrštěnou cenu vstupenku.

Na oběd jsme zašli do Univerzitní čtvrt. Do mé oblíbené vietnamské restaurace mě následoval bez protestů i bez komentářů. Jestli jsme v tichosti a já si aspoň dopřála pauzu od mluvení. Oba

jsme si dali nudle a při jídle jsme koukali z okna na hemžení studentů

a aut.

„To je dobré.“

To byla od Setha neuvěřitelný proslov, takže jsem při zvuku jeho hlasu málem nadskočila leknutím.

„Jo. Sice to tady nevypadá nic moc, ale vaří tu dobře.“

„Ne, myslel jsem venku. Tady ta čtvrť.“

Podívala jsem se směrem, kterým ukazoval, na cestu

k univerzitě. Nejdřív jsem neviděla nic víc než nabručené studenty

s batohy na zádech. Pak jsem si ale začala všímat dalších malých restaurací nabízejících speciality, kaváren a zaprášených

antikvariátů. Byla to různorodá směsice, tak trochu ušmudlaná, ale tohle místo mělo co nabídnout podivínským intelektuálním typům – dokonce i slavným introvertním spisovatelům.

Podívala jsem se na Setha a on na mě pohlédl s očekáváním.

To byl náš první přímý oční kontakt za celý den.

„Jsou tady v okolí nějaké možnosti bydlení?“

„Jistě. Pokud chcete sdílet dům s osmnáctiletými studenty.“ Odmlčela jsem se a pomyslela si, že tahle možnost nemusí být pro chlapa zase tak špatná. „Kdybyste chtěl něco pořádného, stálo by to hodně peněz. Ale s Cadyovou a O´Neillem to asi pro vás

nepředstavuje problém, co? Můžeme se tady projet po okolí a vy se

tu porozhlédnete, jestli chcete.“

„Možná. Ale nejdřív bych se chtěl podívat támhle.“ Ukázal přes ulici na jeden ošumělý antikvariát. „Teda pokud vám to nevadí.“

„Tak jdeme.“

Miluju staré antikvariáty, ale kdykoli do nějaké vkročím, připadám si trochu provinile. Jako bych zahýbala. Koneckonců se

mezi knihami pohybuju pořád. Můžu sehnat skoro jakoukoli knihu, a novou. Připadalo mi špatné nalézat zvrácené potěšení ve starých knihách, ve vůni letitého papíru a prachu. Takovéhle sbírky

vědomostí, leckdy hodně staré, mi pokaždé připomenou, kolik let už jsem na zemi prožila a co všechno jsem viděla. To ve mně vyvolává vlnu nostalgie. Když prožívám tyhle emoce, připadám si stará i mladá

zároveň. Knihy strnou, ale já ne.

Když jsme vešli dovnitř, z pultu na nás zamrkala šedá kočka a začala se protahovat. Pohladila jsem ji po zádech a pozdravila muže

za ní. ten k nám jen krátce vzhlédl od třídění knih, usmál se a zase

se vrátil ke své práci. Seth se rozhlížel po regálech před námi a po tváři se mu rozléval výraz rozkoše. Okamžitě se na knihy vrhl.

Vydala jsem se do oddělení naučné literatury, kde jsem si

chtěla prohlédnout kuchařky. Celý život jsem vařila bez mikrovlnek a moderních přístrojů, takže jsem se usnesla, že je nevyšší čas, abych

se svými kulinářskými dovednostmi pokročila do jednadvacátého století.

Zabrala jsem se do knihy o řecké kuchyni, plné barevných obrázků. Asi po půlhodině jsem se od ní odtrhla a rozhlížela se po Sethovi. Objevila jsem ho v oddělení dětské literatury, kde klečel vedle hlady knih a byl zcela zabrán do čtení.

Dřepla jsem si vedle něj. „Co hledáte?“

Trochu sebou trhl, jak ho moje blízkost překvapila. Odlepil zrak

od stránky a zadíval se na mě. Z takové blízkosti jsem si všimla, že

jeho oči jsou krásně zlatě jantarové a že má dlouhé řasy, které by mu leckterá dívka mohla závidět.

„Pohádky Andrewa Langa.“ Držel v ruce paperback nazvaný

Modrá kniha pohádek. Vedle něj na hromad ležela další kniha

s názvem Oranžová kniha pohádek. Zbytek už jsem si dokázala domysle. Seth přímo zářil radostí, až z toho úplně zapomněl na svou zamlklost. „Dotisky z šedesátých let. Nejsou tak cenné jako třeba ty

z devatenáctého století, ale tyhle měl můj táta a předčítal nám z nich.

Ale měl jich jen pár, tady mají celou sérii. Koupím je a budu z nich

předčítat svým neteřím.“

Začala jsem listovat Červenou knihou pohádek a spoustu

pohádek jsem poznávala. O jiných jsem netušila, že se stále ještě vyprávějí. Otočila jsem knihu ap odívala se na zadní stranu na cenu,

ale žádnou jsem tam nenašla. „Kolik stojí?“

Seth ukázal na cedulku u regálu, z něhož knihy vyndal.

„Je to rozumné?“ zeptala jsem se.

„Ta cena je trošku přehnaná, ale mně to za to stojí. Koupím si

je všechny najednou.“

„Ani náhodou.“ Vzala jsem pár těch knížek a zvedla se.

„Přesvědčíme ho, aby šel dolů.“

„Kam dolů?“

„S cenou.“

Seth se tvářil pochybovačně, ale s prodavačem to bylo snadné. Většina mužů nakonec ustoupí před atraktivní charismatickou ženou

– natožpak před sukubo, z níž stále vyzařují zbytky nasáté životní síly. A navíc handlovat jsem se naučila, už když mě matka chovala

jako dítě. Ten muž za pultem nedostal vůbec šanci. Když jsem s ním skončila, se šťastným výrazem snížil cenu o pětadvacet procent a

ještě mi k tomu přihodil kuchařku zdarma.

Když jsem šli s nářučí plnou knih k autu, Seth se na mě díval

s úžasem. „Jak jste to udělala? Nic podobného jsem nikdy neviděl.“

„Mám praxi.“ Mlhavá odpověď v jeho stylu.

„Díky. Kéž bych vám mohl tu laskavost nějak oplatit.“

„S tím se netrapte -, ale vlastně můžete. Vadilo by vám,

kdybyste se mnou zašel něco vyřídit? Je to taky knihkupectví, i když dost příšerné.“

„Jak příšerné?“

Za pět minut už jsme byli na cestě za mým starým kamarádem

Erikem Lancasterem. Erik se usadil v Seattlu dávno přede mnou a

pro všechny nesmrtelné v okolí byl dobře známou postavičkou. Rozuměl mytologii a všemu nadpřirozenému, takže by skvělým

zdrojem informací o paranormálních jevech. Pokud si vůbec všiml, že někteří z jeho přátel nestárnou, moudře na to nikdy neupozorňoval.

Jediné, co mě na návštěvě u Erika rozčilovalo, bylo, že se muselo jít do knihkupectví Krystal Starz – a to byl ukázkový příklad

toho, jak se duchovní směr New Age může zvrhnout. Nepochybovala

jsem, že když v osmdesátých letech knihkupectví otevřeli, bylo to

s dobrými úmysly. Teď ale oplývalo haldami nejkřiklavějšího a nejkomerčnějšího zboží, u kterého triumfovala kovost nad duchovní hodnotou. Odhaldovala jsem, že Erik je nám jediným zaměstnancem, který se upřímně zajímá o esoterické záležitosti. Jeho nejlepší

spolupracovníci byli prostě jen lhostejní, ti nejhorší zase fanatici a podřadní umělci.

Zastavili jsme na parkovišti před obchodem, kde mě okamžitě

překvapilo množství aut. Kdyby bylo tolik lidí v Emerald City, naznačovalo by to, že se tam koná nějaká autogramiáda, ale taková událost uprostřed pracovního dne se mi zdála krajně podivná.

Když jsme vstoupili do obchodu, ovanula nás vůně vonných tyčinek. Seth se tvářil stejně překvapeně jako já, že je tu takové množství lidí. „Chvilku mi to zabere,“ pověděla jsem mu. „Zatím se tu porozhlédněte. Ne že by tu toho bylo mnoho k vidění.“

Odešel a já upřela svou pozornost na mladíka s jasnýma očima, který stál u dveří a usměrňoval dav. „Přišla jste na shromáždění?“

„Ani ne,“ odpověděla jsem mu. „Hledám Erika.“

„Jakého Erika?“

„Lancastera. Takový starší Afroameričan. Pracuje tady.“

Mladý muž zavrtěl hlavou. „Tady žádný Erik není. Aspoň co tady pracuju, na žádného jsem tu nenarazil.“ Mluvil, jako by celý obchod založil.

„Jak dlouho tady pracujete?“

„Dva měsíce.“

Obrátila jsem oči v sloup. Tomu se říká veterán. „Máte tady nějakého vedoucího, se kterým bych si mohla promluvit?“

„No, je tady Helena, ale ta musí… Aha, tady je.“ Ukázal na opačnou stranu obchodu, kde se zrovna objevila žena, o níž se zmínil.

Aha, jistě, Helena. Už jsem se s ní setkala. Ve dveřích označených nápisem SPOLEČENSKÁ MÍSTNOST postávala světlovlasá žena ověšená křišťály a amulety. Přes útlá ramena měla přehozený jasně modrý šál. Jako pokaždé jsem uvažovala, jak asi

může být stará. Vypadala, že je jí lehce přes třicet, ale podle jejího vystupování jsem usuzovala, že bude asi starší. Možná má za sebou

spoustu plastických operací. To by na ní docela sedělo, protože byla celá taková vyumělkovaná.

„Jsou tu všichni?“ dotázala se hlasem, který měl působit jako

šepot, ale byl dost hlasitý. „Je načase začít.“

Asi třicetihlavý dav se začal hrnout do společenské místnosti. Následovala jsem je. někteří lidé se svým stylem Heleně podobali –

byli oblečení buď celí v černém, nebo naopak v zářivých barvách, ověšení křišťály, pentagramy a dalšími symboly. Jiní vypadali úplně obyčejně, asi jako já v práci.

Helena nás se strnulý falešným úsměvem ve tváří pozvala dál

do místnosti a přitom mumlala: „Vítejte, vítejte. Vnímejte tu energii.“ Když jsem procházela kolem ní, úsměv se jí zadrhl na rtech. „Vás znám.“

„Ano.“

To už ji úsměv přešel úplně. „Vy pracujete v tom velkém komerčním knihkupectví.“ Několik lidí se zastavilo a zaposlouchalo

do našeho rozhovoru. Když jsem tu byla posledně, nazvala jsem ji pokrytcem prodávajícím brak a nesmysly.

Ve srovnání s jistými národními řetězce se Emerald City jen těžko dá označit za komerci. Přesto jsem pokrčila rameny, jako že beru na vědomí. „Jo, co můžu říct jiného, než že jsme součástí

problémů korporátní Ameriky. Každopádně ale prodáváme všechny

knihy a tarotové karty, které nabízíte i vy. A to často se slevou, pokud

je někdo členem klubu čtenářů Emerald City.“ To poslední jsem hlasitě zdůraznila. Reklama nikdy není na škodu.

Helena už se dávno neusmívala. Drsně se zeptala: „Můžu pro vás něco udělat?“

„Hledám Erika.“

„Erik už tu nepracuje.“

„Kam odešel?“

„To vám nejsem oprávněna sdělit.“

„Proč? Bojíte se, že půjdu nakupovat jinam? Věřte mi, že nikdy nehrozilo, že bych tu něco koupila.“

Dotkla se prsty čela a vážně si mě prohlížela, div přitom nešilhala. „Ve vaší auře cítím hodně temnoty. Černé a červené.“

Zvýšila hlas, aby upoutala pozornost svých poskoků. „Velice by vám

prospěla očistná kúra. Kouřový nebo jiný křemen by také mohl pomoct. Prodáváme jich tady spoustu a jakýkoli z nich vám auru prosvětlí.“

Neodolala jsem a ušklíbla se. V aury věřím a vím, že jsou dokonale skutečné .taky vím, že moje aura se ani v nejmenším nepodobá aurám smrtelníků. A jsem si jistá, že někdo jako Helena

není v žádném případě schopen ji vidět. Člověk obdařený schopností vnímat takové věci by jistě poznal, že v místnosti plné lidí jsem

jediná, u koho se aura nedá rozeznat. Byla by neviditelná pro

všechny kromě takových bytostí, jako je třeba Jerome nebo Carter, i když nadaný smrtelník by možná zaznamenal její sílu a zpozorněl by.

Erik k takovým smrtelníkům patřil, a proto se mnou vždycky jednal

s ohromnou úctou. Helena nikoli.

„Páni,“ prohlásila jsem skřípavým hlasem. „Nemůžu uvěřit, že

tohle všechno vydedukujete bez vašeho speciálního aparátu.“ Krystal Starz hrdě nabízel foťáky na aury za 9,95 dolaru. „Dlužím vám teď něco?“

Odfrkla. „Abych viděla aury, nepotřebuju fotoaparát. Jsem duchovní vůdkyně. A krom toho duchové, kteří se tu sešli na dnešní shromáždění, mi toho o vás pověděli dost.“

Usmívala jsem se čím dál víc. „Copak vám řekli?“ S duchy a dalšími nehmotnými bytostmi jsem během svého dlouhého života do kontaktu moc nepřišla, ale kdyby se tu nějaký objevil, zcela jistě bych

to poznala.

Zavřela oči, opět si přiložila ruce k čelu a zamračila se, až se jí

objevily v obličeji vrásky. Přihlížející ji s úžasem pozorovali.

„Říkají mi, co vás nejvíc trápí. Že vás nerozhodnost a jednotvárnost ve vašem životě nutí kolem sebe kopat. Dokud budete

dál kráčet po cestě temnoty a nedůvěry, nikdy nenaleznete klid ani světlo.“ Otevřela své modré oči a tvářila se, že je ještě mimo z té své

nadpozemské extáze. „Chtějí, abyste se k nám připojila. Posaďte se

do našeho kruhu a vnímejte jejich léčivou energii. Duchové vám pomůžou k lepšímu životu.“

„Jako pomohli vám dostat se z pornografického průmyslu?“ Zarazila se, zbledla a já si v tu chvíli připadala skoro až trapně.

V naší komunitě nesmrtelných se nepovídá jen o takových znalcích, jako je Erik. Jsme dobře obeznámeni i s šílenci, jako je Helena.

Někdo, kdo byl patrně jejím fandou, když ještě hrála v pornofilmech,

nám to na ni prozradil.

„Nevím, na co narážíte,“ vypravila ze sebe nakonec a měla co dělat, aby si před svými svěřenci zachovala tvář.

„Moje chyba. Připomínáte mi jednu postavu jménem Lízalka

Sténavá. A po těch krystalech přejíždíte rukou, jako ona přejížděla po…, no, to si domyslíte.“

„Mýlíte se,“ prohlásila Helena roztřeseným hlasem. „Erik už tady nepracuje. A teď prosím odejděte.“

Už se mi drala na rty další poznámka, jenže vtom jsem za ní zahlédla Setha. Došel až na kraj toho zástupu a sledoval dění spolu

s ostatními. Když jsem ho tam viděla, náhle jsem si připadala hloupě,

že tak laciným způsobem Helenu ponižuju. Bylo mi trapně, ale pořád jsem držela hlavu hrdě vztyčenou. Odpustila jsem si další poznámky

a odkráčela. Seth se mnou srovnal krok.

„Nechte mě hádat,“ řekla jsem suše. „Někteří lidé příběhy píší,

zatímco jiní je prožívají.“

„Myslím, že si nemůžete pomoct a vyvoláte rozruch, kamkoli vkročíte.“

Myslela jsem, že to byl sarkasmus. Ale když jsem se na něj podívala a spatřila jeho upřímný výraz, nebylo v něm po kárání ani ironii sebemenší stopy. Jeho upřímnost byla tak nečekaná, že jsem trochu zaškobrtla, protože jsem věnovala víc pozornosti jemu než

podlaze v knihkupectví. Ale vyrovnala jsem to téměř okamžitě. Svou pověst ladné bytosti jsem si nevysloužila pro nic za nic. Seth se mě ovšem instinktivně pokusil podepřít.

A jak jsem mě dotkl, náhle jsem pocítila něco… Podobalo se to těm pocitům, jako když jsme se dotkli v knihkupectví v uličce u map. Nebo pocitům naplnění, které prožívám při četbě jeho knih. Byl to

krátký a prchavý okamžik, jako by se možná ani vůbec nestal. Seth vypadal stejně překvapeně jako já. opatrně a skoro až váhavě mě pustil. Po chvilce se za mnou ozval hlas, který kouzlo toho okamžiku

přerušil definitivně.

„Promiňte?“ Ohlédla jsem se a spatřila štíhlou puberťačku

s okudlanými zrzavými vlasy a piercingem po celým uších. „Hledala jste Erika, že jo?“

„Jo…“

„Můžu vám říct, kde ho najdete. Odešel odtud asi před pěti

měsíci a otevřel si vlastní obchod. Je to v Lake City… Jméno už jsem zapomněla. Jsou tam poblíž semafory, potraviny a velká mexická restaurace…“

Přikývla jsem. „Tam to znám. To najdu. Díky.“ Zvědavě jsem se

na ni zadívala. „Vy tady pracujete?“

„Jo. Erik byl super, takže mu přeju, že odtud vypadl a pracuje jinde. Chtěla jsem odejít sním, ale nikoho nepotřeboval, takže tady musím trčet s tím pakem.“ Mávla palcem směrem k Heleně.

Tahle dívka působila na rozdíl od ostatních zdejších

zaměstnanců normálně a prakticky. Teď jsem si vybavila, že jsem ji

v obchodě zahlédla pomáhat zákazníkům. „Tak proč tady pracujete, když se vám tu nelíbí?“

„Nevím. Mám ráda knihy a potřebuju peníze.“

zalovila jsem v kabelce a hledala vizitku, které téměř nerozdávám. „Tady. Jestli chcete novou práci, můžeme si někdy popovídat.“

Vzala si ode mě vizitku, přečetla ji a zatvářila se překvapeně.

„Díky…“

„Já děkuju za info o Erikovi.“

Zamyslela jsem se a vytáhla ještě jednu vizitku. „Jestli máte kamarádku nebo víte o někom, kdo tady pracuje a je jako vy, dejte

mu to.“

„Je to legální?“ podivil se Seth po chvíli.

„Netuším. Ale v Emerald City nám chybí personál.“

Předpokládala jsem, že specializovaný Erikův obchod už bude touhle dobou nejspíš zavřený, a tak jsme zamířili k Lake Forest Park, abych Setha odvezla k jeho bratrovi. Přiznávám, že se mi ulevilo. Přítomnost mého hrdiny pro mě už byla vyčerpávající, a to se ani nezmiňuju o tom, že při každé interakci jsme se zmítali ode zdi ke

zdi. Nejspíš pro mě bude bezpečnější, když náš vztah omezím pouze

na četbu jeho knih.

Vysadila jsem ho před hezkým domem na předměstí, na jehož zahradě bylo plno prolézaček a dětských hraček. Zklamalo mě, že

jsem tam nezahlédla žádné děti. Seth si posbíral svou hromadu knih, obdařil mě plachý úsměvem, poděkoval a po chvíli zmizel v hloubi

domu. Už jsem byla skoro zpátky na Queen Anne, když mi došlo, že jsme mu zapomněla říct o svou Glasgowskou dohodu.

Sotva jsem vešla do domu, kde bydlím vrátný mě okamžitě zastavil. „Slečno Kincaidová?“

Došla jsem k němu a on mi padal vázu květin. Některé byly purpurové, další v různých odstínech růžové. „Ty pro vás dneska přišly.“

S radostí jsem kytici přijala a nadechla se vůně růží, kosatců a lililí. Nebyla u nich žádná cedulka. Typické. „Kdo je přinesl?“

Ukázal kamsi za mě. „Tamhleten pán.“

7

OTOČILA JSEM SE a uviděla Romana, jak sedí v rohu v malé hale. V tmavozeleném roláku a s tmavými vlasy sčesanými dozadu vypadal vskutku impozantně. Usmál se na mě a já došla k němu

sedla si vedle něj.

„Ježíši, ty mě opravdu sleduješ.“

„Ale no tak. nebuď tolik domýšlivá. Přišel jsem si jen pro svůj kabát.“

„Aha.“ Začervenala jsem a náhle si připadala hloupě. „Jak dlouho tu čekáš?“

„Moc dlouho ne. vlastně jsem nejdřív zkoušel, jestli tě

nezastihnu v knihkupectví, protože jsem se domníval, že to nebude působit, jako že tě sleduju.“

„Dneska mám volno.“ Podívala jsem se na pestrobarevnou

kytici ve svých rukou. „Díky za ty kytky. Tos nemusel, kabát bych ti vrátila i tak.“

Roman pokrčil rameny. Pohled jeho modrozelených očí mě úplně odzbrojoval. „To je fakt, ale myslel jsem, že by tě mohly přesvědčit, abys se mnou zašla někam na drink.“

Takže měl postranní úmysly. „Už to nezkoušej.“

„Hele, jestli ses tomu chtěla vyhnout, tak jsi mě neměla včera večer nalákat. Teď už je pozdě. Takže se můžeš vyhnout leda bolestnému protahování a rychle si to odbýt. Bude to něco jako

stržení náplasti. Nebo uříznutí nohy.“

„Páni. Kdo říká, že ze světa zmizela romantika? Přestože jsem odpověděla sarkasticky, Roman mi připadal jako vítaná změna na

tom utrpení se Sethem.

„Takže co?“ Zavelel generál konečně k ústupu? Vybojovalas

úctyhodnou bitvu, než jsi mě nalákala až sem.“

„Já nevím. To ty ses tu objevil. Já tě zjevně vůbec lákat nemusela.“ Nic neříkal, jen čekal na odpověď. Přestala jsem se usmívat. Povzdechla jsem si, zadívala se na něj a snažila se odhalit jeho pravou motivaci. „Romane, působíš jako fajn chlap a tak

vůbec…“

Zaúpěl. „Ne. S tímhle na mě nechoď. To není nikdy dobré znamení, když žena řekne ‚jsi fajn chlap‘. Znamená to, že se tě chce zbavit.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Jenom teď nemám zájem o vážný vztah,

to je všechno.“

„No teda – vážný vztah. Zpomal, sestřičko. Nežádám tě o ruku. Jenom bych si s tebou rád občas někam vyrazil – třeba do kina, na večeři, na drink. Polibek na rozloučenou a byl bych šťastný. Sakra,

jestli tě i tohle děsí, tak si můžeme třeba je potřást rukama.“

Zaklonila jsem hlavu a opřela si ji o zeď. Chvilku jsme tam jen

tak seděli a zvažovali možnosti. Věděla jsem, že je úplně normální, aby šel muž se ženou na rande, aniž by se spolu automaticky

vyspali, ale moje rande obvykle vypadala jinak. Instinkty mi velely

sex vyhledávat, a když jsem se teď na Romana dívala, uvědomovala jsem si, že ta touha by mohla být dost silná i bez sukubí potřeby

ukojit hlad. Líbilo se mi, jak vypadá, jak se obléká, jak voní. A hlavně

se mi zamlouval ten jeho šílený pokus o balení. Bohužel v sobě ale nedokážu vypnout destruktivní schopnost absorpce energie, i když bych chtěla. Dělám to mimovolně a s ním by to pravděpodobně bylo ještě silnější než jindy. Dokonce i ten polibek, o němž žertoval, by ho

připravil o kus životní síly.

„Nic o tobě nevím,“ řekla jsem nakonec, když mi došlo, že už mlčím dost dlouho.

Líně se usmál. „A co chceš vědět?“

„No… já nevím. Co rád děláš? Máš vůbec práci? Musíš asi mít dost volnou pracovní dobu, když mě dokážeš pořád sledovat.“

„Pořád, jo? už zase si moc domýšlíš. Ale jo, mám práci. Učím lingvistiku na univerzitě. Dneska jsem skončil dřív a známkování a tyhle věci si nechám na později.“

„Dobře. Tvoje příjmení?“

„Smith.“

„Ani náhodou.“

„Náhodou.“

„To se vůbec nehodí k vévodovi Romanovi.“ Snažila jsme se vymyslet další otázku, abych o něm něco zjistila. „Jak dlouho žiješ

v Seattlu?“

„Pár let.“

„Zájmy?“

„Nějaké mám.“ Odmlčel se, a když ode mě neuslyšel další dotaz, kývl na mě. „Ještě něco chceš vědět? Mám třeba vyhrabat

svoje hodnocení z univerzity? Nebo chceš úplný životopis a údaje o

tom, odkud pocházím?“

Mávla jsem rukou. „Pro takovou záplavu informací nemám využití. Chci vědět jen to pravdu důležité.“

„Jako třeba?“

„Třeba… co je tvoje oblíbená píseň?“

ta otázka ho zjevně zaskočila, ale rychle se vzpamatoval, stejně jako včera večer. To se mi líbilo. „Druhá půlka Abbey Road od

Beatles.“

„Druhá půlka Abbey Road?“

„Jo, je tam spousta písniček, ale tak nějak splývají do jedné…“ Umlčela jsem ho rychlým gestem. „Jasně, jasně. To album

znám.“

„Takže?“

„Takže je to dost dobrá odpověď.“ Utáhla jsem si culík a uvažovala, jak si s touhle situací poradit. Skoro mě dostal. „Já… Ne.

Promiň. Nemůžu. Je to moc složité. Dokonce i jedno rande. Pak to vyústí ve druhé, pak v další a pak…“

„Ty vážně hodně předbíháš. Co kdybych ti dal supertajný

skautský slib, že po jednom rande už tě víckrát nebudu otravovat?“

„Na to bys přistoupil?“ dotázala jsem se skepticky.

„Jistě, pokud právě tohle chceš. Ale určitě si to rozmyslíš, až se mnou strávíš večer.“

Sugestivní tón jeho hlasu na mě zapůsobil a pocítila jsem

šimrání v žaludku, což bylo něco, co jsem nezažila už hodně dlouho.

Než jsem to dokázala zpracovat, zazvonil mi mobil.

„Promiň,“ omluvila jsem se a vylovila telefon z kabelky.

Podívala jsem se na displej a zjistila, že mi volá Cody. „Jo?“

„Ahoj, Georgíno. Dneska v noci se stalo něco podivného…“

bože! to může znamenat cokoli, počínaje další vraždou a konče tím, že si Peter oholil hlavu. „Vydrž chvilku.“

Zvedla jsem se a pohlédla na Romana, při čemž jsem balancovala v ruce s vázou. Taky vstal a zatvářil se starostlivě. „Je všechno v pořádku?“

„Jo, teda ne. Totiž nevím. Hele, Romana, musím jít nahoru a vyřídit si tenhle hovor. Děkuju za ty kytky, ale teď s tebou nemůžu nikam jít. Omlouvám se. není to tvoje chyba, to já. opravdu.“

Udělal několik kroků směrem ke mně, ale já už se vydala

k bytu. „Počkej.“ Z kapsy vylovil propisku a kousek papírku. Něco na

něj ve spěchu naškrábal a podal mi ho. Podívala jsem se a uviděla telefonní číslo.

„Kdyby sis to rozmyslela.“

„Nerozmyslím.“

Usmál se, naklonil hlavu na stranu a odešel ven. Sledovala jsem ho jen chvilku a pak jsme zamířila ke schodům. Už jsem se nemohla dočkat, co mi Cody poví za novinku. Doma jsem odložila

vázu na kuchyňskou linku a dala si telefon zase k uchu.

„Jsi tam?“

„Jo. Kdo je Roman a proč jsi na něj použila tu otřepanou frázi,

že to není jeho chyba?“

„To je jedno. Co se děje? Umřel někdo?“

„Ne… ne. Jde jenom o to, že se něco stalo a Peter to nepovažuje za nic významného. Hugh říkal, že si myslíš, že se tu děje něco víc, než nám bylo řečeno.“

„Pověz mi, co se stalo.“

„Myslím, že nás včera v noci někdo sledoval.“

Cody mi popsal, jak chvilku poté, co ode mě včera odešli,

zaslechli s Peterem na ulici za sebou kroky. Kdykoli se ohlédli, nikdo

tam nebyl. Peter to odmávl, jelikož nevycítili přítomnost nikoho jiného.

„Možná neumíte vycítit přítomnost lovce vampýrů.“

„Každopádně bych cítil aspoň něco. A Peter určitě taky. Možná

má pravdu a mně se to jen zdálo. Nebo to byl možná obyčejný smrtelník, co nás chtěl přepadnou nebo tak něco.“

O tom jsem pochybovala. Smrtelníky neumíme vycítit stejným způsobem jako nesmrtelné, nicméně člověk by měl pořádný problém, aby dokázal nepozorovaně stopovat vampýra.

„Díky, žes mi to řekl. Udělal jsi dobře.“

„Co mám teď dělat?“

Jak jsem uvažovala o nějaké pochybné existenci sledující

Petera a lodyho, zmocnil se mě podivný pocit podobný úzkosti.

Jakkoli byli ti dva neschopní, měla jsem je ráda. Byli mi tak blízcí, že jsem je považovala skoro za rodinu. Nemohla jsem dopustit, aby se

jim něco stalo.

„Co říkal Jerome? Dávejte si pozor. Držte se s ostatními. Kdyby

se něco seběhlo, okamžitě mi dejte vědět.“

„A co ty?“

Pomyslela jsem na Erika. „Jednou provždy tuhle záležitost vyjasním.

8

KDYŽ JSEM DRUHÝ DEN RÁNO přišla do práce, Paige byla

samý úsměv.

„Hezká práce se Sethem Mortensenem,“ pochválila mě a vzhlédla od pečlivě urovnaného štosu papírů na svém stole. Stůl, který jsem v zadní kanceláři sdílela s Dougem, vypadal jako po apokalyptickém výbuchu.

„Jak to?“

„Přesvědčilas ho, aby psal tady.“

Zamrkala jsem. zašli jsme sice do Univerzitní čtvrti a Krystal

Starz, ale ani slovem jsem se nezmínila, že by Seth měl chodit psát

k nám. „Co?“

„Právě jsem ho viděla nahoře v kavárně. Říkal, že včerejšek byl báječný.“

Naprosto vyvedená z míry jsem vyšla z její kanceláře a uvažovala, jestli mi snad včera něco neuniklo. Včerejšek mi tedy bůhvíjak úžasný nepřipadal a předpokládala jsem, že Setha mohlo potěšit jen to, že jsem mu domluvila slevu na knihy. stalo se snad ještě něco pozoruhodného?

Nechtíc jsem si vzpomněla, jak jsme se se Sethem dotkli

rukama a jak to ve mně vyvolalo známou šokovou vlnu. Ne, to přece nemohlo nic znamenat. To jsem si jenom představovala.

Zašla jsem si nahoru do kavárny pro svoje moka, celá zmatená.

A opravdu – Seth tam seděl v rohu s notebookem před sebou. Vypadala skoro stejně jako včera, až na to, že dnes měl tričko

s obrázkem Elma ze Sezamové ulice. Prsty se mu zběsile míhaly po klávesnici a oči upíral na monitor.

„Zdravím,“ řekla jsem mu.

„Taky zdravím.“

Nic víc už neřekl. Dokonce ani nevzhlédl.

„Pracujete?“

„Ano.“

Čekala jsem, že to víc rozvede, ale nestalo se. tak jsem pokračovala.

„Ehm, Paige mi řekla, že se sem stěhujete.“

Neodpověděl. Ani jsem nevěděla, jestli mě vůbec slyšel. Náhle vzhlédl a pronikavým pohledem se na mě zadíval. „Byla jste někdy

v Texasu?“

To mě zaskočilo. „Jistě. Kterou část myslíte?“

„Austin. Potřebuju se dozvědět, jaké je tam počasí.“

„Kdy? Touhle roční dobou?“

„Ne…, spíš na jaře nebo začátkem léta.“

Zamyslela jsem se. „Horko. Prší tam a jsou tam bouřky. Vlhko. Víte, že je to na okraji trasy, kterou se pohybují tornáda?“

„Aha.“ Seth se zamyslel, načež přikývl a obrátil svou pozornost

zase k počítači. „To se bude Cadyové líbit. Díky.“

Chvilku mi trvalo, než mi došlo, že tím míní svou knižní

postavu. Nina Cadyová byla proslulá tím, že nesnáší ošklivé počasí.

V tu chvíli jsem sebou málem sekla.

„Vy… vy… píšete o Cadyové a O´Neillovi? Právě teď?“

„Jo.“ Mluvil nevýrazným tónem, jako bychom se stále bavili o počasí. „Další díl. Teda ten, co přijde po dalším. Příští kniha už se připravuje k vydání. Z téhle mám zatím asi čtvrtinu.“

S úžasem jsem zírala na notebook, jako by se jednalo o božskou zlatou modlu z dávných dob, která je schopna konat

zázraky. Přivolávat déšť. Nakrmit davy. Teď jsem zase ztratila řeč já. pomyšlení na to, že přímo přede mnou vzniká další mistrovská kniha

a že bych třeba mohla říct něco, čím bych ji ovlivnila, bylo pro mě až příliš. Těžce jsem polkla, odtrhla zrak od monitoru a přinutila se

uklidnit. Koneckonců jsem těžko mohla být nadšená z další zápletky,

když jsem ještě nedočetla ani předchozí díl.

„Román o Cadyové a O´Neillovi. Páni, to je vážně…“

„Ehm, takže… Mám tady práci. S tímhle teď musím pohnout,

promiňte.“

Ta slova mě zchladila. „Co?“ Vyhazuje mě?

„Můžeme si popovídat jindy?“

Vyhazuje mě. Vyhazuje mě, aniž by se na mě podíval. Cítila jsme, jak se červenám.

„A co moje kniha?“ vyhrkla jsem neuctivě.

„Cože?“

„Glasgowská dohoda. Podepsal jste mi ji?“

„Aha, tohle.“

„To znamená co?“

„Pošlu vám mail.“

„Vy mi pošlete… Takže tu moji knihu nemáte?“ Seth zavrtěl hlavou a dál pracoval.

„Aha. Dobře.“ Té části s mailem jsem nerozuměla, ale rozhodně

jsem nemínila marnit čas na to, abych si vynutila jeho pozornost.

„Takže se uvidíme jindy. Kdybyste něco potřeboval, dejte někomu

z nás vědět.“ Mluvila jsem strnulým a chladným tónem, ale pochybovala jsem, že si toho vůbec všiml.

Snažila jsem se neseběhnout dolů příliš nasupeně. Proč se takhle chová? A navíc poté, co jsem ho včera provedla po městě. Slavný spisovatel nebo ne, nemá právo se mnou takhle zacházet. Připadala jsem si ponížená.

Ponížená z čeho? Že tě ignoroval? ozval se ve mně hlas

rozumu. Vždyť přece nevyvolal žádnou scénu. Měl jenom moc práce. koneckonců ty sama sis stěžovala, že nepíše dost rychle.

Nevnímala jsme ten hlas a šla jsem pracovat. Pořád jsem si ale

připadala uražená. Práce mi však nedovolila drásat si pošramocené ego příliš dlouho. Dnes bylo v knihkupectví málo zaměstnanců, a tak

jsem jen kmitala až do odpoledne. Když jsem se pak vrátila do své kanceláře, bylo to jen proto, abych si na konci směny vzala kabelku.

Když už jsem chtěla odejít, všimla jsem si, že mi od Sehta přišel

mail. Sedla jsem si k počítači a četla.

Georgíno,

všimla jste si někdy realitních makléřů – jak se oblékají, jakými auty jezdí? Skutečnost je podivnější než fikce, jak se říká. Včera večer jsem se zmínil bratrovi, že bych chtěl bydlet

v Univerzitní čtvrti, a on zavolala své kamarádce realitní

makléře. Dorazila si za dvě minuty, což byl zřejmě výkon, neboť

má kancelář v západním Seattlu. Přijela ve sněhobílém jaguáru, jehož barva by mohla směle soupeřit s úsměvem Miss Ameriky. Zatímco neustále opakovala, jak je skvělé, že jsem tady,

hledala pro mě v počítači nějaké vhodné bydlení. Do klávesnice ťukala nehty tak dlouhými, že by na ně mohla nabodávat malé

děti. (Vidíte? Pamatuju si, jak si libujete ve výrazech jako

nabodnout, probodnout.)

kdykoli objevila nějaký obstojný byt, zajásala: „Ano, ano.

Ó, ano! To je ono! To je ono! Ano! Ano!“ Přiznávám, že než skončila, byl jsem z toho otrávený a unavený. Když pominu její teatrální sklony, skončilo to tím, že mi našla hezký nový byt nedaleko kampusu. Je to sice drahé, jak jste mě upozorňovala,

ale myslím ,že je to přesně to, po čem toužím. Mistee – ano,

takhle se jmenuje – a já se tam dnes večer půjdeme podívat.

Tak trochu se bojím její reakce, pokud to vezmu. Pomyšlení na provizi u ní bezpochyby vyvolá mnohonásobný orgasmus. (A to jsem si vždycky myslel, že ženám brání ve skutečném naplnění

jen misionářská poloha.)

Jen jsem vás chtěl informovat o vývoji situace, protože to

vy jste mi jako první ukázala Univerzitní čtvrť. Omlouvám se, že jsem neměl možnost si s vámi předtím promluvit, ale velmi bych ocenil, kdybyste se zamyslela, jaké jsou tam v okolí restaurace. Moc dobře to tam neznám a můj bratr a švagrová jsou příliš zaneprázdněni svým životem na předměstí, takže mi nemohou doporučit žádnou, kde nepodávají jídla pro děti.

Teď už bych se asi měl zase vrátit zpět k psaní, abych si

mohl dovolit platit nové bydlení. Cadyová s O´Neillem jsou netrpěliví plní – ehm, totiž paní a pán, jak jste jistě

zaznamenala. A když už je o tom řeč, na vaši Glasgovskou dohodu jsem nezapomněl. V noci po našem příjemně

stráveném dni jsem měl v úmyslu napsat vám nějaké originální věnování, ale pohltila mě smršť s realitní makléřskou,. Omlouvá

se. přinesu vám ji brzy. Na shledanou.

Seth

Přečetla jsem si ten mail dvakrát. Těšilo mě, že za tu krátkou

dobu, co Setha znám, jsem ho nikdy neslyšela pronést tolik slov, jako

mi napsal. A nejen to, bylo to zábavné. Jako miniromán o Cadyové a

O´Neillovi, el jen pro mě. Bylo to na hony vzdálené odstupu, s jaký se

ke mně choval dnes ráno. Kdyby řekl něco podobného naživo, pravděpodobně bych na místě omdlela.

„Neuvěřitelné,“ zamumlala jsem do monitoru.

Částečně mě ten dopis uklidnil, ale na druhou stranu jsem si pořád říkala, že osobně se přece jen mohl chovat s větším taktem, i

když měl plno práce. taky jsem si říkala, že vlastně nevím, co chci, a

nejspíš bych měla jít na terapii. Navíc už jsem opravdu potřebovala odejít, abych zašla za Erikem a zjistila něco o tom lovci vampýrů. Rychle jsem naťukala Sethovi odpověď:

Díky za váš mail. Předpokládám, že bez knihy ještě jeden den přežiju. Hodně

štěstí s realitní makléřskou, a než ji dáte nabídku, ujistěte se, že

u sebe máte kondom.

V okolí jsou dobré restaurace Han a synové, kavárna Minirajče

a čínská restaurace

Lotos.

Georgina

Odešla jsem z obchodu a okamžitě pustila Setha z hlavy. Byla

jsem šťastná, že je ještě brzy a v ulicích není takový provoz. Dojela

jsem do Lake City, kde jsem snadno našla křižovatku, o níž mluvila

ta dívka v Krystal Starz. Najít samotný obchod už bylo o něco těžší. Všude tam bylo obchodů plno. Četla jsem všechny reklamní tabule, vývěsní štítky a nápisy a doufala, že najdu nějakou stopu. Konečně jsem spatřila malou tmavou ceduli na rohu, za nímž už nestály tak frekventované obchody. ARCANA s. r. o. To musí být ono.

Zaparkovala jsem před obchodem a doufala, že ještě bude otevřený. Na dveřích nebyla žádná otevírací doba, ale když jsem do nich zatlačila, otevřely se. Uvnitř se ve vzduchu vznášela vůně santálového dřeva a z malého CD přehrávače na pultu se linulo tlumené drnkání harfy. V prodejně jsem nikoho neviděla, a tak jsem

se vydala na pružkou a obdivovala jsem, co vidím. Skutečné knihy o mytologii a náboženství – ne ty nesmysly, co prodávají v Krystal

Starz. Police s knihami lemovaly celé stěny a ve skříňkách byly

pečlivě naaranžované ručně vyrobené šperky od několika místních umělců. Výklenky a poličky zase zdobily nejrůznější rituální předměty

– svíčky, vonná vykuřovadla, sošky. Celé to místo působilo různorodě a živě.

„Slečno Kincaidová. Je mi ctí opět vás vidět.“

Otočila jsem se od sošky bílé bohyně Táry, kterou jsem obdivovala. Do prodejny vešel Erik a já se musela hodně ovládat, abych skryla svůj údiv. Kdy tak zestárl? Když jsem ho viděla posledně, byl starý – tmavou pleť měl vrásčitou a vlasy šedé -, ale nevybavovala jsem si, že by kulhal a měl takové váčky pod očima. Snažila jsem se vzpomenout si na naše poslední setkání.

Nepřipadalo mi, že by to bylo nějak dávno. Pět let? Deset? U

smrtelníků je snadné ztratit pojem o čase.

„Taky vás ráda vidím. Už není tak lehké vás vyhledat. Musela jsem zajít do Krystal Starz, abych zjistila, co se s vámi stalo.“

„Aha. Doufám, že ten zážitek nebyl příliš… nepříjemný.“

„Nic, co bych nezvládla. Mimochodem, jsem ráda, že jste odtamtud odešel.“ Rozhlédla jsem se po temném obchodě plném věcí. „Líbí se mi tady.“

„Není to nic moc – ani to tady moc nevydělává - , ale je to moje.

Na tohle jsem si šetřil, abych měl kde strávit poslední roky.“

Ušklíbla jsem se. „Nebuďte melodramatický. Tak starý zase nejste.“

Široce se usmál a zatvářil se trochu zahořkle. „To vy taky ne, slečno Kincaidová. Skutečně jste stejně krásná, jako když jsem vás

viděl poprvé.“ Vysekl mi lehkou poklonu, ale přesto se sklonil níž, než

by člověk jeho věku asi měl. „Jak vám mohu posloužit?“

„Potřebuju informaci.“

„Samozřejmě.“ Pokynul k malému stolku u pultu, který byl pokrytý knihami a stál na něm vypracovaný svícen. „Posaďte se. Můžeme si promluvit u čaje. Tedy pokud nespěcháte.“

„Ne, mám čas.“

Zatímco Erik připravoval čaj, uklidila jsem stolek a všechny

knihy z něj srovnala do hromádek na podlahu. Po chvíli se vrátil

s čajovou konvicí, povídali jsme si a upíjeli. Myslela jsem už ale na

to, kvůli čemu jsem přišla. Neklid ze mě nejspíš čišel; netrpělivě jsem poklepávala nohou a pohrávala si s šálkem.

Konečně jsem se odhodlala promluvit k věci. „Potřebuju se dozvědět něco o lovcích vampýrů.“

Pro většinu lidí by to bylo prapodivné přání, ale Erik jen přikývl.

„Co konkrétně byste potřebovala vědět?“

„Cokoli. Jak je poznat, jaké mají zvyky. Všechno, co o nich

víte.“

Opřel se na židli a decentně pozvedl svůj šálek. „Pokud vím,

lovci vampýrů se rodí, nevznikají. Jsou, abych tak řekl, obdaření schopností zabíjet vampýry.“ Přidal ještě několik podobných detailů,

z nichž většina se shodovala s tím, co už jsem věděla od Petera.

Uvažovala jsem o tom, jak se mi Cody zmínila, že měl dojem,

že je sleduje někdo, koho neviděli. A tak jsem se zeptala: „Mají ještě nějaké zvláštní schopnosti, o kterých byste věděl? Umějí být neviditelní?“

„Pokud vím, tak ne. Některé nesmrtelné bytosti samozřejmě ano, ale lovci vampýrů ne. Koneckonců jsou to pořád smrtelníci, přestože jsou obdaření neobvyklým nadáním.“

Přikývla jsem. jsem jednou z těch bytostí, které umějí být neviditelné, ale moc často toho nevyužívám. Pohrávala jsem si

s myšlenkou, že Lodyho přízrak mohla být neviditelná nesmrtelná

bytost, která na něj jen zkoušela svoje fígle, jenže přítomnost někoho takového by vycítil. A smrtelného lovce vampýrů taky. Fakt, že

nikoho neviděl ani nevycítil, jen posiloval Peterovu teorii, že se vše odehrálo jen v Lodyho hlavě.

„Můžou lovci vampýrů ublížit i někomu jinému? Démonům…, nebo jiným nesmrtelných bytostem?“

„Je velice těžké ublížit nesmrtelným,“ zahučel. „Jistí vyslanci dobra – například mocní kněží – dokážou odehnat démony, ale nedokážou jim přivodit trvalou újmu. Stejně tak jsem slyšel o smrtelnících, kteří nadpřirozené bytosti polapili, ale víc s nimi nezmohli… Netvrdím, že je to nemožné, jen jsem o tom nikdy neslyšel. Takhle spatra vím jen to, že lovci vampýrů mohou ublížit pouze vampýrům. Nikomu dalšímu.“

„Vašich vědomostí spatra si cením víc než nejpotvrzenějších faktů.“

Zvědavě se na mě zadíval. „Takovou odpověď jste ale nečekala.“

„Já nevím. V podstatě je to totéž, co už mi řekli jiní. Myslela jsem jen, že se třeba dozvím něco víc.“

je klidně možné, že mi Jerome řekl pravdu a že se opravdu

nejedná o víc než řádění lovce vampýrů. A to, že mě a Hugha

Jerome varoval, od něj mohla být pouhá zdvořilost, abychom se

necítil opomíjeni. Přesto jsem se ale nemohla zbavit dojmu, že před námi Jerome cosi tají. A taky jsem nevěřila, že by si Cody celou tu záležitost s pronásledováním jen představoval.

Musela jsem se asi tvářit dost zaraženě, neboť Erik po chvilce váhání přišel s nabídkou. „Jestli chcete, můžu o tom zjistit víc. To, že

jsem nikdy neslyšel o někom, kdo byl schopen ublížit nesmrtelným bytostem, ještě neznamená, že někdo takový nemůže existovat.“ Pokývala jsem hlavou. „Moc si toho vážím. Děkuju.“

„Je mi ctí pomáhat někomu jako vy. A pokud chcete, můžu

zjistit další informace o lovcích vampýrů obecně.“ Znovu se odmlčel

a pečlivě zvažoval svá slova. „Kdyby se tu taková osoby vyskytovala, jistě by se o tom místní komunita okultistů dozvěděla. Někdo by

kupoval nezbytné předměty a vyptával se na jisté věci. Někdo takový

by nemohl pracovat bez povšimnutí.“

Teď jsem pro změnu zaváhala já. Jerome nám radil, abychom byli opatrní. Měla jsem dojem, že by mou dobrovolnickou aktivitu

příliš neocenil. Jenže už jen to, že se o tom teď s Erikem bavím, by

se dalo právě tak vykládat. Ale přece nezáleží na tom, jestli sonduju. Když jenom sbírám informace, je to něco jiného, než kdybych se

vydala toho lovce hledat osobně.

„To budu moc ráda. Cokoli objevíte, může být užitečné.“ Dopila jsem zbytek čaje a odložila na stolek prázdný šálek. „Už bych asi

měla jít.“

Zvedl se spolu se mnou. „Díky, že jste si se mnou vypila čaj.

Být ve společnosti takové ženy, jako jste vy, je něco, o čem muži jen sní.“

Tiše jsem se zasmála jeho vtipné narážce na to, že sukuby navštěvují muže ve snech. „Vaše sny jsou bezpečné, Eriku.“

Oplatil mi úsměv. „Zastavte se za pár dní a já vám povím, co jsem zjistil. Dáme si zase čaj.“

Rozhlédla jsem se po prázdném obchodě a podivila se, že za celou tu dobu sem nepřišel jediný zákazník. Náhle jsem pocítila potřebu udělat mu nějaký kšeft. „Než půjdu, ráda bych si tenhle čaj koupila.“

Nevěřícně na mě pohlédl a tmavohnědé oči mu jiskřily pobavením, jako by věděl, jakou hru s ním hraju.

„Vždycky jsem vás považoval za zastánkyni černého čaje, nebo přinejmenším obdivovatelku kofeinu.“

„I já čas od času měním zvyky. Navíc byl moc dobrý… takovým

bylinkovým bezkofeinovým způsobem.“

„Vyřídím váš kompliment své přítelkyni. Míchá různé příchutě a

já je pak prodávám.“

„Přítelkyně, jo?“

„Jen kamarádka, slečno Kincaidová.“

Vydal se k poličce za pultem, kde bylo vystaveno několik druhů čajů. Stoupla jsem si k pokladně, aby zaplatila, a přitom jsem

obdivovala šperky pod sklem. Jeden kousek mi obzvláště padl do oka. Byl to náhrdelník se třemi řadami perel broskvové barvy, mezi

nimiž se tu a tam vyskytl měděný korálek nebo kousek zeleného mořského skla. Uprostřed visel měděný anch.

„Tohle je taky od nějakého místního umělce?““

„Tohle dělal starý kamarád z Taxony.“ Erik sáhl do vitrínky,

vyndal náhrdelník a položil ho na pult. Přejela jsem prsty po hladkých perlách a všimla si, že každá má trošku jiný tvar a velikost. „Zamíchal

do toho egyptské vlivy. Anch se vyskytoval i na mincích na Kypru, stejně jako Afrodita.“

Dotkla jsme se měděného anchu a vzpomněla si na jiný náhrdelník, který už dávno zapadal prachem času. Ten náhrdelník

byl jednodušší, tvořila ho jen šňůrka korálků proložených malými anchy. Můj manžel mi ho přinesl ráno v den naší svatby. Hned po východu slunce se proplížil do našeho domu, což od něj bylo nebývale hrdinské.

Za jeho nediskrétní chová jsem mu tehdy pěkně vynadala. „Co

to děláš? Máš mě vidět až odpoledne… a potom už každý den.“

„Tohle jsem ti musel darovat ještě před svatbou.“ Zvedl

korálkový náhrdelník v ruce. „Patřil mé matce. Chci, abys ho dneska měla na krku.“

Naklonil se ke mně a pověsil mi šperk na krku. Když se letmo prsty dotkl mojí kůže, pocítila jsem cosi hřejivého a celým tělem mi projela zvláštní vlna. V patnácti letech jsem takovým pocitům nerozuměla, přestože jsem se nemohla dočkat, až je prozkoumám.

Dneska už jsem dobře věděla, že se jedná o vzrušení, a… bylo v tom ještě něco jiného. Něco, čemu jsem pořád nerozuměla. Elektrické spojení, pocit, že jsme spolu svázání způsobem, který nás oba přesahuje. Že je nevyhnutelné, abychom byli spolu.

„Tak,“ zhodnotil celkový dojem, když mi náhrdelník na krku rovnal. „Dokonalé.“

Pak už nic dalšího neřekl. Nemusel. Jeho oči mi prozradily všechno, co jsem potřebovala vědět. Zachvěla jsem se. než se

objevil Kyriakos, žádný muž se o mě nezajímal. Koneckonců jsem byla jen příliš vysoká dcera Marthanese a byla jsem proslulá svým

ostrým jazykem. Vždycky jsem mluvila bez rozmyšlení. (Jeden

z těchto problémů časem vyřešila moje schopnost měnit podobu, ovšem ten druhý ne.) Kyriakos mi ale vždycky naslouchal a díval se

na mě, jako bych byla něco víc, bytost hodná touhy a pokušení, jako nějaká kněžka bohyně Afrodity, která stranou od křesťanských kněží stále provozuje své rituály.

Tenkrát jsem chtěla, aby se mě dotýkal, ani jsem si neuvědomovala, jak moc to chci. Pak jsem ho náhle a nečekaně vzala za ruku, ovinula si ji kolem pasu a přitáhla si ho blíž k sobě. Překvapeně vykulil oči, ale neodtáhl se. byli jsme skoro stejně vysocí, takže bylo snadné, aby mě políbil. Tiskla jsem se k teplé kamenné zdi za sebou, takže jsem byla uvězněna mezi ní a jím.

Cítila jsem každou část jeho těla, jak se tak ke mně tiskla, ale pořád jsem u sebe nebyli dost blízko. Nestačilo mi to.

Polibky byly čím dál žhavější a zběsilejší, jako bychom jen rty

mohli překonat tu bolavou vzdálenost mezi námi. Znovu jsem ho

chytla za ruku a tentokrát jsem mu ji vedla tak, aby mi zboku vyhrnul

sukni. Hladil mě po hebké kůži na stehně a pak už bez dalšího pobízení přejel dlaní na vnitřní stranu. Přisunula jsem se k němu

pánví a málem jsem se začala svíjet rozkoší. Chtěla jsem, aby se mě dotýkal úplně všude.

„Letho? Kde jsi?“

sestřin hlas e nesl po větru. Nebyla nijak blízko, ale bylo mi jasné, že se tu každou chvíli může objevit. Kyriakos a já jsme od

sebe odskočili, oba jsme zrychleně oddechovali a srdce nám bušila

jako o závod. Díval se na mě, jako by mě viděl poprvé v životě.

V jeho očích se zračila vášeň.

„Ty už jsi někdy s někým byla?“ dotázal se s úžasem. Zavrtěla jsem hlavou.

„Jak víš… Nikdy jsem si nemyslel, že bys tohle udělala…“

„Učím se rychle.“

Usmál se na mě a přitiskl si mou ruku na rty. „Dnes v noci,“

vydechl. „Dnes v noci budeme…“

„Dnes v noci,“ souhlasila jsem.

potom odstoupil a oči měl pořád zamlžené. „Miluju tě. Jsi můj život.“

„Taky tě miluju.“ Usmála jsem se a dívala se za ním, jak odchází. Asi po minutě jsem opět zaslechla sestru.

„Letho?“

„Slečno Kincaidová.“

Erikův hlas mě vytrhl ze vzpomínek. Byla jsem zpátky v jeho obchodě, daleko od našeho rodinného domu, který se rozpadl už před dávnými věky. Na Erikův tázavý pohled jsem odpověděla zvednutím náhrdelníku.

„Vezmu si ho taky.“

„Slečno Kincaidová,“ prohlásil nejistě a prstem ukázal na cenovku. „Sice jsem vám pomohl, ale to nestojí za… Není třeba…“

„Já vím,“ ujistila jsem ho. „Já vím. Jen mi to připište na účet. A

zeptejte se vašeho kamaráda, jestli by mi k tomu náhrdelníku nevyrobil i náušnice.“

Z obchodu jsem odešla s novým náhrdelníkem na krku a pořád jsem vzpomínala na to ráno, jak se mě poprvé dotýkal muž, kterého jsem milovala. Vydechla jsem a vyhnala si to z hlavy. Stejně jako už mnohokrát předtí

9

KDYŽ JSEM SE VRÁTILA do Queen Anne, zjistila jsem, že večer ještě zdaleka neskončil. Bohužel jsem ale neměla co dělat.

Sukuba bez společenského života. Velice smutné. A ještě smutnější bylo, že bych měla spoustu možností, ale odmítala jsem je. Třeba

Doug mě často zval, abychom si spolu někam vyrazili. Ten si teď ale bezpochyby užívá svůj den volna s nějakou lepší ženou. Romana

s krásnýma očima jsem taky odmítla. Usmála jsem se, když jsem si

vybavila jeho vtipnou konverzaci a jiskrný šarm. Klidně by mohl ztělesňovat O´Neilla ze Sethových ronámů.

Při pomyšlení na Setha jsem si vzpomněla, že u sebe ještě stále má moji knihu a že se mi nechce být bez ní už třetí den. Povzdechla jsem si. Chtěla jsem se dozvědět, co se bude dít dál.

Chtěla jsem se nechat pohltit příběhem Cadyové a O´Neilla. To by

teď byl způsob, jak strávit večer. Ten bastard. Nikdy už mi knihu nevrátí. Nikdy se nedozvím, co…

Zaúpěla jsem a nejradši bych se bouchla do čela za svou hloupost. Nepracuju náhodou ve velkém knihkupectví? Zaparkovala jsem auto a vešla do Emerald City, kde byla od autogramiády naaranžována halda Glasgoských dohod. Popadla jsme jednu a odnesla ji k pokladně. Jedna z pokladních, Beth, byla zrovna volná.

„Sundáš mi z toho kód, prosím?“ požádala jsem ji a položila

knihu na pult.

„Jistě,“ řekla a přejela po kódu. „Chceš na to slevu?“ Zavrtěla jsem hlavou. „Nekupuju si ji, jen si ji chci půjčit.“

„To můžeš?“ Podala mi knížku.

„Jasně,“ zalhala jsem. „Vedoucí můžou.“

O pár minut později jsem svůj úlovek ukázala Aubrey, ne kterou

to moc velký dojem neudělalo. Šla jsme si napustit vanu a mezitím jsem zkontrolovala záznamník. Žádné vzkazy. Podívala jsem se do mailu a ani tam jsem neobjevila nic zajímavého. Spokojená, že nic

nevyžaduje mou pozornost, jsem se svlékla a ponořila se do vany. Dávala jsem si pozor, abych knihu nenamočila. Aubrey se krčila na poličce v koupelně a mžourala na mě. Evidentně uvažovala, proč někdo dobrovolně leze do vody, natožpak tak často.

Jelikož jsem byla v posledních dnech o svůj výtisk připravena, rozhodla jsem se, že dnes můžu přečíst vín než pět stran. Když jsem dočetla patnáctou, uviděla jsem, že mi do konce kapitoly zbývají jen

tři. To už klidně dočtu. Když jsem skončila, s povzdechem jsem se

opřela. Připadala jsem si dekadentně a malátně. Čirá rozkoš. Knihy nejsou tak chaotické jako orgasmus.

Druhý den rána jsem vyrazila do práce, šťastná a odpočatá.

Kolem oběda za mnou zašla Paige. Seděla jsme na svém pracovním stole a sledovala Douga, jak hraje Vrhače min. jakmile jsme Paige zaznamenali, rychle jsem si stoupla a Doug zavřel hru.

Paige ho nebrala na vědomí a oči upírala jen na mě. „Chci, abys něco udělala se Sethem Mortensenem.“

Vybavila jsem si svou poznámku o otrokyni lásky. „Jako co?“

„Nevím.“ Nepatrně pokrčila rameny. „Cokoli. Je ve městě nový. Nikoho tu zatím nezná, takže jeho společenský život je patrně bezútěšný.“

Když jsem si vybavila jeho chladný odstup a problémy

s konverzací, ani mě to nepřekvapovalo. „Vezmu ho na procházku.“

„To není totéž.“

„A co jeho bratr?“

„Co s ním?“

„Určitě tu mají okruh přátel a známých.“

„Proč to nechceš udělat? Myslela jsem, že jsi jeho obdivovatelka.“

Byla jsem obdivovatelka – veliká –, ale zjistila jsem, že číst jeho knihy a povídat si s ním jsou dvě různé věci. Glasgowská dohoda je skvělá kniha a stejně tak skvělý byl e-mail od něj. Konverzace naživo ovšem trochu… vázla. Tohle jsem samozřejmě Paige říct nemohla, a

tak jsme se o tom dál dohadovaly a Doug to se zájmem sledoval.

Nakonec jsem se proti své vůli dala přemluvit a už teď jsem se děsila představy, že mám Sethovi navrhnout společenskou akci, natož na ni

jít.

Když jsem pak za ním šla, v duchu už jsem se připravovala, že

mě zase setře. Namísto toho ale vzhlédl od práce a usmál se na mě.

„Ahoj,“ řekl. Vypadal, že má lepší náladu než včera, což byla asi šťastná náhoda.

„Ahoj. Jak to jde?“

„Moc dobře ne.“ Lehce poklepal prstem na monitor a zamračil

se. „Začíná to s nimi být těžké. Nejsem s to správně uchopit tuhle scénu.“

To mě zaujalo. Špatný den s Cadyovou a O´Neillem. Vždycky

jsem si myslela, že zacházet s takovými postavami musí být neustále dobrodružství. Úžasná práce.

„V tom případě to zní, jako byste potřeboval pauzu. Paige si dělá starosti o váš společenský život.“

Upřel na mě své hnědé oči. „Opravdu? Jak to?“

„Myslí si, že moc nechodíte ven. A že zatím ve městě nikoho neznáte.“

„Znám svého bratra jeho rodinu. A Mistee.“ Odmlčel se. „A vás.“

„To je dobře, protože se hodlám stát vaší průvodkyní.“

Sethovi se trochu zachvěly rty, ale pak zavrtěl hlavou a zadíval

se zase na monitor. „To je od vás a od Paige moc milé, ale opravdu

to není nutné.“

Nevyhazoval mě jako včera, ale přesto mě dopalovalo, že moji velkorysou nabídku neuvítal s patřičným nadšením – zejména když jsem k ní byla přinucena.

„No tak,“ zkusila jsem to znovu. „Co jiného budete dělat?“

„Psát.“

Na to jsem neměla argument. Psaní těchhle románů je přímo

dílo boží. Kdo jsem já, abych obtěžovala jejich tvůrce? Jenže… Paige

mi to v podstatě nařídila. Byl to taky skoro božský příkaz. Vtom mě

napadl kompromis.

„Mohl byste třeba udělat nějaký průzkum, co byste pak použil

do knihy. a zabijete dvě mouchy jednou ranou.“

„Pro tuhle knihu už jsem všechno potřebné zjistil.“

„A co, ehm, další vývoj postav? Mohli by třeba… jít do planetária.“ Cadyovou fascinuje astronomie. Často ukazuje různá

souhvězdí a vždycky je spojí s nějakým symbolickým příběhem, který zapadá do děje. „Nebo… Nebo… na hokej? Potřebujete čerstvé

nápady pro O´Neilla. Už vám docházejí.“

Zavrtěl hlavou. „Ne. Nepotřebuju. A na hokejovém utkání jsem nikdy nebyl.“

„Co? To…. ne. Vážně?“

pokrčil rameny.

„Odkud potom čerpáte informace o hokeji? Z utkání?“

„Znám základní pravidla. Něco najdu na internetu a poslepuju

to dohromady.“

Zírala jsem na něj a připadala si zrazená. O´Neill je přímo posedlý detroitským týmem Red Wings. Tahle jeho vášeň formuje jeho osobnost a odráží se i v jeho činech. – je rychlý, šikovný, a

občas i brutální. Věřila jsem, že Seth si dává záležet na každičkém emailu své knihy, takže jsem předpokládala, že ví všechno i o hokeji, když je tak důležitým koníčkem jeho hlavní postavy.

Seth mě pozoroval a zjevně nerozuměl mému ohromenému výrazu.

„Jdeme na hokej,“ prohlásila jsem.

„Ne…“

„Jdeme na hokej. Vydržte chvilku.“

Seběhla jsem zase dolů, vykopla Douga od počítače a zjistila,

kam vyrazíme. Přesně jak jsem předpokládala, sezóna právě začala.

„V půl sedmé,“ oznámila jsem Sethovi o pár minut později.

„Sejdeme se v Key aréně u hlavního vchodu. Koupím lístky.“ Zatvářil se pochybovačně.

„V půl sedmé,“ zopakovala jsem. „Bude to super. Dáte si pauzu

a uvidíte, jak takový zápas doopravdy vypadá. Navíc jste naznačil, že jste dneska nějak zablokovaný.“

A nejen to, splním Paigein úkol takovým způsobem, že nebude třeba moc mluvit. Na stadiónu bude hlučno a my budeme jen

sledovat zápas, takže by se ani mluvit nedalo.

„Nevím, kde je Key aréna.“

„Odtud tam můžete dojít i pěšky. Jenom pořád směřujte ke

Space Needle. Obojí je v centru Seattlu.“

„Já…“

„Takže v kolik máme sraz?“ dotázala jsem se varovným hlasem, aby se už neodvážil protestovat.

Ušklíbl se. „V půl sedmé.“

Po práci jsem odešla, abych si vyřídila pár věcí. Žádnou novou práci ohledně toho záhadného lovce vampýrů nemám, dokud mi Erik nedá další informace. Pozemský svět ale bohužel vyžaduje

nejrůznější zařizování, a tak jsem se do toho pustila. Musela jsem nakoupit žrádlo pro kočku, kávu a vodku. U pultu jsem si prohlížela

lesky na rty. Dokonce jsem si vzpomněla i na to, že vlastně potřebuju novou knihovničku na knihy, které se mi dodus kupí na podlaze

v obýváku.

Moje výkonnost překovávala všechny meze.

K večeři jsem si dala indické jídlo a před Key arénu jsem

zvládla dorazit přesně v půl sedmé. Setha jsem nikde neviděla, ale zatím jsem nepanikařila. Zorientovat se v centru Seattlu je dost obtížené. Nejspíš ještě bloudí kolem Needle a hledá cestu.

Koupila jsem lístky a sedla si na veliké betonové schody.

Dneska bylo docela chladno, tak jsem se zachumlala do své fleesové bundy, kterou jsem si díky své schopnosti trochu přizpůsobila, aby

byla tlustší. Čekala jsem tam a pozorovala lidi kolem. Na utkání seattleského týmu mířily páry, skupinky lidí i děti. Byl to zajímavý pohled.

Za deset minut sedm se mě zmocnila nervozita. Do začátku zápasu zbývalo deset minut a já jsem se bála, že se Seth někde ztratil. Vytáhla jsem telefon a zavolala do obchodu, jestli tam snad stále ještě není. Řekli mi, že ne, a Paige mi dala číslo na Sethův mobil. zkusila jsem mu tedy zavolat, ale mě zapnutou hlasovou schránku.

Roztrpčeně jsem zaklapla telefon a zachumlal se ještě víc, aby

mi bylo teplo. Pořád ještě zbýval čas. Navíc se mi zdálo jako dobré znamení, že Seth už není v knihkupectví. To znamenalo, že je už na cestě.

Ale když minula sedmá hodina a zápas už začal, Seth stále

ještě nedorazil. Znovu jsem mu zkusila zavolat a pak jsem toužebně pohlédla ke vchodu. Chtěla jsem vidět začátek. Seth sice nikdy na žádném hokejovém zápase nebyl, ale já ano a líbilo se mi to. Pohyby hráčů a jejich energie mě uchvacovaly víc než jakýkoli jiný sport, i

když některé rvačky působily děsivě. Nechtěla jsem o to přijít, ale taky jsem nechtěla, aby Seth nevěděl, co si počít, až sem přijde a nikde mě tu neuvidí.

Počkala sme ještě čtvrt hodiny a naslouchala zvukům hokejového utkání, které se nesly až ven. Pak mi došlo, jak to opravdu je.

Odmítl mě.

To bylo něco neslýchaného. Něco takového se mi nestalo… už

víc než sto let. Byla jsem z toho zjištění spíš ohromená než ponížená nebo naštvaná. Celé to bylo podivné.

Ne, usnesla jsem se po chvilce, zmýlila jsem se. Sethovi se

sem sice nechtělo, ale přece by neudělal to, že vůbec nepřijde a ani nezavolá. Možná… možná se mu něco stalo. Třeba ho porazilo auto.

Po Duaneově smrti už se dalo těžko odhadnout, kdy dojde k další tragédii.

Dokud se ale nedozvím víc, jedinou tragédií zatím je, že jsem zmeškala začátek hry. Znovu jsem mu zavolala na mobil a tentokrát

jsem mu nechala vzkaz se svým číslem a kde mě najde. Kdyby bylo potřeba, přijdu ho vyzvednout před stadión. Vešla jsem dovnitř.

Seděla jsem tam sama a připadala si hrozně. Bylo to smutné.

Poblíž seděly páry a skupinka kluků, kteří na mě zírali. Čas od času

jednoho z nich vystrčili, aby se mnou šel prohodit pár slov. Nevykolejilo mě, že mě někdo balí, horší bylo, že jsem zřejmě vypadala, že o to stojím. Sice na rande nechodím, ale kdybych změnila názor, nic by mi v tom nebránilo. Nemám ráda, když si o

mně všichni myslí, že jsem zoufalá a osamělá. Občas se tak cítím i

bez toho, aby mě na to někdo upozorňoval.

Při první přestávce jsem si koupila kukuřičnou placku, abych se aspoň trochu utěšila. Když jsem lovila v kabelce peněženku, narazila jsem na papírek s Romanovým telefonním číslem. Podívala jsem se

na něj a vzpomněla si, jak byl vytrvalý a jak mi bylo hrozně z toho, že jsem ho odmítla. Teď jsem si připadala bolestně opuštěná a toužila

jsem po společnosti. Připomněla jsem si, že když chci, klidně můžu

žít společensky.

Když už jsem chtěla vyťukat jeho číslo, rozum mě zarazil.

Takhle bych porušila slib, který jsem si dala před desetiletími, že nebudu randit s pohlednými muži. Můj vnitřní hlas mi připomněl, že volný lístek na hokejový zápas můžu udat i jinak. Třeba bych mohla zavolat Hugovi nebo vampýrům. To by bylo jistě bezpečnější.

Ale… chovají sek e mně jako k sestře. Já je mám taky ráda jako svou rodinu, jenže zrovna teď nemám náladu hrát sesterskou roli.

Navíc by nešlo o skutečné rande. Bylo by to jen kamarádské setkání.

Na Romana by se ostatně dalo uplatnit totéž předběžné opatření

jako na Setha – omezená interakce. Bylo by to dokonale bezpečné. Vyťukala jsem to číslo.

„Haló?“

„Už mě unavuje mít pořád ten tvůj kabát.“

Na druhé straně telefonu jsem slyšela, jak se usmál. „Myslel jsem, že už jsi ho vyhodila.“

„Zbláznil ses? Je to značka Kenneth Cole. Kvůli tomu ale nevolám.“

„Jo, to mi došlo.“

„Nechceš teď zajít na hokej?“

„Kdy to začíná?“

„Ehm, začalo to už před čtyřiceti minutami.“

Nastala pauza tak dlouhá, že bych ji čekala spíš od Setha.

„Takže tě teprve teď napadlo mě pozvat?“

„No… ten, s kým jsem sem měla jít, se neobjevil.“

„Takže voláš mně?“

„Pořád jsi se mnou mermomocí chtěl někam vyrazit.“

„Ano, ale… Počkej, já jsem náhrada za někoho jiného?“

„Takhle to neber. Ber to jako… Já nevím, že jsi v pořadí těsně

za někým, kdo nemohl.“

„Jako že jsem v očích Miss Ameriky stříbrný medailista?“

„Tak přijdeš, nebo ne?“

„Velice lákavé, ale teď zrovna mám plno práce. A není to výmluva.“ Opět se odmlčel. „Zastavím se u tebe, až ten hokej skončí.“

Ne, takhle se to nemělo vyvinout. „Já po zápase něco mám.“

„S tím, co se neukázal?“

„Já… ne. Musím… postavit knihovničku. Chvíli mi to zabere. Je

to těžká práce, víš?“

„V takových věcech exceluju. Uvidíme se za pár hodin.“

„Počkej, nemůžeš…“ Zavěsil.

Zoufale jsem na okamžik zavřela oči, a když jsem je pak

otevřela, zase jsem začala sledovat hráče na ledě. Co jsem to právě udělala?

Po skončení utkání jsem se vrátila domů. Nadšení z výhry nepřehlušilo úzkost z toho, že ke mně domů přijde Roman.

„Aubrey,“ řekla jsem, sotva jsem otevřela dveře. „Co to dělám?“

zívla a vycenila své kočičí zoubky. Zavrtěla jsem hlavou.

„Nemůžu se schovat pod postel jako ty. Na to by neskočil.“

Když se ozvalo zaklepání na dveře, obě jsme nadskočily. Na zlomek vteřiny jsem zvažovala, jestli se přece jen nemám schovat pod postel, ale nakonec jsem Romana pustila dál. Aubrey si ho chvilku prohlížela a zjevně na ni udělalo dojem, že k nám domů zavítal bůh sexu. Rozběhla se do ložnice.

Roman byl oblečen ležérně a nesl balení se šesti plechovkami limonády Mountain Dew a několik balíčků sušenek a krabici cereálií.

„Značka Kouzelené štěstíčko?“ otázala jsem se.

„Kouzelně chutné,“ vysvětlil. „Bez toho se nic postavit nedá.“ Zavrtěla jsme hlavou. Jeho vtipné a pohotové postřehy na mě

pořád dělaly dojem. „Tohle ale není rande.“

Obdařil mě pohoršeným pohledem. „To vidím. Asi jsem měl radši přinést Hraběte Čokulu.“

„Myslím to vážně. Žádné rande,“ trvala jsme na svém.

„Jasně, jasně. Chápu.“ Odložil věci na linku a obrátil se ke mně.

„Tak kde to máš? Pustíme se do toho.“

Vydechla jsem úlevou, že chce přejít rovnou k práci. Žádné flirtování, žádné „no tak“. Jen upřímná přátelská výpomoc. Nechám

ho postavit knihovnu a pak odejde.

Rozebrali jsme obrovskou krabici a vyndali z ní police, panely, šrouby a kličky. Návod byl krátký a většinou sestával jen z nákresů a šipkami, kam patří která část. po několik minutách zkoumání jsme se shodli, že začneme zadní stěnou, kterou jsme položili na podlahu a

na ni umístili police a postranní stěny. Pak Roman posbíral šroubky a pečlivě prohlížel, jestli se opravdu všechno chystá spojit správně. Prozkoumal je, podíval se na krabici a pak se zase vrátil

k podlaze. „To je zvláštní.“

„A co?“

„Myslím…, že většina tohohle nábytku má už v dřevu předvrtané díry, takže pak není taková práce to sešroubovat. A přikládají k tomu takový šroubováček.“

Sklonila jsem se k dřevu. Žádné předem vyvrtané díry. Žádné nářadí. „Budeme je tam muset nějak našroubovat sami.“

Pokýval hlavou.

„Mám šroubovák… někde,“ prohodila jsem nejistě. Podíval se na dřevo. „To asi nepůjde. Nejspíš budeme

potřebovat vrtačku.“

Zírala jsem na jeho znalosti ohledně manuálních prací se zbožnou úctou. „Tak tu docela jistě nemám.“

Vydali jsme se tedy do obchodu s nářadím, kam jsme dorazili deset minut před zavřením. Zarostlý prodavač nás nasměroval do oddělení vrtaček, načež odběhl a křikl na nás, ať si pospíšíme.

Před námi bylo vystaveno množství vrtaček a já tázavě pohlédla na Romana, aby poradil.

„Nemám ponětí,“ prohlásil po chvíli ticha.

„Myslela jsem, že jsi vynikající domácí kutil.“

„Jo… no…“ Zatvářil se rozpačitě, což byl výraz, který jsem u něj zatím neznala. „Trochu jsem přeháněl.“

„Myslíš jako lhal?“

„Ne, přeháněl.“

„To je totéž.“

„Ne, není.“

Nechala jsem to slovíčkaření plavat. „Tak proč jsi to řekl?“ Vehementně zavrtěl hlavou. „Částečně proto, že jsem tě chtěl

vidět. A částečně… nevím. Stručně řečeno, tys prohlásila, že máš nějakou těžkou práci, tak jsem ti chtěl pomoct.“

„Jsem dáma v nesnázích?“ utahovala jsem si z něj.

Vážně se na mě zahleděl. „To těžko. Ale chtěl jsem tě líp

poznat a taky jsem chtěl, aby ses přesvědčila, že mi jde o něco víc než tě jenom dostat do postele.“

„Takže kdybych ti tady v obchodě nabídla sex, ty bys mě

odmítl?“ Ta lehkomyslná poznámka mi sklouzla ze rtů dřív, než jsem tomu stačila zabránit. Byl to jen obraný mechanismus, žert, který měl zamaskovat, jak mě zmátlo jeho upřímné přiznání. Většina mužů mě touží jen dostat do postele. Nebyla jsem si jistá, co si počít

s takovým, kterému o to nejde.

Moje prostořekost naštěstí tu zadumanou chvíli ukončila. Romanovi se vrátilo jeho sebevědomí a šarm a já skoro litovala té změny a uvažovala jsem, co by asi jinak následovalo.

„Musel bych tě odmítnout. Zbývá nám jenom šest minut. Vyhodili by nás a nestihli bychom to dokončit.“ S novým zaujetím zaměřil svou pozornost na vrtačky. „A k těm mým kutilským

zkušenostem,“ dodal, „musím říct, že se učím pozoruhodně rychle, takže jsem zase tolik nepřeháněl. Než skončí večer, budu odborník.“

To nebyla pravda.

Poté, co jsme vybrali vrtačku a vrátili se ke mně domů, Roman

srovnal všechna prkna. Pak přiložil jednu poličku k zadní stěně, srovnal si šroubky do řady a začal vrtat.

Vrták ale vylezl našikmo a celou polici úplně minul.

„Do prdele,“ ulevil si.

Přistoupila jsem blíž a vyjekla, když jsem spatřila vrták čouhající

ze zadní stěny mé knihovničky. Vytáhli jsme ho a tupě zírali na podezřelý otvor, který tam zůstal.

„To schovají knihy,“ uklidnila jsem ho.

Semkl rty do úzké linky a pokusil se znovu vyvrtat díru. Tentokrát se vrták aspoň dotkl police, ale stejně to bylo v takovém

úhlu, že by to nešlo sešroubovat. Opět ho vytáhl a zkusil to do třetice

a konečně uspěl.

S ostatními dírami to dopadlo stejně. Když jsem viděla, jak se polička mění v řešeto, požádala jsem ho, jestli to můžu zkusit.

S poraženeckým gestem mi předal vrtačku. Zkusmo jsem přiložila šroubek ke dřevu a strefila se na první pokus.

„Ježíši,“ prohlásil. „Jsem naprosto k ničemu. Dáma v nesnázích jsem já.“

„To ani náhodou. Přinesl jsi cereálie.“

Skončila jsem s připevňováním poliček a pak následovaly bočnice. Na zadní stěně byly značky, kam je přidělat, a tak jsem se

je pokusila pečlivě srovnat.

Připadalo mi to nemožné a brzy jsem zjistila proč. Navzdory mé snaze byly police nakřivo a přečnívaly tu doleva, tu doprava, takže bočnice k nim nepřiléhaly.

Roman se usadil na pohovku a promnul si oči. „Můj bože.“ Vzala jsem si hrst sušenek a zamyslela se. „No tak to prostě

srovnáme, jak nejlíp to půjde.“

„Takhle věc knihy nikdy neudrží.“

„Uděláme, co bude v našich silách.“

Zkusili jsme tedy přidělat první božní stěnu. Přestože to trvalo dlouho a vypadalo to příšerně, nakonec to stačilo, aby knihovnička držela pohromadě. Pustili jsme se do další.

„Myslím, že nakonec musím uznat, že opravdu nejsem žádný kutil,“ poznamenal. „Ale ty na to máš docela talent. Jsi celkem šikulka.“

„To teda nevím. Jediná věc, ve které vynikám, je, že kašlu na

to, co musím dělat.“

„To byl snad neotrávenější tón, jaký jsem kdy slyšel. Proč? Máš plno věcí, které ‚musíš dělat‘?“

málem jsem se zadusila smíchy, když jsem pomyslela na to, co potřebuju jakožto sukuba k přežití. „Dá se to tak říct. Ale to asi

všichni.“

„Ano, samozřejmě. Ale měla bys to vyvážit s věcmi, které dělat chceš. Nenech se ubít povinnostmi. Jinka by nemělo smysl žít. Život

by se stal pouhým přežíváním.“

Došroubovala jsem. „Dneska mluvíte nějak vážně, pane

Deskartesi.“

„Nech toho. Myslím to vážně. Co opravdu chceš? Co čekáš od života? Co od své budoucnosti? Například – plánuješ pracovat

v knihkupectví navždy?“

„Nějaký čas. Proč? Je na tom snad něco špatného?“

„Ne. Jen se mi to zdá trochu přízemní. Jako způsob, jak zaplnit

čas.“

Usmála jsem se. „To rozhodně ne. a i kdyby to tak bylo, pořád

si přece můžeme vychutnávat i přízemní věci.“

„Ano, ale myslím, že většina lidí sní o něčem víc vzrušujícím. O

něčem, co zní příliš potrhle, než aby na to někdy došlo. O něčem příliš těžkém, příliš pracném, příliš mimo dosah. Prodavač na

benzínce chce třeba být rockovou hvězdou. Účetní se chce přihlásit

na kurzy historie umění namísto statistiky. Lidi odkládají svoje sny buď proto, že jim připadají nesplnitelné, nebo proto, že se do toho pustí ‚až někdy‘.“

Dal si pauzu od práce a tvářil se velice vážně.

„Tak co chceš ty, Georgíno Kincaidová? Co je tvůj bláznivý

sen? Takový, o kterém si myslíš, že bys ho neměla mít, ale přitom o něm fantazíruješ.“

Upřímně jsem musela uznat, že ze všeho nejvíc toužím po normálním vztahu. Milovat a být milována beze všech nadpřirozených komplikací. Taková maličkost ve srovnání s jeho velkolepými příklady, pomyslela jsem si smutně. Vůbec to není šílené, ale je to nemožné. Nevěděla jsem, jestli toužím po lásce proto, abych si vynahradila svoje smrtelné manželství, které jsem zničila, anebo prostě proto, že za ty roky jsem poznala, že láska

dokáže naplnit mnohem víc než pouhý sex. I když ten samozřejmě

taky není k zahození. Být chtěná a zbožňovaná je lákavá věc, po níž touží většina smrtelných i nesmrtelných. Jenže láska a touha jsou

dvě různé věci.

Logickou volbou by bylo navázat vztah s jinou nesmrtelnou

bytostí, jenže zaměstnanci pekla nejsou právě ideálními kandidáty na

stabilní svazek. Během let jsem měla několik polouspokojivých vztahů s takovými muži, ale nikdy to k ničemu nevedlo.

Nic z toho jsem ale pochopitelně Romanovi vysvětlovat

nemohla. A tak jsem se radši přiznala ke svému druhému největšímu

a trochu mě překvapilo, že o tom vůbec chci mluvit. Muži se mě většinou neptají, co chci od života. Většinou se mě jen ptají, v jaké poloze to chci dělat.

„No, kdybych nepracovala v knihkupectví – a věř mi, ž jsem tam ráda -, asi by se mi líbilo vymýšlet choreografii do tanečních show ve Pegas.“

Roman se zazubil. „Vidíš? To je přesně to, o čem mluvím.“ Naklonil se dopředu. „Tak co ti brání začít pracovat s polonahými

tanečnicemi? Bojíš se, že by to bylo příliš riskantní? Výstřední? Nebo

co by tomu řekli lidi?“

„Ne,“ prohlásila jsem smutně. „Jenom to, že nic takového neumím.“

„Ale to přece…“

„Neumím vymýšlet choreografii, protože o ní nic nevím. Už

jsem to zkoušela. Nejde mi to… Nedokážu nic vymyslet. Nic nového. Nejsem kreativní typ.“

Zamračil se. „To se mi nechce věřit.“

„Je to tak.“

Kdysi mi někdo řekl, že nesmrtelné bytosti nebyly stvořený

k tomu, aby něco tvořily, že tohle je výsadou lidí, kteří touží tady po sobě něco zanechat. Já ale znám i nesmrtelné, kteří to dokážou.

Peter vždycky vynikal v kulinářských dovednostech. Hugh zase používal lidská těla jako plátna svých obrazů. Ale já? ani jako smrtelnice jsem nic neuměla. Ten nedostatek je ve mně.

„Ani nevíš, jak moc jsme se snažila dělat kreativní věci. Chodila jsem na lekce malířství a hudby. Vůbec nic mi nejde.“

„Ale montování nábytku ti šlo.“

„Design vymyslel někdo jiný, návod sestavil někdo jiný.

V tomhle vynikám. Jsem chytrá. Uvažuju logicky. Rozumím lidem a dobře s nimi vycházím. Dokážu věci napodobit, naučit se správné pohyby a kroky. Třeba moje oči.“ Ukázala jsem na ně. „Umím si je nalíčit stejně nebo dokonce líp než nějaká kosmetička. Ale nápady a barvy beru od jiných, z obrázků v časopisech. Sama žádný make-up

nevymyslím. A ta záležitost s Pegas? Mohla bych tanči v nějakém představení a být dokonalá. Vážně. Klidně bych se mohla stát

hvězdou, kdybych se řídila choreografií někoho jiného. Ale sama

žádné pohyby a kroky nevymyslím, ne žádné zásadní a významné.“ Knihovna konečně byla hotová. „Tomu nevěřím,“ namítl. Jeho

přesvědčení mě překvapilo a okouzlilo. „Jsi energická a vitální. Jsi inteligentní – velice. Měla by sis dát šanci. Začni s něčím menším a

od toho se pak můžeš odpíchnout.“

„To patří k tomu tvému povídání, že bych si měl víc věřit? Že člověk může dosáhnout všeho, co si zamane?“

„Ne. teď ti povím, že už je pozdě a že bych měl jít. Knihovničku

už máš smontovanou a já strávil báječný večer.“

Vstali jsme, zvedli knihovnu a přesunuli ji ke stěně v obýváku. Pak jsme odstoupili a mlčky si své dílo prohlíželi. Dokonce i Aubrey

se dostavila na inspekci.

Všechny poličky byly nakřivo. Jedna z bočních stěn byla víceméně rovně, zato druhá neseděla o několik milimetrů. V zadní stěně se skvělo šest děr. A co bylo ze všeho nejpodivnější, celý kus nábytku se lehce nakláněl doleva.

Rozesmála jsem se. a nemohla jsem přestat. Po chvilce

zděšení se ke mně přidal i Roman.

„Dobrý bože,“ vypravila jsem ze sebe nakonec a setřela si slzy

od smíchu. „To je ta nejpříšernější věc, jakou jsem kdy viděla.“ Roman otevřel pusu na protest, ale pak si to rozmyslel. „To

věřím.“ Zasalutoval. „Ale myslím, že to bude držet, kapitáne.“

Ještě jsme si vyměnili pár vtipných poznámek a pak se vydal ke dveřím. Dokonce jsem si vzpomněla, že mu mám vrátit kabát.

Přestože jsme si z naší stavby knihovničky dělali legraci, Roman vypadal upřímně zklamaný, že se nám to moc nepovedlo. Jako by

mě nechtěl zklamat. Připadalo mi to mnohem přitažlivější než jeho

předchozí roztomilá vztahovačnost. Ta se mi ale líbila taky. Když

jsme se loučili, prohlížela jsem si ho a přemýšlela o jeho „kavalírství“

a o tom, jak chtěl, abych následovala touhu svého srdce. obavy, které mívám o lidi, které mám ráda, se trochu zmírnily.

„Tys mi ještě neprozradil svůj šílený sen.“

Přimhouřil oči barvy moře. „Není to tak šílené. Jen se tě pořád pokouším vytáhnout na rande.“

Není to tak šílené. Je to stejné jako se mnou. Radši

kamarádství než pompu a velkolepost. Chytla jsme se toho.

„Tak teda… Co děláš zítra?“ Rozzářil se. „Zatím nic neplánuju.“

„Tak přijď zítra do knihkupectví. Mám tam hodinu tance.“ Tam bude plno lidí a pro nás oba to bude bezpečný kompromis.

Úsměv se mu trochu zadrhl. „Hodinu tance?“

„Máš s tím problém? Rozmyslel sis to a necheš se mnou nikam

jít?“

„To ne, ale… bude to jako ve Pegas? Budeš mít a sobě flitry a

ozdoby? Do toho bych nejspíš šel.“

„To zrovna ne.“

Pokrčil rameny. „Tak si to necháme na druhé rande.“

„Ne. žádné druhé rande nebude, vzpomínáš? Jenom jedno. Pak už se neuvidíme. Řekl jsi to. dal jsi mi skautský slib.“

„To by taky mohlo být přehánění.“

„Ne, to by byla lež.“

„Aha.“ Mrkl na mě. „To asi není totéž, co?“

„Já…“ Nevěděla jsem, co na to říct.

Vysekl mi rošťáckou poklonu a odešel. „Sbohem, Georgíno.“ Vrátila jsme se do obýváku a uvažovala, jestli jsem neudělala

chybu. Aubrey se mezitím uvelebila na polici v nové knihovně. „Hele, buď opatrná,“ varovala jsem ji. „Asi to nebude moc pevné.“

Ačkoli už bylo pozdě, nebyla jsem unavená. Ne po tomhle bláznivém večeru s Romanem. Jeho společnost mi osvěžila tělo i mysl. Shodila jsem Aubrey z police začala přesouvat knihy do

knihovny. S každou další várkou jsem čekala, že se celý kus nábytku zřítí, ale nakonec vydržel.

Když jsme se dostala ke knihám Setha Mortensena, vzpomněla jsem si na pohromu, která vyvolala celý tenhle večer. Opět jsem se rozzuřila. Za celou tu dobu se mi neozval. Pořád tu sice byla

možnost, že ho srazilo auto, ale o tom jsem dost pochybovala.

Prostě mi dal košem.

Nejradši bych si vybila svůj vztek na jeho knihách a rozkopala

je, jenže jsem dobře věděla, že něco takového bych nikdy neudělala. Mám je až moc ráda. Není třeba trestat knihy za jejich tvůrce.

Toužebně jsem zvedla Glasgowskou dohodu a náhle jsem se nemohla dočkat, až si přečtu dnešních pět stran. Zbytek knih jsem nechala na zemi a uvelebila se na pohovce. Aubrey si mi lehla na kolena.

Když jsem dočetla svůj příděl, zjistila jsem něco neuvěřitelného.

V téhle knize se v Cadyové začne probouzet milostný zájem. To je něco neslýchaného. O´ Nelil neustále okouzluje ženy. Cadyová ale byla vždy ctnostná, přestože si s O´Neillem často vyměňuje dvojsmyslné narážky a vtípky. V knize zatím k ničemu zásadnímu nedošlo, ale z určitých náznaků jsem vyrozuměla, k čemu se mezi Cadyovou a vyšetřovatelem, s nímž se setkali v Glasgow, nevyhnutelně schyluje.

Četla jsem dál, protože jsem byla zvědavá, jak to dopadne. A

čím víc jsem toho přečetla, tím těžší mi připadalo přestat. Náhle jsem pocítila iracionální uspokojení z toho, že jsem porušila své pravidlo

pěti stran. Jako bych se tím Sethovi mstila.

Noc pokračovala. Cadyová se ocitla v posteli s tím chlápkem a O´Neill se začal projevovat netypicky žárlivě a zděšeně, i když si navenek uchovával obvyklý šarm. No nazdar! Zvedla jsem se,

převlékla se do pyžama a zalezla do postele. Aubrey šla se mnou a

já dál pokračovala ve čtení.

Knihu jsme dočetla ve čtyři ráno. Byla jsem unavená a sotva

jsem viděla. Cadyová se ještě několikrát sešla s tím mužem, zatímco

s O´Neillem odhalovali další záhadu, která byla vzrušující jako vždy,

ale v porovnání s nově vzniklými mezilidskými vztahy už mi nepřipadala tak zajímavá. Nakonec se Cadyová s tím Skotem rozloučila a s O´Neillem se vrátila do Washingtonu a vše se zas vrátilo do normálu.

Vydechla jsem a odložila knihu na podlahu. Nevěděla jsem, co

si o tom myslet. Asi už jsem byla hodně unavená. Odhodlala jsem se vylézt z postele a zapnout svůj notebook. Přihlásila jsem se do svého pracovního mailu a napsala Sethovi: Cadyová někoho má. Jak to?

Pak jsem ještě připsala: Mimochodem, hokej byl skvělý.

Spokojená, že jsme dala najevo svůj názor, jsem okamžitě usnula. Po pár hodinách mě vzbudil budík.

10

JEŽÍŠI. Co jsem si myslela? Dneska musím do práce. a nejen

to, pracovní doba mi začíná už za deset minut. Neměla jsem čas na

„opravdové“ oblékání a líčení. S povzdechem jsem si změnila vzhled

a nejednou jsem na sobě měla šedé kalhoty a blůzu slonovinové barvy. Vlasy i make-up jsem měla dokonalé jako obvykle. Čištění zubů a navonění ničím nenahradím, a tak jsem to udělala co nejrychleji. Popadla jsem kabelku a vyběhla ven.

Sotva jsem seběhla dolů do haly, vrátný na mě zavolal.

„Něco pro vás mám.“ Podal mi placatý balík.

Uvědomovala jsem si, že spěchám, a tak jsem rychle roztrhla obal, a když jsem uviděla, co je uvnitř, strnula jsem. na krabici bylo napsáno Malířská sada Černý samet. A pod tím menším písmem: Vytvořte si vlastní obraz! Sada obsahuje vše potřebné, abyste malovali jako skuteční umělci! Mistrovský obraz, který bych mohla

vytvořit, zobrazoval pouštní krajinu s obrovským kaktusem na jedné straně a vyjícím kojotem na druhé. Na nebi kroužil orel a opodál se vznášela nehmotná přízračná hlava Indiána. Příšerné.

U krabice jsem našla papírek. Začni s něčím menším. S láskou

Roman. Písmo bylo tak dokonalé, že se mi zdálo až neskutečné.

Smála jsem se ještě, když jsem přišla do práce. v kanceláři

jsem usedla k počítači a objevila druhé překvapení dnešního rána –

e-mail od Setha. Poslal ho v pět hodin ráno.

Georgíno,

Když jsem před pár lety psal Bohy zlata, na hodině archeologie Jižní Ameriky jsem se setkal s jednou ženou. Nevím, jak to mají ženy, ale pravděpodobně trochu jinak než

my muži. Já když potkám někoho, kdo mě přitahuje, čas se zastaví, planety se vychýlí ze svých drah a já přestanu dýchat. Andělé sestoupí na zemi a šeptají mi do ucha přísliby lásky a oddanosti, zatímco méně nebeská stvoření mi zase slibují věci pozemštějšího charakteru. To je zřejmě součástí toho, být mužem.

Každopádně tohle se mi přihodilo s tou ženou. Zamilovali

jsme se do sebe a docela dlouho jsme spolu chodili. Někdy jsme se od sebe nedokázali odloučit ani na minutu a potom

zase nastaly celé měsíce bez kontaktu. Musím ale uznat, že to

poslední bylo zapříčiněno mnou, a nikoli jí. Už jsem se vám zmínil, že Cadyová s O´Neilem jsou nároční. Když jsem byl ve

fázi horečného psaní, nedokázal jsem dělat nic, co se netýkalo mého románu, a myslet na cokoli jiného. Vím, že ji to trápilo. Chtěla se usadit a založit rodinu a žít poklidný a spokojený

život. Já jsem na to ale nebyl – dokonce si ani nejsem jistý, zda jsem na to teď –, ale líbilo se mi pomyšlení, že bych měl

někoho nablízku, někoho, na koho bych se mohl spolehnout a

zavolat mu, až budu mít čas. Nebylo to ode mě vůči ní férové,

že jsem ji tak zanedbával. Měl jsem to ukončit už dřív, jenže jsem byl příliš sobecký a vyhovovalo mi to.

Jednoho dne, když jsme spolu několik měsíců nepromluvili ani slovo, jsem ji zavolala a ohromilo mě, že telefon zvedl nějaký muž. Když ji pak zavolal, řekl mi, že potkala někoho jiného a se mnou už se scházet nemůže.

Kdybych řekl, že jsem byl v šoku, nebylo by to dostatečně výstižné. Začal jsem ji vykládat, jak moc mi na ní záleží a že přece nemůže jen tak zahodit všechno, co mezi námi bylo. Vzala to celkem dobře, i když jsem jí musel připadat jako blázen. Nakonec to uzavřela s tím, že jsem přece nemohl

předpokládat, že na mě bude čekat věčně, a že má svůj vlastní

život.

Důvody, proč se vám svěřuji s tímhle trapným příběhem

ze života Setha Mortensena, jsou hned dva. Za prvé, chci se vám omluvit za to, co se stalo dnes večer. Přestože jsem měl

námitky, opravdu jsem se s vámi chtěl sejít. Několik hodin před začátkem zápasu jsem šel domů a najednou jsem přišel na to,

co mě celý den blokovalo v psaní. Sedl jsem tedy k počítači a měl jsem v plánu psát tak hodinku. Ale jak už je vám v tuto

chvíli asi jasné, zabral jsem se do toho. Pohltilo mě to natolik,

že jsem na hokej úplně zapomněl – a na vás taky. Neslyšel

jsem ani zvonění telefonu. Nevnímal jsem nic, jen abych svůj příběh co nejrychleji dostal na papír (či spíše na monitor).

Obávám se, že tohle je můj častý problém. Stávalo se mi

to s mou bývalou přítelkyní, stává se mi to s rodinou a teď se mi

to bohužel stalo i s vámi. Můj bratr s oblibou vypráví, jak jsem málem zmeškal jeho svatbu. Slova a lidé, které mám v hlavě, jsou pro mě natolik reální, že někdy ztrácím přehled o

skutečném světě. Někdy jsem přesvědčen, že svět Cadyové a O´Neilla je opravdový. Nerad ubližuji ostatním a pokaždé si pak připadám hrozně. Ale obávám se, že je to moje chyba, se

kterou nic nenadělám.

Nic z toho neospravedlňuje, že jsem vás včera večer nechal samotnou, ale doufám, že vám to alespoň objasní můj nevyrovnaný pohled na svět. Prosím, pochopte, že je mi to nesmírně líto.

Druhým důvodem, proč jsem se vám svěřil, je vaše poznámka o tom, že Cadyová „někoho má“. Když jsem

uvažoval o ní a O´Neillovi, uvědomil jsem si, že ani Cadyová není ten typ, co by čekal věčně. Ale abyste mě nechápala špatně – nemyslete si, že Cadyová a moje ex-přítelkyně toho mají mnoho společného. Cadyová se netouží zahrabat na předměstí s O´Neillem. Ale je to jiskrná a vášnivá žena, která

miluje život a chce ho prožívat naplno. Spoustu lidí naštvalo, že

přestala štěněčím pohledem cudně vzhlížet k O´Neillovi, ale já myslím, že to musela udělat. Podívejme se na to: O´Neill ji vždycky považoval za samozřejmost, takže potřeboval, aby se stalo něco, co ho probere. Znamená to teď, že byly učiněny

kroky k tomu, aby se ti dva dali dohromady, jak se ptají čtenáři? Jakožto tvůrce jejich příběhů o tom musím pochopitelně mlčet,

ale jednu věc vám prozradím. Mám v hlavě ještě plno knih

s těmihle postavami, ale když spolu začnou protagonisté chodit, čtenáři obvykle ztrácejí zájem.

Seth

P. S. Mimochodem, koupil jsem ten byt. Mistee z toho byla

tak nadšená, že mě tam vzala a milovali jsme se na žulové kuchyňské desce.

P. P. S. Dobře, to poslední jsem si vymyslel. Jak jsem řekl, jsem jen muž. A spisovatel.

Oči se mi klížily z nevyspání a mátožně jsem uvažovala o

obsahu tohoto dopisu. Seth měl vážnou známost. Páni! Ale to by mě nemělo překvapovat, když tak barvitě popisuje erotické scény. To by

si všechno asi nevymyslel. Přesto mi připadalo těžké představit si

introvertního Setha, jak se účastní společenského života, jak to vyžaduje dlouhodobý vztah.

A ta druhá část, kde popisoval své důvody, proč se nedostavil…

Co si o tom myslet? Měl pravdu v tom, že jeho náhlý záchvat

inspirace neomlouvá, že nepřišel na sraz. Ale díky jeho vysvětlení už

jsem si o něm nemyslela, že je hrubý a nevychovaný, jen že si počíná bezmyšlenkovitě. Možná i bezmyšlenkovitost je v tomto

případě příliš drsné slovo. Roztržitost, to je ono. A roztržitost možná

zase není tak špatná, když musí ignorovat skutečný svět, aby mohl pracovat na tom vymyšleném. Těžko říct.

Tohle všechno mi nešlo z hlavy celé dopoledne. Můj vztek ze včerejška pomalu chladl, jak ubíhal čas a já uvažovala o Sethově brilantní mysli. V čase oběda už jsem svoje rozčarování ze

včerejšího incidentu s hokejem překonala. Neudělal to schválně a koneckonců můj večer se potom nevyvíjel nijak zle.

Později odpoledne za mnou přišel Warren.

„Ne,“ řekla jsem mu okamžitě, když jsem poznala jeho pohled. Nesnášela jsem tu jeho domýšlivost, ale přesto mě vždycky přitahovala. „Mám hroznou náladu.“

„Já ti ji spravím.“

„Říkám ti, že jsem dneska protivná.“

„Líbíš se mi, když jsi protivná.“ Začal se ve mně probouzet instinkt sukuby, která se chce nakrmit. Polkla jsem a znechutilo mě

to, stejně jako moje vlastní slabost. „A mám plno práce. Musím.. něco vyřídit…“ Moje výmluvy vyznívaly chabě, což Warren samozřejmě poznal.

Došel ke mně, poklekl vedle mojí židle a přejel mi rukou po

stehně. Měla jsem na sobě tenké hedvábné kalhoty, takže jeho dotyk

přes látku byl skoro smyslnější, než kdyby mě hladil po holé kůži.

„Jaké bylo rande?“ zeptal se tiše a přesunul rty k mému uchu a

potom sjel ke krku.

Přestože jsem měla v úmyslu vzdorovat, poslušně jsem zaklonila hlavu a vychutnávala si jeho žhavé rty na kůži. Začal mě škádlit i zuby. Ani zdaleka nás nepojil citový vztah, ale přesto se nejvíc blížit čemusi jako stálému partnerovi. To něco znamená.

„Fajn.“

„Šoustala jsi s ním?“

„Ne. spala jsem sama.“

„Dobře.“

„Ale dneska večer se s ním sejdu zase. Jdeme na hodinu

tance.“

„Vážně?“ Warren mi rozepnul horní dva knoflíky na blůze a odhalil moji růžovou krajkovou podprsenku. Prsty obkroužil tvar

mého ňadra a pak se přesunul k druhému. Pak si přes krajku začal pohrávat s bradavkou. Zavřela jsem oči a samotnou mě překvapila moje vzrůstající touha. Poté, co jsem Hugovi pomohla uzavřít

smlouvu s Martinem, jsem nečekala, že budu potřebovat doplnit

energii tak brzo. Hlad se ve mně zatím ozýval jen nepatrně a mísil se

s chtíčem. Byl to čistý instinkt. „Tak ho seznámíme s Marlou.“ Marla je Warrenova manželka. Myšlenka na to, že bych jí

předhodila Romana, se mi zdála zábavná.

„Mluvíš, jako bys žárlil,“ utahovala jsem si z něj. Přitáhla jsem si

Warrena k sobě a on zareagoval tak, že mě vysadil na stůl. Sjela jsem rukama níž, abych mu rozepnula kalhoty.

„Žárlím,“ zavrčel. sklonil se ke mně, rozepnul mi podprsenku a vzal do úst jednu bradavku. Pak se zarazil. „Určitě jsi s ním nešoustala?“

„Něco takového bych si nejspíš pamatovala.“

Náhle se ozvalo zaklepání na dveře a Warren ode mě okamžitě odskočil a začal si zase natahovat kalhoty. „Sakra!“

Sedla jsem si zase na židli. Warren upíral oči ke dveřím, a tak jsem rychle využila své schopnosti měnit podobu a upravila se. se zapnutou blůzou a spokojená, že oba zase vypadáme decentně,

jsem zvolala. „Dále.“

Seth otevřel dveře.

Překvapeně jsem otevřela pusu a zase ji urychleně zavřela.

„Ahoj,“ pozdravil a díval se střídavě na mě a na Warrena.

„Nechtěl jsem rušit.“

„Ne, ne, nerušíte,“ ujistil ho Warren pracovním tónem. „Jen jsme tu měli jednání narychlo.“

„Nic důležitého,“ dodala jsem. Warren mě obdařil podivným

pohledem.

„Aha,“ řekl Seth a pořád se tvářil, že by se nejraději vypařil.

„Jen jsem se tu zastavil, abych se zeptal, jestli byste třeba… nechtěla zajít na oběd. Poslal jsme vám mail, kde jsem vysvětlil, co se mi

stalo.“

„Jo, už jsem ho četla. Díky.“

Usmála jsem se na něj a doufala, že mu tím beze slov sděluji,

že vše je odpuštěno. Tvářil se tak ustaraně, až se mi z toho svíralo srdce, a nabyla jsem jistoty, že jeho svědomí utrpělo větší újmu než moje ego včera večer.

„Výborný nápad,“ vyhrkl Warren. „Pojďme teď všichni na oběd.

S Georgínou se můžu sejít potom.“

„Já nemůžu.“

Připomněla jsem mu, jak málo máme zaměstnanců a že mě bude třeba v prodejně. Když jsem skončila, mračil se.

„Proč jsme někoho nenajali?“

„Pracuju na tom.“

Warren vytáhl Setha ven, z čehož spisovatel nebyl příliš

nadšený, a já jsem zůstala sama. Připadala jsem si opuštěná. Ráda bych si vyslechla další Sethovy historky o tom, jak psaní někdy převažuje nad skutečný životem. Dokonce bych tu i ráda ležela na zádech. Ale ani k tomu nedošlo. Ach, ta nespravedlnost!

Ale osud mi evidentně dlužil karmickou laskavost. Kolem čtvrté

se objevila Tammi – ta rusovláska z Krystal Starz – a vyřešila můj problém s nedostatkem zaměstnanců. Zařídila se podle mojí rady a přišla i s kamarádkou. Po krátkém pohovoru jsem poznala, že jsou

obě schopné. Okamžitě jsem je zaměstnala a byla jsem ráda, že si můžu ze seznamu svých úkolů aspoň jeden odškrtnout.

Když se blížila zavírací doba, nedostatek spánku se ozýval čím dál hlasitěji. Neměla jsem náladu na hodinu tance.

Došlo mi, že se potřebuju převléknout, a tak jsem se zavřela

v kanceláři a provedla už druhou proměnu oblečení za ten dne. Jako

vždy jsem si připadala, jako bych podváděla. Na tancování jsem si vybrala šaty bez rukávů, které mi těsně obepínaly tělo a sukně se rozšiřovala, což bylo ideální na otočky. Šaty přecházely z odstínů broskvové do oranžové a já doufala, že mi to aspoň trochu spraví náladu. Taky jsem doufala, že si nikdo nevšimne, že jsem ráno nepřišla do práce s taškou oblečení.

Z reproduktoru nahoře se ozvalo hlášení pokladníka, že se obchod zavírá. V tutéž chvíli někdo zaklepal na dveře. Vyzvala jsem

návštěvníka, aby vstoupil, a uvažovala, jestli je to zase Seth. Tentokrát to ale byl Cody.

„Ahoj,“ pozdravila jsme ho a přinutila se k úsměvu. „Jsi připraven?“

Asi před rokem jsem lodyho učila tančit swing a šlo mu to pozoruhodně dobře, což asi částečně způsobily jeho vampýři reflexy. Výsledkem bylo, že jsem ho přes jeho protesty jmenovala druhým učitelem na těchto improvizovaných hodinách tance pro

zaměstnance. Neustále prohlašoval, že mu to moc nejde, ale na obou hodinách si zatím počínal výjimečně dobře.

„Na co? Na tanec? Bez problémů.“

Rozhlédla jsem se, abych se ujistila, že jsme opravdu sami.

„Nic zvláštního už se nestalo?“

Cody zavrtěl hlavou, až se mu kolem ní rozlétly blond vlasy připomínající lví hřívu. „Ne. Byl klid. Možná jsem to trochu zveličoval.“

„Opatrnost matka moudrosti,“ poradila jsem mu a připadala si jako nějaká rozšafná babička. „Co budeš dělat pak?“

„Jdu s Peterem do baru ve městě. Chceš se přidat?“

„Jasně.“ Jako skupina budeme ve větším bezpečí.

Dveře se otevřely a dovnitř nakoukl Seth. „Ahoj, já… Omlouvám se,“ vykoktal, když si všiml Lodyho. „Nechtěl jsem rušit.“

„Ne, ne,“ řekla jsem a pozvala ho dál. „jen jsme si povídali.“ Zvědavě jsem na Setha pohlédla. „Co tady ještě děláte? Zdržíte se

na taneční lekci?“

„Ehm, o to právě jde. Warren mě pozval…, ale tančit asi nebudu, pokud to nevadí.“

„Nebudete tančit? Tak co tam budete dělat? Jen se dívat?“

podivila jsem se. „Jako voyeur?“

Seth mě obdařil výmluvným pohledem a mně vůbec poprvé připadal jako někdo, kdo píše vtipné postřehy o realitních makléřkách

a bývalých přítelkyních. Líbil se mi. Byl to tentýž muž, s nímž jsem zpočátku zkoušela flirtovat.

„Tak zoufalý zase nejsem. Zatím ještě ne. Ale skutečně je bezpečnější, když netančím. Myslím pro moje okolí.“

„To jsem říkal taky, dokud mě nepřiměla zkusit to,“ poznamenal

Cody a poklepal mě po rameni. „Jen počkejte, až se ocitnete

v Georgíniných schopných rukou. Už nikdy nebudete stejný jako dřív.“

Než se k té poznámce někdo z nás stačil vyjádřit, za Sethem se objevil Doug. Byl oblečen spíš jako lčen grungeové kapely než jako pomocný vedoucí.

„Ahoj. Tak začneme, nebo co? Přišel jsem sem zpátky jen kvůli hodině tance, Kincaidová. Tak by ses měla snažit, aby mi ta cesta za

to stála. Ahoj, Cody.“

„Ahoj, Dougu.“

„Ahoj, Sethe.“

„Ahoj, Dougu.“

Zaúpěla jsem. „Dobře, tak jdeme na to.“

Všichni jsme společně odešli nahoru do kavárny, kde už byly odklizené stoly, aby vznikl prostor. Po cestě jsem představila Codyho Sethovi. Krátce si potřásli rukama a mladý vampýr na mě významně pohlédl, když mu došlo, který Seth to je.

„Určitě nebudete tančit?“ dotázala jsem se spisovatele, jehož zatvrzelost jsem nechápala.

„Ne. Necítím se na to.“

„Jo, já se na to taky necítím po tomhle perném dni, ale co se dá dělat, než to přetrpět. Takže nasadit šťastný výraz a jde se na věc, chápete?“

Seth vypadal, že nechápe. Trochu zasněně se na mě usmál.

Po chvilce se jeho úsměv vytratil. „Říkala jste, že jste dostala ten email… Takže…“

„To je v pořádku. Zapomeňte na to.“ Jeho bizarní sociální návyky mě sice iritovaly, ale nechtěla jsem, aby se dál trápil kvůli včerejšku. „Opravdu.“ Poklepala jsem ho po paži a obdařila ho úsměvem hodným Heleny Trojské. Pak jsem zaměřila svou pozornost na dění nahoře.

Shromáždila se tam většina zaměstnanců, kteří dneska

pracovali, a spolu s nimi i další, kteří stejně jako Doug přišli jen kvůli tanci. Čekal tam Warren s manželkou a taky Roman.

Když mě uviděl, usmál se na mě a já pocítila vlnu touhy, která neměla nic společného s potřebami hladové sukuby. Vypadal dobře jako vždycky, měl na sobě černé kalhoty a modrou lesklou košili,

která se hodila k barvě jeho očí.

„Hromadné rande, jo?“

„Pro moje bezpečí. Vždycky mi připadalo nejlepší mít po ruce pár lidí, co mi dělají garde.“

„V těchhle šatech bys jich potřebovala mnohem víc,“ oznámil mi hlubokým hlasem, zatímco si mě prohlížel od hlavy k patě.

Zčervenala jsem a o pár kroků od něj odstoupila. „Budeš muset počkat jako ostatní, až na tebe přijde řada.“

Otočila jsem se od něj a nechtíc se střetla se Sethovým pohledem. Evidentně vyslechl ten náš krátký rozhovor. Zrudla jsem ještě víc a odešla od nich do středu parketu. Cody mě následoval.

Nasadila jsem takzvaný „šťastný výraz“, vyhnala si z hlavy

myšlenky na dnešní dlouhý den a usmála se na svoje kolegy, kteří

mě vítali obdivným pískotem a jásotem. „Tak fajn, bando, pustíme se

do toho. Doug dneska spěchá a chce mít lekci co nejdřív z krku. To

je u něj ale normální i v jiných záležitostech – hlavně ve vztazích.“ To

vyvolalo v davu jak pozitivní, tak negativní reakce. Doug na mě udělal obscénní gesto.

Znovu jsem všem představila Codyho, který nebyl tak zvyklý na

pozornost publika jako já. začala jsem přemýšlet, jak tu skupinu rozdělit. Jako obvykle jsme měli víc žen než mužů a zkušenosti všech přítomných byly velmi rozdílné. Rozdělila jsem všechny do

párů a zkušenější ženy jsem dala k začátečnicím, jelikož ty zdatnější zvládnou tančit muškou část a pak se prohodit. Ne v každého jsem

ale měla takovou důvěru. Někteří tanečníci se ani nedokázali

pohybovat do rytmu.

Vždycky jsem začínala hodinu opakováním z poslední lekce. Pustila jsem hudbu a všem řekla, aby si procvičili základní kroky. Cody a já jsme je sledovali, opravovali je a radili jim. Když jsem teď

pracovala s lidmi, moje napětí z celého dne trochu opadlo. Mám ráda swing. Oblíbila jsem si ho už počátkem dvacátého století, kdy vznikl. Byla jsem nadšená, že se nedávno zase vrátil do módy. Věděla

jsem, že už z ní zase pomalu vychází, což byl částečně taky důvod, proč jsem chtěla předat své zkušenosti ostatním.

Netušila jsem, jak dobře umí Roman tančit, a tak jsem ho dala

do páru s Paige, která je velice zkušená tanečnice. Asi minutu jsem

je při tanci sledovala a pak jsem zavrtěla hlavou a došla k nim.

„Ty podvodníku,“ vyčetla jsem mu. „Dělal jsi, jak jsi z tancování nervózní, a přitom tančíš jako profík.“

„Párkrát už jsem to zkoušel,“ přiznal skromně a udělala s Paige

otočku, kterou jsem je ještě neučila.

„Nechte toho, nebo vás rozdělím. Vaše zkušenosti bych potřebovala využít jinde.“

„Ale no tak,“ žadonila Paige. „Nech mi ho. Už byl nejvyšší čas,

aby se tady objevil muž, který ví, co dělá.“

Roman na mě pohlédl. „To řekla ona, ne já.“

Obrátila jsem oči k nebi a každému z nich přidělila jiného

partnera.

Po chvíli dalšího sledování jsem byla s pokrokem celé skupiny spokojená. S Codym jsme se rozhodli, že tedy pokročíme dál a naučíme je výkopy. Nijak mě nepřekvapilo, že to vyvolalo zmatky. Ti nadanější si pohybu rychle osvojili, ti, kteří s tancem bojovali už

předtím, s ním bojovali dál, a někteří, kterým základní kroky a otočky

šly dobře, teď tohle nezvládli.

S Codym jsme procházeli mezi tanečníky, snažili se předejít úrazům a poradit, když bylo třeba.

„Drž napjaté zápěstí, Beth. Ale ne zase tolik, ať si neublížíš.“

„Počítej, sakra! Počítej! Rytmus je stejný jako předtím.“

„Čelem k partnerce…, ať je neztratíš.“

Role učitelky mě pohlcovala a líbilo se m to. koho by zajímali

lovci vampýrů a věčné boje dobra se zlem?

Zahlédla jsem Setha, který seděl stranou, jak sliboval. „Hej, voyeure, pořád se chcete jenom dívat?“ vykřikla jsem na něj celá udýchaná z pobíhání po tanečním parketu.

Pokýval hlavou a s úsměvem si mě prohlížel. „Odtud je toho dost k vidění.“

Zvedl se ze žídle a naklonil se ke mně. Překvapeně jsem sledovala, jak natáhl ruku a dal mi zpátky na rameno ramínko od šatů, které mi sklouzlo.

„Tak,“ prohlásil. „Teď je to dokonalé.“

Při jeho doteku mi naskočila husí kůže. prsty měl horké a

něžné. Na okamžik se zatvářil tak, že jsme u něj podobný výraz ještě neviděla. Už nepůsobil tolik jako roztržitý spisovatel, kterého jsem

znala, ale víc jako… muž. Byl v tom obdiv. Ocenění. Možná dokonce chuť vydat se na lov. Ten jeho pohled ovšem zmizel stejně rychle,

jako se objevil, ale zaskočil mě a uchvátil.

„Dávejte si na to ramínko pozor,“ upozornil mě mile. „Jinak na tom bude muset zapracovat on.“ Kývl hlavou směrem k několika tanečníkům, mezi nimž jsem zahlédla Romana.

Obdivovala jsem jeho ladné pohyby. Po chvilce jsem se otočila

zase k Sethovi. „není to nic těžkého. Můžu vás to naučit.“ Zvedla jsem ruku na výraz pozvání.

Tvářil se, že by i souhlasil, ale vzápětí zavrtěl hlavou. „Akorát bych ze sebe udělal blbce.“

„Aha, chápu. A když tady sedíte sám a všichni ostatní tančí a navíc nám chybí pánové…, v tom případě vůbec nevypadáte jako blbec.“

Tiše se rozesmál. „Asi ano.“

Když už nic dalšího neřekl, pokrčila jsem rameny a vrátila se na taneční parket, kde jsem pokračovala v udílení instrukcí. S Codym

jsme všechny naučili ještě několik fíglů, pomáhali jsme jim při

nácviku a nakonec jsme si stoupli stranou a obdivovali své žáky.

„Myslíš, že jsou připraveni na Moondance?“ zeptal se.

Moondance Louge je taneční klub, kde se každý měsíc konají

swingové večery. Říkali jsme si, že až bude naše skupina připravena

jít tam zatančit, bude to pro všechny něco jako triumfální závěrečná zkouška.

„Myslím, že by to chtělo tak ještě hodinu. Pak je můžeme vzít mezi lidi.“

Někdo mě chytil kolem pasu a vytáhl na parket. Rychle sem zapadla do tanečního kroku, sladila se s Romanem a on se mnou vzápětí předvedl náročnou otočku. Několik lidí poblíž se zastavilo a pozorovali nás.

„Teď je řada na mě, abych si zatančil s učitelkou,“ připomněl mi.

„Za celý večer jsem tě skoro neviděl. Tohle se jen těžko dá považovat za rande.“

Nechala jsme se od něj krásně vést a byla jsem zvědavá, kolik

toho skutečně umí. „Ty svoje požadavky neustále měníš,“

postěžovala jsem si. „Nejdřív jsi chtěl jít ven, teď bys zase se mnou chtěl být sám. Musíš si něco vybrat a pak se toho držet. Buď konkrétnější.“

„Aha, chápu. To mi ještě nikdo neřekl.“ Prohnul mě do záklonu, což jsem provedla bezchybně a vysloužila si tím od něj obdivné zamručení. „Předpokládám, že asi neexistuje nějaký návod ‚Jak na Georginu Kincaidovou‘, abych se v budoucnu vyhnul takový

trapasům?“

„Prodáváme ho dole.“

„Jo, vážně?“ Začal improvizovat a já si užívala tu výzvu, když jsem jen dohadovala, kam mě při tanci povede. „Je tam i stránka o tom, jak se dvořit krásné Georgine?“

„Stránka? Celá kapitola!“

„To bude hodně čtení, to si dovedu představit.“

„Rozhodně. Jo a děkuju za tu malířskou sadu.“

„Doufám, že až se příště u tebe stavím, uvidím na zdi tvůj obraz.“

„S tím příšerným kýčovitým Indiánem? Toho uvidíš tak leda

v hitparádě Americké unie občanských svobod.“

Znovu mnou zatočil dokola ve spektakulárním zakončení, které sklidilo všeobecný obdiv. Už dlouho nikdo netančil a všichni se jenom koukali na nás. Uvědomovala jsem si jejich pohledy a vychutnávala

si tu chvíli. Vzala jsem Romana za ruku a spolu jsme se uklonili mým aplaudujícím kolegům.

„Připravte se,“ oznámila jsem všem, „protože z tohohle vás příští týden vyzkouším.“

Smích a výskot ještě chvilku pokračovaly a pak pozvolna utichaly, jak se všichni rozcházeli. Roman mě celou dobu držel za

ruku a propletl si prsty s mými. Nevadilo mi to. popocházeli jsme po

kavárně a trochu jsme si povídali a pak došlo na loučení.

„Nechceš zajít na něco k pití?“ zeptal se mě, když jsme na chvíli osmaěli.

Otočila jsem se k němu a obdivovala jeho pohledný obličej. Ve vyhřáté místnosti jsem cítila jeho pot smíšený s vůní kolínské a zapůsobilo to na mě tak, že bych mu nejradši přitiskla obličej ke krku.

„Chci…,“ začala jsem pomalu a uvažovala, jestli alkohol smíšený s živočišnou touhou bude moudrou kombinací ve společnosti někoho, s kým se nechci vyspat.

Podívala jsem se za něj a střela se s Codyho pohledem. Zrovna

s živě bavil se Sethem, což mi připadlo podivné. Náhle jsem si vzpomněla, že jsem vampýrovi slíbila, že půjdu do baru s nimi.

„Sakra,“ zabrblala jsem. „Asi nemůžu.“ Nepouštěla jsem

Romanovu ruku a spolu s ním jsem došla ke Codymu a Sethovi. Oba

zmlkli.

„Připadám si k ničemu,“ zažertoval po chvíli Cody. „Ty tančení figury, cos tady předváděla, jsi mě nikdy neučila.“

„Tos měl nejspíš za domácí úkol.“ Zamyšleně jsme naklonila

hlavu na stranu. „Cody, Sethe, znáte už Romana?“ Rychle jsem je všechny představila a všichni si zdvořile po chlapsku potřásli rukama.

Po té formalitě mě Roman jakoby nic objal kolem pasu.

„Pokouším se vytáhnout Georginu někam na drink. Ale je to s ní těžké.“

Cody se usmál. „To bych řekl.“

Omluvně jsem na Romana pohlédla. „Už předtím jsem Codymu slíbila, e s ním a ještě jedním kamarádem dneska večer zajdu do

baru.“

Mladý vampýr ledabyle mávl rukou. „Pusť to z hlavy. Běž se

bavit.“

„Jo, ale…“ Zmlkla jsem a pohlédla na něj tak významně, jak

jsem to viděla u Jeroma s Carterem. Nechtěla jsem, aby odtud Cody odešel sám, protože by se mohl stát cílem lovce vampýrů, ale o tom jsem se jen těžko mohla zmínit před ostatními. „Vezmi si taxi,“

poradila jsem mu nakonec. „Nechoď pěšky.“

„Dobře,“ odpověděl automaticky. Až moc automaticky.

„Myslím to vážně,“ zavrčela jsem.

„Ano, ano,“ zamumlal. „Chceš mi ho zavolat?“

obrátila jsem oči v sloup a nejednou jsem si vzpomněla, že je

tam i Seth. Připadlo mi trapné, že tam jen stojí, zatímco my

plánujeme, kam kdo půjde. Uvažovala jsem, jestli mu mám nabídnout, aby šel s námi, nebo ho poslat s Codym.

Seth jako by mi četl myšlenky, protože náhle vyhrkl: „Tak se

mějte, uvidíme se jindy.“ Otočil se, a než se kdokoli z nás zmohl na slovo, byl pryč.

„On je naštvaný, nebo co?“ podivil se Cody.

„Takhle se nejspíš chová normálně,“ objasnila jsem, ačkoli jsem

ho sama tak docela nechápala.

„Je zvláštní.“ Roman se ke mně otočil. „Tak můžeme vyrazit?“

Setha jsem urychleně pustila z hlavy. S Romanem jsme se vydali do malé restaurace naproti Emerald City a sedli si do boxu vedle sebe. Objednala jsem si panáka vodky a on brandy.

Když nám přinesli pití, zeptal se: „Měl bych na někoho z nich

žárlit?“

Rozesmála jsem se. „Zatím mě moc dobře neznáš, natož aby

sis na mě mohl dělat nároky a starat se, na koho bys měl žárlit. Zpomal.“

„Máš pravdu,“ připustil. „Ale přesto slavní spisovatelé a mladí

energičtí tanečníci vypadají jako těžká konkurence.“

„Cody zase není tak mladý.“

„Dost mladý. Hodně spolu kamarádíte?“

„Docela dost. Ale jsme opravdu jenom kamarádi, jestli narážíš

na tohle.“ S Romanem jsme se k sobě tiskli a já ho škádlivě rýpla do žeber. „Přestaň si dělat hlavu s mými známostmi. Pojďme se bavit o něčem jiném. Řekni mi něco o světe lingvistiky.“

Myslela jsem to napůl z legrace, ale on poslechl a začal mi vysvětlovat svou specializaci. Ironií bylo, e se zaměřoval na klasické jazyky. Věděl toho o svém oboru hodně a hovořil se stejným vtipem, jaký používal i při flirtování. Se zájmem jsem mu naslouchala a vychutnávala si, že mám příležitost zapojit se do hovoru na téma, o

němž něco ví jen velmi málo lidí. Bohužel jsem ale nemohla oslňovat příliš, protože jsem nechtěla dát najevo, kolik toho znám. Asi by

působilo divně, kdyby ženská z knihkupectví věděla o lingvistice víc než učenec, který si na to vybudoval kariéru.

Během rozhovoru jsme se neustále s Romanem dotýkali –

pažemi, rukama, nohama. Ani jednou se mě nepokusil políbit, za což jsem byla vděčná, neboť tím by vstoupil na nebezpečné území. Tohle

pro mě představovalo ideální rande. Podnětná diskuse a tolik

fyzického kontaktu, kolik může sukuba bezpečně zvládnout. Dál jsme

si příjemně povídali a flirtovali a bylo to jako držet se scénáře.

Naše drinky zmizely jako mrknutím oka, a než jsem se nadála, stáli jsme zase na ulici, loučili se a domlouvali další rande. Znovu

jsem se pokusila protestovat, ale oba už jsme viděli, jak chabé moje protesty jsou. Roman neustále prohlašoval, že mu dlužím opravdové rande, kde budeme jen my dva. Jak jsem tam s ním stála a užívala si jeho přítomnosti, samotnou mě překvapilo, jak moc po té schůzce toužím. Jelikož jsem vynechávala hezké a příjemné muže, vždycky

jsem skončila sama. Když jsem se teď dívala na Romana, rozhodla

sem se samotu odložit – aspoň na chvíli.

A tak jsem souhlasila, že se zase sejdeme, a ignorovala jsem varování svého vnitřního hlasu. Roman se celý rozzářil a já si pomyslela, že teď už se mě opravdu pokusí políbit. Srdce se mi rozbušilo strachem i nedočkavostí.

Ale patrně si vzpomněl na moje předchozí neurotické narážky

na to, že se nechci moc sbližovat. Jen mě chytil za ruku a otřel se mi

rty o tvář, což by se jen těžko dalo považovat za polibek. Odešel do ulic Queen Anne a já se vydala půl bloku ke svému bytu.

Když jsem došla ke dveřím, objevila jsem na nich přilepený jméno. Zmocnil se mě chlad. Začala jsem číst.

Jsi krásná žena, Georgíno. Myslím, že dokonce natolik krásná, že pokoušíš anděly k pádu – což se už nestává tak

často, jak by mělo. Ale tvoje krása tě nestojí žádné úsilí, když si můžeš měnit podobu, jak se ti zachce. Tvůj velký kamarád si bohužel takový luxus dopřát nemůže, a to je škoda vzhledem

k tomu, co se dneska stalo. naštěstí pracuje ve správném oboru, takže může škody na svém zevnějšku napravit.

Zírala jsem na ten vzkaz, jako by mě mohl kousnout. Samozřejmě chyběl podpis. Strhla jsem papír ze dveří, vběhla do

bytu a vrhla se k telefonu. Bez váhání jsem vyťukala Hugovo číslo. Narážky ve vzkazu na to, že je velký a že pracuje ve správném

oboru, se nemohly vztahovat na nikoho jiného.

Telefon zvonil a zvonil a nakonec se zapnul záznamník. Roztrpčeně jsem Hugovi zkusila zavolat na mobil.

Po třetím zazvonění ho zvedla nějaká neznámá žena.

„Je tam Hugh Mitchell?“

Nastala dlouhá pauza. „On… teď nemůže mluvit. Kdo volá, prosím?“

„Georgina Kincaidová. Jsem jeho kamarádka.“

„Ano, slyšela jsem ho a o vás mluvit, Georgíno. Já jsem

Samantha.“

To jméno mi nic neříkalo a navíc už jsem začínala ztrácet trpělivost. „Tak můžu s ním prosím mluvit?“

„Ne…“ Mluvila napjatým a rozrušeným hlasem. „Georgíno,

dneska se stalo něco hrozného…“

11

NEMOCNICE JSOU strašidelná místa, chladná a sterilní. Skutečná připomínka lidské smrtelnosti. Z pomyšlení, že je Hugh

v nemocnici, se mi dělalo nevolno, ale snažila jsem se to potlačit. Běžela jsem chodbou k pokoji, který mi Samantha označila.

Když jsem tam vpadla, spatřila jsem Hugha, jak klidně leží

v poseli. Rozložité tělo měl zahalené županem, byl celý pomlácený a ovázaný. Vedle jeho postele seděla blondýna a držela ho za ruku.

Jak jsem tam vtrhla, překvapeně se po mně otočila.

„Georgíno,“ prohlásil Hugh a slabě se na mě usmál. „To je od tebe hezké, že ses zastavila.“

Blondýna – pravděpodobně Samantha – si mě prohlížela. Byla štíhlá a měla laní oči. křečovitě držela Hugha za ruku. Uvědomila

jsme si, že to musí být ta dvacítka z jeho práce, čemuž nasvědčovala

i její nepřirozená ňadra.

„To je v pořádku,“ ujistil ji. „To je moje kamarádka Georgina. Georgíno, tohle je Samantha.“

„Ahoj,“ pozdravila jsem ji a napřáhla k ní ruku. Potřásla mi jí a

měla ruku jako led. došlo mi, že asi není nervózní ze mě, ale z toho,

co se přihodilo Hugovi. Bylo to dojemné.

„Zlato, nechala bys nás s Georgínou chvilku o samotě? Nechceš si třeba zajít pro něco do kavárny?“ Mluvil s ní něžným a milým tónem, jaký rozhodně nepoužíval, když jsme trávili noci

v hospodě.

Samantha se k Hugovi úzkostlivě sklonil. „Nechci tě tu nechávat samotného.“

„Nebudu sám. Jen si potřebuju promluvit s Georgínou. Navíc ona má… černý pás v karate, takže se mi nic nestane.“

Za jejími zády jsem se na něj zašklebila a Samantha se dál rozmýšlela. „Tak to by snad šlo… Kdybys mě potřeboval, zavolej mi

na mobil a já se hned vrátím, ano?“

„Samozřejmě,“ slíbil a políbil jí ruku.

„Budeš mi chybět.“

„Ty mně víc.“

Zvedla se, nejistě na mě pohlédla a vykročila ke dveřím. Sledovala jsem ji, jak odchází, a pak jsem usedla na její židli

vedle Hugova lůžka. „Moc milá. Kam se na ni hrabu.“

„Nebuď zahořklá jen proto, že nedokážeš navázat rozumný vztah se smrtelníkem.“

Jeho poznámka mě ranila víc, než asi zamýšlel. Ale co, pořád mám Romana.

„Navíc je rozrušená z toho, co se dneska stalo.“

„Jo, to si dovedu představit. Ježíši. Vypadáš hrozně.“

Prohlédla jsem si jeho zranění zblízka. Zpod obvazů mu místy vykukovaly zašité rány a tu a tam měl barevné modřiny.

„Mohl jsem dopadnout hůř.“

„Vážně?“ podivila jsem se. nikdy jsem neviděla žádného nesmrtelného takový rozsah zranění.

„Jistě. Za prvé, mohl jsem umřít, ale neumřel. Za druhé,

uzdravuju se stejně rychle jako ty. Mělas mě vidět, když mě sem odpoledne přivezli. Teď musím jen vymyslet, jak odtud co nejrychleji vypadnout, než si někdo všimne, že se uzdravuju podezřele rychle.“

„Ví o tom Jerome?“

„Samozřejmě. Volal jsem u, ale vycítil to už předtím. Čekám, že

se tu každou chvíli ukáže. Volal ti?“

„Ne,“ přiznala jsem. Teď se mi nechtělo mluvit o tom vzkazu na dveřích. „Tak co se stalo? kdy tě napadli?“

„Moc si toho nepamatuju.“ Hugh trochu pokrčil rameny, což byl dost neohrabaný pohyb na někoho, kdo nehybně leží. Předpokládala jsem, že už tu historku vyprávěl mnoha lidem. „Šel jsem si pro kafe.

Na parkovišti jsem byl úplně sám. Když jsem chtěl nastoupit do auta, najednou na mě asi někdo skočil a napadl mě. Bez varování.“

„Asi?“

Zamračil se. „Do obličeje jsem mu pořádně neviděl. Byl velký a silný – hodně silný. Mnohem silnější, než jsem čekal.“

Hugh nebyl žádná měkkota. Sice neposiloval a ani jinak se

svým tělem nepracoval, ale byl urostlé postavy.

„Proč přestal?“ zeptala jsem se. „Někdo vás načapal?“

„Ne. nevím, proč přestal. Asi minutu do mě mlátil a bušil a pak

najednou zmizel. Trvalo asi čtvrt hodiny, než šel někdo kolem a pomohl mi.“

„Mluvíš o něm v mužském rodě. Myslíš, že to byl opravdu chlap?“

Pokusil se znovu pokrčit rameny. „Vážně nevím. Je to jen můj dojem. Ale klidně to mohla být sexy blondýnka.“

„Jo? Měla bych vyzpovídat Samanthu?“

„Neměla bys zpovídat nikoho, aspoň to tvrdí Jerome. Mluvila si vlastně s tím Erikem?“

„Jo… Ještě pro mě hledá nějaké informace. Taky mi potvrdil, že lovci vampýrů nemůžou zabít tebe ani mě. Že nikdy neslyšel o

nikom, kdo by nás dokázal zabít.“

Hugh se zatvářil zamyšleně. „Tenhle člověk mě nezabil.“

„Myslíš, že se o to snažil?“

„Rozhodně se snažil ažaž. Zdálo se mi, že kdyby mě mohl zabít, udělal by to.“

„Jenže on nemohl,“ ozval se hlas za mnou. „Jak už jsem řekl, lovci vampýrů ti můžou nepříjemně ublížit, ale zabít tě nedokážou.“ Otočila jsem se za Jeromovým hlasem. Překvapilo mě, že

s ním přišel i Carter.

„Roli ďáblova advokáta nechte Jeromovi,“ utahoval si z něj anděl.

„Co tu děláš, Georgíno?“ dotázal se démon mrazivě.

Otevřel jsem pusu a chvilku mi trvalo, než jsem se zmohla na slovo. „Jak… Jak jsi to udělal?“

Carter tam postával v pochybném oblečení jako vždy. Zatímco

Doug s Brucem vypadali jako členové grungeové kapely, anděl

vypadala spíš, jako by ho z té kapely vykopli. Křivě se na mě usmál.

„Co dělám? Že jsem přišel s vtipnou narážkou na Jeromův démonský stav? Pravdou je, že takových vtípků mám obvykle po ruce spoustu

a…“

„Ne, to nemyslím. Necítím tě… Nedokážu tě vycítit…“ Zrakem jsem sice Cartera normálně viděla, ale necítila jsem sílu, která

vyzařuje ze všech nesmrtelných bytostí. Obrátila jsem se k Jeromovi

a uvědomila si, že u něj je to stejné. „Ani tebe. Necítím ani jednoho

z vás. A včera to bylo stejné.“

Anděl s démonem si vyměnili pohledy. „Umíme se

zamaskovat,“ prohlásil Carter nakonec.

„Jako když vypnete vypínač? To si můžete vypínat a zapínat, jak se vám zachce?“

„Je to trochu složitější.“

„To je pro mě novinka. Dokážeme to taky? Hugh a já?“

„Ne,“ odpověděli jednohlasně Jerome s Carterem. Jerome ještě dodal: „To uměj jen výše postavení nesmrtelní.“

Hugh se pokusil posadit. „Proč… to děláte?“

„Ještě jsi mi neodpověděla na otázku, Georgie,“ upozornil mě Jerome, který se tomu tématu zjevně chtěl vyhnout. Pohlédl na Hugha. „Říkal jsem ti, abys nekontaktoval ostatní.“

„Nikoho jsem nekontaktoval. Přišla sama.“

Jerome upřel zrak zase na mě a já vylovila z kabelky ten záhadný vzkaz. Podala jsem mu ho a démon jej přečetl s naprosto nečitelným výrazem ve tváři. pak podal papír Carterovi. Když anděl dočetl, opět si s Herojem vyměnili významné pohledy tím svým způsobem, který všechny znervózňoval. Jerome si dopis strčil do náprsní kapsy u saka.

„Hele, to je moje.“

„Už ne.“

„Hlavně mi zase neříkej, že to je lovec vampýrů,“ oznámila jsem

mu.

Jerome přimhouřil tmavé oči. „Proč by ne? Klidně mohl Hugha považovat za vampýra, ale jak už sis všimla, Hugh přežil.“

„Myslím, že ta osoba věděla, že Hugh není vampýr.“

„Cože? proč myslíš?“

„Ten vzkaz. Ten, kdo ho napsal, se zmínil o tom, že umím měnit podobu. Ví, že jsem sukuba. A pravděpodobně taky ví, že Hugh je skřet.“

„To, že ví, že jsi sukuba, vysvětluje, proč nenapadl tebe. Ví, že

by tě nezabil. Ale u Hugha si zřejmě tak jistý nebyl, a tak to prostě zkusil.“

„Nožem.“ Znovu jsme si vzpomněla na ten vtip. Jak poznáš, že démon lže? Pohybuje rty. „Myslela jsem, že e jedná o nějakého nezkušeného lovce vampýrů – amatéra, který se na své oběti vrhá

s kůlem, protože neví, jak se věci mají. Tenhle člověk ale o mně něco ví a na Hugha šel s nožem.“

Carter potlačil zívnutí a začal hrát Jeromovu hru. „Možná se

teprve učí. Chápeš, třeba rozlišuje svůj zbrojní arzenál. Koneckonců nikdo není amatérem napořád. I noví lovci vampýrů časem zmoudří.“ Nadskočila jsem, protože v tu chvíli mi došlo něco, co si tu

zatím nikdo neuvědomil. „I děti přece vědí, že vampýři nevycházejí ven za denního světla. V kolik hodin tě napadl, Hughu?“

Skřet se zatvářil podivně. „Pozdě odpoledne. Slunce svítilo.“ Spokojeně jsem pohlédla na Jeroma. „Ten člověk věděl, že

Hugh není vampýr.“

Jerome se opíral o zeď a s nezúčastněným výrazem si obíral neexistují smítka z kalhot. Dneska se víc než kdy jindy podobal

Johnu Cusackovi. „No a? Smrtelníci mají nejrůznější klamné

představy. Zabije jednoho vampýra a pak se rozhodne, že zlikviduje všechny síly zla obývající toto město. Tím se nic nemění.“

„Nemyslím, že to byl smrtelník.“

Jerome i Carter se koukali jinam, ale po tomhle mém prohlášení oba otočili hlavy ke mně. „Co?“

Polkla jsme, protože mě to trochu znervóznilo. „Vy dva jste důkazem toho, že výše postavení nesmrtelní se můžou volně pohybovat, aniž by jejich přítomnost někdo vycítil. Toho chlapa taky nikdo nevycítil. Navíc podívejte na Hugha, jak dopadl. Erik řekl, že smrtelníci nemůžou způsobit žádnou podstatnou…“ Okamžitě jsem zmlkla, protože jsem si uvědomila svoji chybu.

Carter se tiše zasmál.

„Kašli na to, Georgíe.“ Jerome se narovnal. „Už jsem ti řekl, abys to nechala na nás. My to vyřídíme. S kým dalším jsi o tom mluvila?“

Jerome přestal schovávat svou energii, takže jsem si ji náhle začala uvědomovat, a bylo to taková síla, že jsem měla dojem, že vzduch kolem něj jiskří. Připomnělo mi to sci-fi filmy, kde se ve

vesmírné lodi otevřou dveře do vesmíru a všechno vycucne vakuum. Jako by všechno v pokoji bylo přitahováno k Jeromovi, k jeho

vzrůstající síle a moci .jakožto nesmrtelné bytosti mi připadalo, že je jako hořící pochodeň výhřužnosti a energie.

Přikrčila jsem se k Hugově posteli a odolala nutkání zastínit si

oči. skřet mi položil ruku na předloktí, ale nevěděla jsem, jestli proto, aby uklidnil mě, nebo sebe. „S nikým. Přísahám, že s nikým dalším jsem o tom nemluvila. Jen jsem se Erika zeptala na pár věcí…“

Carter udělal krok k rozzuřenému démonovi a tvářil se andělsky klidně. „Klídek. Takhle o sobě dáváš vědět všem nesmrtelným

bytostem v okruhu patnácti kilometrů.

Jerome na mě dál upíral oči tak intenzivně, že jsem po mnoha staletích opět pocítila strach. pak to všechno zmizelo, jako by vypnul vypínač, jak jsem si z něj předtím dělala legraci. Jerome už se zase proměnil a zakryl všechny své záhadné záměry. Působil teď jako smrtelník. Těžce vydechl a promnul si místo mezi očima.

„Georgíno,“ řekl po chvíli. „I když si myslíš pravý opak, tady se nejedná o žádný propracovaný pokus, jak tě potrápit. Prosím tě,

přestaň už odmlouvat. Pro to, co děláme, máme svoje důvody. Máme na srdci i tvoje zájmy.“

Nejradši bych si do něj rýpla a zeptala se, jestli démoni mají srdce, ale v tom jsem si uvědomila něco podstatnějšího. „Co znamená to ‚my‘? Předpokládám, že tím míníš jeho.“ Kývla jsem

hlavou směrem ke Carterovi. „Co vyžaduje společný zásah démona i anděla a co je nutí plížit se a tajit sovu přítomnost? Chlapi, vy se

něčeho bojíte?“

„Plížit se?“ rozhořčil se Carter.

„Prosím tě, Georgie,“ prohlásil Jerome, kterému už zjevně docházela trpělivost. „Nech už toho. Jestli chceš dělat něco opravdu užitečného, tak se vyhýbej nebezpečným situacím, jak už jsem ti

radil. Nemůžu ti poskytnout někoho, kdo by tě ochraňoval, ale kdybys měla dojem, že ti hrozí nějaké nepříjemnosti, můžu ti najít příhodné místo, kde se schováš, dokud se to nepřežene. Tady nejde o to, být

s někým nebo proti někomu, a ty riskuješ, když se pleteš do věcí, kterým nerozumíš.“

Nevědomky jsem stiskla Hughovu ruku, jak jsem toužila po nějaké podpoře. Nechtěla jsem radši ani přemýšlet, jaké „příhodné místo“ měl Jerome na mysli.

„Rozumíme si?“ ujistil se démon tiše. Přikývla jsem.

„Dobře. nejvíc mi pomůžeš tím, když se budeš držet v bezpečí. Teď mám plno jiných starostí, takže bych ocenil, kdybys mi nepřidělávala další.“

Znovu jsem přikývla. Nevěřila jsem si natolik, abych promluvila.

Tím, co předvedl, dosáhla na chvilku toho, že mě vyděsil. Přesto

jsem věděla, že až odtud odejdu, stejně si nedám pokoj. To jsem si

ale pochopitelně nechala pro sebe.

„To bude všechno, Georgie,“ dodal Jerome a naznačil, že můžu

jít.

„Doprovodím tě ven,“ nabídl se Carter.

„Ne, díky.“ Anděl mě ale stejně následoval.

„Tak jak to jde se Sethem Mortensenem?“

„Dobře.“

City.“

„Jenom dobře?“

„Jenom dobře.“

„Slyšel jsem, že teď bydlí tady. A že tráví hodně času v Emerald

Tázavě jsem na něj pohlédla. „Kdes to slyšel?“ Jen se zazubil. „Takže? Pověz mi o tom.“

„Není co povídat,“ vyjela jsem po něm, aniž bych věděla, proč

se o tom vlastně bavíme. „Párkrát jsem se s ním bavila a ukázala jsem mu město. Moc si ale nerozumíme. Nějak nám vázne komunikace.“

„Jak to?“ podivil se Carter.

„Je hrozný introvert. Moc nemluví. Jenom pozoruje okolí. A

navíc ho nechci moc povzbuzovat.“

„Takže jen prohlubuješ mlčení.“

Pokrčila jsem rameny a přivolala výtah.

„Myslím, že vím o knize, která by ti mohla pomoct. Pokusím se

ji najít a půjčím ti ji.“

„Ne, díky.“

„Nezavrhuj to. zdokonalíte si se Sethem komunikační dovednosti. Viděl jsem to v jedné talk-show.“

„Ty mě neposloucháš? Já nechci nic vylepšovat.“

„Aha,“ poznamenal moudře Carter. „Nejsi na introverty.“

„Já… Ne, o to nejde. Nemám s introverty problém.“

„Tak proč nemáš ráda Setha?“

„Mám ho ráda! Sakra, nech už toho.“

Ušklíbl se. „To je dobře, že to bereš takhle. Podle tvé minulosti soudím, že jsi stejně spíš na muže, kteří rádi flirtují a jsou středem pozornosti.“

„Co to má znamenat?“ Okamžitě jsem pomyslela na to, jak mě přitahuje Roman.

Carter rozpustile blýskl očima. Už jsme se blížili k východu

z nemocnice. „Nevím. To mi pověz ty, Letho.“

Už jsem chtěla vyjít dveřmi ven, ale tahle jeho poznámka mě zarazila. Otočila jsem se k němu tak rychle, až se mi rozlétly vlasy kolem hlavy. „Kde ses dozvěděl to jméno?“

„Mám svoje zdroje.“

V hrudi jsem ucítila zvláštní, nejasný pocit, který jsem nedokázala tak docela identifikovat. Zařadila bych ho někam mezi nenávist a zoufalství, ale ani jedno z toho není dost výstižné. Dopalovalo mě to a nejradši bych na Cartera začala řvát. Nelíbil se

mi jeho samolibý výraz ani vědoucí pohled. Chtěla jsem do něj bušit pěstmi nebo si změnit ruce v mnohem děsivější nástroje. Netušila

jsem, kde k tomu jménu přišel, ale jeho vyslovení ve mně probudilo spící monstrum, které se ve mně choulilo.

Dál mě chladně pozoroval a bezpochyby mi četl myšlenky. Pomalu jsem si zase začala uvědomovat svoje okolí. Studené

chodby. Úzkostlivé návštěvníky. Výkonný personál. Zklidnila sem si

dech a upřela na anděla hrozivý pohled.

„Takhle už mi nikdy neříkej. Nikdy.“

Pokrčil rameny a nepřestával se usmívat. „Moje chyba.“

Otočila jsem se na podpatku a nechala ho tam. Nasedla jsem

do auta a ani jsem si neuvědomila, že řídím. To mi došlo až v půlce mostu, když se mi z očí začala kutálet slzy.

12

„PÁNI, kdyby mi Jerome vyhrožoval, že mě někam odklidí, určitě bych už dál neslídil.“

„Já neslídím. Jenom spekuluju.“

Peter zavrtěl hlavou a já si vzala láhev piva. Seděla jsem s ním

a s Codym u nich v kuchyni. Bylo to den poté, co byl Hugh napaden. Právě nám přinesli pizzu se šunkou a ananasem, na kterou jsme se

s Codym okamžitě vrhli, zatímco druhý vampýr nás jen pozoroval.

„Proč se s tím prostě nesmíříš? Jerome nám říká pravdu. Je to lovec vampýrů.“

„Ne. ani náhodou. Nic tomu nenasvědčuje. Ani potrhlé chování

Jeroma a Cartera, ani Hughovo napadení. Ani ten podělaný vzkaz,

co jsem dostala.“

„Myslel jsem, že neustále dostáváš milostné dopisy. ‚Georgíno,

mé srdce pro tebe krvácí.‘ Napsáno skutečnou krví. Takové věci.“

„Jasně, ženskou nic nerozpálí tolik jako sebepoškozování,“ zabrblala jsem, napila se limonády a znovu se pustila do pizzy. Mountain Dew mi chutnala skoro stejně jako moje oblíbené moka, i když to byl nápoj bez kofeinu a cukru. „Hele, proč nejíš?“

Peter na vysvětlenou pozvedl svou láhev piva. „Držím dietu.“ Zadívala jsem se na etiketu na jeho láhvi. Golden Village,

nízkokalorické pivo.

Zarazila jsem se uprostřed kousnutí. Nízkokalorické?

„Peter…, ty jsi vampýr. Neměl bys být na nízkokalorické stravě

už z podstaty?“

„To k ničemu nevede,“ zasmál se Cody. Promluvil vůbec

poprvé. „Už jsem se s ním o tom dohadoval. Stejně tě neposlechne.“

„Ty bys to nepochopila.“ Peter zamyšleně sledoval naši pizzu.

„Můžeš si změnit tělo a vypadat, jak chceš.“

„Jo, ale…“ Pohlédla jsem na Codyho. „Opravdu může měnit

váhu? Nejsou těla nesmrtelných bytostí neměnná? Odolná proti času nebo tak něco?“

„Ty o tom víš víc než já,“ řekl.

„Jíme i jiné věci,“ poznamenal Peter a spokojeně si pohladil

břicho. „Nepřijímáme jenom krev. A pak se přibírá.“

To byla ta nejpodivnější věc, jakou jsem od Duaneovy smrti slyšela. „Nech toho, Petere. Začínáš být směšný. Příště se snad vydáš k Hughovi na liposukci.“

Rozzářil se. „Myslíš, že by to pomohlo?“

„Ne! Vypadáš dobře. Vypadáš úplně stejně jako vždycky.“

„Já nevím. Když vyrazíme ven, veškerou pozornost na sebe přitahuje Cody. Možná bych si měl víc odbarvit ty bodliny.“

Nezmínila jsem se, že Peterovi bylo skoro čtyřicet, když se stal vampýrem. Vlasy mu tedy hodně ustupovaly z čela. Oproti tomu

Cody byl velmi mladý – sotva dvacet – a vlasy měl světlé jako lví

hřívu. Nesmrtelné bytosti, které dříve bývaly lidmi, si zachovaly svůj dřívější věk a vzhled. Když spolu tihle dva vampýři tak často obrážejí kluby a bary pro vysokoškoláky, nepochybuju, že se štěstí víc

usmívá na Codyho.

„Tohle je ztráta času,“ vykřikla jsem. chtěla jsem Petera odvést

od tématu jeho vizáře. „Chci přijít na to, kdo napadl Hugha.“

„Kristepane, tebe zajímá jen jedna věc,“ vyjel po mně. „Proč prostě nemůžeš počkat, až to vyjde najevo?“

Dobrá otázka. Nevěděla jsem proč. Cosi v mém nitru chtělo

odhalit pravdu. Chtěla jsem udělat všechno pro to, abych ochránila své přátelé i sebe. Nemohla jsem jen pasivně sedět a nic nedělat.

„Nemohl to být smrtelník. Ne podle toho, jak Hugh ten útok popsal.“

„Jo, ale žádný nesmrtelný by nezabil Duanea. To už jsem ti říkal.“

„Žádný níže postavený nesmrtelný,“ zdůraznila jsem. „Ale výše

postavený nesmrtelný…“

Peter se rozesmál. „Ale ne, to už přeháníš. Myslíš, že se tu pohybuje nějaký pomstychtivý démon?“

„Ti by toho jistě schopni byli.“

„Jo, ale nemají žádný motiv.“

„To není nut…“

Náhle se mě zmocnil zvláštní svíjivý pocit. Bylo to jemné a

takové stříbřité. Jako bych cítila vůni šeříků a slyšela cinkání malých zvonků. Ostře jsem pohlédla na své společníky.

„Co se…,“ vypravil ze sebe Cody, ale to už se Peter vydal ke

dveřím. To, co jsme všichni pociťovali, se podobalo Carterově energii, ale tohle bylo lehčí a sladší. Ne tak silné.

Anděl strážný.

Peter otevřel dveře a za nimi stála Lucinda. V rukou křečovitě svírala knihu.

Málem mi zaskočilo. Řídila jsem se obecným pravidlem a nestýkala se s mnoha místními anděly. Carter byl výjimkou, protože

má úzký vztah s Herojem. Přesto jsem ale věděla, kdo se tu v okolí

vyskytuje, a Lucindu jsem znala. Nebyla opravdový anděl, jako je

Carter. Strážci jsou jakýmsi nebeským ekvivalentem toho, co je Hugh

– bývalí smrtelníci, kteří slouží a vyřizují věci pro celou věčnost.

Nepochybovala jsem, že Lucinda každodenně vykonává spoustu dobrých skutků. Ve volném čase pravděpodobně vaří

polévku pro chudé a předčítá sirotkům. V naší společnosti se ale vždycky chová jako nafoukaná mrcha. Peter sdílel můj názor.

„Ano?“ dotázal se chladně.

„Ahoj, Petere. Dneska má… zajímavý účes,“ poznamenala

diplomaticky a dál stála mezi dveřmi. „Můžu dál?“

Peter se zamračil nad její poznámkou o účesu, nicméně jeho

dobře vštípené hostitelské zásady mu nedovolily nepozvat ji dál. Sice

si ze mě utahoval, že mám zájmy jako smrtelnice, ale sám měl úzkostlivý smysl pro vlastnictví a etiketu hraničící s obsesivní poruchou.

Vplula dovnitř a já si všimla, že je spořádaně oblečená

v jednoduché sukni až ke kotníkům a svetru až ke krku. Na hlavě se

jí kroutily blond vlasy uvolněné z drdolu.

To byl rozdíl mezi námi. V tričku s hlubokým výstřihem, obepnutých džínách a sexy botách na podpatku jsem si připadala, že bych si klidně mohla lehnout na zem a roztáhnout nohy. Lucinda mě obdařila rozpačitým pohledem, který jasně naznačoval, že si o mně

myslí totéž.

„Je hezké vás všechny zase vidět.“ Mluvila škrobeným, formálním tónem. „Přinesla jsem ti něco od pana Cartera.“

„Od pana Cartera?“ podivil se Cody. „To je jeho příjmení? Vždycky jsme myslel, že se tak jmenuje křestním jménem.“

„Myslím, že má jen jedno jméno,“ spekulovala jsem. „Jako Cer nebo Madonna.“

Lucinda se k tomu nijak nevyjádřila, jenom mi podala knížku.

Muži jsou z Marsu, ženy z Venuše: klasický průvodce k pochopení opačného pohlaví.

„Co to sakra je?“ vykřikl Peter. „Myslím, že jsem to viděl

v nějaké talk-show.“

Najedou jsem si vybavila, jak mě Carter vyprovázel

z nemocnice a říkal mi, že má knihu, která mi může pomoct se

Sethem. S nezájmem jsem ji odložila na poličku.

„Carterův pojebaný smysl pro humor v akci.“

Lucinda celá zrudla. „Jak můžeš takhle mluvit. Zníš jako… jako

ze školní šatny!“

Urovnala jsem si tílko. „To ani náhodou. Ve školní šatně bych

se takhle neoblékala.“

„Nemáš na sobě školní barvy,“ přitakal Peter.

Neodolala jsem touze si se strážkyní trochu pohrát. „Kdybych byla ve školní šatně, nejspíš bych na sobě měla minisukni, jakou

nosí povzbuzovačky. A žádné spodní prádlo.“

Peter hrál tu hru se mnou. „A zaujala bys ten povzbudivý postoj,

že jo? s rukama zapřenýma o zeď ve sprše a vyšpuleným zadkem?“

„Přesně to bych udělala,“ souhlasila jsem. „Vždy připravená bojovat za tým.“

Teď už zčervenal dokonce i Cody. Lucinda už měla odstín pleti spíš purpurový.

„Vy – vy dva nemáte zbla slušného chování. Ani trochu.“

„To je jedno,“ oznámila jsme jí. „V country klubu, nebo kam to

s tím vaším nebeským chórem chodíte, určitě nosíte i kratší sukně, než máš teď. A k tomu podkolenky. Vsadím se, že andělé jsou vysazení na styl ‚malá školačka‘.“

Kdyby Lucinda patřila mezi moje kamarádky, taková poznámka

by vyvolala vlnu sarkasmu a kousavých komentářů. Strážkyně ovšem strnula a pustila se do sebeobhajoby.

„My,“ prohlásila, „se nechováme nevhodně. My se chováme slušně. jednáme spolu navzájem s úctou. My se neobracíme jeden proti druhému.“

Při vyřčení toho poslední krátce střelila pohledem po mně.

„Na co narážíš?“

pohodila vlasy. „Aha, myslela jsem, že víš. všichni už jsme

slyšeli o tvém násilnickém chování. Nejdřív vampýr a teď skřet. U vás

už mě nic nepřekvapí.“

Tentokrát jsem zrudla já. „To jsou kecy! Z toho, že jsem zabila

Duane, už mě dávno nikdo nepodezřívá. A Hugh… to je hloupost. Je

to můj kamarád.“

„A co pro váš druh znamená přátelství? On je stejně špatný

jako ty. Slyšela jsem, že všem vypráví, jak jsi měla bič a křídla. Je to moc zábavná historka. A mimochodem, pokud ti nevadí, že ti řeknu svůj názor, tohle mi připadá jako to největší ubohost, jakou jsem kdy

slyšela. to je moc dokonce i na sukubu.“ Stočila zrak směrem ke knize, kterou jsem odložila na poličku. „Vyřídím panu Carterovi, že jsem ti knihu doručila.“

S tím se otočila, odešla a zavřela za sebou dveře.

„Svatouškovská mrcha,“ zamumlala jsem. „Kolik lidí vlastně ví o tom, že jsem se přestrojila za démonku?“

„Zapomeň na to,“ prohlásil Peter. „Je to nicka. A navíc anděl. U

těch člověk nikdy neví, co provedou.“

Zamračila jsem se. a pak mi to došlo. Nemohla jsem uvěřit, že

mě to nenapadlo už dřív. Možná bychom Lucindu neměli brát na lehkou váhu.

„To je ono!“

„Co?“ podivil se Cody s plnou pusou chladnoucí pizzy.

„To naděl zabil Duanea a napadl Hugha! To je dokonalá teorie. Měls pravdu, když jsi říkal, že démon by neměl důvod likvidovat naše

lidi. Ale anděl? Proč ne? Teda myslím opravdického naděla, ne

anděla strážného, jako je Lucinda.“

Peter zavrtěl hlavou. „Andělé by něco takového dokázali, ale takovou maličkostí by se neobtěžovali. Pro ně je důležitější velká kosmická bitva mezi silami dobra a zla než souboj jeden na jednoho.

To dobře víš. jednou za čas sejmout některého zástupce zla by považovali za plýtvání silami.“

Cody se nad tím zamyslel. „Co když to byl anděl renegát? Někdo, kdo se neřídí jejich pravidly hry.“

Peter i já jsme na mladého vampýra překvapeně pohlédli. Celý večer se do našich spekulací víceméně nemíchal.

„Nic takového neexistuje,“ prohlásil jako mentor. „Je to tak, Georgíno?“

cítila jsem, jak na mě oba vampýři upřeli zraky a čekají na můj názor. „Jerome tvrdí, že neexistují zlí andělé. Když začnou být zlí, stanou se z nich démoni a přestanou být anděly.“

„V tom případě to popírá tvou teorii. Kdyby naděl dělal něco špatného, padl by a už by nebyl andělem. A v tom případě by o něm Jerome věděl.“

Zamračila jsem se, protože jsem nechápala, proč Cody použil termín „renegát“, a ne „padlý anděl“. „Možná se hříchy andělům

posuzují stejně jako hříchy lidí… Jednání nemusí být vždycky ‚zlé‘,

pokud je dotyčný přesvědčen, že si počíná správně. A tohle může být

ten případ.“

Všichni jsme o tom chvíli přemýšleli. Lidé neustále podléhají

iluzi, že existují přesně stanovená pravidla, co je hřích a co ne, a že

ta pravidla můžou porušit, aniž by si toho byli vědomi. Ve skutečnosti

si ale většina lidí uvědomuje, když provedou něco špatného. Cítí to. hřích je spíš subjektivní záležitost než objektivní. Za dob puritánů

nebyl pro sukubu žádný problém získávat duše, jelikož tehdy mužům připadalo špatné skoro všechno, co se týkalo sexu a rozkoše.

V dnešní době ale většina lidí nepohlíží na předmanželský sex jako

na něco špatného, tudíž tím není spáchán žádný hřích. Sukuby to donutilo během let vymýšlet kreativnější způsoby, jak získávat

energii a zkažené duše.

Podle téhle logiky by bylo možné, že padlý anděl věří, že dělá správnou věc, takže nepřekročí hranici hříchu. Kde není hříchu, nenásleduje pád. Nebo snad ano? Celé tohle pojetí mi zaměstnávalo mysl a Peterovi evidentně taky.

„Tak jaký je v tom rozdíl? Co zaviní andělův pád? Zadrháváme

se tu na pojmech.“

Už jsem s ním chtěla souhlasit, ale vtom mě něco napadlo.

„Ten vzkaz.“

„Vzkaz?“ zeptal se Cody.

„Ten vzkaz, co jsem měla na dveřích. Psalo se tam, že jsem dost krásná na to, abych přiměla anděla k pádu.“

„No jo, vypadáš fakt skvěle.“ Zvedla jsem obočí a Peter honem dodal: „Dobře, je to podezřelé…, ale skoro až moc podezřelé. Proč

by na sebe takhle upozorňoval?“

Cody málem vyskočil ze židle. „Je to nějaký duševně narušený anděl, který si rád hraje s myslí ostatních. Jako v těch filmech, kdy

vrah nechá u své oběti schválně nějakou stopu a potom sleduje policii při vyšetřování.“

Při té představě jsem se otřásla. Dál jsem ale dolovala

z paměti, co všechno vím o andělech, čehož bylo pramálo. Na rozdíl

od naší strany nemají síly dobra utajovanou hierarchii nadřízených

ani rozvinuté sítě po celém světě, ať už se povídá cokoli o cherubínech a serafech. Koneckonců to my jsme vynalezli střední

management, ne oni. Vždycky jsem měla dojem, že většina andělů a vyslanců dobra operuje na vlastní pěst a jejich andělské mise jsou organizovány jen velice volně. Takový otevřený přístup by skýtal

šanci někomu, kdo sleduje svou vlastní agendu.

Zapojení andělů by taky vysvětlovalo ty jejich vytáčky. Jejich strana by se za ně styděla. Opravdu typické. Na naší straně se stud nenosí. Oni by se ale styděli přiznat, že jeden z jejich lidí se začal

chovat brutálně. A Carter by Jeroma přesvědčil, aby o celé záležitosti mlčel, protože se spolu kamarádí. Veškerý jeho sarkasmu a pokusy utahovat si ze mě byly jen chabou snahou o to, aby si zachoval tvář.

Čím víc jsem uvažovala o téhle komplikované teorii, tím víc se

mi zamlouvala. Nějaký nespokojený anděl se chce stát hrdinou a rozhodl se vrhnout na síly zla. Teorie anděla odpadlíka by

vysvětlovala, proč se jeho cílem může stát kdokoli z nás. A taky by to

vysvětlovalo, proč ho nikdo nevycítil, když teď víme, že výše postavení nesmrtelní dokážou svou přítomnost zamaskovat.

To mě přimělo k úvahám, proč vlastně Jerome s Carterem svou přítomnost maskují. Doufají snad, že přistihnou toho anděla nepřipraveného? Tohle a…

„Proč pak ale nechal Hugha naživu?“ Dívala jsme se z jednoho

vampýra na druhého. „Anděl by dokázal sejmout kohokoliv z nás.

Hugh říkal, že nevyhrával, a nikdo je od sebe neroztrhl. Útočníka to

prý asi začalo nudit a odešel. Proč? Proč zabil Duanea, a Hugha ne?

nebo mě, když ta osoba ví, kdo jsem?“

„Protože Duane byl kretén?“ navrhl Peter.

„Charakter nechme stranou, my máme na straně zla taky sovu váhu. Hugh možná dokonce větší než Duane.“

Z hlediska nesmrtelných byl Hugh vskutku na vrcholu svých sil. Nebyl žádný nezkušený nováček jako Cody ani unavený a znuděný životem jako Peter. Věděl, jak dobře vykonávat sovu práci, a měl ji

rád. Ten by měl být první na řadě, pokud se nějaký násilnický naděl rozhodl udělat ze světa lepší místo.

Cody souhlasil s Peterem. „Jo. Jenže zlí nebo ne, někteří z nás

jsou zkrátka sympatičtější než jiní. Možná se tím ten anděl řídil.“

„Pochybuju, že by kdokoli z nás připadal andělovi sympatický.“ Zmlkla jsem. jednomu andělovi sympatičtí jsme. Jeden anděl se

s námi často schází. Jeden anděl by během těch útoků ustavičně pohromadě s Herojem. Jeden anděl nás zná osobně a ví o našich zvyklostech i slabinách. Jakým lepším způsobem by nás mohl stopovat a studovat, než kdyby se infiltroval do naší pijácké party a tvářil se jako přítel?

Ta myšlenka byla tak šílená a nebezpečná, že mi bylo zle už

jen z ní. nic z toho jsem rozhodně nemohla říct nahlas. Zatím ještě

ne. Cody s Peterem beztak mojí andělské teorii moc nevěřili. Kdybych začala obviňovat Cartera, sotva by je to přesvědčilo.

„Jsi v pohodě, Georgíno?“ dotázal se Cody, když už jsem mlčela nezvykle dlouho.

„Jo… Jo… Je mi fajn.“ Všimla jsem si na mikrovlnce, kolik je hodin, a vyskočila jsem ze židle. V hlavě mi to pořád šrotovalo.

„Sakra. Musím se vrátit do Queen Anne.“

„Proč?“ zeptal se Peter.

„Mám rande.“

„S kým?“ Cody se na mě lstivě usmál a já jsem zčervenala.

„S Romanem.“

„To je který?“ dotázal se Peter.

„Ten sexy tanečník. Georgina je do něj blázen.“

„To teda nejsem. Na to ho mám moc ráda.“

Rozesmáli se. vzala jsem si kabát a Peter se mě zeptal: „Hele,

ty bys pro mě někdy neudělala laskavost, co?“

„Jakou?“ Pořád jsem uvažovala o záhadě, která nás obestírala.

O tomhle a o Romanovi. Od naší poslední schůzky jsme si spolu párkrát povídali po telefonu a mě čím dál víc udivovalo, jak moc si rozumíme.

„No, víš, jak mají v salónech ty počítačové programy, co ti

ukážou, jak bys vypadala s různým účesem a barvou vlasů? Napadlo mě, že bys mohla zafungovat jako takový živý program. Mohla bys změnit podobu a vypadat jako já a ukázat mi, jak bych vypadal

s různými účesy.“

V místnosti zavládlo asi na minutu ticho. Cody i já jsme na něj jen nevěřícně zírali.

„Petere,“ řekla jsem mu nakonec. „To je ten nejhloupější nápad,

o jaké jsem kdy slyšela.“

„Já nevím.“ Cody se poškrábal na bradě. „Z jeho hlediska asi není tak špatný.“

„Teď máme spoustu důležitějších věcí na práci,“ zavrčela jsem.

Na Peterovy hrátky jsem neměla náladu. „Nebudu mrhat energií na tvoji marnivost.“

„No tak,“ naléhal Peter. „Pořád ještě máš plno energie od toho

panice. Můžeš mi trochu obětovat.“

Zavrtěla jsem hlavou a přehodila si kabelku přes rameno. „Sto jedna informací o sukubách. Čím víc se transformace liší od mojí přirozené podoby, tím víc energie je třeba vynaložit. Proměna, kdy se mění pohlaví, je šílená a proměna na jiný druh je ještě horší.

Kdybych si s tebou hrála na kadeřnický salón, přišla bych o všechnu energii a věř mi, že ji můžu využít mnohem lepším způsobem.“

Nebezpečně jsem na něj pohlédla. „Příteli, ty bys potřeboval odbornou pomoc.“

Cody mě sledoval se zájmem. „Proměna na jiný druh? To by

ses mohla proměnit třeba v ještěrku nebo… nebo… mořského ježka?“

„Dobrou noc, kluci. Mizím.“

Ještě na odchodu jsem slyšela, jak se Cody s Peterem dohadují, jestli by mě stálo víc energie proměnit se v maličkého savce, nebo v plaza velikosti člověka.

Vampýři. Vážně jsou někdy jako děti.

Domů jsem dojela v rekordním čase. Vzpomněla jsem si a změnila si boty na vysokých podpatcích na sandály a do budovy jsem vešla ve stejnou chvíli jako Roman.

Když jsem ho uviděla, pustila jsem z hlavy veškeré myšlenky na anděly a konspirační teorie.

Řekl mi, abych se na dnešek oblékla normálně, podle čehož se sám taky zařídil. Ale v džínách a tričku s dlouhými rukávy stejně

vypadal jako z módního časopisu. Asi jsem na něj musela zapůsobit

stejně, když mě uviděl, protože mě okamžitě sevřel v medvědím objetí a dal mi pusu na tvář.

„Ahoj, krásko,“ zašeptal mi do ucha a držel mě v náručí o něco

déle, než je běžné.

„Ahoj.“ Odlepila jsem se od něj a usmála se.

„Ty jsi tak stručná,“ poznamenal a vzal mi bradu do dlaní. „Je to milé.“

Jeho krásné oči mě hrozily pohltit, tak jsem se radši rychle odvrátila, abych neudělala nějakou hloupost. „Jdeme.“ Zarazila jsem

se. „Kam vlastně?“

Vedl mě ke svému autu, které měl zaparkované kousek dál

v ulici. „Jelikož dobře tančíš, napadlo mě, že si zajdeme někam, kde můžeme otestovat pohybovou koordinaci zbytku tvého těla.“

„Myslíš v hotelovém pokoji?“

„Sakra. To do mě tak vidíš?“

O několik minut později jsme zastavili před polorozpadlou

budovou s blikající neonovou cedulí BURTOVA BOWLINGOVÁ

DRÁHA. Znechuceně jsem na to zírala a nedokázala skrýt svoje

pocity.

„Tohle jsi vybral na rande? Bowling? Ani to tu nevypadá hezky.“ Roman vypadal, že ho moje nedostatečné nadšení nezajímá.

„Kdy jsi naposledy hrála bowling?“

Předpokládala jsem, že někdy v sedmdesátých letech. „Už dlouho ne.“

„To jsem si myslel,“ řekl, když jsme se vydali dovnitř.

„Prohlašuješ, že nestojíš o vážný vztah, ale já z tebe mám dojem, že

jdi dost společenská. Velikost deset, prosím.“

„Šest a půl.“

Pokladní nám každému dala jeden pár nechutných bot a já byla vděčná, že mě nemůžou ohrozit bakterie. Roman zaplatil a ta žena

nás poslala dolů k naší dráze.

„Ale jak už jsem říkal, bez ohledu na to, jaké máš úmysly, trochu přece randit musíš. Nechápu, jak by to jinak bylo možné, i když jsi tak atraktivní.“

„Co to má znamenat?“ Sedla jsem si na lavici a vyzula si boty. Tázavě jsem pohlédla na ty vypůjčené.

Roman se zarazil při šněrování tkaniček a dlouze na mě

pohlédl. „Ale no tak. přece si to musíš uvědomovat. Muži na tebe neustále zírají. Vidím to pořád, když jsem s tebou. V knihkupectví,

v baru, dokonce i tady. Jenom cestou tady od pultu jsem si všiml tří chlapů, co se zastavili a civěli na tebe.

„Míříš tím někam?“

„K tomu se dostanu.“ Vstal a oba jsme přistoupili k hromadě bowlingových koulí. „S takovou pozorností, jaké se ti dostává, tě pořád někdo musí zvát na schůzku. A ty se přece občas necháš přemluvit, jako třeba ode mě. Že jo?“

„Asi.“

Přestal hledat vhodnou kouli a obdařil mě dalším ze svých dechberoucích pohledů, kterými jako by se díval až do duše. „Tak mi pověz, s kým jsi byla na rande naposledy?“

„Naposledy?“ Martina Millera jsem tak nějak nepočítala.

„Naposledy. A myslím opravdové rande, ne že si s někým

zajdeš na drink. Myslím rande, kdy se chlap snaží, jak může, aby tě dostal do postele.“

Potěžkala jsem neonově oranžovou kouli a zelenou. Při tom jsem pátrala v paměti. „Bylo to v opeře,“ řekla jsem nakonec. „A předtím jsme zašli na večeři do Santa Lucie.“

„Hezké. A předtím?“

„Ježíši, ty jsi zvědavec. No…, myslím, že to bylo na vernisáži.“

„Bezpochyby jste k tomu zašli i do nóbl restaurace, kde ti servírky poděkují, když si objednáš, viď?“

„Asi jo.“

„Přesně, jak jsem si myslel.“ Zvedl tmavomodrou kouli. „Proto nechceš s nikým chodit a navázat vážný vztah. Mezi těmihle pětihvězdičkovými uhlazenými muži jsi žádanou komoditou, ale ty

nejsi jako oni. Jsou obyčejní. Snaží se kvůli tobě všechno hodit za

hlavu, ale tebe začnou nudit.“ Rozpustile se na mě podíval. „Tudíž se chci od těchhle zoufalců odlišit a brát tě na místa, kam by tě ani ve

snu nenapadlo v kročit. Sůl země. Zpátky k základům. To je skutečný smysl toho, když si spolu dva lidé někam vyjdou. Měli by věnovat pozornost sami sobě, a ne okázalému okolí.“

Spolu s ním jsem došla k začátku dráhy. „Trvalo ti příšerně dlouho, než jsi vyjádřil, že chci chodit do špinavých brlohů.“

„A nechceš?“

„Ne.“

„Tak proč jsi tu se mnou?“

Dívala jsem se na jeho krásný obličej a vzpomněla si, jak jsme

se tuhle bavili o klasických jazycích. Je hezký a inteligentní. To je

pak těžké. „S touhle taktikou mě neporazíš.“

Usmál se na mě, když jsem tak náhle změnila téma. „Tuhle kouli sis vybrala?“

Podívala jsem na kouli s psychedelickým vzorkem. „Jo. Dnešní večer se vyvíjí dost zvláštně. Proč si ho nevychutnat naplno? Možná

si pak dáme i nějakou extázi.“

Roman pobaveně přimhouřil oči a kývl hlavou směrem k dráze.

„Tak ukaž, co umíš.“

Nejistě jsem přešlápla a snažila se rozpomenout, jak se to vlastně hraje. U ostatních drah jsem viděla hráče, jak s lehkostí házejí koulemi. Pokrčila jsem rameny, postavila se na čáru, rozmáchla se a hodila. Koule s hlasitou ránou dopadla na dráhu,

kutálela se asi metr a pak hned zamířila do kanálu. Roman si stoupl vedle mě a oba jsme tiše pozorovali její putování.

„To si vždycky s koulemi počínáš tak drsně?“ zeptal se mě

nakonec.

„Většina mužů si nestěžuje.“

„To si dovedu představit. Příště se dotkni koulí podlahy, než hodíš.“

Ostře jsem na něj pohlédla. „Nepatříš k těm chlápkům, co rádi předvádějí ženám, o kolik jsou v něčem lepší, že ne?“

„Ne. Nabízím jen přátelskou radu.“

Koule se mi vrátila a já se zařídila podle Romanových instrukcí. Tentokrát byl náraz o něco tišší, ale koule stejně zase skončila

v kanálu.

„Dobře. tak teď se ukaž ty,“ zavrčela jsem a sedla si na židli. Roman ladnými kočičími pohyby došel k dráze. Hodil tak

hladce, jako by lil vodu do džbánu, a koule se plynule kutálela a

srazila devět kuželek. Když se mu vrátila, opět lehce hodil a srazil i poslední desátou.

„To bude dlouhá noc.“

„Hlavu vzhůru.“ Zvedl mi bradu. „Ty to zvládneš. Zkus to znovu

a miř víc doleva. Skočím nám zatím pro pivo.“

Hodila jsem tedy podle rady doleva, ale dosáhla jsem jen toho,

že koule spadla do levého kanálu. Při druhém hodu jsem se snažila

trochu víc a shodila jsem jednu kuželku, která stála nejvíc vlevo.

Zavýskla jsem.

„Hezká práce,“ povzbudil mě Roman a postavil na stůl dvě

sklenice laciného piva. Tuhle značku jsem nepila už víc než deset let.

„Musíš hezky po krůčcích.“

Jak večer pokračoval, ukázalo se, že Roman měl pravdu. Postupně jsem srážela čím dál víc kuželek, i když jsem se brzy dopracovala k ošklivému zvyku, že mi po prvním hodu vznikly

z kuželek parohy. Pak už se mi většinou nedařilo dohodit, přestože

mi Roman radil, jak nejlépe uměl. Musela jsme uznat, že dává dobré rady a celkově je skvělým instruktorem, který neváhá vše předvést

v praxi.

„Ruka ti jde takhle a zbytek těla nakláníš takhle,“ objasnil. Stál

za mnou s jednou rukou na mém boku a druhou na mém zápěstí. Užívala jsem si jeho hřejivé doteky a uvažovala, jestli to dělá z čirého altruismu, nebo je to jen záminka, aby se mě mohl dotknout. Tyhle techniky si cvičím při práci sukuby. Muži z toho šílí a já už teď vím

proč.

Ať už to byla finta nebo ne, neřekla jsem mu, aby toho nechal.

Při druhé hře jsem ze sebe vydala to nejlepší a dokonce se mi podařil jeden strike. Ve třetím kole můj výkon trochu poklesl, jak se slova ujalo pivo a únava. Roman to vycítil, a tak prohlásil náš bowling

za dohraný. Hlasitě chválil moje pokroky.

„Musíme teď zajít na večeři někam do pajzlu, abychom pokračovali v tomhle úžasném rande na příšerných místech?“

jednou rukou mě objal a kráčeli jsme k autu. „To asi záleží na tom, jestli jsi podlehla mému prohnanému šarmu.“

„Když řeknu, že ano, vezmeš mě na nějaké pěkné místo?

Luxusní restaurace taky někdy zabírají, víš?“

Skončili jsme ve vynikající japonské restauraci, což mě potěšilo. Nikam jsme nespěchali a vychutnávali si jídlo i konverzaci. Opět na

mě udělaly dojem Romanovy znalosti a smysl pro humor. Tentokrát jsme se bavili o současných záležitostech a sdělovali si svoje názory

na nedávné události, kulturu, věci, které máme rádi, věci, které nás dohánějí k šílenství, a tak podobně. Zjistila jsem, že Roman hodně cestoval a rozumí světové politice.

„Tahle země příliš miluje samu sebe,“ postěžoval si a upil saké.

„Je jako veliké zrcadlo. Celé dny se kouká jen na sebe. A když ji někdo obtěžuje, aby se podívala jinam, pak jenom řekne ostatním

‚Udělejte to takhle‘ nebo ‚Buďte jako já‘. Naše armáda a ekonomika tyranizují lidi za hranicemi a u nás zase konzervativní skupiny tyranizují jiné občany. Nesnáším to.“

naslouchala jsme mu se zájmem a uchvátila mě tahle stránka toho zdánlivě lehkomyslného muže. „Tak s tím něco dělej. Nebo se odstěhuj jinam.“

Zavrtěl hlavou. „Mluvíš jako pohodlný občan. Starý dobrý argument, ‚když se ti to nelíbí, jdi si jinam‘. Bohužel je těžké odříznout se od svých kořenů.“ Zaklonil se a usmál se. „Tu a tam

něco dělám. Jsou to jen malé činy. Moje vlastní bitva proti současné situaci. Občas se účastním protestů. Odmítám kupovat produkty

vyrobené v třetím světě.“

„Odmítáš kožešiny? Jíš biopotraviny?“

„To taky,“ zasmál se.

„Zvláštní,“ řekla jsem po chvíli ticha. Něco jsem si uvědomila.

„Co?“

„Celou dobu se tu bavíme o současnosti. Nesdělujeme si traumatické zážitky z dětství, nevyprávíme si o dobách studií, o svých bývalých ani o podobných věcech.“

„A co je na tom špatného?“

„Vlastně nic. Jen to, že když spolu dva lidi začínají chodit, obvykle si sdělují všechno ze svojí minulosti.“

„Chceš to?“

„Ani ne.“ Tuhle část randění nenávidím. Vždycky totiž musím svou minulost nějak upravit. Nerada lžu, protože pak si musím pamatovat, co jsem řekla.

„Myslím, že minulost nás dost otravuje i bez toho, abychom ji poznávali v přítomnosti. Radši se dívám dopředu, a ne dozadu.“

Zvědavě jsem si ho prohlížela. „Tebe otravuje tvoje minulost?“

„Hodně. Každý den bojuju, aby mě moje minulost nepřemohla. Někdy vyhrávám, jindy zase ne.“

Bůh je mi svědkem, že tohle mám úplně stejně. Připadá mi zvláštní bavit se o takových věcech s někým, kdo to vnímá taky tak. Uvažovala jsem, kolik lidí na celém světě s sebou všude tahá neviditelné zavazadlo, které skrývá před ostatními. Já tohle svoje takřečené zavazadlo vždycky nechávám zavřené. Odjakživa mám palčivou potřebu uchovávat jen vnější zdání – proto ten takzvaný

„šťastný obličej“. Během nejhorších období svého života jsem se usmívala a přikyvovala, a když ta povrchní reakce nestačila, nakonec jsem prostě utekla – i když mě to stálo duši.

Lehce jsem se usmála. „Tak dobře. to jsem ráda, že oba žijeme přítomností.“

Zatahal mě za nos. „Taky jsem rád. Moje přítomnost se teď vlastně vyvíjí zatraceně dobře. a možná se tak bude vyvíjet i

budoucnost, pokud budu dál oslabovat tvoje odhodlání.“

„Netlač na mě.“

„Ale no tak. Přiznej si to. Líbí se ti moje názory a odpor vůči autoritám. Možná ti to dokonce připadá erotické.“

„Myslím, že výstižnější slovo by bylo ‚zábavné‘. Jestli chceš být odbojný, měl bys strávit chvíli s mým kolegou Dougem. Máte toho hodně společného. Ve dne je uhlazený a hraje si na váženého pomocného vedoucího, ale v noci zpívá ve svojí pochybné kapele,

kde dává přes muziku najevo sovu nespokojenost se současnou společností.“

Romanovi zajiskřilo v očích zájmem. „Koncertuje tady někde?“

„Jo. Tuhle sobotu má koncert ve starém pivovaru v Greenlake.

Jdu tam ještě s pár kolegy.“

„Vážně? V kolik se sejdeme?“

„Nevybavuju si, že bych tě pozvala.“

„Ne? přísahal bych, že s právě řekla datum a místo. To mi znělo jako pasivní pozvání. Takové, kdy se očekává, že řeknu:

‚Nevadilo by, kdybych se přidal?‘ a ty odpovíš: ‚Jasně, žádný

problém.‘ Jenom jsem přeskočil pár kroků.“

„Obdivuhodná výkonnost,“ poznamenala jsem.

„Takže… Nevadilo by, kdybych se přidal?“

zaúpěla jsem. „Romane, nemůžeme v tom poračovat. Na

začátku to bylo hezké, ale měli jsme spolu mít jen jedno rande. To už jsme překročili. V práci si všichni myslí, že jsi můj milenec.“ Casey a

Beth mě nedávno informovaly, že se tahle žhavá novinka šíří.

„Opravdu?“ Tvářil se šťastně.

„Nedělám si srandu. Myslím to vážně, že teď nechci mít s nikým vážný vztah.“

A přitom jsem to zase tak vážně nemyslela. Ne ve svém srdci. Strávila jsem celá staletí tím, že jsem se izolovala od jakýchkoli smysluplných vztahů, a bolelo to. i když jsem za dnů své největší

sukubí slávy měla kultivované milé muže, urychleně jsem je pokaždé

opustila a vytratila se hned po sexu. V určitém ohledu je můj

současný život ještě těžší. Nechtěla jsem si vyčítat, že kradu životní energii fajn chlápkům. Nikdy jsem nezažila ani opravdové přátelství. Nikdo se nezajímá výhradně o mě. Jistě, mám kamarády, ale ti mají svoje životy. A ty, kteří se ke mně dostanou příliš blízko – jako třeba Doug - , musím pro jejich vlastní dobro odstrčit.

„Ty nevěříš, že bychom si spolu mohli občas někam zajít jen tak? nevěříš, že muž a žena můžou být kamarádi?“

„Ne,“ odpověděla jsem přesvědčeně. „Nevěřím.“

„A co ostatní muži ve tvém životě? Co ten Doug? Nebo ten učitel tance? Dokonce i ten spisovatel. Kamarádíš s nimi, ne?“

„Jo, ale to je něco jiného. Nepřitahují mě…“

Rychle jsem zmlkla, ale už bylo příliš pozdě. Roman se rozzářil nadějí a radostí. Naklonil se ke mně a pohladil mě po tváři.

Polkla jsem. Jeho blízkost mě vyděsila i vzrušila. Pivo a saké mi

zamotaly nohy i mysl, tak jsem si v duchu slíbila, že až s ním někam

půjdu příště, radši nebudu pít. Ale my už spolu vlastně nikam nepůjdeme…, ne? Alkohol mi popletl hlavu a bylo pro mě obtížnější rozlišit mezi instinkty hladovějící sukuby a čistým živočišným

chtíčem. Obojí by pro něj bylo dost nebezpečné.

Jenže… v tuhle chvíli nešlo ani tak o chtíč. Šlo o Romana. Chtěla jsem s ním prostě jenom být. Povídat si s ním. Mít zase

někoho, kdo by patřil do mého života. Někoho, komu na mně záleží. Někoho, kdo mi rozumí. Někoho, s kým bych mohla jít domů.

„V kolik se teda sejdeme?“ zeptal se tiše.

Sklopila jsem zrak a připadala si náhle rozehřátá. „Koncert začíná pozdě…“

Zajel mi rukou zezadu za krk, pohrával si s mými vlasy a držel

mi hlavu tak, abych se mu dívala do očí. „Chceš něco podniknout ještě předtím?“

„To bychom neměli.“ Zdálo se mi, že se moje slova táhnou jako

med.

Roman se ke mně naklonil a políbil mě na ucho. „Budu u tebe

v sedm.“

„V sedm,“ zopakovala jsem.

Přesunul rty a políbil mě na tvář u ucha, potom do středu tváře

a pak jen kousek od pusy. Měl rty tak blízko mých, že celé moje tělo vnímalo jen jeho blízkost. Cítila jsem jeho žhavá ústa. Všechno se zpomalilo. Chtěla jsem, aby měl líbal a zmocnil se mě rty i jazykem. Chtěla jsem to, a zároveň jsem se toho bála. Připadala jsem si bezmocná, protože jsem nedokázala zareagovat ani tak, ani onak.

„Dáte si ještě něco?“

Hlas číšníka mě vytrhl z obluzení. Rychle jsem zapojila rozum a

připomněla si, co by se Romanovi stalo, i kdyby mezi námi nedošlo

k ničemu víc než k polibku. To by stačilo. Vymanila sem se z jeho

sevření a zavrtěla hlavou. „Už nic. Jenom účet.“

Pak už jsme s Romanem moc nemluvili. Odvezl mě domů, doprovodil mě ke dveřím a s úsměvem mi připomněl, že přijde

v sobotu v sedm.

Šla jsem si lehnout, ale byla jsem neklidná a prahla jsem po sexu. Alkohol mi pomohl, abych snadno usnula, ale když jsem se ráno probudila, celá rozespalá jsem si okamžitě vybavila, jaké to bylo, když měl rty tak blízko mých. Erotická touha se opět vrátila

s nebývalou silou.

„To není dobré,“ postěžovala jsem si Aubrey a vylezla jsem

z postele.

Práce mi začne až za tři hodiny a já jsem si uvědomovala, že bych měla do té doby dělat něco jiného než vzdychat po Romanovi. Vzpomněla jsem si, že jsem vlastně ještě nezašla za Erikem, a tak jsem se rozhodla, že tu návštěvu vykonám teď. Teorie o lovci

vampýrů byla víceméně překonaná, ale třeba zjistil nějaké jiné

užitečné informace. Taky bych se ho mohla zeptat na padlé anděly.

Vzhledem k tomu, že mi bylo vyhrožováno „odklizením na příhodné místo“, bych nejspíš měla být obezřetná, až do firmy Arcana půjdu. Přesto jsem si připadala víceméně v bezpečí. O arcidémonovi jsem totiž věděla, že rozhodně není ranní ptáče.

Odpočinek samozřejmě nepotřeboval, ale tento luxus smrtelníků si dopřával s největším potěšením. Tudíž jsem předpokládala, že

touhle dobou bude spát a nemůže tušit, co mám v plánu.

Oblékla jsem se, nasnídala a zanedlouho už jsem byla na cest

do Lake City. Tentokrát už jsem obchod našla snadno. Opět jsem se zděsila, jak to tam vypadá a že parkoviště je úplně prázdné. Když

jsem vešla do obchodu, uviděla jsem tam tanouc postavu sklánějící

se nad knihami. Tenhle muž byl vyšší než Erik. Měla jsem radost, že

Erik bude mít aspoň nějaký kšeft. Radost mě ovšem přešla, když se ten muž narovnal a upřel na mě cynický pohled šedých očí.

„Ahoj, Georgíno.“

Polkla jsem. „Ahoj, Cartere.“

13

CARTER ZVEDL KNIHU a začal v ní pomalu listovat. Blond vlasy měl schované pod obráceně nasazenou kšiltovkou a jeho flanelová košile vypadala, že pamatuje lepší časy.

„Sháníš rituální potřeby na oltář?“ zeptal se mě, aniž vzhlédl.

„Nebo si snad chceš oprášit svoje znalosti astrologie?“

„Do toho, proč jsem tady, ti nic není,“ vyštěkla jsem. jeho přítomnost mě rozčílila natolik, že jsem nevymyslela žádnou vtipnou odpověď.

Podíval se na mě svýma šedýma očima. „Ví Jerome, že jsi tady?“

„Do toho ti taky nic není. Proč? Chceš na mě snad práskat?“ Hrdinně jsem to na něj vychrlila, ale v hloubi duše jsem se

obávala, že pokud za těmi útoky opravdu stojí Carter, měla bych se obávat něčeho víc než jen Jeromova hněvu.

„Možná.“ Zaklapl knihu a sevřel ji mezi dlaněmi. „Z

dlouhodobého hlediska by ovšem bylo mnohem zábavnější, kdybych mlčel a nepletl se do tvých plánů.“

„Netuším, o jakých plánech to mluvíš. To už nemůžu jít ani nakupovat? Já tě taky nevyslýchám, proč jsi tady.“

Pravdou bylo, že jsem hořela zvědavostí dozvědět se, co tu

dělá. Nepřekvapovalo mě, že zná Erika – toho známe všichni -, ale když jsem ho tady viděla po tom všem, co se nedávno stalo, jen to posílilo moje podezření.

„Já?“ Zvedl knihu, kterou si prohlížel. Naučte se čarodějnictví během třiceti nebo i méně dnů. „Potřebuju si vynahradit ztracený

čas.“

„Mazané,“ uznala jsem.

„Pochvala od mistra potěší. Jsem poctěn. Dal jsem ti dost času

na to, abys přišla se stejně mazaným alibi?“ Odložil knihu.

„Slečno Kincaidová.“ Erik se přišoural do prodejny dřív, než jsem stačila odpovědět. „Moc rád vás vidím. Můj kamarád mi tu zrovna nechal ty náušnice, které jste chtěla.“

Zírala jsem na něj a nechápala, o čem to mluví. Pak jsem si vzpomněla na ten perlový náhrdelník – a že jsem k němu chtěla ještě náušnice.

„To jsem ráda, že je vyrobil takhle rychle.“

„Dobře ses vyhnula odpovědi,“ zabrblal tiše Carter.

Ignorovala jsem ho.

Erik otevřel malou krabičku a já jsem nakoukla dovnitř. Každou náušnici tvořily tři řady měděných drátků, na nichž byly navlečené

perly. Přesně jako na náhrdelníku.

„Jsou krásné,“ pověděla jsem mu a opravdu se mi líbily. „Že vašemu kamarádovi děkuju. Mám jedny šaty, ke kterým to bude vypadat skvěle.“

„To musí být úleva,“ poznamenal Carter a sledoval Erika, jak pokládá náušnice na pult. „Konečně máš správnou výstroj. Cody mi totiž říkal, že poslední dobou neustále randíš. Nepředpokládám, že čteš tu knihu, kterou jsem ti poslal.“

„Kdy jsi mluvil s Codym?“

„Včera večer.“

„Zvláštní, já taky. A dneska jsi tady. To mě sleduješ?“

Carterovi vesele zajiskřilo v očích. „Já tu byl první. Možná spíš

ty sleduješ mě. Možná, že když ses teď pustila do randění, snažíš se přijít na způsob, jak sbalit i mě.“

Podepsala jsme účtenku a podala ji zpátky Erikovi. Ten tam jen tiše stál a poslouchal nás. „Je mi líto. Mám ráda muže, kteří v sobě

mají o něco víc života.“

Carter se tiše zachechtal mému vtipu. Sex s jiným nesmrtelným

mi nepřinášel žádnou energii. „Georgíno, někdy mi přijde, že stojí za

to tě sledovat. I kdyby jen proto, abych slyšel, co zase povíš.“

Erik vzhlédl. Pokud mu bylo nepříjemné, že se ocitl uprostřed slovní přestřelky dvou nesmrtelných bytostí, nijak to nedával najevo.

„V tom případě byste si s námi mohl vypít čaj, pane Cartere. Vy se zdržíte, že, slečno Kincaidová?“

Obdařila jsem Erika jedním ze svých nejlepších úsměvů. „Ano,

samozřejmě.“

„A vy, pane Cartere?“

„Děkuji, ale ne. mám ještě jiné věci na práci, a pokud jsme to správně pochopil, Georgina operuje vždy jen s jedním mužem. Jako vždy jsem vás rád viděl, Eriku. Děkuji za popovídání. A tebe, Georgíno…., tebe jistě uvidím brzy.“

Z jeho slov mě zamrazilo. Stálo mě hodně úsilí, abych zůstala

v klidu. Zavolala jsem na něj. „Cartere?“

S rukou na dveřích se zastavil, ohlédl a tázavě pozdvihl obočí.

„Ví Jerome, že jsi tady?“

Andělovi se po tváři pomalu rozlil potutelný úsměv.

„Teď budeš práskat ty na mě, Georgíno? A to jsem si myslel, že jsme učinili ohromný pokrok. Zřejmě jsme měli strávit víc času

společnou konverzací. Měla ses mě zeptat, jestli se nezmění počasí,

a já bych ti řekl, jak ti to sluší, a tak podobně. Víš, jak to chodí.“ Zamrkala jsme. Jeho slova mi připomněla ten vzkaz, který jsem

měla připíchnutý na dveřích.

Jsi krásná žena, Georgíno. Myslím, že dokonce natolik krásná,

že pokoušíš anděly k pádu….

Nechává mi snad další vodítka? Pohrává si se mnou tak, jak naznačoval Cody? Nebo si jenom moc domýšlím? Je to jen otravný Carter, zhouba mojí existence, který mě trápí jako vždy? Upřímně

jsme nevěděla, ale pořád jsem byla přesvědčená, že pokud je tu nějaký naděl, který jde po zlých nesmrtelných ve městě, nejvíce příležitostí by měl právě Carter.

„Tak jak jsem teda hezká?“ Trochu se mi zadrhl hlas. „Tak hezká, abych někoho pokoušela?“

Andělovi se zachvěly rty. „Já to tušil, že mě balíš. Zatím se mějte, Georgíno a Eriku.“ Otevřel dveře a odešel.

Stála jsem tam a sledovala ho, jak se vzdaluje. „Co tady dělal?“ Erik přinesl na malý stolek podnos s dvěma šálky. „Podívejte,

slečno Kincaidová, já zachovávám vaše tajemství. Nemůžete očekávat, že bych se k němu choval jinak než k vám.“

„To asi ne.“

Když se vydal pro konvici s čajem, přemýšlela jsem o tom, že bych ho neměla zatahovat do záležitostí nesmrtelných. Nebo aspoň

ne víc, než už je do nich zatažený teď.

Za okamžik se vrátil a nalil nám oběma čaj. „Udělal jsem ho jen chvilku předtím, než jste přišla. Jsem rád, že si ho vypijeme

společně.“

Ochutnala jsem. Další bylinková příchuť. „Jak se jmenuje tenhle?“

„Touha.“

„Výstižné,“ poznamenala jsem. andělé a konspirace stranou, pořád jsem toužila po Romanovi. „Zjistil jste něco?“

„Obávám se, že ne. všech jsem se vyptával, ale nic dalšího o lovcích vampýrů jsem se nedozvěděl. Ani nic nenaznačuje, že by se

tu nějaký pohyboval.“

„To mě nepřekvapuje.“ Upila jsme čaje. „Myslím, že se tu děje něco jiného.“

Nic neřekl, byl opatrný jako vždy.

„Vím, že i neřeknete, proč tady byl, a chápu to…“ Skočila jsem

do ztracena, protože jsem nevěděla, jak nejlépe formulovat svoje myšlenky. „Ale co si… Co si o něm myslíte? O Carterovi. Nedělá

něco podivného nebo… nepřipadá vám podezřelý? Tajnůstkářský?“ Erik se na mě podíval dost posměšně. „Prosím za prominutí,

ale mám spoustu zákazníků – včetně vás -, kteří odpovídají tomuto popisu.“

To bylo hodně umírněné vyjádření. „V tom případě… nevím. Věříte mu?“

„Panu Carterovi?“ Zatvářil se překvapeně. „Znám ho déle než vás. Pokud se dá některým z těch podezřelých a tajnůstkářských

osob věřit, on je jistě na prvním místě. Dal bych za něj ruku do ohně.“

To mě nepřekvapovalo. Když Carter dokázal obalamutit i

Jeroma, určitě by dokázal obalamutit i smrtelníka.

Odhodlala jsme se tedy k jinému dotazu. „Víte něco o padlých andělích?“

„Myslel bych si, že o tomhle tématu budete velice dobře

informovaná, slečno Kincaidová.“

Nevěděla jsem, jestli naráží na to, v jaké společnosti se

pohybuju, nebo na starý mýtus, že sukuby jsou démoni. Pro pořádek

nejsme.

„Když se chcete dozvědět něco o historii víry, nikdy se neptejte praktikujícího věřícího. Otázky si nechte pro nezávislé učence.“

„To je pravda.“ Usmál se a zamyšleně pozvedl šálek ke rtům.

„Jistě víte, že démoni jsou andělé, kteří se vzepřeli božské vůli. Povstali, nebo jak se obecně říká, ‚padli‘. Lucifer je považován za prvního a ostatní jej následovali.“

„Ale to bylo na počátku, ne? jedna vlna masové migrace na druhou stranu.“ Zamračila jsem se a pořád uvažovala o technických detailech, jak vlastně ti andělé padli. „A co později? To se stalo jen

jednou?“

Erik zavrtěl hlavou. „Mám dojem, že se to může dít pořád, stejně jako se to stalo v minulosti. Dokonce i jisté dokumenty naznačují…“

Otevřely se dveře a dovnitř vešel mladý pár. Erik vstal a usmál

se na ně.

„Máte nějaké knihy o tarotu?“ zeptala se dívka. „Pro začátečníky.“

Erik jich měl plno. To vyrušení mě rozladilo, ale nechtěla jsem

mu pokazit možnosti vydělat si peníze. neznačila jsme mu, aby se

šel věnovat tomu páru, a zatím jsem dopila svůj čaj. Odvedl je do příslušné sekce, doporučil jim určité tituly a vyptával se do detailů na jejich požadavky.

Vzala jsem si kabát, kabelku a krabičku čaje Touha. Erik se na

mě díval, když jsem na pult položila desetidolarovku. „Drobné si nechte,“ pověděla jsem mu.

Přestal se bavit s těmi lidmi a obrátil se na mně. „Myslím, že je

to na začátku šesté kapitoly knihy Genesis…, verš dva, nebo možná čtyři? Tam by mohlo být něco, co vám pomůže.“

„Genesis? Jako v bibli?“ Přikývl a já se rozhlédla po knihách

v policích. „Kde ji máte?“

„Tu neprodávám, slečno Kincaidová. Jistě máte svoje zdroje, které budou postačující.“

Vrátil se zase ke svým zákazníkům a já jsem odešla. Divila

jsem se, že zná biblické verše podle čísel, ale přitom nemá bibli po ruce. Ale měl pravdu, že mám spoustu zdrojů. Za chvíli mi začne směna v práci.

Jela jsem zpátky do Queen Anne, kde už na ulici nebylo žádné místo na zaparkování. Ze skříňky jsem vytáhla povolení, pověsila si

ho na zrcátko a zajela na malé soukromé parkoviště u uličky za knihkupectvím. Tohle parkoviště používala spousta zaměstnanců, takže jsem se mu snažila vyhýbat, pokud to šlo.

Jak jsem šla do obchodu, všimla jsem si dvou aut, která stála

proti sobě, a nad nimi se skláněla rusovlasá žena. Tammi. Měla jsem

tu mladou holku ráda, ale pořád si chtěla povídat. Nechtěla jsem už odkládat hledání v bibli, a tak jsem ustoupila do stínu a změnila si podobu na jakého si neurčitého muže, jehož neznala. Pak jsem

prošla kolem ní a ona se po mně an nepodívala, dál se pokoušela

opravit auto.

Jakmile jsme ji zmizela z dohledu, opět jsem se vrátila ke své původní podobě. Pocítila jsem únavu, ale ta přešla stejně rychle, jako

se objevila. Změnit podobu na opačné pohlaví mě stojí hodně energie. To byl taky důvod, proč jsem odmítla Peterův návrh na předvádění účesů. Přišla jsem teď nejspíš o několik dní energie,

kterou jsem získala od Martina. Ta mi vydrží přinejmenším ještě pár týdnů, ačkoli i tak trochu pociťuju sukubí hlad, který bezpochyby vyvolává moje neustálá touha po Romanovi.

V knihkupectví bylo rušno jako každý všední den. Okamžitě jsem zamířila do oddělení náboženské literatury. Často jsem tam

posílala zákazníky a dokonce jim tam vybírala některé knihy. nikdy jsem ale nevěnovala pozornost tomu, kolik biblí vlastně existuje.

„Ježíši,“ zamumlala jsem a pohledem klouzala po nejrůznějších

překladech. Byly tam bible pro ženy a pro muže, prospívající, ilustrované bible, velkoformátové bible se zlatě oříznutými obálkami.

Nakonec jsem zahlédla bibli krále Jakuba. Věděla jsem o ní jen velmi málo, ale aspoň ten název mi něco říkal.

Vytáhla jsem ji z police, nalistovala šestou kapitolu knihy

Genesis a začala číst Erikovu pasáž:

Stalo se pak, když se počali množiti lidé na zemi, a dcery

se jim zrodily, že vidouce synové Boží dcery lidské, ony krásné jsou, brali sobě ženy ze všech, kteréž obdivovali.

Pročež řekl Hospodin: Nebude se dech můj s člověkem na věky, proto že také tělo jest, a bude dnů jeho sto a dvacet let.

Obrové pak byli na zemi v těch dnech ono i potom, když vcházeli synové Boží k dcerám lidským, ony rodily jim. To jsou

ti mocní, kteříž zdárná byla, mnozí na slovo vzatí.

Výborně. Tohle osvětluje naprosto vše.

Přečetla jsme si tu pasáž ještě několikrát a doufala, že z toho pochopím víc. nakonec jsem se usnesla, že mi Erik musel dát špatné číslo kapitoly. Koneckonců měl zrovna práci. Podle mě tahle pasáž neměla nic společného s anděly, pády ani kosmickou bitvou mezi dobrem a zlem. Zdálo se mi, že je to jen o rozmnožování lidí. Nepotřebovala jsem radu žádného biblisty, aby mi bylo jasné, co znamená „synové Boží vcházeli k dcerám lidským“, zejména když dál jsou zmíněny děti. Sex prodával knihy i v dávných dobách, stejně

jako dnes. Uvažovala jsem, jestli když mi Erik dal tenhle odkaz

z bible, myslel to jako vtip.

„Hledáte víru?“

Zvedla jsem hlavu a nejdřív uviděla tričko se žlutou kulatou hvězdičkou z počítačové hry a potom Sethův pátravý pohled.

„Obávám se, že jsem ji našla a zase ztratila už dávno.“ Zaklapla jsem knihu a Seth se skrčil vedle mě. „Jenom si něco ověřuju. Jak se

dneska má Cadyová a O´Neill?“

„Na posledním případu už docela pokročili.“ Přívětivě se na mě usmál a já se zadívala do jeho jantarově hnědých očí. V posledních dnech jsme si vyměnili pár e-mailů a já si užívala ty jeho miniromány, když jsme v mluvené konverzaci nikam nepokročili. „Právě jsem

dopsal kapitolu a potřebuju si dát pauzu. Projít se, dát si něco k pití.“

„Předpokládám, že něco bez kofeinu.“ Dozvěděla jsme se totiž,

že Seth nepije kofeinové nápoje, což mi připadalo děsivé a nepřirozené.

„Ne. Žádný kofein.“

„Neměl byste ho zavrhovat. Mohl by vám pomoct a líp by se vám pak psalo.“

„Aha, ano, to je pravda. Vám připadá, že píšu moc pomalu.“ Zaúpěla jsem a vzpomněla si na den, kdy jsem se s ním

seznámila. „Myslím, že ten první den jsem toho napovídala ažaž.“

„To v žádné případě. Byla jste okouzlující. Nikdy na to nezapomenu.“

Na okamžik poodhalil svou masku jako na hodině tance a já

znovu spatřila v jeho výrazu obdiv a mužský zájem. Krčila jsme se vedle něj a na chvíli mi to připadalo úplně přirozené. Takový pocit obvykle zažívám s Dougem nebo s některým z nesmrtelných. Byl to přátelský a konejšivý pocit. Jako bychom se se Sethem znali

odjakživa. Možná ho opravdu znám dlouho, když ke mně promlouvá

skrze svoje knihy.

Zároveň mě ale jeho blízkost znepokojovala a rozptylovala.

Začala jsem si všímat takových věcí jako svalů na jeho pažích, nebo

jak mu sluší rozcuchané hnědé vlasy. mojí pozornost dokonce

přitáhlo i to, že mu světlo vytváří ve vlasech zlatavé odlesky, a tvar jeho rtů. Odvrátila jsem se od něj, jelikož jsem pocítila primitivní

žízeň po energii. Potlačila jsem touhu natáhnout ruku a dotknout se

jeho tváře. Ta změna podoby venku mi způsobila větší újmu, než jsem si myslela. Pořád ještě jsem nepotřebovala doplnit zásobu energie a sukubí instinkt mě rozčiloval. Budu ho muset ukojit, ale rozhodně ne se Sethem.

Rychle jsem vstala s biblí v ruce a chtěla se dostat co nejdál od něj. Taky se zvedl.

„No,“ začala jsem neohrabaně, když ani jeden z nás hodnou chvíli nepromluvil, „musím se vrhnout do práce.“

Přikývl a jeho zaujatý výraz se změnil na chápavý. „Já…“

„Hmm?“

Polkl, podíval se jinam a pak zase na mě. Odhodlaně na mě upíral oči. „No… tuhle neděli jdu na oslavu, a tak jsem si říkal, jestli byste třeba… třeba kdybyste nebyla v práci nebo neměla zrovna jiný program, že byste možná mohla…, ehm, jestli byste tam nechtěla jít

se mnou.“

Zírala jsem na něj neschopná slova. Seth Mortensen mě pozval

na rande? A… a nevedli jsme tentokrát souvislou konverzaci. Tohle

v kombinaci s mým náhlým postřehem, jak je atraktivní, mi obrátilo

svět vzhůru nohama. A co bylo horší, chtěla jsem jeho nabídku přijmout. Na Sethovi mi najednou kdeco připadalo přirozené a

správné, i když to nebyla taková síla a vzrušení, jaké jsem pociťovala

s Romanem. Někdy během tohohle bizarního a neohrabaného

vztahu jsem si spisovatele oblíbila nezávisle na jeho románech.

Ale nemohla jsem to přijmout. Věděla jsem, že nemůžu.

Vyčítala jsem si, že jsem s ním zpočátku flirtovala. Zjevně to v něm zanechalo dojem, přestože jsem se pak snažila to odčinit a nechat náš vztah na platonické úrovni. Ale uvědomovala jsem si, co mám

dělat.

„Ne,“ vyhrkla jsem, pořád ještě ohromená.

„Aha.“

Neměla jsem na vybranou. Nemohla jsem v Sethovi vzbuzovat

naděje. Se svým oblíbeným spisovatelem nemůžu risknout nic víc než kamarádství.

Uvědomila jsem si, jak hrubě to muselo vyznít, a tak jsem se to rychle pokusila napravit. Měla jsem prostě říct, že mám práci, ale namísto toho jsem spustila variaci na to, co říkám celá léta Dougovi.

„Víte…, já teď opravdu nechci s nikým chodit. Není to nic proti vám a oslava mi zní úžasně, ale prostě vaše pozvání nemůžu přijmout. Vlastně taková pozvání nepřijímám vůbec. Jak už jsem

řekla, není to nic proti vám osobně. Jen je prostě lepší s nikým se nezaplést. Nechodit na rande. Ehm, nikdy.“

Seth si mě dlouho prohlížel a přemýšlel. Najednou mi to připomnělo náš první večer, kdy se tvářil podobně, když jsem mu vysvětlovala svoje pětistánkové pravidlo četby jeho knih.

Nakonec řekl: „Aha. Dobře. Ale… nechodíte s tím chlápkem?

S tím hrozně vysokým, černovlasým?“

„Ne. Nechodíme spolu. Ne doopravdy. Jsme jenom kamarádi. Tak nějak.“

„Aha,“ zopakoval Seth. „Takže kamaráda spolu nechodí na oslavy?“

„Ne.“ Zaváhala jsem a zatoužila, abych bývala odpověděla jinak. „Možná si spolu můžou občas zajít na kafe. Tady

v knihkupectví.“

„Já kafe nepiju.“

Jeho hlas zněl ostře. Připadalo mi to, jako by mi dal facku. Stáli jsme tam a já jsem prožívala jeden z pěti nejtrapnějších momentů

v životě. Rozpínalo se mezi námi ticho. Nakonec jsem zopakovala sovu chabou výmluvu: „Musím se vrátit k práci.“

„Dobře. Někdy zase na viděnou.“

Jenom kamarádi, jenom kamarádi. Kolikrát už jsem použila

tuhle otřepanou frázi? Kolikrát bylo jednodušší lhát než čelit pravdě? Kdysi dávno jsem to použila dokonce i na manžela. Tehdy jsem se

taky schovávala před realitou, kterou jsem si nechtěla přiznat, když

to mezi námi začalo být všelijaké.

„Jenom přátelé?“ zopakoval Kyriakos a díval se na mě svýma tmavýma očima.

„Samozřejmě. On je taky tvůj přítel. Jenom mi dělá společnost, když jsi pryč, to je vše. Bez tebe si připadám osamělá.“

Nikdy jsem ovšem manželovi neřekla, jek často mě jeho přítel Ariston navštěvuje, ani jsem se mu nezmínila o tom, jak si vždycky nacházíme záminky, abychom se mohli jeden druhého dotknout. Tu

a tam jsme se o sebe letmo otřeli. Podal mi ruku, aby mi pomohl

vstát. nebo jednou – to mi dodnes utkvělo v paměti – se přese mě natáhl pro láhev a přitom mi rukou zavadil o ňadro. Bezděčně jsem zalapala po dechu, a on tak ruku nechal ještě o vteřinu déle, než si konečně láhev vzal.

A taky jsem Kyriakovi neřekla, že s Aristonem si připadám jako

v prvních dnech našeho manželství – chytrá, krásná, milovaná.

Ariston mě zahrnoval stejnou pozorností jako kdysi Kyriakos. Ariston měl rád můj ostrovtip, který mě kdysi jakožto neprovdanou pannu přivedl do problémů.

A Kyriakos… předpokládala jsem, že má na mně tyhle věci taky rád, jenže už to nedával nijak najevo. Jeho otec ho nutil pracovat

dlouhé a dlouhé hodiny, a když se konečně vrátil domů, buď se hned svalil na postel, nebo vyhledával samotu se svou flétnou. Tu flétnu

jsem nenáviděla…, nenáviděla a milovala. Nelíbilo se mi, že jí věnuje

víc pozornosti než mně. Když jsem ale někdy v noci seděla venku a naslouchala jeho hře, byla jsem ohromená jeho šikovností a schopností vytvářet tak sladké melodie.

To ale nic neměnilo na tom, že v noci jsme častěji spali, než

dělali něco jiného. Když jsem mu řekla, že takhle nikdy neotěhotním,

jen se zasmál a odvětil, že na děti máme celý život. Tohle mě trápilo, protože jsem upřímně a zcela iracionálně doufala, že kdybychom

měli miminko, všechno mezi námi by se tím spravilo. Toužila jsem po dítěti a chyběl mi ten pocit, když jsem kdysi chovala své malé

sestřičky. Milovala jsem dětskou upřímnosti a nevinnost a líbila se mi představa, že bych mohla z dítěte vychovat dobrého člověk. V té

době mi nic nepřipadalo sladší než ošetřovat bolístky, držet malé

ručičky a vyprávět příběhy. A pak už jsem dosáhla bodu, kdy jsem se potřebovala dozvědět, jestli vůbec můžu mít děti. Tři roky manželství

bez dítěte byly v té době zvláštnost. Neuniklo mi, že si všichni

začínají špitat, že ta chudinka Letha je asi neplodná. Nesnášela jsem jejich úsměvy a zvrácenou přeslazenou lítost.

Měla jsem Kyriakovi povědět o všem, co mě trápí, do

nejmenších detailů. Jenže byl moc hodný a tolik se nadřel, aby nás uživil, že jsem ho tím nechtěla zatěžovat. Nechtěla jsem otřás zdánlivou spokojeností, která vládla v naší domácnosti. Navíc to

nebylo tak, že by mě po fyzické stránce zanedbával úplně. Po troše přemlouvání občas mou tuhu naplnil. Pak jsme v noci byli spolu a

jeho tělo se pohybovalo v mém se stejnou vášní, s jakou hrál na flétnu.

Jenže když jsem tak pozorovala Aristona, měla jsem dojem, že

jeho bych nemusela ani v nejmenším přemlouvat. A jak ubíhaly prázdné dny bez Kyriaka, začínalo to pro mě něco znamenat.

Jenom přátelé, jenom přátelé. Jak jsem tak stála v knihkupectví

a sledovala vzdalujícího se Setha, uvažovala jsem, jak v dnešní době

ještě někdo může používat tuhle frázi. Ale samozřejmě jsem věděla,

jak to. Používá se proto, že tomu lidé pořád věří. Nebo tomu

přinejmenším věřit chtějí.

Když jsem se vrátila dolů, připadala jsem si jako idiot a k tomu ještě smutná a naštvaná. Uviděla jsem před sebou něco, co učinilo můj den ještě podivnějším. U pokladny stála Helena z Krystal Starz a

divoce gestikulovala na pokladní.

Helena je tady. Na mém písečku.

Vyhnala jsem si z hlavy tu záležitost se Sethem a

napochodovala k ní s co nejředitelštějším výrazem a s biblí v ruce.

„Můžu vám s něčím pomoct?“

Helena se otočila, až se jí rozcinkaly křišťály na krku. „To je

ona. Ta, co mi krade zaměstnance.“

Podívala jsem se za pult. Stála tam Casey a Beth a obě vypadaly, že se jim ulevilo, že mě vidí. Tammi a její kamarádka

Janice musely být někde jinde v obchodě, za což jsem byla vděčná. Bude lepší, když se do toho nebudou míchat. Zachovala jsem si chladný hlas, neboť jsem si uvědomovala, že jsou tu zákazníci.

„Nevím, na co narážíte.“

„Nezkoušejte to na mě! Vy víte přesně, na co narážím. Přišla jste do mého obchodu, udělala tam scénu a pak jste mi odlákala zaměstnankyně. Odešly, aniž mi to oznámily!“

„Nedávno se tu ptali lidi na práci,“ odpověděla jsem ledabyle.

„Ale opravdu nedržím v hlavě, kde pracovali předtím. Jakožto

pomocná vedoucí s vámi soucítím a vím, jak je to nepříjemné, když zaměstnanci odejdou bez ohlášení.“

„Nechte toho!“ vykřikla Helena. Tu chladnou nafoukanou hvězdu z minulého týdne už moc nepřipomínala. „Myslíte, ž neprohlédnu vaše lži? Kráčíte v temnotách a vaše aura se svíjí

v plamenech!“

„Co je v plamenech?“

Douga s Warrenem sem zjevně přilákal ten vzrůstající rozruch.

„Ona!“ prohlásila Helena stylově ochraptělým hlasem a ukázala

na mě.

Warren si mě zvědavě prohlížel, jak oby opravdu koukal, jestli nehořím. „Georgíno?“

„Krade mi zaměstnance. Jenom tak si přišla a odvedla si je. víte, že bych vás mohla žalovat? Když povím svým právníkům…“

„Které zaměstnance?“

„Tammi a Janice.“

Přikrčila jsem se a jenom čekala, jak se to bude vyvíjet dál. Přes svoje mnohé nedostatky byl Warren opravdový profesionál a

dbal o spokojenost zákazníků. Uvažovala jsem, co může následovat,

pokud se tenhle můj prohřešek bude vyšetřovat.

Zamračil se a zjevně se snažil přiřadit jména k obličejům.

„Počkat… nespravovala mi dneska jedna z nich auto?“

„Tammi.“

Zamítavě odfrkl. „Nevrátíme je.“ Helena celá zrudla. „Nemůžete…“

„Madam, je mi líto vašich nepříjemností, ale těžko vám můžu

vrátit zaměstnance, kteří s námi podepsali smlouvu a pro vás už pracovat nechtějí. V obchodech se zaměstnanci točí často. Jsem si

jist, že za ně brzy najdete náhradu.“

Obrátila se ke mně a pořád na mě ukazovala. „Tohle vám nezapomenu. I když vám to nemůžu oplatit, univerzum vás potrestá

za vaši krutou a zvrácenou povahu. Umřete opuštěná a nešťastná. Nemilovaná. Bez přátel. Bez dětí. Ve vašem životě nebude nic.“

Pak že New Age oplývá láskou a vlídností. Její zmínky o smrti

jsem se opravdu nebála, ale to ostatní mě trochu zasáhlo. Opuštěná

a nešťastná. Nemilovaná. Bez přátel. Bez dětí.

Warren o mě ale podobné obavy neměl. „Madam, Georgina je

tou poslední, koho bych nařkl z kruté povahy nebo z toho, že vede život beze smyslu. Ona to tady drží pohromadě a já bezvýhradně věřím jejímu úsudku – včetně rozhodnutí najmout vaše bývalé

zaměstnance. A teď, pokud si nechcete nic koupit, vás musím požádat, abyste odešla, než budu nucen zavolat ochranku.“

Helena vychrlila ještě pár kleteb a nadávek, čímž bezpochyby

pobavila zákazníky čekající ve frontě. Warren se kupodivu držel. Vždycky se snažil hlavně vycházet vstříc zákazníkům a snášet jim modré z nebe, a to i na úkor zaměstnanců. Dneska se ale zjevně zavděčit nesnažil. To byla milá změna.

Když Helena odešla, bez jediného slova se vrátil do své kanceláře. Zůstali jsme tam stát jen já a Doug a náš úžas se rychle změnil v pobavení.

„Takové věci způsobuješ, Kincaidová?“

„Cože? Tohle na mě neházej.“

„Děláš si srandu? Než jsi tu začala pracovat, nikdy se tu žádná výstřední čarodějnice neobjevila.“

„Jak to můžeš vědět? Pracovala jsem tu dřív než ty.“ Podívala jsem se na hodinky a zamyslela se. „Ty tady dneska ještě chvíli

budeš, viď?“

„Jo. Máš štěstí. Proč?“

„Jen tak.“ Nechala jsem ho tam a vydala se ke kancelářím. Ale namísto doleva do své kanceláře jsem zahnula doprava do

Warrenovy.

Seděl za stolem a balil si věci do kufříku. Chystal se k odchodu,

když už teď měl spravené auto. „Neříkej mi, že se vrátila.“

„Ne.“ Zavřela jsem za sebou dveře. To ho přimělo vzhlédnout.

„Jen jsem ti chtěla poděkovat.“

Warren mě vychytrale pozoroval. „Je součástí mé práce vyhazovat vzteklé zákazníky.“

„Jo, ale posledně jsem si od tebe pochvalu nevysloužila.

Musela jsem se omluvit.“

Pokrčil rameny a vzpomínal na incident, který se stal asi před rokem. „To ale bylo něco jiného. Tys tehdy tu starou ženskou

nazvala patologickou nacistkou.“

„Vždyť byla.“

„Když to říkáš.“ Pořád sledoval každý můj pohyb.

Došla jsem k němu a odložila bibli na stůl. Obkročmo jsem si

mu sedla na klín a trochu se vyhrnula úzkou červenou sukni, abych odhalila černé krajkové punčochy. Sklonila jsem se k němu a

škádlivě mu přejela zuby po rtech. Pak jsem mu najednou tvrdě přitiskla ústa na jeho. Oplácel mi polibek se stejnou horlivostí a

rukama mi automaticky přejel po stehnech a pak mi sevřel v dlaních

zadek.

„Kristepane,“ vydechl, když jsme se od sebe odtrhli. Jednu ruku

mi zvedl k obličeji, zatímco druhou si pohrával s tangy, které jsem měla pod sukní. Prsty odrhnul jejich krajkový okraj a pak do mě jedním prstem pronikl, nejdřív jen opatrně a zkoumavě a potom do

mě vklouzl celý prstem. Už jsem byla vlhká z té náhlé touhy, oddechovala jsem a vychutnávala si ty dlouhé plynulé pohyby. Warren mě souhlasně pozoroval. „Pročpak to?“

„Co? Děláme to pořád.“

„Ale tys nikdy nezačala.“

„Řekla jsem, že jsem ti vděčná.“

To byla vlastně pravda. Líbilo se mi, jak mě bránil. Taky jsem potom hořela touho po Romanovi a teď možná i po Sethovi, takže mi

Warren připadal jako vhodný objekt na ukojení mého sukubího hladu.

Omotal si kolem prstu pramen mých vlasů a zatvářil se zamyšleně, ačkoli nepřestal s tím, co mi dělal mezi nohama.

„Georgíno…, doufám… Doufám, že víš, že to, co teď děláme, nikdy neovlivní tvou práci. Nemáš žádné závazky, nehrozí ti, že bych přišla

o místo, kdybys…“

Hlasitě jsem se rozesmála, překvapená touhle jeho podivnou řečí. „To vím.“

„Myslím to vážně…“

„To vím,“ zopakovala jsem a kousla jsem ho do spodního rtu.

„Nebuď na mě najednou měkký,“ zavrčela jsem. „Proto jsem nepřišla.“

Nenechal se rušit a já si jen užívala rozkoš. Vychutnávala jsem

si jeho jazyk ve svých ústech, jeho ruce zkoumající moje tělo. Po dlouhém ránu plném sexuální frustrace jsem to prostě od někoho potřebovala – od kohokoli. Rozepnul mi černou hedvábnou blůzku a hodil ji na podlahu. Následovala sukně a tanga, takže jsem zůstala

jen v podprsence, punčochách a botách na podpatcích. Vše černé.

Nadzvedl se, abych mu mohla stáhnout kalhoty. Když jsem viděla jeho dlouhé, rovné a tvrdé přirození, odstrčila jsem mu ruku.

Jeho prsty mě už neuspokojovaly. Obemkla jsem mu boky nohama pevněji, jak jen to židle dovolila. Pak jsem na něj bez dalšího

varování dosedla a on pronikl dovnitř. Prohnula jsem se tak, aby se dostal hlouběji, a pak jsme se začali pohybovat v pravidelném rytmu. Dívala jsem se dolů a sledovala, jak do mě vklouzává a zase vyklouzává. V místnosti bylo naprosté ticho až na zvuky nárazů

našich těl a zrychleného oddechování.

Když do mě pronikal, vnímala jsem záplavu pocitů – odlišných

od těch fyzických. Jelikož byl méně vznešená duše, jeho energie a přítomnost nebyla tak silná jako v případě Martina. To, co do sebe sukuba absorbuje, závisí na charakteru oběti. Silné a morální duše přinášejí sukubě mnohem víc, ale taky toho víc seberou tomu muži. Zkažení muži ztrácejí méně a samozřejmě taky méně dávají. Bez

ohledu na jeho energii nebo morální kvality jsem po sexu s Warrenm

zachytávala útržky jeho myšlenek a pocitů. To je normální. To přichází spolu s jeho životní silou.

Jeho mysl nejvíc ze všeho zaplňovala touha. Samolibá hrdost

z toho, že je s mladší a atraktivní ženou. Vzrušení. Překvapení.

Trochu litoval, že podvádí svou manželku, což se odrazilo v tom, že vydával méně energie. Dokonce jeho náklonnost ke mně tak

ustoupila syrovému chtíči. Je tak sexy. Tak vlhká. Miluju, když na mně takhle rajtuje. Doufám, že se na mě udělá…

Jak se ukázalo, měl pravdu. Moje pohyby byly čím dál tvrdší a

zuřivější, jak o sebe naše těla narážela. Zatnula jsem svaly na

nahou. Zaklonila jsem hlavu. Ňadra jsem měla horká a zpocená, jak

mi je svíral v rukou. Zachvátil mě orgasmus. Křeče rozkoše se postupně vytrácely a můj dech se pomalu vracel do normálu.

A nová dávka energie taky nebyla špatná. Pomalu se do mě

vlévala skrze vzrůstající vášeň a vnímala jsem ji jako lesklá vlákna.

Ke konci byla energie silnější a zářivější, vlévala se do mě a

dodávala mi život, krmila mou nesmrtelnost v úžasném vyvrcholení, které soupeřilo s tím fyzickým.

Když jsme se oba oblékli, vydala jsem se ke dveřím. Warren

sice ztratil jen málo energie, ale stejně byl vždycky po sexu se mnou vyčerpaný. Myslel si, že je to tím, že už stárne a nestačí mladší a atraktivnější ženě. Nijak jsem mu to nevymlouvala a radši jsem se pokaždé diskrétně vytratila, aby si přede mnou nepřipadal trapně

kvůli tomu, že je tak zmožený. Vím, že ho trápí pomyšlení, že se mnou nedokáže udržet krok.

„Georgíno?“ zavolal na mě, když už jsem byla u dveří. „Proč

s sebou nosíš bibli? Nesnažíš se snad přivést zákazníky na víru, že ne?“

„Aha. Tohle. Jen jsem něco hledala pro kamaráda. Ale není to

úplně od věci. Samý sex.“

Otřel si pot z čela. „Chodím do kostela už léta, ale žádné dobré erotické scény z bible si nevybavuju.“

„No, není to ani tak erotická scéna jako spíš medicínský popis plození dětí.“

„Aha. Tak toho je tam spousta.“

Podlehla jsem náhlému impulsu, vrátila se k Warrenovi a nalistovala šestou kapitolu knihy Genesis. „Vidíš?“ ukázala sem na pasáž. „Všechny ty zmínky o tom, jak si muži berou ženy. Je to tu třikrát.“

Warren zamračeně četl v bibli a já si vybavila, že bez

důkladného studia literatury by si tohle knihkupectví nikdy neotevřel.

„Opakuje se to proto, že tadyhle, kde se píše ‚lidé se počali množiti na zemi‘, je řeč o mužích z lidského plemene.“

Prudce jsem vzhlédla. „Co myslíš tím ‚z lidského plemene‘?“

„Tady je to jiné. ‚Synové Boží‘ nejsou lidé. Jsou to andělé.“

„Cože?“ Kdybych tu knihu držela v ruce, nejspíš bych ji teď pustila. „Jsi si tím jistý?“

„Stoprocentně. Jak jsem řekl, léta bohoslužeb. Tenhle termín se

vyskytuje v celé bibli.“ Nalistoval knihu Jobovu. „Vidíš? Tady je to

znovu. ‚I stalo se opět jednoho dne, že když přišli synové Boží, aby

se postavili před Hospodinem, přišel také i Satan mezi ně.‘ To odkazuje na anděly – v tomto případě na padlé anděly.“

Polkla jsem. „Co… co to teda dělali v Genesis? S ‚dcerami lidskými‘? Andělé… měli sex s ženami lidského rodu?“

„No, píše se tam, že ty ženy byly krásné, takže těžko jim to zazlívat, že?“ Přejel mě obdivným pohledem. „Nevím. Tohle se

v kostele moc nerozebírá, což si jistě dovedeš představit. Většinou

se jen zdůrazňují lidské hříchy a provinění, ale to jsem vždycky ignoroval.“

Dál jsem ohromeně zírala do knihy a najednou jsem si začala tyhle myšlenky a teorie spojovat. Warren mě zvědavě pozoroval, protože jsem nijak nezareagovala na jeho žert.

„Pomohlo ti to nějak?“

„Ano,“ řekla jsem, když jsem se vzpamatovala. „Hodně mi to pomohlo.“

Překvapila jsem ho, když jsem ho něžně políbila na rty, vzala bibli a odešla.

14

„TYS NÁS SVOLALA na biblické porno?“

Hugh se s nezájmem odvrátil od vampýrů a posadil se k mému kuchyňskému stolu. Už na sobě neměl ani škrábnutí. Dal si do pusy cigaretu a z kapsy u kabátu vytáhl zapalovač.

„Tady se nekouří,“ upozornila jsem ho.

„Co na tom sejde? Tvrdší snad, žes většinou dvacátého století nekouřila?“

„To netvrdím. Ale už nekouřím. A navíc to není dobré pro

Aubrey.“

Kočka sedící na poličce se při zvuku svého jména zarazila, přerušila očistu svého kožíšku a tázavě na Hugha pohlédla. Tne se

na ni také zadíval, dlouze potáhl z cigarety a odložil ji. Aubrey dokončila očistu a Hugh začal chodit sem a tam po bytě.

Vedle mě se Cody naklonil přes celý stůl a začal studovat bibli,

kterou jsem všem vnucovala. „Nechápu, jak by tihle chlápci mohli být andělé. ‚Synové Boží‘ mi připadá jako obecné pojmenování pro lidi. Myslím jako, že všichni bychom přece měli být děti Boží.“

„Samozřejmě s výjimkou nás tady shromážděných,“ zahulákal

z obýváku Hugh. A potom se ozvalo: „Ježíši Kriste! Kdes přišla

k téhle knihovně? V Hirošimě?“

„Teoreticky jme,“ připustila jsem. skřeta jsem ignorovala a odpovídala na Codyho otázku. Od svého dnešního objevu jsem

hodně listovala biblí a už mě to unavovalo. „Ale Warren má pravdu –

tenhle termín se tam vyskytuje hodně a vždycky se vztahuje

k andělům. A navíc těm ženám se neříká ‚dcery Boží‘. Jsou tam nazvány ‚dcery lidské‘. Ony byly lidmi, ale jejich manželé ne.“

„To může být jen nějaký staromódní sexismus,“ poznamenal

Peter. Konečně si oholil hlavu. Vůbec mu to neslušelo, protože

neměl hezký tvar lebky. „To ještě neznamená, že by z toho pramenil

výklad bible.“

„Myslím, že Georgina má pravdu,“ řekl Hugh, když se k nám přidal. „Víme, že něco způsobilo pád andělů. Chtíč je stejně dobrý jako jakýkoli jiný, kam se na něj hrabe obžerství a lenost.“

„Tak o co teda jde?“ chtěl vědět Peter. „Jak tohle souvisí

s lovcem vampýrů?“

„Tady.“ Ukázala jsem na verš 604. „Píše se tam: ‚Obrové pak

byly na zemi v těch dnech; ano i potom, když vcházeli synové Boží

k dcerám lidským, ony rodily jim. To jsou ti mocní, kteří zdávna byli, muži na slovo vzatí.‘ Klíčová slova jsou ‚v těch dnech‘ a ‚i potom‘.

Tím se říká, že andělé kvůli lidským ženám padli víckrát než jednou.

Je to tudíž odpověď na naši otázku, jestli andělé stále ještě můžou padnout. Můžou.“

Cody mému proslovu přikyvoval. „A jsme zpátky u tvé teorie, že

jeden z nich se pokouší padnout právě teď.“

„Ale nevypadá to, že na vině bude chtíč,“ prohlásil Hugh. „Spíš bych řekl, že mu pád přivodí surovost a násilí.“

„Pokud ovšem nejde o chtíč po Georgině,“ navrhl suše Peter.

„Myslí si o tobě, že jsi dost pěkná.“

Na Hughově poznámce mě zarazilo něco podivného. „Ale vážně by stačila jen surovost a násilí? A hlavně vůči vampýrů a skřetům? Druhá strana by se nad tím možná zamračila, ale

nemyslím, že kdyby naděl zabil představitele zla, automaticky by se

z něj stal démon.“

„Důkazy naznačují, že druhá strana není zrovna… tolerantní, co

se týče těch, kdo porušují pravidla,“ poznamenal skřet.

„A naše snad ano?“ podivil se Peter.

Cody na mě ostře pohlédl. „Odkláníš se od svoji vlastní teorie?“

„Ne, ne. jenom znovu zvažuju tu část o pádu, to je všechno.

Možná je to opravdu spíš zvrhlý odpadlík, renegát.“

„Ale v tom vzkazu , cos dostala, se psalo o padlých andělích,“

poukázal Hugh. „Opravdu to něco naznačuje? Je to nějaké smysluplné vodítko, nebo jenom špatný pokus o vtip?“

Přemýšlela jsem o tom vzkazu. Ano, Hugh měl pravdu. Byla jsem si jistá, že ten vzkaz tady hraje nějakou roli, jen jsem zatím nedokázala přijít na to, jakou.

„Špatné vtipy k andělům docela sedí,“ připomněl nám Peter.

„Tedy pokud tak můžeme soudit podle Cartera.“

Na okamžik jsem zaváhala. Byla jsem nervózní z toho, že bych

jim měla předestřít svou novou verzi. Ale všichni vypadali, že

s andělskou teorií souhlasí, tak jsem se rozhodla, že buď teď, nebo

nikdy.

„Chlapi, myslíte… myslíte, že je možné, aby za tím vším byl

Carter?“

Upřely se na mně tři ohromené páry očí.

Hugh promluvil první. „Cože? Zbláznila ses? Vím, že spolu moc nevycházíte, ale proboha, jestli si myslíš…“

„Carter je jedním z nás,“ přitakal odhodlaně Cody.

„Já vím, já vím.“ Začala jsem jim vysvětlovat, jaké důvody mě

k tomuto podezření vedly, připomněla jsem ji, jak bylo podivné, že se přede mnou schovával, a také jsem jim pověděla o našem rozhovoru

u Erika.

Zavládlo mlčení. Peter nakonec řekl: „Tohle všechno je zvláštní. Ale stejně mě to nepřesvědčilo. Carter to nebyl.“

„Carter ne,“ přidal se Hugh.

„Aha, chápu. Všichni jste rychle nabyli přesvědčení, že já jsem zabila Duanea, ale Carter je dokonalý.“ Můj hněv vzrůstal s jejich automatickou solidaritou a jejich přesvědčením, že Carterovi nelze

nic vytknout. „Tak proč se teda kamarádí s námi? Už jste někdy slyšeli a o andělovi, který by se takhle choval?“

„Jsme jeho kamarádi,“ řekl Cody.

„A jsme zábavnější,“ dodal Hugh.

„Klidně si tomu věř, jestli chceš, ale já tomu nevěřím. Chodit od

hospody k hospodě s démonem a jeho kamarády je perfektní

začátek vzpoury. Špehoval nás. Jsi zaujatý jen proto, ž je to dobrý parťak na pařby.“

„Georgíno, nepřipouštíš aspoň nepatrnou možnost, že jsi

zaujatá ty?“ dotázal se Peter. „Přiznávám, že tahle šílená andělská teorie dává čím dál větší smysl, ale jak by k tomu Carter přišel?“

„Jo,“ přisadil si Hugh. „Všichni vědí, že vy dva spolu nevycházíte.“

Nevěřícně jsem zírala na ty tři naštvané muže. „Mám k tomu

spoustu důvodů. Jak si vysvětlujete, že byl u Erika?“

Cody zavrtěl hlavou. „Erika známe všicni. Carter tam mohl být

ze stejného důvodu jako ty.“

„Víte to, co povídal?“

„Co přesně ti řekla?“ dotázal se Peter. „Něco jako ‚Čau, Georigno, dostalas můj vzkaz‘? To asi těžko.“

„Podívejte, já netvrdím, že mám nezvratný důkaz, jen že je tu moc náhod.“

„Musím jít,“ prohlásil Cody a zvedl se.

Důkladně jsem na něj pohlédla. To jsem to opravdu dohnala až takhle daleko? „Chápu, že se mnou nesouhlasíš, ale nemůžeš jen

tak odejít.“

„Ne, opravdu teď musím jít něco vyřídit.“

Peter obrátil oči v sloup. „Už nejsi jediná, kdo chodí na rande, Georgíno. Cody to sice nepřizná, ale myslím, že má ženskou.“

„Živou?“ dotázal se Hugh, na kterého to udělalo dojem. Cody se oblékl kabát. „Vy nic nechápete.“

„Dobře, ale buď opatrný,“ varovala jsem ho automaticky. Napjatá nálada v tu ránu pominula a už se na mě zřejmě dál

nezlobili, že podezírám Cartera. Každopádně alby bylo jasné, že nikdo nevěří, že by to dělal právě on. Odmávli tuhle mou mylnému stejně, jako dospělí odmávnou racionální strachy dětí nebo svých imaginárních přátel.

Vampýři odešli společně a Hugh je následoval za chvíli.

Chystala jsem se do postele a při tom se pořád snažila poskládat si

v hlavě dohromady jednotlivé dílky. Pisatel toho vzkazu naznačil, že andělé mohou padnout kvůli krásným ženám. To musí být důležité. Přesto jsem se ale nemohla smířit s těmi nesmyslnými útoky na Duanea a pak na Hugha. To mělo víc společného s násilím a

brutalitou než s krásou nebo chtíčem.

Když jsem druhý den přišla do práce, objevila jsem nový mail

od Setha. Bála jsem se, že to budou nějaké dodatky k jeho včerejšímu pozvání na rande. Ale byla to jen odpověď na můj poslední mail, kdy jsem mu psala o jeho postřezích ohledně

Středozápadu. Jeho styl byl stejně zábavný jako vždycky a zdálo se,

že moje včerejší odmítnutí mu ani v nejmenším nevadí, pokud ho vůbec zaznamenal.

Když jsem si pak šla nahoru na kávu, jen jsem si to potvrdila. Seth tam seděl ve svém obvyklém koutě a pracoval, ačkoli byla sobota. Zastavila jsem se u něj a pozdravila ho. Dočkala jsem

typické roztržité reakce. O pozvání na oslavu už se ani nezmínil. Nevypadal naštvaně a asi mu to vážně bylo jedno. Nejspíš bych

měla být vděčná, že se z toho tak rychle vzpamatoval a už na mě nenaléhal a nevydíral mě zlomeným srdcem. Jenže jsem asi byla sobecká, protože mě to zklamalo. Zamlouvalo by se mi, kdybych na

něj udělala větší dojem a viděla na něm, že je mu líto, že jsem ho odmítla. Co jsem to za nestále stvoření?

Jak jsem uvažovala o mužích, vzpomněla jsem si, že se večer mám sejít s Romanem a jít s ním na Dougův koncert. Pomyšlení na

to, že Romana znovu uvidím, mě nadchlo, ale zároveň jsem se bála

toho, co by mohlo následovat. Nelíbilo se mi jak na mě působil, ani

to, že jsme nedokázala odmítat jeho nabídky. Zanedlouho

dosáhneme kritického bodu a já se obávala, jak to může dopadnout.

Předpokládala jsem, že až k tomu dojde, budu si přát, aby Roman nesl moje odmítnutí stejně snadno jako Seth.

Tyhle starosti jsem ale úplně pustila z hlavy, když večer přišel

ke mně domů. Měl na sobě elegantní oblek v odstínech modré a stříbřitě šedé. Byl dokonale učesaný, každý vlas na svém místě. Obdařil mě jedním ze svých zničujících úsměvů a já se musela

hodně ovládat, aby se mi nerozklepala kolena jako nějaké školačce.

„Uvědomuješ si, že ten koncert je ve stylu grunge a punk rocku? Většina lidí tam přijde v džínách a tričku. Možná tu a tam někdo v kůži.“

„Dobré rande většinou končí u kůže.“ Pohledem klouzal po bytě

a krátce se zastavil na knihovničce. „Ale neříkala, že to má začít pozdě?“

„Jo. V jedenáct.“

„Takže máme čtyři hodiny, lásko. Budeš se muset převléknout.“ Podívala jsem se na svoje černé džíny a červené tílko. „Tohle

není dost dobré?“

„Uznávám, že v tom máš krásné nohy, ale myslím, že by sis

spíš měla vzít sukni nebo šaty. Něco jako jsi měla na hodině tance,

ale možná něco trochu… střízlivějšího.“

„Jsem si jistá, že slovo střízlivý se nehodí ani k jednomu kusu

mé garderoby.“

„To se mi nechce věřit.“ Mávl rukou směrem do chodby. „Tak dělej. Čas běží.“

Po deseti minutách jsem se k němu vrátila v tmavomodrých

pohodlných šatech. Měly úzká ramínka a asymetrický spodní lem,

takže působily jako by roztrhaným dojmem. Culík jsem si rozpustila a vlasy nechala volně na ramenou.

Roman nechal významného hledění si do očí s Aubrey a otočil

se na mě. „Střízlivé.“ Ukázal na bibli krále Jakuba, kterou jsem měla

na konferenčním stolku. Byla otevřená, jako by si v ní listoval. „Nikdy

mě nenapadlo, že chodíš do kostela.“

Seth i Warren si ze mě utahovali podobně. Kazilo mi to pověst.

„Jenom jsem něco hledala. Ale není to moc užitečné.“ Roman vstal a protáhl se. „nejspíš proto, že je to jeden

z nejhorších překladů.“

Vzpomněla jsem na všechny možné bible v obchodě.

„Doporučil bys mi nějakou lepší?“

Pokrčil rameny. „Nejsem žádný expert, ale myslím, že by byla lepší nějaké verze určená pro výzkum, a ne pro náboženské účely.

S vysvětlivkami. Taková bible, co se používají k výuce na univerzitách.“

Uvažovala jsem, jestli by ty záhadné verše mohly odhalit ještě něco víc. teď bych si ale měla spíš lámat hlavu s naším rande.

Skončili jsme v malé zapadlé mexické restauraci, ve které jsem nikdy předtím nebyla. Číšníci mluvili španělsky – stejně jako Roman,

jak se ukázalo – a jídlo pro Američany nešidili. Když se na našem

stole objevily dvě margarity, došlo mi, že Roman jednu objednal pro mě.

„Dneska večer nechci pít.“ Vzpomněla jsem si, jak jsem byla na

naší poslední schůzce přítulná.

Zíral na mě, jako bych prohlásila, že dnes večer přestanu dýchat. „To si děláš legraci. Tady dělají nejlepší margarity severně

od Rio Grande.“

„Dnes večer chci zůstat střízlivá.“

„Jedna tě nezabije. Zapíjej tím jídlo a žádný alkohol ani nezaregistruješ.“ Dál jsem mlčela. „Proboha, Georgíno, jenom vyzkoušej tu sůl. Jednou ochutnáš a už toho nenecháš.“

Váhavě jsem olízla okraj skleničky. Vyvolalo to u mě chuť okusit

i tequillu a ta touha se skoro vyrovnala mojí sukubí touze po sexu. Oproti svému přesvědčení jsem se trochu napila. Chutnalo to fantasticky.

Jídlo bylo taky skvělé, což nebylo s podivem. Nakonec jsem

skončila s dvěma Margaretami namísto jedné. Ukázalo se, že

Roman měl pravdu s tím zapíjením jídla, takže jsem byla jen lehce nalíznutá. Nepřipadalo mi, že bych se nedokázala ovládat, takže

jsem věděla, že dokud úplně nevystřízlivím, zvládnu to.

„Ještě dvě hodiny,“ pověděla jsem mu, když jsme odcházeli

z restaurace. „Napadá tě, co podniknout?“

„Samozřejmě.“ Kývl hlavou směrem přes ulici a já ten pohyb

sledovala. Klub Miguel.

Pátrala jsem v paměti. „O tomhle podniku už jsem slyšela… Počkej, netančí se tam večer salsa?“

„Jo. Už jsi to zkoušela?“

„Ne.“

„Cože? myslel jsem, že jsi královna tance.“

„Ještě jsem pořádně nezvládla ani swing.“

Popravdě jsem umírala touhou salsu zkusit. Ale stejně jako

s knihami Setha Mortensena, ani tentokrát jsem nechtěla spotřebovat dobré věci příliš rychle. Swing mě pořád bavil a chtěla jsem se ho pořádně naučit, než se přesunu k dalšímu tanci. Během tak dlouhého života má člověk tendenci si věci víc vychutnávat.

„Tak teď toho budeš muset zvládnout víc najednou.“ Vzal mě za ruku a vedl mě přes ulici.

Pokusila jsem se protestovat, ale svoje důvody jsem mu nedokázala pořádně vysvětlit. Stejně jako s margaritami, i v tomto

případě jsem se vzdala lehce.

Klub působil přívětivě, bylo v něm plno lidí a hrála tam muzika, pro kterou by stálo za to umřít. Nohama jsem okamžitě začala

poklepávat do rytmu. Roman za nás zaplatil vstupné a odvedl mě na

taneční parket. Salsa mu šla stejně dokonale jako swing. Po několika pokusech už jsem se taky začala chytat. Neprokázala jsem sice

žádný talent na odmítání pití, ale tančila jsem po staletí. Ta dovednost už se mnou splynula.

Ukázalo se, že salsa je mnohem víc sexy než swing. Ne že by

swing sexy nebyl, ale v salse je navíc cosi temného a hříšného.

Člověk si zkrátka nemůže pomoct a soustředí se na blízkost partnera

a na to, aby se sladily pohyby boků. Teď už jsem věděla proč Roman chtěl, abych se takhle oblékla.

Asi po půlhodině jsme si dali pauzu a zašli k baru. „Teď si dáme mojito,“ pověděl mi a ukázal barmanovi dva prsty. „Abychom si užili

večer v latinskoamerickém stylu.“

„Nemůžu…“

Ale mojito se náhle objevilo přede mnou a bylo moc dobré. Vypili jsme je rychleji, než bylo záhodno, a pak se zase vrátili na parket.

Když nastal čas přesunout se na Dougaův koncert, představa grunge punk rockové muziky už se nezdála tak lákavá. Byla jsem rozradostněná z tancování, rozpálená a zpocená. A dala jsem si

další mojito a panáka tequilly. Došlo mi, že jsem v slase objevila

svou další vášeň, a tiše jsem proklínala Romana za to, že mi způsobil další taneční závislost, ačkoli mi ten tanec připadala

povznášející. Roman se pohyboval se svůdnou ladností a otíral se o

mě tak, že jsem se z toho celá chvěla a toužila po něm.

Vyšli jsme na ulici, drželi se za ruce, sotva jsme popadali dech

a smáli jsme se. Svět se se mnou trochu točil a mně připadalo, že jsme odešli právě včas. Už jsem neměla tak dobrou motorickou kontrolu jako normálně.

„Fajn. Kde parkujeme?“

„To si děláš srandu,“ řekla jsem mu a vedla ho za roh, kde jsem zahlédla žluté taxi. „Musíme si vzít taxík.“

„No tak, nejsem na tom zase tak zle.“

Naštěstí měl tolik rozumu, aby se se mnou dál nedohadoval, a chytili jsme si taxi do pivovaru v Greenlake. Dovnitř i ven chodilo plno

lidí, protože před Dougovým koncertem probíhaly ještě dva jiné. Jak jsem se obávala, naše luxusní oblečení působilo mezi ošuntělými studenty nepatřičně. Ale když jsem tam byla s Romanem, vůbec mi

to nevadilo.

„Nenech se zatáhnout do módních her,“ poradil mi, když jsme

se protlačili do nacpaného pivovaru. „Tahle děcka si stejně pravděpodobně myslí, že jsme zkostnatělí konformní starci. Ve skutečnosti jsou ale svým způsobem konformní oni. Jsou konformní vůči nekonformnosti.“

Pohledem jsem pátrala mezi lidmi, jestli někde nezahlédnu

někoho z knihkupectví. Doufala jsem totiž, že drží stůl. „Ale ne. Snad nemluvíš jako politik, když jsi opilý?“

„Kdepak. Jen už mě unavují lidi, co se snaží za každou cenu

někam zapadnout, bez ohledu na to, jestli je to doprava nebo doleva. Jsem hrdý na to, že jsem v tomhle sále nejlépe oblečený. Vytvářej si vlastní pravidla – to je to, co tvrdím.“

Uviděla jsem Beth, tak jsem Romana odtáhla za ní na druhý konec sálu. Seděi tam s ní další kolegové z knihkupectví: Casey, Andy, Bruce – a Seth. Sevřel se mi žaludek.

„Hezké šaty,“ pochválil mě Bruce.

„Držíme ti místo.“ Casey ukázala na židli. „Nedošlo mi, že tady budeš mít… kamaráda.“

Situace s židlí mě vůbec netrápila. Cítila jsem na sobě Sethův

pohled. Tvářil se zamyšleně, ale neutrálně. Zčervenala jsem a připadala si jako naprostý idiot. Nejradši bych se otočila a odešla. Poté, co jsem ho odmítla a spustila tirádu o tom, jak nechodím na

rande, mě tady přistihne opilou ruku v ruce s Romanem. Nedovedu si

ani představit, co si o mně teď musí myslet.

„Žádný problém,“ prohlásil Roman, který nevycítil moje rozbouřené emoce, ani se nenechal rozhodit pozorností mých

kolegů. Sedl si na židli a mě si posadil na klín. „My se zmáčkneme.“

Andy doběhl k baru a přinesl nám všem pivo – kromě Setha,

který stejně jako kofein odmítal i alkohol. S Romanem jsme vyprávěli, kde jsme byli, a vychvalovali jsme salsu, jako by to byla nejnovější zábava na světě. Tím jsme si ale vysloužili brblání ostatních, kdy už začne další koho tanečních hodin.

Zanedlouho se na pódiu objevila Dougova kapela a nás všechny pobavilo, že se Doug změnil z pomocného vedoucího na zpěváka Nočního doznání. Pivo teklo proudem, a přestože

pokračovat v pití bylo pravděpodobně tou nejhloupější věcí, co jsem mohla udělat, už jsem dosáhla bodu, kdy jsem nedokázala přestat. Navíc jsem měla plno dalších starostí. Jako třeba vyhýbat se očnímu kontaktu se zamlklým Sethem. A vychutnávat si, že sedím Romanovi

na klíně, opírám se o jeho hruď a on mě objímá kolem pasu. Bradu si

mi opřel o rameno, takže mi mohl snadno dýchat do ucha nebo se otřít rty o krk. Pod stehny jsem cítila cosi, co mi napovídalo, že nejsem jediná, koho rozrušuje tenhle zasedací pořádek.

O přestávce za námi přišel na kus řeči Doug. Byl celý zpocený,

ale nadšený. Podíval se na mě, jak jsem přilepená k Romanovi. „S

tím oblečením jsi to trochu přehnala, Kincaidová.“ Pak se nad tím zamyslel. „Nebo jsi spíš oblečená málo, těžko říct.“

„Ty toho napovídáš,“ opáčila jsem a dopila… druhé… nebo snad

už třetí… pivo.

Doug měl na sobě obepnuté červené vinylové kalhoty, vysoké boty a purpurovou samotovou bundu, kterou měl rozepnutou přes holou hruď. Na hlavě měl roztřepený klobouk.

„Jsem tady součástí zábavného programu, zlato.“

„To já taky, zlato.“

Naši společníci se rozesmáli. Doug se zatvářil nesouhlasně, ale

nic dalšího už mi neřekl. Jen prohodil pár slov s Beth o tom, kolik lidí přišlo na vystoupení.

Začala jsem vidět, jako bych byla v tunelu, což se mi občas po

konzumaci alkoholu stává. Pohltil mě okolní ruch a konverzace a

v kombinaci s mým zkresleným vnímáním se všechno slilo do nejasného hukotu a obličeje a barvy kolem tvořily jakési vybledlé pozadí oddělené od mé existence. Jediné, co jsem skutečně vnímala, byla Roman. Každičký nerv v mém těle prahl po jeho pozornosti a já jsem si přála, aby zvedl ruce výš a dotkl se mých

ňader. Cítila jsem, jak mi pod tenkou látkou šatů tvrdnou bradavky, a uvažovala jsem, jaké by to bylo, kdybych se otočila a udělala s ním

to, co jsem udělala s Warrenem…

„Musím si odskočit,“ vykřikla jsem najednou a nemotorně slezla

z Romana. Připadalo mi zvláštní, jak rychle se ozvala moje potřeba.

„Kde jsou tady toalety?“

všichni se na mě koukali dost divně, nebo se mi to aspoň zdálo.

„Támhle vzadu,“ ukázala Casey. Přestože byla blízko, její hlas jsem vnímala jako z veliké dálky. „Je ti dobře?“

„Jo.“ Upravila jsem si ramínko, které mi sklouzlo. „Jenom si musím odskočit.“ A vypadnout od Romana, dodala jsem v duchu, abych mohla jasně uvažovat. Ačkoli v mém současném stavu to poslední asi možná nebude.

Roman se začal zvedat. Působil stejně opile jako já. „Půjdu

s tebou…“

„Já půjdu,“ nabídl se rychle Doug. „Stejně už se musím vrátit, než bude koncert pokračovat.“

Vzal mě za paži a vedl mě mezil lidmi do zadní chodby, která

byla stejně narvaná jako ostatní prostory. Trošku se mi pletly nohy a

on mi pomáhal srovnat krok.

„Kolik jsi toho vypila?“

„Předtím, než jsme sem přišli, nebo tady?“

„Ježíšmarjá, ty jsi úplně nametená.“

„Máš s tím problém?“

„To těžko. Jak myslíš, že se bavím po nocích já?“

Zastavili jsme se před dámskými toaletami. „Vsadím e, že si o mně Seth myslí, že jsem ožrala.“

„Proč by si to myslel?“

„On nepije. Je to zastanek puritán. To jeho debilní odmítání kofeinu a alkoholu.“

Doug překvapeně zamrkal nad mým nevybíravým slovníkem.

„Ne všichni abstinenti zavrhují pijáky. Navíc o Setha tady obavy nemám. To spíš o toho pána se šťastnýma rukama.“

Nechápavě jsem zamrkala. „Myslíš Romana?“

„Ještě nedávno jsi odmítala jít s někým na rande, a teď se tahle předvádíte na veřejnosti?“

„Na a?“ ohradila jsem se plamenně. „To nemůžu s nikým být?

Nemám snad právo pro změnu dělat to, co chci, a ne to, co musím?“

Ta slova vyzněla zahořkleji a hlasitěji, než jsem zamýšlela.

„Samozřejmě,“ uklidňoval mě. „Ale dneska večer tě vůbec nepoznávám. Pokud si nebudeš dávat pozor, uděláš nějakou hloupost. Něco, čeho pak budeš litovat. Měla bys poprosit Casey nebo Beth, aby tě některá doprovodila domů.“

„S tebou je to teda těžké,“ vykřikla jsem. uvědomovala jsem si,

že se začínám chovat iracionálně a že kdybych byla střízlivá, nikdy bych po Doušovi takhle nevyjela. Jenže jsem nedokázala přestat.

„Jenom proto, že nikam nechodím s tebou a že šukám s Warrenem nebo s někým jiným, tak se ze mě snažíš dělat čistou a nedotknutelnou? Když mě nemůžeš mít ty, tak nikdo? Takhle to myslíš?“

Doug zbledl a několik procházejících lidí se na nás zadívalo.

„Kristepane, Georgíno, ne…“

„Jsi zasranej pokrytec!“ zařvala jsem na něj. „Nemáš právo říkat mi, co bych měla dělat! Žádný zkurvený právo…“

„Nejsem…“

Nezajímalo mě, co řekne dál. Otočila jsem se a naštvaně vešla

na dámské toalety – jediné místo, kde můžu uniknout těmhle mužům. Když jsem si potom myla ruce, podívala jsem se do zrcadla. Opravdu

vypadám jako opilá? Tváře jsem měla růžové a vlasy trochu zplihlejší než na začátku večera. A taky jsem byla zpocená. Usnesla jsem se,

že tak hrozně zase nevypadám. Mohlo by to být horší.

Nechtělo se mi opustit toalety, protože jsem se bála, že na mě venku bude čekat Doug. Nechtěla jsem s ním mluvit. Na toalety vešla nějaká žena se zapálenou cigaretou, tak jsem jí taky o jedu

poprosila. Kouřila jsem skrčená v koutě, abych nějak zabila čas.

Když jsem uslyšela, že kapela začala zase hrát, věděla jsem, že už

jsem v bezpečí.

Vyšla jsem ze záchodů a vrazila do Romana.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se a chytil mě kolem pasu, abych se moc nepotácela. „Začal jsem si dělat starosti, kde jsi tak dlouho.“

„Jo… jsem v pohodě. Nebo… ne, já nevím,“ přiznala jsem, přitiskla se k němu a objala ho. „Nevím, co se děje. Připadám si hrozně divně.“

„To je v pořádku,“ uklidňoval mě a hladil po zádech. „Všechno

bude v pořádku. Chceš odejít? Můžu pro tebe něco udělat?“

„Já… nevím…“ Trochu jsem se od něj odtáhla a zadívala se mu

do očí. Ty modrozelené hlubiny mě přitahovaly. Najednou mi bylo všechno jedno.

Nevím, kdo z nás začal – možná oba - , ale najednou jsme se uprostřed chodby začali líbat. Pevně jsme se objímali a zběsile pohybovali rty i jazyky. Alkohol povzbudil moje reakce a otupil moje vědomí sukuby prahnoucí po energii. Ale muselo to fungovat, i když jsem si to neuvědomovala, protože Roman se ode mě najednou

odtrhl a zatvářil se zděšeně.

„Zvláštní…“ Přiložil si dlaň k čelu. „Najednou… se cítím tak zesláblý.“ Na okamžik zaváhal a pak se vzpamatoval a znovu si mě

k sobě přivinul. Byl stejný jako všichni ostatní. Nikdy si neuvědomili,

že to dělám já, že já jim ubližuju, a tak se ke mně ještě vraceli pro přídavek.

Ta odmlka mi naštěstí stačila k tomu, abych ve své alkoholem zatemněné mysli našla aspoň špetku zdravého rozumu. Co jsem to

udělala? Co se to se mnou dneska večer stalo? s každou další

interakcí s Romanem překračuju další hranici. Nejdřív jsem řekla, že

s ním nebudu chodit na rande. Pak jsem se spokojila s omezeným počtem schůzek. Dnes večer jsem si přísahal, že nebudu pít, a teď

se sotva držím na nohou. Líbání bylo další tabu, které jsem právě porušila. To povede jen k něčemu nevítanému…

V duchu jsem si nás představila po sexu. Roman by ležel bledý

a vyčerpaný, život by z něj odtékal. Jeho energie by ve mně praskala jako elektřina a on by se na mě jen díval, zeslábly a zmatený,

neschopný pochopit, o co jsem ho připravila. Záleželo by na tom,

kolik energie bych mu ukradla, a mohl by ztratit roky svého života. Některé nedbalé sukuby jsou známé tím, že svoje oběti rovnou zabíjejí, když z nich příliš rychle vycucnou hodně života.

„Ne… ne… ne.“

odstrčila jsem ho a nechtěla si dál představovat takové věci. On

mě ale pořád objímal. Za ním jsem postřehla, že chodbou kráčí Seth. Jakmile si nás všiml, zarazil se, ale já byla příliš zaneprázdněná, než abych se teď zabývala ještě spisovatelem.

Chybělo jen málo, abych Romana políbila znovu, abych ho odvedla někam – kamkoli - , kde budeme sami a nazí a kde bych

s ním mohla všechny ty věci, o nichž sním. Další polibek… další polibek a nedokážu přestat. Tolik jsem po tom toužila. Tolik jsem chtěla být s někým, koho opravdu chci. Jen jednou po všech těch letech.

A právě proto to udělat nesmím.

„Georgíno….,“ začal Roman nechápavě s rukama pořád kolem

mě.

„Prosím,“ zaškemrala jsem šeptem. „Pus´t mě. Prosím, pusť

mě. Musíš mě pustit.“

„Co se děje? Nechápu to.“

„Prosím tě, pusť mě,“ zopakovala jsem. „Pusť mě!“ Překvapilo mě, jak hlasitě jsem to řekla. Silou vůle jsem se od něj odtrhla.

Natáhl se po mně a oslovil mě jménem, ale ucukla jsem. zněla jsem

hystericky, jako nějaká šílená ženská, a přesně tak se na mě Roman díval. „Nesahej na mě. Nesahej na mě!“

Byla jsem spíš naštvaná na sebe a na svůj život než na něj. Můj

hrozivý vztek a frustraci ještě umocňoval alkohol. Život není fér. Není

fér, že někteří lidé mají život dokonalý. Že se nádherně civilizace rozpadají v prach. Že se rodí děti, které pak žijí tak krátce. Že jsem chycená jako v pasti v téhle existenci, která je výsměchem. Že se

celé věky s každým miluju bez lásky.

„Georgino…“

„Nesahej na mě. Už nikdy. Prosím,“ zašeptala jsem ochraptěle

a pak jsem udělala to jediné, co mi zbývalo. Utekla jsem. odvrátila jsem se od něj a rozběhla se chodbou proč od Romana, pryč od Setha, pryč od všech, co tam seděli. Nevěděla jsem, kam jdu, ale takhle jsem si připadala v bezpečí. Takhle byl i Roman v bezpečí. Sice jsem nedokázal utišit svou bolest, ale aspoň předejdu tomu, abych ublížila i jemu.

Kvůli chabé koordinaci pohybů a zoufalství jsem vrážela do lidí, kteří reagovali s větší či menší měrou zdvořilosti. Šel Roman za

mnou? Nevěděla jsem. Koneckonců toho vypil stejně jako já, takže nejspíš bude v podobném stavu. Kdybych mohla být sama, mohla bych změnit podobu nebo se zneviditelnit a vypařit se odtud…

Vyběhla jsem ven a okamžitě jsem pocítila závan studeného nočního vzduchu. Zalapala jsem po dechu a rozhlédla se. Stála jsem

na zadním parkovišti. Bylo plné aut a taky tam postávalo a kouřilo několik lidí. Většinou mi nevěnovali pozornost. Dveře, kterými jsem vyšla ven, se otevřely a já se ohlédla a čekala jsem, že spatřím Romana. Namísto toho ale vyšel Seth a tvářil se starostlivě.

„Držte se ode mě dál,“ zavrčela jsem.

Pozvedl ruce a s dlaněmi obrácenými ke mně se pomalu přibližoval. „Jste v pořádku?“

O dva korky jsem couvla a začala šátrat v kabelce. „Jsem

v pohodě. Jenom musím… musím odtud vypadnout… vypadnout od něj.“ Vytáhla jsem z kabelky telefon a chtěla zavolat jednomu

z vampýrů. Mobil mi ale vyklouzl z ruky, a ačkoli jsem se ho pokusila

chytit, s děsivým křupnutím dopadl na asfalt. „Do prdele.“

Skrčila jsem se, zvedla telefon a nechápavě pohlédla na prasklý displej. „Do prdele,“ zopakovala jsem.

Seth se přikrčil vedle mě. „Co můžu udělat?“

Podívala jsem se na něj a zakaleným zrakem jsem vnímala jeho obličej, jako by byl rozpitý. „Musím odtud vypadnout. Musím vypadnout od něj.“

„Dobře. Tak pojďte. Hodím vás domů.“

Seth mě vzal za paži a já tak nějak mlhavě vnímala, že mě

vede o pár bloků dál k nějakému autu. Pomohl mi nastoupit a usedl

za volant. Opřela jsem se a nechala se kolébat vrněním motoru a pohyby auta. Dopředu a dozadu, dopředu a dozadu…

„Stát.“

„Co?“

„Hned zastavte!“

Poslechl, já jsem otevřela dveře, vyklonila se a vyprázdnila

obsah svého žaludku na ulici. Když jsem skončila, Seth ještě chvilku počkal, načež se zeptal: „Můžeme pokračovat?“

„Jo.“

Ale po dalších pár minutách jízdy mi musel opět zastavit a celý

ten proces se opakoval.

„Tahle jízda… mě zabije,“ vydechla jsem, když jsme byli zase

na cestě. „Nemůžu tady vydržet. To drncání…“

Seth svraštil obočí a ostře zahnul doprava, až jsem se málem

pozvracela rovnou v autě. „Pardon,“ řekl.

Jeli jsme ještě několik minut a já jsem už už chtěla poprosit, aby

mi zase zastavil, ale on zastavil sám od sebe. Pomohl mi vystoupit. Rozhlížela jsem se kolem, ale budovu před námi jsem nepoznávala.

„Kde to jsme?“

„U mě.“

Zavedl mě dovnitř a moudře rovnou do koupelny, kde jsem ihned vzdala poctu záchodu, do něhož jsem vyzvrátila snad víc

tekutin, než jsem vypila. Vzdáleně jsem si uvědomovala, že Seth stojí celou dobu za mnou a drží mi vlasy, abych si je neznečistila. Vzpomněla jsem si, že výše postavení nesmrtelní, jako je třeba

Jerome a Carter, na sebe můžou nechat alkohol působit hodně nebo málo, jak zrovna chtějí. A když se pak rozhodnou, prostě hend vystřízliví. Bastardi.

Nevěděla jsem, jak dlouho jsem tam objímala záchodovou místu, ale Seth mi nakonec pomohl na nohy. „Můžete stát?“

„Asi jo.“

„Máto to… ve vlasech a na šatech. Nejspíš se budete chtít převléknout.“

Podívala jsem se na své tmavomodré šaty a povzdechla.

„Střízlivé.“

„Co?“

„To je fuk.“ Začala jsem si svlékat šaty. Seth povytáhl obočí, načež se rychle otočil.

„Co to děláte?“ zeptal se nuceně normálním tónem.

„Potřebuju se osprchovat.“

Nahá jsem vstoupila pod sprchu a pustila vodu. Seth se na mě pořád nedíval a začal ustupovat ke dveřím. „Neupadnete?“

„Snad ne.“

Vychutnávala jsem si proud horké vody na těle. Opřela jsem se

o kachličkovanou zeď a jenom jsem stála pod silným proudem a vzpamatovávala se. Podívala jsem se po koupelně a zjistila jsem, že Seth už odešel a zaklapl za sebou dveře. S povzdechem jsem

zavřela oči. Nejradši bych klesla na kolena a omdlela. Znovu jsem si vzpomněla na Romana a na to, jak krásné bylo se s ním líbat.

Nevěděla jsem, co si o mně teď asi může myslet, když jsem ztropila

takovou scénu.

Když jsem vypnula vodu a vyšla ze sprchy, dveře od koupelny

se na škvírku pootevřely. „Georgino? Vezměte si tohle.“

Hodil po mně ručník a veliké tričko. Pak zase zavřel. Osušila jsem se a oblékla si tričko. Bylo červené s obrázkem kapely Black Sabbath. Hezké.

Ta náhlá aktivita si vybrala svou daň a opět mě zachvátila vlna nevolnosti. „Ne,“ zašeptala jsem a zamířila k záchodu.

Dveře se otevřely. „Jste v pořádku?“ Seth vešel dál a znovu mi podržel vlasy.

Čekala jsem, ale nic. Nakonec jsem se zvedla. „Jsem v pohodě.

Jenom se potřebuju natáhnout.“

Odvedl mě do ložnice, kde měl rozestlanou ohromnou postel. Padla jsem na ni, šťastná, že už se nemusím hýbat, i když se se

mnou točila celá místnost. Sedl si ke mně na kraj postele a nejistě

mě pozoroval.

„Omlouvám se,“ pověděla jsem mu. „Omlouvám se, že jsi… že jste musel dělat tohle.“

„To nic.“

Zavřela jsem oči. „Vztahy jsou na prd. Proto s nikým nechodím. Jenom to ubližuje druhým.“

„S většinou dobrých věcí se pojí riziko, že se nějak pokazí,“

poznamenal filozoficky.

Vzpomněla jsem si na jeho dopis, v němž mi psal o svém vážném vztahu s ženou, kterou zanedbával kvůli svému psaní.

„Udělal bys to zase?“ zeptala jsem se. „Chodil bys s tou holkou? I

kdybys věděl, že to zase dopadne úplně stejně?“ Pauza. „Ano.“

„Já ne.“

„Co ty ne?“

Otevřela jsem oči a zadívala se na něj. „Kdysi jsem byla

vdaná.“ Bylo to takové to opilecké přiznání, které bych za střízliva nikdy neučinila. „Věděls to?“

„Ne.“

„Nikdo to neví.“

„Takže to nevyšlo?“ zeptal se Seth, když už jsem mlčela asi

minutu.

Nedokázala jsem se ubránit hořkému smíchu. Nevyšlo to? To

bylo pochopitelné. Byla jsem hloupá a slabá a podlehla jsem stejným fyzickým touhám, jaké málem způsobily katastrofu s Romanem. Až

na to, že v případě Aristona jsem ze svého uklouznutí nemohla vinit alkohol. Tenkrát jsem byla naprosto střízlivá a musím se upřímně přiznat, že jsem si to vlastně plánovala už dlouho předem. Oba jsme

si to plánovali.

Jednoho dne mě přišel navštívit, ale tentokrát jsme si moc nepovídali. V té době už rozhovor zkrátka nebyl možný. Oba jsme

byli nervózní, popocházeli jsme sem a tam a bavili se o

zbytečnostech, které ten druhý beztak neposlouchal. Vnímala jsem

jen jeho fyzickou blízkost – svaly na jeho pažích a nohou, celé jeho tělo. Vzduch zhoustl sexuálním napětím a bylo s podivem, že se

ještě dokážeme ovládat.

Přešla jsem k oknu, zadívala se do prázdna a naslouchala jeho krokům po době. Po chvíli se vrátil a stoupl si za mě. Najednou mi položil ruce na ramena. To byl první záměrný dotek. Jeho prsty mě

pálily jako rozžhavené železo. Zachvěla jsem se a on mě sevřel pevněji a přitiskl se ke mně.

„Letho,“ zašeptal mi do ucha. „Víš… Víš, že na tebe pořád myslím? Myslím na to, jaké by to bylo, kdybych… s tebou byl.“

„Teď jsi se mnou.“

„Víš dobře, co myslím.“

Otočil mě k sobě a jeho pohled na mě působil jako rozpálený

olej. Tak žhavý a klouzavý. Přejel mi rukama po krku a vzal mi obličej

do dlaní. Sklonil se ke mně a zastavil se rty jen kousíček od těch

mých. Pak mě po nich lehce přejel jazykem. Pootevřela jsem ústa a naklonila se k němu blíž. Chtěla jsem víc. On ale s úsměvem couvl. Zvedl mi ruku k rameni, kde jsem měla sponu, která na mně držela celý můj oděv. Rozepnul ji. Látka mi sklouzla z ramen a rozprostřela

se kolem mě na podlaze, takže jsem před ním zůstala stát nahá.

Očima mi klouzal po celém těle. Měla jsem se stydět, ale

nestyděla jsem se. Připadala jsem si nádherně. Chtěná. Obdivovaná. Silná.

„Udělal bych cokoli, opravdu cokoli, abych tě mohl hned mít,“

zašeptal. Sjel mi rukama přes ramena až k ňadrům a potom k pasu a

k bokům. Moje matka mi vždycky říkala, že mm moc úzké boky, ale pod jeho doteky jsem si připadala sexy. „Zabíjel bych pro tebe. Kvůli

tobě bych šel až na kraj světa. Udělal bych cokoli, co bys chtěla.

Cokoli, jen abych cítil tvoje tělo na svém a abys mě ovinula nohama.“

„Nic takového mi ještě nikdy nikdo neřekl.“ Překvapilo mě, jak klidným tónem mluvím. Uvnitř jsem celá hořela. Variace na jeho sliby jsem pak následujících tisíc let slyšela od stovek dalších mužů, ale

v té době to pro mě ještě bylo něco čerstvého a nového.

Ariston se smutně usmál. „Kyriakos ti takové věci musí říkat pořád.“ Tón jeho hlasu mi připomněl, že ačkoli se spolu ti dva léta přátelí, vždycky mezi nimi byla rivalita.

„Ne. Miluje se se mnou očima.“

„Já bych chtěl použít víc než jen oči.“

V tu chvíli jsem pochopila, jak velkou moc mají ženy nad muži. Bylo to překvapivé a měla jsem z toho radost. Záležitosti majetku a politiky stranou, v ložnici vládnou ženy. Těla, přikrývky a pot. Když

jsem si to uvědomila, pocítila jsem vzrušení silnější, než by mohlo vyvolat jakékoli afrodiziakum. Užívala jsem si tenhle svůj nově objevený vliv. Myslím, že díky tomuto odhalení ze mě později síly pekelné udělala sukubu.

Vztáhla jsem k němu roztřesené ruce a začala mu svlékat tuniku. Nehybně stál přede mnou a celý se chvěl touhou. Dýchal

těžce a rychle. Prohlížela jsem si ho a všímala si, v čem se podobá

Kyriakovi a v čem se od něj naopak liší. Lehce jsem se konečky prstů dotýkala jeho opáleného svalnatého těla a bradavek. Pak jsem

sklouzla rukama níž až pod břicho a obemkla jsem jeho dlouhé tvrdé přirození. Ariston tiše zasténal, ale ani se nepohnul. Pořád čekal na

můj souhlas.

Zvedla jsem zrak a zadívala se mu do očí. Opravdu by pro mě udělal cokoli. To zjištění ještě posílilo mou touhu.

„Můžeš se mnou dělat, co budeš chtít,“ řekla jsem mu nakonec.

Asi to vyznělo, jako bych mu udělila povolení, ale skutečně

jsem chtěla, aby se mnou dělal, co bude chtít. Moje slova přerušila kouzlo, které nás drželo od sebe. Bylo to jako exploze. Jako výdech poté, co dlouho zadržujete dech. Spěch. Uvolnění. Tiskla jsem se

k němu a napínala se, jako bych byla svázaná a chtěla, aby mi přeřezal provazy. Když jsem se ho dotýkala, uvědomovala jsem si,

že jsme si to měli udělat už dřív.

Prudce mě k sobě přitáhl a tvrdě mě políbil. Vrazil mi jazyk do

úst a rukama mě chytil zezadu za stehna. Jediným pohybem mě nadzvedl a přitlačil zády ke zdi. Ovinula jsem mu nohama boky a celá jsem shořela touhou. Pak najednou zprudka vklouzl dovnitř.

Nevěděla jsem, jestli jsem moc úzká nebo je on moc velký – možná obojí –, ale bolelo to, i když takovým rozkošným způsobem. Vášeň

ho zcela ohromila. Bouřila nám v krvi animální potřeba, která

zajištuje pokračování druhu. Soustředil se na vlastní rozkoš, přirážel čím dál tvrději a každý můj vzdech a sten ho jen povzbuzoval. Nemyslela jsem, že bych při tak brutálním sexu mohla dosáhnout vyvrcholení, ale stal ose to – víc než jednou. Pokaždé to byla

ohromná smyslná vlna, která se začala sířit z hloubi mého těla a

dráždila všechny nervy, pokryla každý kousek mého těla, dokud jsem

nebyla úplně nasycená. Potom ta vlna jako by explodovala a

rozpadla se na zářící kousíčky. Zůstala jsem rozpálená, rozcitlivělá a bez dechu. A pak zase znovu. Bylo to úchvatné. Každý můj

orgasmus ho naléhavě přibližoval k vyvrcholení. A pak jsem si zase

já vychutnávala jeho orgasmus a zarývala mu nehty do zad, pevně jsem ho objímala, dokud to celé neskončilo.

Jenže to nebyl konec, protože po chviličce už byl zase

připraven. Tentokrát mě odnesl do postele, přiměl mě kleknout si na všechny čtyři a vzal si mě zezadu. „Slyšel jsem, že stařeny tvrdí, že tohle je nejlepší poloha pro početí,“ zašeptal.

Uvažovala jsem o tom jen na okamžik, protože pak už se na mě zmocnil tím svým drsným způsobem. A když jsme se od sebe pak

odtrhli, říkala jsem si, že třeba mi nakonec dá dítě on, a ne Kyriakos.

To zjištění mi připadalo zvláštní, chtěla jsem to, a přitom mi to bylo líto.

Ariston mou lítost nesdílel. To odpoledne jsme leželi v posteli,

vyčerpaní a unavení a oknem dovnitř pronikal horký vzduch zvenčí.

„Chyba může být v Kyriakovi, ne v tobě,“ pověděl mi.

„Vzhledem k tomu, kolikrát jsme to dneska dělali, nejspíš teď budeš těhotná.“ Políbil mě na ucho a zezadu mě objal tak, že si položil ruce

na moje ňadra. „Celou jsem tě naplnil, Letho.“

Jeho hlas byl hluboký a majetnický, jako by právě dostal něco hmatatelnějšího než sex. Najednou mě napadlo, kdo tedy vlastně vládne v ložnici.

Tiskla jsem se k němu a přemýšlela nad tím, co jsem to udělala

a co budu dělat dál. Jak se může žena vrátit k roli manželky poté, co byla bohyní pro někoho jiného? Nakonec jsem se ale rozhodovat nemusela, protože vzápětí jsem zaslechla, jak mě z přední části

domu volá Kyriakos. Vrátil se domů dřív. Ariston i já jsme se oba překvapeně posadili. Snažila jsem se rychle vymotat z přikrývek, ale zamotala jsem se do nich ještě víc. Šaty. Musela jsem najít svoje

šaty. Jenže jsem si uvědomila, že tam nejsou. Nechala jsem je ve vedlejší místnosti. Možná pro ně stačí doběhnout, než nás Kyriakos objeví, pomyslela jsem si zoufale. Možná budu dost rychlá.

Jenže jsem nebyla.

V současnosti jsem k tomu Sethovi řekla jen: „Jo. Nefungovalo

to. Ani v nejmenším. Podvedla jsem ho.“

„Aha.“ Pauza. „Proč?“

„Protože jsem měla příležitost. Byla jsem hloupá.“

„Proto s nikým nechodíš?“

„Vztahy až moc ubližují. To dobré, co přinášejí, se nevyrovná tomu špatnému.“

„Nemůžeš vědět, jestli by i další vztah dopadl špatně. Věci se mění.“

„U mě ne.“ Zavřela jsem oči, abych potlačila slzy, které se mi

z nich draly ven. „Teď asi usnu.“

„Dobře.“

Možná odešel, možná zůstal – nevěděla jsem. Jenom jsem spala a ztrácela se v temnotě.

15

OBČAS SE PROBUDÍTE ze sna. A někdy, i když jen zřídka, se probudíte do sna. A to se mi právě stalo. Otevřela jsem oči a hlava

mě bolela jako střep. Matně jsem si uvědomovala, že držím něco teplého a měkkého. Zamžourala jsem do jasného slunečního světla,

a když jsem konečně zaostřila, uvědomila jsem si, že se dívám na obličej Cadyové a O´Neilla.

Rychle jsem se posadila a ten prudký pohyb se mojí hlavě ani

v nejmenším nelíbil. Jistě se pletu. I když ne…, jsou tady. Vedle postele stál velký dubový stůl obklopený tabulemi a nástěnkami

s výstřižky z časopisů. Byly tam fotky lidí, kteří odpovídali popisům

v Sethových románech. Na jedné části bylo dokonce napsáno NINA CADYOVÁ a pod tím přinejmenším dvacet obrázků štíhlých

blondýnek s krátkými kudrnatými vlasy. Další část byla zase

označená BRYANT O´NEILL a pod tím samí svalnatí tmavovlasí třicátníci. Některé výstřižky byly z reklam, které jsem znala, ale nikdy jsem si ty modely nespojila se Sethovými postavami. Byly tam ještě

další postavy z knihy, ale ty nezaujímaly tolik prostoru, jelikož to byly postavy vedlejší.

Tabule byly počmárané bizarním rukopisem, plné slov a poznámek. Nedávalo mi to smysl. Pracovní titul: Azurové naděje – opravit později. Přidat Jonaha do 7. Kapitoly. Upravit 3-5; C a O

v Tampě, nebo Neapoli? Zkontrolovat stavy. Don Merkos v 8… Poznámky pokračovaly stále dál. Jen jsem na ně zírala a začínalo mi docházet, že se dívám na kostru dalšího Sethova románu. Na jednu stranu jsem si říkala, že bych se na to koukat neměla, že něco

kazím, ale na druhou stranu mě fascinovalo, že můžu nahlédnout do zákulisí toho, jak přichází na svět nová kniha.

Nakonec mě přimělo odtrhnout zrak od tabulí až to, že jsme ucítila smaženou slaninu. Začala jsem si vzpomínat, jak jsem se tu

vlastně ocitla. Bylo mi hrozně trapně z toho, že jsem se před

Dougem, Romanem i Sethem chovala jako idiot. Můj hlad byl ovšem silnější než výčitky svědomí. Připadalo mi zvláštní, že mám hlad po

té hrůze, kterou jsem v noci provedla svému žaludku, ale stejně jako

se Hugh rychle uzdravoval z toho útoku, já jsem se zase rychle

oklepala z kocoviny.

Vylezla jsem z postele a odložila plyšového medvídka, kterého jsem dosud nevědomky objímala. Vydala jsem se do koupelny napít

a podívat se, jak vypadám. V tom tričku a rozcuchaná jsem vypadala jako nějaká puberťačka. Ale nechtěla jsem plýtvat energií na

vylepšení vzhledu, a tak jsem se hned z koupelny vydala za zvuky

slaniny prskající na pánvi a písně „Radar Love“ od Golden Earring.

V moderní a dobře osvětlené kuchyni stál u sporáku Seth a činil

se. Kuchyně byla zařízená v jasných a veselých barvách, skříňky a trámy byly z javorového dřeva, které zdůrazňovalo modře

vymalované stěny. Když mě Seth uviděl, ztlumil hudbu a zatvářil se

starostlivě. Dneska měl na tričku Toma a Jerryho.

„Dobré ráno. Jak je?“

„Kupodivu dobře.“ Přešla jsem k malému stolu pro dva, sedla si

a stáhla si tričko, aby mi zakrývalo stehna. „Jenom mě bolí hlava, ale jinak nic.“

„Chceš na to něco?“

„Ne, to přejde.“ Zarazila jsem se, neboť jsem kromě smažené slaniny ucítila ještě něco jiného. „To je… kafe?“

„Jo. Dáš si?“

„Normální?“

„Jo.“ Došel ke konvici a nalil hrnek kouřící kávy. Přinesl mi ho

spolu s orzotmilou sadou na cukr a smetanu.

„Myslela jsem, že to nepiješ.“

„Já ne. Ale kafe tady mám pro případ, kdyby se v mojí posteli probudila nějaká kofeinová závislačka.“

„To se ti stává často?“

Seth se tajuplně usmál, načež se vrátila zpátky k plotně. „Máš hlad?“

„Umírám hlady.“

„Jak máš ráda vajíčka?“

„Natvrdo.“

„Dobrá volba. Dáš si i slaninu? Nejsi vegetariánka nebo tak něco?“

„Jsem masožravec. Dala bych si…, pokud toho teda nechci už moc.“ Připadala jsem si trochu hloupě, že na mě čekal se snídaní, vzhledem k tomu, co pro mě už předtím udělal. Ale nevypadal, že by

mu to vadilo.

Ukázalo se, že snídaně je bohatší, než jsem si myslela. Vajíčka, slanina, toasty, dva druhy džemu, kávové sušenky a

pomerančový džus. Pustila jsem se do toho a říkala si, jak by mi asi

Peter záviděl, když drží dietu.

„Úplně jsem se přecpala,“ oznámila jsem pak Sethovi a šla mu

pomoct s nádobím. „Teď bych si potřebovala jít zase lehnout a

vyspat se z toho. To takhle hoduješ každý den?“

„Ne. Jen když se tu vyskytují ty dříve zmíněné ženy. Mám pak záruku, že neodejdou moc rychle.“

„To u mě nehrozí, když mám jen tohle tričko.“

„Ale kdepak,“ řekl a ukázal do obýváku. Uviděla jsem tam na ramínku viset svoje vyprané šaty. Průsvitné kalhotky, které jsem

měla včera pod nimi, visely za hák ramínka. „Bylo tam napsáno čistit chemicky, ale hodil jsem ty šaty do pračky a vypral na jemné prádlo. Přežily to. A to, ehm, ostatní taky.“

„Díky,“ odpověděla jsem a netušila, jak mi má být z toho, že mi pere spodní prádlo. „Děkuju za všechno. Vážně si moc cením všeho,

cos pro mě v noci udělal. Určitě si musíš myslet, že jsem magor.“

Pokrčil rameny. „To není problém. Ale“ – podíval se na hodiny –

„za chvilku tě budu muset opustit. Pamatuješ na tu oslavu? Začíná

už v poledne. Můžeš tu zůstat, jestli chceš.“

Otočila jsem se k hodinám. Jedenáct čtyřicet sedm.

„Poledne! Proč jsi mě neprobudil dřív? Přijdeš pozdě?“

Opět pokrčil rameny, jako by mu to bylo jedno. „Předpokládal jsem, že se potřebuješ vyspat.“

Odložila jsem utěrku a zamířila do obýváku pro svoje šaty.

„Zavolám si taxíka. Běž. Se mnou si nedělej starosti.“

„Vážně to není problém,“ namítl. „Klidně tě můžu hodit i domů, nebo… kdybys chtěla, můžeš jít se mnou.“

Oba jsme se zarazili. Moc jsem se necítila na to, abych šla na nějakou oslavu. Potřeboval bych jít domů a zjistit, jak jsem na tom

s Romanem a Dougem. Jenže… Seth na mě byl tak hrozně hodný a

už předtím mě zval, abych šla s ním. Nedlužím mu to snad? Tohle pro něj určitě můžu udělat. Odpolední oslava se jinak bůhvíjak neprotáhne.

„Máme tam něco přinést?“ zeptala jsem se nakonec. „Víno? Sýr barie?“

Zavrtěl hlavou. „Nejspíš ne. Je to oslava mojí osmileté neteře.“

„Aha. Takže žádné víno.“

„Přesně tak. A navíc myslím, že jí stejně víc chutná gouda.“

Podívala jsem se na svoje šaty. „V tomhle oblečení budu vypadat přehnaně. Nemáš něco, co bych si mohla vzít přes ně?“

O sedm minut později už jsme seděli v Sethově autě a mířili

k Lake Forest Park. Měla jsem na sobě svoje šaty a přes ně pánskou flanelovou košili v odstínech bílé, šedé a tmavomodré. Nechala jsem

si ji zapnutou jen na pár knoflíků. Vlasy jsem si spletla do

francouzského copu a za jízdy jsem se ještě rychle pokoušela nalíčit. Měla jsem dojem, že vypadám jako Ginger Rogersová, která se dala

do kapely Nirvana.

Dojeli jsme k domu na předměstí, kde jsem Setha vysazovala před pár týdny. Schránka na dopisy byla ověšená růžovými balónky.

Venku stála matka v džínách a tričku a mávala své malé dcerce,

která odcházela do domu.

„Teda,“ prohlásila jsem, když jsem to viděla. „Na takovéhle akci jsem ještě nikdy nebyla.“

„Určitě jo, když jsi byla malá,“ řekl Seth a zaparkoval na druhé

straně ulice.

„Jo, to jo,“ zalhala jsem. „Ale v tomhle věku je to úplně jiný zážitek.“

Došli jsme ke dveřím a Seth vstoupil bez klepání. Okamžitě se

na něj vrhly čtyři malé blonďaté holčičky a hrozily ho umačkat.

„Stejdo Sethe! Strejdo Setha!“

„Strejda Seth je tady!“

„To je pro mě? To je pro mě?“

„Nechte toho, nebo na vás použiju slzný plyn,“ pověděl jim Seth přívětivě a vymanil se ze sevření dívenky, která se mu chystala

chytnout levou ruku.

Všimla si mě jedna z nich, s blond kudrlinami a velkýma modrýma očima jako všechny ostatní. „Ahoj,“ pozdravila mě odhodlaně. „Kdo jsi?“ Než jsem stačila odpovědět, vyběhla z haly a

na někoho křičela: „Strejda Seth si přivedl holku!“

Seth se ušklíbl. „To je Morgana. Je jí šest.“ Ukázal na druhou holčičku, která vypadala jako její kopie. „To je McKenna, její dvojče.

Tohle je Kayla, čtyři roky. A tahle,“ odmlčel se a zvedl do náruče tu největší. Okamžitě se zachichotala. „To je oslavenkyně, Kendall. A někde tu ještě bude Brandy, ale ta je příliš civilizovaná, než aby se

na mě vrhala jako ty ostatní.“

Obývák se nacházel hned za halou. Z pohovky nás pozorovala další blonďatá dívka, jen o pár let starší než Kendall. Kolem pobíhaly další děti. „Jsem tady, strejdo Sethe.“

Seth postavil Kendall zase na zem a přistoupil k Brandy.

Škádlivě jí rozcuchal vlasy, což se jí moc nelíbilo. Jistě jí to připadalo jako urážka její důstojnosti, jakou mají na prahu dospívání všichni. Vzápětí se objevila Morgan s vysokou blond ženou v závěsu. „Vidíš? Vidíš?“ povykovala dívenka. „Já ti to říkala.“

„Takové štěstí nemám. Moji fanoušci nejsou ani zpoloviny tak drzí. Andreo, tohle je Georgina. Georgino, Andrea.“ Potřásla jsem si

s ní rukou, načež do místnosti vstoupilo menší a mladší vydání

Setha. „A tohle je můj bratr Terry.“

„Vítej v našem chaosu, Georgino,“ pověděl mi Terry poté, co jsme si byli vzájemně představeni. Podíval se po vřískajících a

běhajících dětech. „zřejmě tak docela nechápu, proč se Seth rozhodl vzít tě zrovna sem. Nikdy už se sem nevrátíš.“

„Hele,“ houkla na mě Kendall. „Není to ta košile, co jsme dali

strejdovi Sethovi k Vánocům?“

Mezi námi dospělými zavládlo trapné mlčení. Každý se snažil dívat někam jinam. Nakonec si Adnrea odkašlala a prohlásila: „No

tak, lidi, zapojte se do zábavy a přidejte se ke hrám.“

Čekala jsem, že dětská oslava bude divoká, ale to, co se tady odpoledne dělo, předčilo moje představy. Taky na mě udělalo dojem,

jak Sethův bratr a švagrová zvládají usměrňovat tu bandu ječících

skákajích stvoření, která snad byla úplně všude. Terry s Andreou

s nimi jednali vlídně. Já a Seth jsme to většinou jen sledovali a občas odpovídali na otázku, kterou po nás tu a tam někdo vypálil. Celý ten zážitek mě naprosto ohromil i jakožto diváka. Nedovedla jsem si

představit mít něco takového kolem sebe každý den. Bylo to fascinující.

V jednu chvíli si Terry všiml, že tam stojím sama, a tak se celý

zadýchaný pokusil navázat rozhovor.

„Jsem rád, žes přišla,“ oznámil mi.“ Ani jsem nevěděl, že Seth

s někým chodí.“

„Jsme jenom kamarádi,“ uvedla jsem věci na pravou míru.

„Stejně. Je příjemné ho vidět ve společnosti někoho z masa a

krve, někoho, koho si nevymyslel.“

„Je to pravda, že málem prošvihla vaši svatbu?“

Terry se ušklíbl na souhlas. „A to mi šel za svědka. Věřila bys tomu? Ukázal se až dvě minuty před začátkem obřadu. Už jsme

chtěli začít bez něho.“

Tomu jsem se mohla jen zasmát.

Zavrtěl hlavou. „Jestli se s ním budeš stýkat i nadále, trochu ho srovnej do latě. Můj bratr je skvělý, ale bůh ví, že občas potřebuje někoho, kdo by na něj dohlédl.“

Po hrách přišel na řadu dort a potom dárky. Kendall zvedla ten

od Setha a zatřásla jím. „Knihy,“ prohlásila.

Brandy, která byla z dětí nejstarší, a tudíž i nejméně hlučná, se

na mě podívala a vysvětila mi to.“ Strejda Seth nám vždycky dává knihy.“

Ale nezdálo se, že by to Kendall zklamalo. Otevřela balíček a nadšeně vyndala tři knížky o pirátech.

„Piráti, jo?“ zeptala jsem se Setha. „Je to politicky korektní?“ Oči mu jen hrály. „Chce se stát pirátem.“

Oslava pomalu končila a pro dětské hosty si přicházeli jejich rodiče. Kendall pak přemluvila Setha, aby jim něco přečetl z knihy. Vydala jsme se za nimi do obýváku spolu s ostatními dětmi. Rodiče holčiček se mezitím pokoušeli o úklid kuchyně. Seth předčítal stejně přesvědčivým způsobem jako na autogramiádě. Uvelebila jsem se do

křesla a jenom spokojeně koukala a poslouchala. Překvapilo mě,

když za mnou po chvíli přišla malá Kayla a uvelebila se mi na klíně.

Byla ze všech dívek nejmladší a vřískaní ovládala dokonale, ale moc nemluvila. Pozorovala mě svýma ohromnýma očima, se

zaujetím se dotkla mého francouzského copu a pak se ke mně

přitiskla a poslouchala Setha. Uvažovala jsem, jestli tomu příběhu rozumí. Byla hebká a teplá a voněla jako každá malá holčička. Nevědomky jsem ji pohladila po kukuřičně žlutých lváskách a chvilku poté jsem se přistihla, že ji pletu podobný cop, jako mám já.

Když Seth dočetl, McKenna si všimla, co dělám. „Pak jsem na řadě já.“

„Ne, já,“ poručila Kendall nedočkavě. „Já mám narozeniny.“

Nakonec jsem upletla copy všem čtyřem mladším dívkám.

Brandy stydlivě odmítla. Nechtěla jsem si vyrobit čtyři své zmenšené kopie, a tak jsem každé dívence udělala trochu jiný účes. Seth pokračoval ve čtení a čas od času vzhlédl a zadíval se na mě, jak pracuju.

Když jsme se chystali k odchodu, připadala jsem si fyzicky i emocionálně vyčerpaná. Děti ve mně vždycky vyvolávaly trochu mít taky nějaké. A když jsem teď s nimi byla v tak úzkém kontaktu, bylo

mi z toho nevýslovně smutno.

Seth se loučil se svým bratrem a já jsem postávala u dveří. Všimla jsem si za sebou malé knihovničky. Prohlížela jsem si tituly

v ní a vytáhla Burberryho novou bibli s komentáři; Starý a Nový

zákon. Vzpomněla jsem si, jak mi Roman řekl, že bible krále Jakuba

je špatný překlad. Nalistovala jsem tedy šestou kapitolu knihy

Genesis.

Slova byla téměř stejná, text byl jen o něco jasnější a modernější, ale většinou i to připadalo stejné. Až na jednu výjimku.

Ve čtvrtém verši v bibli krále Jakuba stálo: „Obrové pak byli na zemi

v těch dnech, ano i potom, když vcházeli synové Boží k dcerám lidským…“ V téhle verzi ovšem stálo: „Nefilim byli na zemi v těch dnech i potom, když synové Boží vcházeli k dcerám lidským.“

Nefilim? To slovo bylo označeno číslem poznámky, a tak jsem

si ji dole vyhledala.

Slovo „nefilové“ (v bibli se vyskytuje v hebrejské plurálové

podobě „nefilim“) se někdy překládá jako „obří“ nebo „padlí“. Různé zdroje označují tyt andělské potomky různě, někdy se o nich vyskytují zmínky jako o prostých sousedech Kaanejsrá, zatímco jidny jsou líčeni jako andělská stvoření připomínající bájné řecké hrdiny (Haringon 2011).

Zaraženě jsem si vyhledala příslušný odkaz v bibliografii a zjistila, že jde o knihu Biblické arkánum a mýtus od Roberta Haringtona. Zapamatovala jsem si ten titul i autora a vrátila bibli do knihovničky právě ve chvíli, kdy se Seth obrátil k odchodu.

Nasedli jsme do auta a jeli mlčky. Nebe tmavlo brzy, neboť

v Seattlu nastávala zima, ale teď mi vyhovovalo, protože jsem si mohla v klidu přemýšlet o nefilech. Nakonec jsem se usnesla, že musím sehnat tu Harringtonovu knihu.

„Neměli zmrzlinu,“ poznamenal zničehonic Seth a přerušil tak tok mých myšlenek.

„Terry a Andrea. Měli dort bez zmrzliny. Nechceš si někde dát zmrzlinu?“

„To ti ten cukr dneska nestačil?“

„Jen se to k sobě hodí, to je všechno.“

„Venku je jen deset stupňů,“ upozornila jsem ho, když zastavil u cukrárny. Připadalo mi zvláštní dávat si zmrzlinu v tak chladném

počasí. „A navíc fouká vítr.“

„Děláš si legraci? Touhle roční dobou jde v Chicagu ještě zmrzlina na dračku. Tohle je vlídné počasí.“

Vešli jsme dovnitř. Seth si objednal dvojitou porci mátové a

čokoládové zmrzliny a já byla o něco dobrodružnější, protože jsem si

dala dvojitou porci s příchutí tvarohového koláče s borůvkami a

kávovou a mandlovou příchutí. Sedli jsme si ke stolku k oknu a mlčky

jedli.

Nakonec řekl: „Dneska jsi nějak zamlklá.“

S údivem jsem se k němu otočila a přerušila úvahy o nefilech.

„Jak jsme si to prohodili.“

„Co?“

„Většinou jsi zamlklý ty. Já musím pořád mluvit.“

„To jsem si všiml. Teda, takhle jsem to nemyslel. Vyznělo to jízlivě. Mluvíš o zajímavých věcech. Vždycky víš, co říct. Řekneš vždycky tu správnou věc ve správnou chvíli.“

„Včera večer ne. To jsem napovídala spoustu příšerností. Byla jsem zlá na Douga i na Romana. To mi nikdy neodpustí,“

postěžovala jsem si.

„Jistě ano. Doug je dobrý chlap. Romana moc neznám, ale…“

„Ale co?“

Seth se najednou zatvářil rozpačitě. „Myslím, že tobě se odpouští snadno.“

Chvilku jsme se na sebe dívali a mně začaly hořet tváře.

Nebylo to nic, z čeho by se vařila krev v žilách a měla bych touhu se

na něj nahá vrhnout, byl to jen příjemně hřejivý pocit. Jako bych byla

zachumlaná do deky.

„To vypadá hrozně.“

„Co?“

Ukázal na můj kornout. „Ta kombinace.“

„Hele, nehaň mi to, dokud to neochutnáš. Hodí se to k sobě výtečně.“

Tvářil se pochybovačně.

Přitáhla jsem si židli blíž k němu a nabídla mu, ať moji zmrzlinu

vyzkouší. „A ochutnej obě příchutě najednou.“

Naklonil se a lízl si té tvarohově-borůvkové i kávové

s mandlovou příchutí. Při tom mu spadl kousek zmrzliny na bradu. Instinktivně jsem k němu natáhla ruku a strčila mu ho do pusy. On mi stejně automaticky olízl prsty.

Připadalo mi to erotické, a když jsem se na něj podívala, došlo

mi, že jemu taky. „na,“ řekla jsem rychle a podala mu ubrousek. Ignorovala jsem touhu znovu mu dát prsty k puse.

Seth si otřel ústa, ale tentokrát už se nevrátil ke svému

obvyklému odtažitému chování a zůstal sedět těsně u mě.

„Krásně voníš. Jako… gardénie.“

„Tuberóza,“ opravila jsem ho automaticky. Jeho blízkost mě mátla.

„Tuberóza,“ zopakoval. „A možná ještě kadidlo. Nic podobného jsem ještě nikdy necítil.“ Naklonil se ještě blíž.

„Je to parfém Michael od Michaela Korse. Dá se koupit v každé lepší parfumérii.“ Málem jsem zaúpěla, když jsem to vyslovila.

Taková hloupost. Byla jsem nervózní, a tak jsem plácala. „Třeba by

ho mohla začít používat Cadyová.“

Seth se tvářil vážně. „Ne. To jsi ty. Jenom ty. Na někom jiném

by nikdy nevoněl stejně.“

Zachvěla jsem se. Tenhle parfém používám proto, že připomíná

to, co ostatní nesmrtelní cítí jako mou jedinečnou vůni v mojí auře.

To jsi ty. Seth několika všedními slovy odhalil mou tajnou součást a nahlédl mi rovnou do duše.

Seděli jsme tam a mezi námi to jiskřilo přímo k zbláznění. Ani

jeden z nás ale nic neudělal. Věděla jsem, že Seth by se mě

nepokusil políbit, jako to udělal Roman. Sethovi stačilo jen se na mě dívat a milovat se se mnou očima.

Najednou vítr rozrazil dveře cukrárny a uvnitř vznikl pořádný průvan. Vlasy mi vletěly do obličeje a na poslední chvíli jsem na stole připlácla ubrousky, aby neodletěly. Jiné věci takové štěstí neměly,

takže se všude kolem rozlétly další ubrousky, papírky a z pultu spadl kelímek s plastikovými lžičkami, které se rozsypaly po podlaze. Prodavač za pultem se rozběhl ke dveřím a zajistil je. Pak se na mě zamračil.

Ať už to bylo cokoli, tímhle se kouzlo mezi mnou a Sethem pokazilo. Po chvíli jsme si posbírali svoje věci a odešli jsme.

Požádala jsem ho, aby mě vysadil u knihkupectví. Doufala jsem, že tam zastihnu Douga a omluvím se mu. Navíc jsem taky chtěla tu Harringtonovu knihu.

„Nechceš tam taky zajít? Někho pozdravit?“ Přestože jsem musela vyřídit plno věcí, nechtělo se mi teď Setha opustit.

Zavrtěl hlavou. „Promiň. Už musím. Mám se s někým sejít.“

„Aha.“ Připadala jsem si hloupě. Třeba má zrovna s někým

rande. A proč by nemohl? Já přece nejsem jeho jediným pojítkem se společností, a obzvlášť ne po těch mých řečech, že s nikým

nechodím. Asi jsem z toho, co se stalo v cukrárně, vyčetla až příliš mnoho. A navíc bych přece měla být blázen do Romana. „Fajn. Ještě jednou díky za všechno. Někdy ti to vynahradím.“

Zamával mi. „To nic nebylo. Navíc už ses mi odvděčila, když jsi

se mnou šla na tu oslavu.“

Teď jsem zase zavrtěla hlavou já. „Vždyť jsem tam nic nedělala.“

Seth se jen usmál. „Tak nashle.“

Vystoupila jsem z auta, ale pak jsem ještě rychle strčila hlavu dovnitř. „Zapomněla jsem se tě na to zeptat dřív. Už jsi podepsal

svoji knihu? Glasgowskou dohodu?“

„No nazdar! Ne. Nemůžu uvěřit, že jsem na to zapomněl. Pořád

ji mám doma. Podepíšu ji a přinesu brzy. Promiň.“ Vypadal opravdu kajícně.

„Dobře. Žádný problém.“ Měla jsme mu prohledat byt. Rozloučil jsme se a já zamířila ke knihkupectví. Pokud si

pamatuju správně náš rozpis, Paige měla dnes otevřít a teď by tam měl být Doug, jakožto odpolední vedoucí. Stál za pultem u informací

a sledoval, jak Tammi radí zákazníkovi.

„Ahoj,“ pozdravila jsem a došla až k němu. Bylo mi příšerně,

když jsem si vybavila, jaké hrůzy jsem mu včera řekla: „Můžu s tebou

na minutku mluvit?“

„Ne.“

Aha. Čekala jsem, že na mě bude naštvaný…, ale tohle?

„Nejdřív musíš zavolat svému kamarádovi.“

„Já… Cože?“

„Tomu chlápkovi,“ objasnil Doug. „Tomu plastickému chirurgovi,

co se schází s tebou a s Codym.“

„Hughovi?“

„Jo, toho myslím. Volal už asi stokrát. Nechla ti tu plno vzkazů.

Má o tebe strach.“ Tvářil se něžně i zahořkle, když si mě tak prohlížel

v těch šatech a flanelové košili. „A já taky.“

Zamračila jsem se a uvažovala, co může Hugh chtít tak naléhavého. „Dobře. Hned mu zavolám. A potom s tebou můžu mluvit?“

Doug přikývl a já začala hledat svůj mobil. Vtom jsem si ale vzpomněla, že jsem si ho v noci rozbila. Zašla jsem do kanceláře, sedla si na stůl a zavolala Hughovi.

„Haló?“

„Hughu?“

„Ježíšikriste, Georgino. Kde jsi sakra byla?“

„Já… ehm, nikde.“

„Zkoušeli jsme se s tebou spojit celou noc a dneska celý den.“

„Nebyla jsem doma,“ vysvětila jsem. „A rozbil se mi mobil. Proč? Co se děje? Řekni mi, že nedošlo k další vraždě.“

„Obávám se, že ano. A nebylo to nic hezkého. Když jsme tě

nemohli zastihnout, vampýři i já jsme si mysleli, že tebe taky sejmul. Ale Jerome říkal, že cítí, že jsi v pořádku.“

Polkla jsem. „Kdo… Kdo to odnesl?“

„Sedíš?“

„Tak trochu.“

Připravila jsem se na cokoli. Démon. Skřet. Vampýr. Sukuba.

„Lucinda.“

Zamrkala jsem. „Co?“ Všechny moje teorie o vrahovi, který se mstí na zlých stvořeních, se rozpadly. „Ale to není možné! Ona je… Ona je…“

„Anděl,“ dopověděl za mě Hugh.

16

„GEORGINO?“

„Jsem tu.“

„Pěkně se to zašmodrchalo, co? Tímhle máš asi po svojí andělské teorii.“

„Tím si nejsem tak jistá.“

Moje původní zděšení teď nahradil nový nápad, který se mi

začal rodit v hlavě, už když jsem si přečetla pasáž z bible u Terryho a

Andrey. Teď jsem uvažovala…., že to, čemu čelíme, nakonec přece

jen může být anděl. Vybavila jsem si znovu ta slova z knihy Genesis: Obrové pak byli na zemi v těch dnech… To jsou ti, kteříž zdávna byli, muži na slovo vzatí…

„Co na to všechno říká Jerome?“

„Nic. Co bys čekala?“

„Ale všichni ostatní jsou v pořádku?“

„Jo, pokud vím. Co budeš dělat? Doufám, že ne žádnou hloupost.“

„Musím se na něco podívat.“

„Georgino…,“ zavrčel varovně Hugh.

„Jo?“

„Buď opratrná. Jerome z toho má hroznou náladu.“ Drsně jsem se zasmála. „To si dovedu představit.“ Pak zavládlo mlčení.

„Co dalšího mi ještě povíš?“

Chvilku váhal. „Je… Je to ro tebe překvapivé, jo? Tahle záležitost s Lucindou?“

„Samozřejmě. Proč by nemělo?“

Nastala další odmlka. „To jenom… No, musíš uznat, že je to zvláštní. Nejdřív Duane…“

„Hughu!“

„A potom, když tě nikdo nemohl sehnat…“

„Řekla jsem ti, že se mi rozbil mobil. Tohle přece nemůžeš myslet vážně.“

„Ne, ne. To jen… já nevím. Promluvíme si později.“ Zavěsila jsem.

Lucinda je mrtvá? Lucinda s tou hroznou sukní a drdolem? To není možné. Připadalo mi to strašné, vždyť jsem jí nedávno uviděla.

Jistě, nazvala jsem ji svatouškovskou mrchou, ale tohle jsem nechtěla. O nic víc, než aby byl Duane mrtvý.

Přesto to spojení, které Hugh naznačil, bylo podivné.

Podivnější, než bych si chtěla přiznat. S oběma – Duanem i Lucindou

– jsem se pohádala, a oni krátce nato zemřeli. Ale Hugh…, jak ten do toho zapadá? Nějaký kamarád. Slyšela jsem, že všem vypráví o tom,

jak jsi měla bič a křídla. Je to moc zábavná historka. Vzpomněla

jsem si, jak si do mě Lucinda rýpla. Opravdu jsem měla se skřetem menší orzepři, než na něj někdo zaútočil. Malá rozepře, malý útok, vzhledem k tomu, že ho přežil.

Zachvěla jsem se a nevěděla, co tohle může znamenat. Doug vešel do kanceláře.

„Všechno jsi urovnala?“

„Jo. Díky.“ Chvíli jsme tam stáli a bylo to nepříjemné. Pak jsem

se konečně odhodlala dát volný průchod svým výčitkám svědomí.

„Dougu, já…“

„Zapomeň na to, Kincaidová. Nic se nestalo.“

„Neměla jsem to říkat. Byla jsem…“

„Namol. Ožralá. Nacamraná. To se stává.“

„Ale stejně jsem neměla právo. Ty ses snažil být na mě hodný,

a já se k tobě chovala jako vyšinutá mrcha.“

„Tak vyšinutá jsi zase nebyla.“

„Ale mrcha jo.“

„No…“ Pokoušel se skrýt svůj úsměv a nedíval se mi do očí.

„Omlouvám se, Dougu. Vážně mě to moc mrzí.“

„Nech toho. Víc sentimentu už nesnesu.“

Naklonila jsem se k němu, stiskla mu paži a opřela si hlavu o jeho rameno. „Jsi dobrý chlap, Dougu. Vážně dobrý. A dobrý

kamarád. A omlouvám se… za spoustu věcí, co se mezi námi staly –

nebo nestaly.“

„Hele, zapomeň na to. To naše kamarádství nemůže pokazit, Kincaidová.“ Nastalo mezi námi ticho. Zjevně mu tenhle rozhovor nebyl příjemný. „Dopadlo… dopadlo to dobře? Po vystoupení už

jsem tě neviděl. A ty tvoje hadry mi připadají podezřelé.“

„Nevěřil bys, čí je to košile,“ prohlásila jsem a vyprávěla mu celý

ten příběh, jak se o mě Seth postaral, když mi bylo zle, a jak jsme potom šli na oslavu narozenin.

Doug se tomu zasmál, když jsem skončila s vyprávěním, ale

vypadal, že se mu ulevilo. „Mortensen je fajn chlap,“ řekl a nepřestával se smát.

„On říká o tobě totéž.“

Doug se zazubil. „Víš, on je… Páni! Úplně jsem na to zapomněl mezi všemi těmi telefonáty.“ Otočil se ke stolu a začal něco hledat

mezi papíry a knihami. Nakonec vytáhl bílou obálku. „Máš tady dopis. Paige říkala, že to tu našla včera večer. Doufýám, že to budou dobré zprávy.“

„Jo, to taky doufám.“

Ale když jsem tu obálku viděla, začala jsem pochybovat.

Opatrně jsem si ji vzala, jako by mě mohla popálit. Popír i písmo byly

stejné jako u předchozího vzkazu. Otevřela jsem obálku a začala číst.

Takže se zajímáš o padlé anděly, je to také Dnes v noci dojde k názorné demonstraci. A ta ti poskytne mnohem víc informací než tvoje dosavadní snahy. Taky nebudeš muset přefiknout svého šéfa, abys něco zjistila. Ne že by nebylo zábavné tě sledovat, jak ze sebe děláš děvku.

Vzhlédla jsem a setkala se s Dougovým zvědavým pohledem.

„Bez obav,“ uklidnila jsem ho, složila papír a dala si ho do kabelky.

„Nic, nového.“

Hugh tvrdí, že Lucinda byla zavražděna včera v noci, a podle Douga mi tenhle dopis přišel předtím. Varování zůstalo bez povšimnutí. Tenhle pisatel zjevně nemá přehled, kdy chodím do práce, nebo nechtěl, abych něco podnikla, než došlo k vraždě. Nejspíš nějaká děsivá taktika.

Ať už mě dotyčný chtěl upozornit na Lucindu z jakéhokoli důvodu, nebylo to nic ve srovnání s tou druhou narážkou v dopise.

Při pomyšlení na to, že mě někdo sledoval při sexu s Warrenem, mi

naskočila husí kůže.

„Co máš teď v plánu?“ dotázal se Doug.

„Věř tomu nebo ne, ale sháním jednu knihu.“

„Tak to jsi na správném místě.“

Vrátili jsme se zpátky k informacím, kde stála za pultem Tammi. Potěšilo mě, že ji Doug zaučuje na tenhle post. Až přijdou svátky,

bude třeba, aby všichni zaměstnanci ovládali všechny pozice.

„Zkouška,“ oznámila jsem jí. „Řekni mi, kde máme tuhle knihu.“ Řekla jsem jí název a ona začala hledat v počítači. Nad

výsledkem se zamračila. „Nemáme ji. Ale můžeme ji objednat.“

Zamračila jsem se a náhle jsem pochopila, proč se lidi vždycky naštvou, když jim tohle povím. „Fajn,“ zabrblala jsem. „Kde ji teď

večer seženu?“ Erik ji nejspíš mít bude, ale touhle dobou už bude jeho obchod zavřený.

„Tohle doporučuju nerad, ale mohli by ji mít v knihovně,“

zažertoval Doug.

„Možná…“ Podívala jsem se na hodiny a nebyla si jistá, dokdy můžou mít v knihovně otevřeno.

„Georgino?“ začala Tammi opatrně. „Vím o místě, kde ji mají. A

je tam pořád ještě otevřeno.“

Překvapeně jsem se k ní otočila. „Vážně? Kde… Ne. Ne. Jenom tam ne.“

„Je mi líto.“ Její modré oči na mě prosebně hleděly, abych jí odpustila ten návrh. „Ale když jsem tam byla naposled, byly tam ještě

tři výtisky. Nemohli je všechny prodat.“

Zaúpěla jsem a promnula si spánky. „Já tam jít nemůžu. Dougu, nechceš mi pro tu knihu zaběhnout?“

„Musím zavřít,“ připomněl mi. „A kamže to nemůžeš vkročit?“

„Krystal Starz, domov děsivé čarodějnice.“

„Tak tam mě nedostaneš.“

„Mě jo,“ poznamenala Tammi, „jenže taky zavírám. Ale jestli ti

to pomůže, touhle dobou tam nebude.“

„Jasně,“ dodal Doug. „Žádný vedoucí není v práci pořád. Musí mít i jiné zaměstnance, co za ni zaskakují.“

„Leda pokud jim zaměstnanci nechybí,“ zamumlala jsem. Jaká

ironie.

Odešla jsem z obchodu, nasedla do auta a vyrazila ke Krystal Starz. Během jízdy jsem přemítala o dvou informacích, jichž se mi dneska dostalo.

Za prvé zmínka o nefilech. V překladu krále Jakuba se

vyskytovali potomci andělů, dokonce byli popsáni jako nadpřirozené bytosti, ale nikdy mě nenapadlo, že by se tyhle poloandělské děti

mohly vyskytovat i v současnosti. Poznámka v překladu u Terryho a Andrey informace o těchto tvorech trochu rozvedla, jen maličko, ale mně to stačilo, aby mi to v hlavě secvaklo. Kdo jiný by likvidoval

anděly i démony než nějaký zparchantělý polobůh?

Samozřejmě, celý ten objev nefilů se odvíjel od verše o padlých andělích, který mi dal Erik. Mohlo mě to zavést do slepé uličky,

zatímco ve skutečnosti může být pachatelem obyčejná smrtelná

bytost, přestože trochu nevyrovnaná, když zabíjí členy obou stran. Koneckonců ze seznamu podezřelých jsem zatím nevyloučila ani Cartera. Taky jsem pořád nemohla přijít na to, proč vrah zabil

Duanea a Lucindu, a Hugha nechal naživu.

Dnešní další kousek informací, nový dopis, objasňoval jen

málo, co už jsem nevěděla. Prostě jsem ho dostala příliš pozdě, než

aby mi k něčemu byl. A pokud mě sleduje nějaký voyear, taky s tím

nic nenadělám.

Přesto se ale nabízí otázka: Proč mě ta osoba sleduje? Vypadá

to, že takové pozornosti se těším pouze já a jenom já dostávám tyhle dopisy. A navíc je tu ta skutečnost, že ten, s kým se pohádám, se

stane obětí…

Když jsem byla poblíž Krystal Starz, zajela jsem do opuštěné

uličky. Najednou jsem nevěděla, proč jsem chtěla, aby sem místo mě

šel Doug nebo Tammi, když řešení bylo tak jednoduché. Svlékla jsem si Sethovu košili i svoje šaty, abych o ně nepřišla, a změnila jsem si podobu. Udělala jsem ze sebe vysokou štíhlou Thajku

v plátěných šatech. Tohle tělo občas používám na lov.

Když jsem vešla do obchodu New Age, bylo tam ticho a jenom

pár zákazníků. Za pultem stál stejný mladík jako posledně. Největším požehnáním ovšem bylo, že jsem nikde neviděla Helenu. I když jsem měla jinou podobu, stejně jsem se s tou šílenou ženskou netoužila setkat.

Usmála jsem se na mladíka za pultem a zeptala se ho, kde najdu tu knihu. Zazubil se na mě jako idiot – koneckonců tohle je

velice atraktivní podoba – a zavedl mě do příslušného oddělení, kde

knihu ihned našel. Jak řekla Tammi, byly tu tři výtisky.

Vrátili jsme se k pokladně a já vydechla úlevou, že odtud

vyváznu bez úhony. Takové štěstí jsem ale neměla. Dveře vedoucí

do konferenční místnosti se otevřely a z nich vyplula Helena

v dlouhých květovaných šatech a jako vždy ověšená pěti kilogramy náhrdelníků. Zatraceně. Jako by ta ženská skutečně měla nějaký

šestý smysl.

„Jde to dobře, Rogere?“ zeptala se prodavače svým ochraptělým předváděcím hlasem.

„Ano, ano.“ Dychtivě přikyvoval, zjevně nadšený z toho, že ho oslovila křestním jménem.

Obrátila se ke mně a obdařila mě svým nepřirozeným úsměvem. „Dobrý večer, drahá. Jak se dneska máte?“

Včas jsem si připomněla, že tahle osoba proti Heleně nic nemá,

a tak jsem se přinutila k úsměvu a zdvořile odpověděla: „Dobře, děkuji.“

„To si dovedu představit,“ řekla mi vážně, když jsem mladíkovi

podávala peníze. „Vidím totiž ve vaší auře nádherné věci.“ Vykulila jsem na ni oči a doufala, že to působí dostatečně

naivně. „Opravdu?“

Přikývla, potěšená, že má tak zaujaté publikum. „Je velice jasná

a silná. Spoustu barev. Máte v sobě dobro.“ Tohle se hodně lišilo od toho, co mi pověděla v Emerald City. Když si všimla jako knihu si kupuju, ostře na mě pohlédla. Nejspíš proto, že to byla náročná literatura plná hodnotných informací, na rozdíl od většiny knih, která

tu prodává. „To mě překvapuje. Čekala bych, že budete číst spíš o tom, jak co nejlépe rozvíjet své dary. Maximalizovat váš potenciál.

Mám tady několik titulů, které bych vám mohla doporučit, pokud máte zájem.“

Cožpak ta ženská nikdy nepřestane? „Ach, to bych ráda,“

opáčila jsem. „Ale mám u sebe peníze jen na tuhle.“ Ukázala jsem na tašku, kterou už jsem držela.

„Chápu“ odvětila vážně. „Ale stejně vám je ukážu. Abyste věděla, pro co se sem vrátit příště.“

Uvažovala jsem, co mi způsobí větší nepříjemnosti – jestli jít

s ní, nebo udělat podvod v jiném těle. Podívala jsem se na hodiny a zjistila, že obchod se bude zavírat za patnáct minut. tolik času na ni nevyplýtvám.

„Dobře. To bych ráda.“

Helena se celá rozzářila, že lapila další oběť, a vedla mě přes celou prodejnu. Jak slíbila, ukázala mi knihy o tom, jak využít

nejsilnější části aury, pár knih o nabíjení krystalů a jednu dokonce o

tom, jak vizualizace může pomoct získat, co chcete. To poslední bylo

k nepřežití. Nejradši bych se tou knihou začala mlátit do hlavy, abych ukončila svoje utrpení.

„Nepodceňujte sílu vizualizace,“ zašeptala. „Můžete ovládat svůj osud, vytyčit si vlastní cesty, pravidla a hranice. Cítím ve vás ohromný potenciál, ale když se budete řídit těmito principy, můžete toho v sobě objevit mnohem víc – všechny ty věci, které chcete pro

šťastný a neplněný život. Kariéru, dům, manžela, děti.“

Náhle jsem si vybavila, jak se mi choulila na klíně Sethova neteř a rychle jsem se od Heleny odvrátila. Sukuby nemůžou mít děti. Taková budoucnost pro mě není nachystaná, ať si tu knihu přečtu nebo ne.

„Už musím jít. Děkuju vám za pomoc.“

„Samozřejmě,“ odvětila vážně a podala mi papírek, na nějž napsala seznam titulů včetně cen. „A ještě bych vám ráda dala nějaké brožury o našich nadcházejících programech a setkáních.“

Nebralo to konce. Konečně mě propustila, když mi nacpala slušnou várku papírů, které jsem hned na parkovišti vyhodila do

koše. Bože, jak já tu ženskou nesnáším! Upovídaná Helena byla sice

lepší než zuřící psychotická Helena v Emerald City, ale i tak to s ní bylo děsné. Alespoň jsem ale sehnala tu knihu a to bylo podstatné.

Cestou domů jsem se zastavila ve své oblíbené čínské

restauraci a předtím jsem si změnila podobu na svou původní. Rozevřela jsem si na stole Harringtonovu knihu a u toho jedla kuře generála Tso. Začala jsem číst úvod o nefilech.

O nefilech je první zmínka v Genesis 6.-4. kde se někdy též vyskytují jakožto „obři“ nebo „padlí andělé“. Bez ohledu na různé překlady jejich jména je původ nefilů jasný právě z této pasáže: jsou

to polobožní potomci andělů a lidských žen. Genesis 6.-4. Se o nich

zmiňuje jako o „mocných“ a „mužích na slovo vzatých“. Dále v bibli

se o andělském původu nefilů hovoří jen málo, zato narážky na obry

a muže „velkého vzrůstu“ jsou časté např. v knihách Nioseri a Jezue. Někteří badatelé spekulují, že „nepravěcí“, které podle Genesis

přivodily potopu, byly vlastně důsledkem zhoubného vlivu nefilů na lidský rod. Apokryfní zdroje, jako je První kniha Heneckova, popisují podrobněji situaci, jaká nastala s padlými anděly a jejich rodinami:

jak zkažení andělé učili své ženy „kouzlům a čárům“, zatímco jejich potomci na zemi zdivočeli, vraždili a vznášeli mezi lidstvo nesváry. Nefilové, obdaření ohromnými schopnostmi podobně jako starořečtí hrdinové, byli prokletí Bohem a zanedlouho svými rodiči. Byli

odsouzeni potloukat se navěky po zemi, aniž naleznou klid, dokud nebudou konečně zničeni pro dobro lidstva.

Bez dechu jsem od knihy vzhlédla. O ničem takovém jsem jaktěživa neslyšela. Měla jsem pravdu, když jsem Erikovi řekla, že je nejhorší ptát se na historii víry praktikujících věřících. Tohle mi ale

měl říct už dřív. Potomci andělů. Byli nefilové skuteční? Existují

ještě? Neboj sem se při svém bádání dostala do slepé uličky a měla bych se spíš zaměřit na nesmrtelné mého kalibru nebo na ty výše postavené, jako je Carter? Koneckonců tihle nefilové byli napůl lidé, takže nemohli být bůhvíjak mocní.

Zaplatila jsem a cestou k autu jsem rozlomila svou sušenku pro štěstí. Byla prázdná. No paráda. Trochu pršelo a já začala pociťovat únavu. Nebylo divu, po všem, co jsem za posledních čtyřiadvacet

hodin prožila.

Když jsem dojela do Queen Anne, nemohla jsem najít žádné místo na zaparkování, což naznačovalo, že se poblíž nejspíš koná nějaká sportovní utkání nebo představení. Naštvaně jsem

zaparkovala sedm bloků od svého domu a v duchu si přísahala, že

už nikdy nepronajmu byt, kde se dá parkovat jen na ulici. Vítr, který nás předtím zaskočil se Sethem, teď pomalu slábl. Seattle není

zrovna větrné město. Nicméně pršelo čím dál víc, což jenom zhoršovalo mou náladu.

Byla jsem v půli cesty domů, když jsem za sebou zaslechla kroky. Zastavila jsem se a ohlédla se, ale neviděla jsem nic než mokrý chodník, v němž se odráželo pouliční osvětlení. Nikdo tam nebyl. Otočila jsem se a zase pokrčovala v chůzi. Pak jsem si

v duchu dala facku a radši jsem se zneviditelnila. Jerome má pravdu

– příliš často uvažuju jako lidé.

Přesto se mi tahle ulička nelíbila, byla příliš opuštěná. Měla

bych to střihnout zpátky na Queen Anne Avenue a zbytek cesty dojít

po ní.

Zrovna jsem zahýbala za roh, když vtom mě něco tvrdě praštilo

do zad. Odletěla jsem asi metr dopředu a překvapilo mě to natolik, že

jsem se zase zviditelnila.

Pokusila jsem se otočit a udeřit útočníka, jenže jsem schytala další ránu, tentokrát do hlavy. Klesla jsem na kolena. Měla jsem

pocit, že mě zasáhlo něco ve tvaru ruky, jenže ty rány byly tak tvrdé, jako by je zasadila baseballová pálka. Útočník mě zasáhl znovu, tentokrát do lopatky. Vykřikla jsem a doufala, že mě někdo uslyší.

Další ránu jsem schytala ze strany do hlavy a ta mě povalila na záda. Zamžourala jsem a pokusila se rozpoznat, kdo to na mě vlastně

útočí. Ale rozeznávala jsem jen tmavou beztvarou postavu, která se

ke mně rychle sklonila a tvrdě mě praštila do čelisti. Nedokázala jsem se zvednout, nedokázala jsem vzdorovat té bolesti.

Náhle jsem spatřila jasné světlo. Bylo tak zářivé až to bolelo.

Zřejmě jsem tu nebyla sama. Útočník mě pustil a dal se na ústup. Nad sebou jsem uslyšela hrozivý a podivný výkřik. Podívala jsem

s k tomu světlu, které mě neskutečně přitahovalo. Do mozku se mi vpálila doběla rozžhavená bolest a pak jsem uviděla, jak se k nám blíží postava. Byla krásná a děsivá, měla všechny barvy a přitom žádnou, bílé světlo a temnota, měla křídla a meč, rysy se jí měnily,

až byly naprosto nerozeznatelné. Další výkřik, který jsem uslyšela,

byl můj vlastní. Z toho, co jsem viděla, jsem byla v extázi i v agónii, spálilo mi to všechny smysly, i když už jsem to neviděla. Před očima jsem měla jen bílo a ještě větší bílo, které pak zčernalo, a já neviděla vůbec nic.

Potom zavládlo ticho.

Seděla jsem tam a vzlykala. Byla jsem zraněná fyzicky i spirituálně. Uslyšela jsem kroky a pak někdo poklekl vedle mě.

Ačkoliv jsem byla stále oslepená, nějakým způsobem jsem věděla,

že to není ten, kdo mě napadl. Ten už dávno utekl.

„Georgino?“ ozval se vedle mě známý hlas.

„Cartere,“ vydechla jsem a padla mu kolem krku.

17

PROBUDILO MĚ hlasité kočičí předení u ucha. Aubrey vycítila,

že jsem vzhůru, a olízla mi tvář. Její vousky mě lechtaly na kůži. Otevřela jsem oči a zamžourala. Kupodivu jsem rozeznávala světlo, barvy a tvary, i když vše bylo trochu rozmazané a pokřivené.

„Já vidím,“ zašeptala jsem k Aubrey a pokusila se posadit.

Okamžitě se ozvaly bolesti po celém těle, takže i takový pohyb byl

pro mě dost obtížný. Ležela jsem na pohovce přikrytá starou dekou.

„Samozřejmě, že vidíš,“ oznámil mi Jerome chladným tónem. Aubrey utekla. „I když by ti patřilo, abys neviděla. Co sis myslela? Dívat se na anděla v plné podobě?“

„Nemyslela jsem,“ ujistila jsem ho a snažila se zaostřit na jeho tmavou postavu přecházející přede mnou. „Vůbec jsem nemyslela.“

„Zjevně.“

„Dej si pohov,“ ozval se lakonicky Carter, který se nacházel

kdesi za mnou.

Narovnala jsem se a rozhlédla. Uviděla jsem ho, jak se opírá o zeď. V pokoji byl i Peter, Cody a Hugh. Bylo to obvyklé shledání naší nefunkční rodiny. Neubránila jsem se smíchu.

„A ty jsi tam byl…“

Cody si sedl vedle mě naklonil se ke mně blíž, aby si mě

pořádně prohlédl. Zblízka jsem jeho rysy viděla ostře. Lehce mi přejel prstem po lícní kosti a zamračil se. „Co se stalo?“

Vzpamatovala jsem se. „Je to tak zlé?“

„Ne,“ zalhal. „Hugh dopadl hůř.“ Skřet na druhé straně místnosti vydal neurčitý zvuk.

„Já už vím, co se stalo,“ vyštěkl Jerome. Nemusela jsem ani vidět démonův obličej, aby mi bylo jasné, že na mě zuří. „Ale

nechápu, proč se to stalo. Snažila ses dostat do té nejnebezpečnější možné situace? Temná ulička, nikde nikdo… Tos udělala schválně?“

„Ne,“ opáčila jsem. „Vůbec jsem na to nepomyslela. Nemyslela jsem na nic než na to, abych se dostala domů.“ Vylíčila jsem jim všechny ty události, počínaje kroky v uličce a konče Carterem.

Když jsem skončila, Hugh usedl do křesla naproti mně a zatvářil

se zadumaně. „Pauzy, jo?“

„Co?“

„Podle toho, jak jsi to vyprávěla…, schytalas ránu, pauza, další ránu, pauza, další. Je to tak?“

„Jo. No ale nevím, nevypadá takhle každá rvačka? Rána,

odstup a příprava na další ránu? Navíc tady se jednalo o vteřiny, ne

že by si dal čas na oddech.“

„To já zažil něco úplně jiného. Taky jsem dostal nakládačku. A

byl to nápor. Jedna rána za druhou, bez přestání. Odporovalo to chápání i možnostem. Rozhodně to bylo něco nadpřirozeného.“

„Tohle taky,“ namítla jsem. „Věř mi, že jsem s tím nemohla bojovat. To nebylo žádné přepadení od smrtelníka, jestli naznačuješ tohle.“ Hugh jen pokrčil rameny.

Nastalo ticho a já na skřeta pohlédla tak dlouze, jak mi to jen moje omezené zrakové schopnosti dovolily. „Zase na sebe

významně koukají, že jo?“

„Kdo?“

„Carter s Jerome. Cítím to.“ Obrátila jsem se ke Carterovi a najednou mě napadlo, jestli jsem včera večer ten výlet nepodnikla zbytečně. „Předpokládám, že tu nákupní tašku, kterou jsem měla u sebe, jsi nezachránil.“

Anděl došel do kuchyně, vrátil se s taškou a hodil mi ji. Smysly jsem měla pořád otupěné takže jsem ji nechytla. Odrazila se od pohovky a spadla na zem. Kniha z ní vypadla. Jerome se pro ni

sehnul a samozřejmě si přečetl název.

„Sakra, Georgie. Proto se plížíš temnými zákoutími? Kvůli tomuhle ses málem nechala zabít? Říkal jsem ti, ať toho pátrání po lovci vampýrů necháš.“

„Ale no tak,“ vykřikl Cody na mou obranu. „Tomu už nikdo z nás nevěří. Víme, že to dělá anděl…“

„Anděl?“ Z démonova hlasu zaznívalo pobavení a dokonce i posměšný tón.

„Tohle mi neudělal žádný smrtelník,“ hádala jsem se plamenně.

„Ani Hughovi. Ani Lucindě. Ani Dueneovi. Tohle byl nefill.“

„Nefi… co?“ dotázal se Hugh překvapeně.

„Není to postava ze seriálu Sezamová ulice?“ ozval se vůbec poprvé Peter.

Jerome na mě chvíli tiše zíral a nakonec se zeptal: „Kdo ti o

tom řekl?“ Nečekal na odpověď a obrátil se na anděla. „Víš, že bys neměl…“

„Já to nebyl,“ přerušil ho Carter mírně. „Myslím, že na to přišla sama. Ty nemáš moc důvěry ve vlastní lidi.“

„Opravdu jsem na to přišla, i když s menší pomocí.“

Stručně jsem jim pověděla, co mě k tomu závěru přivedlo, jak jedno vedlo ke druhému, od Erika ke Krystal Starz.

„Sakra,“ ulevil si Jerome, když si vyslechl moje vyprávění.

„Zatracená Nancy Drewová.“

„Dobře,“ řekl Peter. „Hezké vyprávění, ale ještě jsi nám nepověděla, co je ten nefillopogus.“

„Nefil,“ opravila jsem ho. Váhavě jsem pohlédla na Jeroma.

„Můžu?“

„Žádáš o mé svolení? Jak zvláštní.“

Rozhodla jsem se to považovat za souhlas, a tak jsem nejistě spustila. „Nefilové jsou potomci andělů a lidí. Podle té pasáže

v Genesis andělé padli a vzali si lidské ženy. Výsledkem jsou

nefilové. Mají určité schopnosti… Všechny je neznám… Sílu a moc… Jsou něco jako řečtí hrdinové…“

„Nebo otravní potížisti,“ dodal Jerome hořce. „Na to nezapomínej.“

„Jak to?“ zeptal se Hugh.

Když se Jerome neměl k vysvětlení, ujala jsem se toho já.

„No… četla jsem, že mezi lidmi vyvolávali nesváry a vraždili.“

„Jo, jenže tenhle nejde po lidech,“ upozornil Peter.

Carter pokrčil rameny. „Jsou nepředvídatelná. Nehrají podle žádných pravidel a vlastně si ani nejsme jistí, co má tenhle útočník

v úmyslu. Hraje s námi nějakou hru, to je jisté ze všech těch útoků na náhodně zvolené nesmrtelné a toho vzkazu, co poslal Georgině.“

„Dvou vzkazů,“ opravila jsem ho. „Další jsem dostala těsně

předtím, než umřela Lucinda, jenže jsem byla celou noc se Sethem a přečetla jsem si ho až druhý den.“

Hugh i vampýři na mě vykulili oči.

„Tys byla celou noc se Sethem?“ dotázal se udiveně Cody.

„Kterýže to je?“ zeptal se Hugh.

„Ten spisovatel,“ objasnil Peter.

Skřet na mě pohlédl se zájmem. „A co jste celou noc dělali?“

„Nemůžeme se bavit o něčem jiném než o Georginině milostném životě, ačkoli může být fascinující?“ navrhl Jerome a hloubavě se na mě zahleděl. „Tedy pokud ten Seth není obdařen silným morálním charakterem a ty mu neplánuješ brzy ukrást jeho energii, abys tak podpořila vyšší záležitosti zla.“

„Jen to první, ten zbytek ne.“

„Sakra. Potřebuju se napít.“

„Posluž si.“

Jerome došel k mé skříňce s likéry a začal probírat její obsah.

„Tak jak můžeme toho nefila vystopovat?“ dotázal se Cody, který se vrátil zpět k původnímu tématu.

Nejistě jsem pohlédla na Cartera a Jeroma. Žádné podrobnosti jsem nevěděla.

„Nemůžete,“ prohlásil anděl škodolibě.

„Takže taky dokážou skrýt svou energii. Jako výše postavení nesmrtelní.“

Přikývl. „Ano. Po každém ze svých rodičů zdědili to nejhorší. Ohromnou sílu a pseudoandělské schopnosti smíšené s rebelstvím, láskou k fyzickému světu a nedostatečným sebeovládáním.“

„Jak jsou silní?“ chtěla jsem vědět. „Jsou napůl lidé, ne? Takže mají polovinu nadpřirozené síly?“

„Přijde na to.“ Jerome působil mnohem přívětivěji, když měl

v ruce sklenicu ginu. „U každého je to jiné, stejně jako u andělů.

Jedna věc je ovšem jasná: Nefilové zdědili mnohem víc než polovinu schopností svých rodičů, ale nikdy je nepředčí. I tak toho mají hodně

– a proto jsem se vám snažil vtlouct do hlavy, abyste se od celé téhle záležitosti drželi dál. Nefil by dokázal snadno smést kohooli z vás

z povrchu zemského.“

„Ale ani jednoho z vás ne.“ Peter to pronesl jako konstatování, přestože z jeho hlasu zaznívala nejistota.

Ani anděl ani démon neodpověděli. Vtom mi došlo ještě něco.

„Proto tu vy dva chodíte v utajení. Taky se před ním schováváte.“

„Přijali jsme jen vhodná předběžná opatření,“ ohradil se

Jerome.

„Utekl před tebou,“ připomněla jsem Carterovi. „Musíš být silnější než on.“

„Pravděpodobně,“ připustil. „V tu chvíli jsem si dělal starosti o

tebe a o něm jsem moc neuvažoval. Anděl ve své plné podobě vyděsí většinu tvorů – a smrtelníky zabije –, takže jsem mohl být silnější než on, nebo taky ne. Těžko říct.“

„Ta odpověď se mi ani v nejmenším nelíbila. „Cos tam vůbec dělal?“

Andělovi se objevil ve tváři jeho charakteristický sarkastický úsměv. „Co myslíš? Sledoval jsem tě.“

Vytřeštila jsem oči. „Co? Takže jsem měla pravdu…, tam u

Erika…“

„Obávám se, že ano.“

„Můj bože,“ prohlásil udiveně Peter. „Opravdu ses v něčem trefila, Georgino. Přinejmenším v tom, že tě opravdu sleduje.“

Bylo mi z toho všelijak, i když už bylo jasné, že Carter není pachatel. Hugh měl pravdu, když mi řekl, že jsme předpojatá. Vážně jsem chtěla, aby měl ty útoky na svědomí Carter, protože by to byla jakási odplata za ta léta vysmívání. Jeho včasný zásah v té uličce

otřásl vším, co jsem si o něm myslela.

Carter vysvětloval: „Poté, co jsem si uvědomil, že ten první

vzkaz byl pravděpodobně od tohohle nefila, napadlo mě, že bych se

mu měl ukázat, protože to vypadá, že ten náš přítel se o tebe nějak moc zajímá. Měl jsem v úmyslu ho nebo ji chytit, a ne ti pomoct,

ačkoli jsem rád, že jsem to zvládl. Navíc ten den u Erika…“

Pohlédl na Jeroma. Démon rozhodil rukama. „Proč ne? Pověz jim to. Řekni jim všechno. Beztak toho vědí už příliš.“

„Erik?“ naléhala jsem.

„Tenhle tvor, tenhle nefil…“ Carter se zamyšleně odmlčel, „toho

ví překvapivě mnoho o nás i o celé komunitě nesmrtelných.“

„Takže… je to tak, jak jsi říkal, ano?“ zeptal se Peter. „Vždycky

najde jednoho z nás a pak ho sleduje.“

„Ne. Tedy možné to je, ale důkazy naznačují, že toho ví mnohem víc, než by mohl zjistit z obyčejného sledování…“

„Prokristapána,“ vyštěkl Jerome. „Jestli jim to chceš říct, tak jim

to řekni. A přestaň mluvit v hádankách.“ Otočil se k nám. „Má na mysli, že ten nefil spolupracuje s někým z nás. Někdo mu donáší informace o zdejší komunitě nesmrtelných.“

Cody se toho náznaku chytil, stejně jako já. „Myslíš, že to dělá

Erik?“

„Je nejpodezřelejší,“ připustil Carter. „Pohybuje se tady po desetiletí a má talent vycítit nesmrtelné.“

„Ale mluvil o tobě tak hezky,“ zamumlala jsem zděšeně. „Pleteš

se. Erik to není.“

„Tak se hned nečerti, Georgie. Není naším jediným

podezřelým, jen tím nejpravděpodobnějším. A nelíbí se mi to o nic

víc než tobě,“ poznamenal. „Ale žádnou možnost nemůžeme jen tak zavrhnout. Musíme tuhle hrozbu, toho nefila, co nejdřív zneškodnit. Vymyká se nám to z rukou. Brzo by to mohlo přesáhnout všechny meze.“

„Tak proč nám nedovolíš pomoct vám?“ vykřikla jsem. „Proč všechny ty tajnosti?“

„Jsi hluchá? Kvůli vašemu bezpečí. Takhle záležitost by se

mohla zvrhnout v Armageddon!“ Jerome do sebe hodil zbytek ginu.

Nevěřila jsem tomu. Tady jde o víc než o bezpečnost. Jerome

se pořád nevyjádřil dostatečně jasně. „Ano, ale…“

„Schůze výboru skončila,“ přerušil mě ledovým hlasem.

„Omluvíte teď Georginu a mě?“

No sakra. Zoufale jsem pohlédla na svoje kamarády a doufala,

že třeba zůstanou a budou mě bránit, ale všichni odešli. Zbabělci, pomyslela jsem si. Nikdo Jeromovi nic neřekl. Dobře, na jejich místě bych se nejspíš zachovala stejně.

Všimla jsem si ale, že Carter zůstal. Jeho se ten rozkaz nejspíš netýkal.

„Georgie,“ začal opatrně Jerome, jakmile byli ostatní pryč. „Zdá

se, že poslední dobou se spolu často hádáme. Nelíbí se mi to.“

„To není tak docela hádání,“ poznamenal jsem a nervózně se zavrtěla. Vzpomněla jsem si, jak v nemocnic předvedl svou sílu a jak

mi vyhrožoval, že mě někam zašije. „Jen máme poslední dobou rozdílné názory.“

„Ty rozdílné názory tě můžou zabít.“

„Jerome, tohle nemůže být jenom o…“

„To už stačí.“

Narazila do mě stěna síly a zatlačila mě zpátky na pohovku.

Bylo to jako na jaké pouťové atrakci, která víří stále rychleji a rychleji, dokud setrvačnost nepřiplácne lidi na stěny. Pohyb se stává

utrpením. Dokonce i dýchání je těžké. Připadala jsem si jako Atlas, který na sobě nese tíhu celého světa.

V hlavě se mi rozléhal Jeromův hlas. Na jednu stranu jsem ho proklínala za tyhle jeho salónní triky, ale na druhou stranu mě zaháněly na ústup.

Potřebuju, abys mě projednou poslouchala, aniž bys mě

neustále přerušovala. Nemůžeš do toho takhle šťourat. Tím na sebe

přitahuješ pozornost, a té už jsi na sebe i tak přitáhla víc, než se mi líbí. Nepotřebuju a ani nechci novou sukubu. Už jsem si na tebe

zvykl, Georgino. Nechci tě ztratit. Jsem k tobě mnohem shovívavější,

než bych měl. Procházejí ti věci, které by ti u jiného arcidémona neprošly. Nevadilo mi, že zacházíš takhle daleko, ale věci se můžou změnit – hlavně když budeš dál takhle neposlušná. Můžu tě přeložit někam jinam, proč od téhle příjemné iluze lidského života, kterou sis

tu vybudovala. Nebo můžu zavolat Lilith a nahlásit jí, jak se chováš. Jsem si jistý, že by ti moc ráda dala za vyučenou.

Při zmínce o královně sukub se mi zastavilo srdce. Setkala

jsem se s ní pouze jednou, když jsem se stala sukubou. To setkání bylo podobné, jako když jsem viděla Cartera v celé jeho andělské slávě. Ten zážitek bych si rozhodně v dohledné době zopakovat nechtěla.

Rozumíš?

„A-ano.“

Určitě?

Tlak ještě vzrostl a já se nezmohla na víc než na chabé přikývnutí. Psychická klec v tu chvíli povolila a já málem přepadla

dopředu. Zhluboka jsem dýchala. Pořád jsem cítila, kde se mě dotkla jeho síla. Bylo to jako doteková verze toho, co vám zůstane před

očima, když na vás blýskne blesk fotoaparátu.

„Jsem rád, že to chápeš. A jistě taky pochopíš, že ti tak docela nevěřím. Na naší straně to patří k přirozenosti.“

„Teď… teď mě teda někam odklidíš?“

Tiše se zachechtal. Hrozivě. „Ne. Aspoň ne hned. Upřímně si myslím, že potřebuješ jen menší dohled, aby ses nezapletla do problémů. Taky nejsem tak docela přesvědčen, že jste se s tím nefilem potkali pouze jednou.“

Na rty se mi drala poznámka, ale spolkla jsem ji. Kůže mě pořád ještě pálila.

„Mohl bych pověřit některého z tvých kamarádů, aby na tebe dohlížel, ale nepochybuju, že by sis kohokoli z nich snadno dokázala

omotat kolem prstu. Ne, ty potřebuješ, aby tě hlídal někdo, kdo

neustoupí a nenaletí na tvoje triky.“

„Triky? Kdo teda?“ Asi minutu jsem myslela, že míní sám sebe,

ale pak jsem si všimla Carterova samolibého úsměvu. No nazdar.

„To nemůže myslet vážně.“

„Takhle budeš hezky srovnaná, Georgie. A co víc – zůstaneš naživu.“

„V tuto chvíli jsi naším nejlepším vodítkem,“ objasnil Carter.

„Ten nefil se o tebe dost zajímá, i když se jeho zájem trochu změnil.

Už ti nepíše jen dopisy, ale rovnou na tebe zaútočil.“

„Kdyby se pokusil dokončit, co začal, Carter bude připraven. Taky může zastínit tvůj byt před zvědavýma očima.“

„Ale když půjdeme ven, nefil ho může vycítit,“ pokusila jsem se namítnout.

„O nic víc, než dokážeš ty teď,“ připomněl mi Carter. „A já budu neviditelný. Jako duch po tvém boku. Nebo anděl na tvém rameni,

jestli chceš. Ani nebudeš vědět, že jsem poblíž.“

„Jerome, prosím, tohle nemůžeš udělat.“

„Můžu a udělám. Nebo bys radši chtěla, abych si popovídal

s Lilith?“

K čertu s ním. Lilith jsem se bála mnohem víc než toho, že by mě někam odklidil, a on to dobře věděl.

„Fajn. Pokud je tedy debata u konce, odejdu a nechám vás dva, abyste se domluvili, jak to bude probíhat.“ Jerome se díval z jednoho

na druhého a nakonec se pohledem svých tmavých očí zastavil na

mně. „Mimochodem, měla by ses na sebe podívat do zrcadla.“ Zamračila jsem se a pomyslela na to, že mi Cody prohlédl moje

zranění. „Díky, žes mi to připomněl.“

„připomínám ti jen to, že jsi sukuba. Tyhle šrámy ukazují, že

věříš tomu, že jsi člověk. Nejsi. Musíš ta zranění cítit, ale nemusíš si

je na sobě nechat.“

S tím démon zmizel jako mrknutím oka a zůstal po něm jen slabý pach síry. Předpokládala jsem, že to udělal jen proto, aby se předvedl.

„Takže budu spát na pohovce?“ zeptal se mě Carter zvesela.

„Táhni do pekla.“ Odešla jsem z pokoje, abych si šla zkontrolovat svá zranění.

„Takhle se chováš ke svým spolubydlícím?“

„Nežádala jsem tě, abys…“

Zastavila jsem se v půli cesty chodbou. Posledních pár týdnů

jsem Cartera podezírala z vraždy a dalších věcí. Polovinu posledního století jsem ho nenáviděla. Teď mi ale zachránil život, a já jsem mu

ani nepoděkovala.

Otočila jsem se k němu a hrozila se toho, co mu chci říct.

„Omlouvám se.“

Zatvářil se podobně jako Jerome, když jsem ho před chvílí žádala o svolení. „Vážně? Za tohle?“

„Za to, že jsem ti nepoděkovala dřív. Žes mě tam zachránil. Nejsem nadšená z toho, že tady se mnou budeš bydlet, ale jsem ti

vděčná za to, cos tam udělal. A taky se omlouvám, že jsem se k tobě nechovala… zrovna hezky.“

Anděl se zatvářil nečitelně. „Jsem rád, že jsem mohl pomoct.“ Nevěděla jsem, co dalšího říct, a tak jsem se otočila a

pokračovala v chůzi.

„Co budeš teď dělat?“ zeptal se.

Znovu jsem se zastavila. „Podívám se, jaké jsem utrpěla škody,

a pak si půjdu lehnout. Jsem unavená. A zraněná.“

„Takže žádné společenské hry a popcorn? Žádné jednohubky?“

„Neber si to osobně, ale pár jednohubek bys potřeboval ty. Vypadáš jako bezdomovec. Proč…“ Polkla jsem a radši to dořekla

jinak. „Když jsem tě tam viděla, na té ulici, byl jsi… byl jsi tak krásný.

Byl jsi to nejkrásnější, co jsem kdy viděla.“ Hlas mi přešel do šepotu.

Carter se zatvářil vážně. „Jerome vypadá stejně. Ve své pravé podobně. Je stejně krásný. Andělé i démoni jsou ve své podstatě stejní. Podobu Johna Cusacka si zvolil záměrně.“

„Proč? Proč to dělá? A proč ty ses rozhodl vypadat jako feťák nebo pobuda?“

Anděl ohrnul rty. „Proč ty vypadáš tak, že na tebe každý zírá, když prohlašuješ, že se chceš vyhýbat pozornosti mužů?“

Znovu jsem polkla a začala se ztrácet v hlubinách jeho očí. Ale bylo to jiné než u Romana nebo Setha. Bylo to spíš, jako by viděl až

do mě, jako by prohlédl můj povrch a díval se mi až do duše, nebo spíš do toho, co z ní zbylo.

S velikým úsilím jsem od něj odtrhla zrak, otočila se a zamířila

do ložnice.

„Ničí trest netrvá věčně,“ pověděl mi něžně.

„Jo? Já jsem slyšela něco jiného. Dobrou noc.“

Vešla jsem do ložnice a zavřela za sebou dveře. Ještě než cvakly, uslyšela jsem, jak na mě Carter křičí: „Tak kdo ráno udělá snídani?“

18

KOLEM DESÁTÉ HODINY ráno mě ze sna o mátové

čokoládové zmrzlině vzbudil telefon. Překulila jsem se, zvedla ho a přitom pohybu jsem si uvědomila, že mě celé tělo bolí o poznání

méně než večer. Uzdravovací schopnosti nesmrtelných v akci.

„Haló?“

„Ahoj, tady Seth.“

Seth! Okamžitě jsem si vzpomněla na událost včerejšího dne. Narozeninová oslava. Zmrzlina. Parfém. Znovu jsem uvažovala,

s kým se měl včera sejít, když mě odvezl ke knihkupectví.

„Ahoj,“ pozdravila jsem a sedla si. „Jak se máš?“

„Ujde to. Jsem, ehm, v Emerald City, a nikde jsem tě tam

neviděl… Říkali, že máš dneska volno.“

„Jo, budu tam zítra.“

„Dobře. Tak… nechceš třeba dneska něco podniknout? Zajít na oběd? Nebo třeba do kina? Teda pokud už nemáš jiné plány…“

„Ne… ani ne…“ Skousla jsem si ret, abych hned nevyhrkla, že

ano.

Seth mě pořád podivným a nevysvětlitelným způsobem

přitahoval a bylo mi s ním dobře. Ráda bych se s ním scházela častěji, jenže hranici přátelství a chození už jsem překročila

s Romanem, což se mi škaredě vymstilo. Bylo by mnohem lepší si se

Sethem nic nezačínat, i kdybych chtěla. Navíc jsem nezapomínala

na to, že mám teď andělského bodyguarda, kterého jsem s sebou rozhodně tahat nechtěla. Bude nejlepší udržet Cartera co nejdéle uvnitř.

„Ale je mi špatně.“

„Opravdu? To mě mrzí.“

„Jo, víš… je to jen taková únava.“ To nebyla tak docela lež.

„Dneska se opravdu necítím na to, někam chodit.“

„Aha. Dobře. Nepotřebuješ něco? Nechceš třeba, abych ti přinesl něco k jídlu?“

„Ne… ne,“ rychle jsem ho ujišťovala a snažila se zaplašit představy, jak mě Seth krmí kuřecím vývarem a já mám na sobě roztomilé pyžamo. Kriste! Tohle bude těžší, než jsem myslela.

„Nechci, aby ses o mě staral. Ale díky.“

„Mně to nevadí. Totiž není to žádný problém.“

„Zítra budu v práci, pokud se mi to nezhorší…, tak se tam

uvidíme. Třeba bychom si mohli dát kafe. Teda spíš já si dám kafe a

ty si můžeš… nedat kafe.“

„Dobře. To se mi líbí. Myslím nedat si kafe. Nevadilo byv ti…

kdybych ti pak ještě zavolal?“

„Jistěže ne.“ Telefon je bezpečný.

„Dobře. Tak kdybys něco do té doby potřebovala…“

„Mám tvoje číslo.“

Rozloučili jsme se a zavěsili. Vylezla jsem z postele, abych zjistila, co Carter mezitím vyvedl. Anděla jsem objevila v kuchyni. Seděl tam na stoličce, jednou rukou krmil Aubrey párkem a druhou

jedl sendvič. Na lince vedle něj byl ohromný balíček od McDonalda.

„Udělal jsem snídani,“ oznámil mi s pohledem upřeným na

Aubrey.

„Tohle jí nedávej,“ napomenula jsem ho. „Není to pro ni dobré.“

„Kočky v přírodě nežerou sušené granule.“

Poškrábala jsem jí na hlavě, ale ona byla víc zaujatá olizováním svých mastných tlapek. Otevřela jsem sáček a objevila v něm

nejrůznější sendviče a sušenky.

„Nevěděl jsem, co budeš chtít,“ objasnil Carter a vytáhl vejce se slaninou a sýrové sušenky.

Zakousla jsem se do toho a jídlo si náležitě vychutnávala. Váhu

ani cholesterol si naštěstí hlídat nemusím. „Počkej, tys opravdu zašel

do McDonalda?“

„Jo.“

Polkla jsem sousto. „Tys teď odešel? Před chvilkou?“

„Jo.“

„Co jsi to za bodyguarda? Co kdyby se vrátili nefil a zvonu na mě zaútočil?“

Podíval se na mě a pokrčil rameny. „Zdála ses mi v pohodě.“

„V tomhle vážně nejsi moc dobrý.“

„Kdo ti volal?“

„Seth.“

„Ten spisovatel?“

„Jo. Chtěl si dneska někam vyrazit. Řekla jsem mu, že je mi špatně.“

„Chudák. Lámeš mu srdce.“

„Lepší než mu lámat něco jiného.“ Dojedla jsem sendvič a natáhla se pro další. Aubrey mě pozorovala s nadějí.

„Tak co budeme dneska dělat?“

„Nic. Ven nepůjdu, pokud ses ptal na tohle.“

„Takhle na sebe ale pozornost nefila nepřilákáš.“ Rozhlédl se

po mém bytě, a když jsem nic neříkala, ušklíbl se. „Tak to teda bude dlouhý den. Doufám, že máš aspoň kabelovku.“

Zbytek dopoledne jsme se klidili jeden druhému z cesty. Dovolila jsem mu, aby použil můj notebook, a on se zasekl na nakupování na eBayi. Neměla jsem ponětí, co tam shání. Já jsem nakonec přece jen zůstala celý den v pyžamu, přes které jsem si oblékla jen župan a usoudila, že to je dostatečně vhodný oděv. Jednou jsem se pokusila zavolat Romanovi, neboť jsem si

uvědomovala, že to s ním nakonec stejně budu muset vyřešit, ale jen jsem mu nechala vzkaz v hlasové schránce. S povzdechem jsem zavěsila a uvelebila se na pohovce s knihou, kterou mi Seth

doporučil v jednom ze svých mailů.

Zrovna když jsem si začínala myslet, že už mám po vydatné snídani zase hlad a dala bych si oběd, Carter náhle vzhlédl od notebooku a zatvářil se jako větřící pes.

„Musím jít,“ řekl náhle a zvedl se.

„Co? Co tím myslíš?“

„Cítím nefila.“

Rychle jsem se narovnala. „Cože? Kde?“

„Tady ne.“

Načež okamžitě zmizel.

Seděla jsem tam a nervózně se rozhlížela. Zatímco předtím mě jeho přítomnost dusila, teď jsem to, že tu není, vnímala jako díru ve

svém okolí. Cítila jsem se odhalená. Zranitelná. Když se za pár minut nevrátil, pokusila jsem se znovu soustředit na knihu, ale moc mi to

nešlo. Poté, co jsem jednu vět přečetla pětkrát, čtení jsem vzdala.

Pořád jsem chtěla oběd, a tak jsem objednala pizzu, dost na to, aby zbylo i na Cartera. Tohle počínání ode mě nebylo moc moudré, protože to znamenalo, že budu muset otevřít dveře. Když zazvonil zvonek, tak napůl jsem očekávala, že za dveřmi bude stát celá

armáda nefilů. Namísto toho tam ale stál znuděný rozvažeč pizzy, který po mně chtěl patnáct dolarů.

Pustila jsem se do pizzy a snažila se při tom sledovat televizi,

ale nebavilo mě to. Sedla jsem si tedy k notebooku a podívala se na maily. Objevila jsem jeden vtipný od Setha, který byl mnohem

výřečnější než jeho pisatel osobně. To mě ale rozptýlilo jen na chvíli.

Už jsem chtěla sáhnout po té malířské sadě, když vtom se v mém obýváku zjevil Carter.

„Co to sakra bylo? Kdes byl?“

Anděl se na mě díval s klidným výrazem a sarkastickým

úsměvem ve tváři. „Klídek. Tys nikdy neslyšela o respektování hranic

ve vztazích? Píše se o tom v té knize, kterou jsi okamžitě zahodila.“

„Nech toho. Nemůžeš říct jenom ‚Cítím nefila‘ a jen tak si zmizet.“

„Můžu. Musel jsem.“ Na lince objevil už studenou pizzu a hned

si vzal jeden dílek. Kousek snědla pokračoval: „Tenhle nefil má opravdu zvrácený smysl pro humor. Každou chvíli si rád sundává svou masku…, asi aby nás oslnil. Tentokrát to přicházelo ze západního Seattlu.“

„To ho dokážeš vycítit na takovou dálku?“

„Jerome a já ano. Zatím jsme ho sice nechytili, ale stejně to musíme zkontrolovat. Pohrává si s námi.“

Zdálo se mi jasné, jak by to mohlo dopadnout. „Takže mě tu necháš? Co když je to léčka? Co když tě odláká tam a pak skočí sem

za mnou?“

„Nemůže jen tak někam ‚skočit‘. Nefilové se nepohybují jako

výše postavení nesmrtelní. Naštěstí pro ně platí stejná omezení jako

pro tebe. Tenhle by musel nasednout do auta a zajet za tebou, stejně jako kdokoli jiný. To není zrovna rychlý způsob přepravy. Chrání tě kilometry dopravního provozu a zácpy.“

„Zvláštní.“

„Jak jsme řekli, jsou nepředvídatelní. Rádi porušují pravidla, jen aby viděli, co budeme dělat.“

„Zvláštní,“ zopakovala jsem. „Věděl vůbec, že jsi tam? Že jsi všeho nechal a šel za ním?“

„Kdyby byl dostatečně blízko, asi by byl schopen vycítit

teleportaci, ale nic víc už ne. Dokud jsme maskovaní, zůstává skrytá

i naše identita, síla a vůbec všechno. Takže pokud někde číhá, dokáže poznat akorát to, že se na něj přišli podívat dva výše postavení nesmrtelní, ale nic víc.“

„A on jenom sleduje a vyčkává,“ poznamenala jsem. „to je trochu ujeté. Bože, tyhle věci jsou prostě na obtíž.“

„O tom mi povídej. Ti neodejdou v pokoji do říše věčné noci.“

Zamrkala jsem nad jeho náhlou poetičností. „Počkej…, tohle se má stát? ty ho zabiješ… nebo prostě nějak zlikviduješ?“

Carter ke mně zvědavě naklonil hlavu. „A co myslíš, že se stane? Že dostane deset let a bude propuštěn na podmínku?“

„Já… já nevím. Jen jsem si myslela… teda jo. Nevím. Provedeš

ty to? Tu likvidaci? Myslela jsem, že mýtíte zlo úplně normálně každý den.“

„Mýtíme, jak jsi to hezky pojmenovala, jen když musíme. Ale

spíš to dělají démoni než my. Nanette se nabídla, že se o tohohle nefila postará,“ řekl vzpomněla jsem si na tu portlandskou arcidémonku. „Ale nabídl jsem se Jeromovi, že pomůžu.“

„Copak to Jerome nechce udělat sám?“

„Ty odmítneš posilu, když se ti nabídne?“ dotázal se mě. Na otázku mi odpověděl otázkou, což opravdu nebyla žádná odpověď. Jak jsem o tom uvažovala, tiše se rozesmál. „Samozřejmě ale zapomínám, že Georgina se žene do situací, kterých se bojí i

andělé.“

„Jo, jo, vím, jak to chodí.“ Vstala jsem a protáhla se. „Tak když

už ten rozruch skončil, půjdu se naložit do vany.“

„Páni. Sukuby mají opravdu drsný životní styl. Kéž bych tak měl tvou práci.“

„Hele, naše strana pořád nabírá nové členy. Ale abys mohl být inkubus, musel bys být o něco hezčí. A trochu příjemnější.“

„to není pravda. Smrtelné ženy letí na pitomce. Vidím to neustále.“

„Zásah.“

Nechala jsem ho tam a šla se vykoupat. Pak jsem konečně vyměnila pyžamo za džíny a tričko. Vrátila jsem se do obýváku, pustila televizi a zjistila, že právě začíná Africká královna. Carter zavřel notebook a šel se dívat se mnou. Katharine Hapburnovou

jsem vždycky měla ráda, ale přesto mi tenhle den připadal tak nějak

o ničem. Nijak jsem si nepomohla, že jsem rozhodla dnes vůbec nevyjít z domu, protože mi bylo jasné, že až zítra půjdu do práce,

budu muset Cartera táhnout s sebou. Můj dnešní únik před světem

jen oddaloval nevyhnutelné. Uvažovala jsem, jestli bychom tuhle naši ponorku nemohli ukončit tím, že bychom po filmu zašli někam na

večeři. Ale něž jsem mu to stačila navrhnout, vyskočil, protože opět

zaznamenal nefila.

„Dvakrát za jeden den?“

„To se stává.“

„Kde je teď?“

„V Lynnwoodu.“

„Pohybuje se v okolí.“

Ale už jsem mluvila sama pro sebe, Carter byl tentam.

S povzdechem jsem se vrátila k filmu a po andělově vysvětlení jsem

se cítila o něco lépe. Nefil je v Lynnwoodu a snaží se Carterovi a Jeromovi znepříjemnit život. Blíží se dopravní špička a Lynwood je daleko. Na anděla nefil nemá. Jak řekl Carter, tady jsem prozatím

v bezpečí. Není třeba panikařit.

Jenže když jsem po pár minutách zaslechla zvonění telefonu, málem jsem vyletěla z kůže samým leknutím. Nervózně jsem zvedla sluchátko a v živých barvách už jsem viděla, jak z něj vyskočí nefil.

„Haló?“

„Ahoj. To jsem zase já.“

„Sethe, ahoj.“

„Doufám, že tě neruším. Jen jsem se chtěl zeptat, jak ti je…“

„Už líp,“ pověděla jsem mu po pravdě. „ten tvůj mail se mi líbil.“

„Vážně? Super.“

Zavládlo obvyklé ticho. „Takže… napsal jsi toho dneska hodně?“

„Docela jo. Asi deset stran. Nikdy to nezní jako dost, ale…“ Ozvalo se zaklepání na dveře a mě přejel po zádech mráz.

„Můžeš… můžeš chvilku počkat?“

„Jasně.“

Váhavě jsem se vydala ke dveřím. Plížila jsem se jako kočka,

jako bych tím něco zmohla proti silnému, šílenému nadpřirozenému stvoření. Opatrně jsem se podívala do kukátka.

Roman.

Vydechla jsem úlevou, otevřela dveře a odolala touze okamžitě

se mu vrhnout kolem krku. „Ahoj.“

„To mluvíš se mnou?“ dotázal se v telefonu Seth.

„Ahoj,“ pozdravil mě Roman. Vypadal stejně nejistě jako já.

„Můžu… jít dál?“

„Ne. Teda myslím, že jo, pojď dál. A jo, teď mluvím s tebou.“ Ustoupila jsem stranou, aby Roman mohl vejít. „Hele, Sethe, můžu ti zavolat později? Nebo… uvidíme se zítra, jo?“

„Aha, jasně. Je všechno v pořádku?“

„Všechno v pořádku. Díky za zavolání.“

Zavěsili jsme a já zaměřila svou pozornost na Romana.

„Slavný spisovatel Seth Mortensen?“

„Dneska mi bylo špatně,“ vysvětlila jsem za použití stejné výmluvy, jakou jsem řekla Sethovi. „Chtěl se jen zeptat, jak mi je.“

„To je od něj hrozně pozorné.“ Roman si vrazil ruce do kapes a začal přecházet sem a tam.

„Jsme jenom kamarádi.“

„Samozřejmě. Protože ty s nikým nechodíš, viď?“

„Romane…“ Radši jsem rychle zmlkla, než bych plácla něco

nevhodného, a namísto toho jsem přešla na bezpečnější území.

„Můžu ti něco nabídnout? Limonádu? Kafe?“

„Nemůžu se zdržet. Jen jsem šel kolem. Poslechl jsem si ten tvůj vzkaz a myslel jsem… Nevím, co jsem si myslel. Byla to hloupost.“

Obrátil se zase o dochodu, ale rychle jsem ho popadla za paž.

„Počkej. Ne. Prosím.“

Otočil se ke mně a shlédl na mě ze své výše. Jeho obvyklé

dobré rozpoložení bylo teď pryč a tvářil se vážně. Bojovala jsem se

svou přirozenou reakcí na jeho blízkost. Překvapilo mě, když se jeho

výraz obměkčil. Ohromeně poznamenal: „Ty se dneska opravdu necítíš dobře.“

„Proč myslíš?“ Za použití změny podoby jsem si nechala zmizet zranění, jak mi navrhl Jerome, a ačkoli mě to pořád bolelo, nic už

nebylo vidět.

Opatrně natáhl ruku a pohladil mě po tváři. „Nevím… Jsi prostě… hrozně bledá.“

Už jsem mu chtěla začít vysvětlovat, že to proto, že nejsem namalovaná, ale včas jsem si uvědomila, že mi vlastně má být špatně. „Asi jsem nachlazená.“

Nechla ruku klesnout. „Můžu pro tebe něco udělat? Nerad tě vidím… takhle.“

Bože, to opravdu vypadám tak příšerně? „Nic mi není. Jenom si potřebuju odpočinout. Hele, tu noc…“

„Omlouvám se,“ přerušil mě. „Neměl jsem na tebe tak tlačit.“

S údivem jsem na něj zírala. „ty za nic nemůžeš. Byla to moje

chyba. Chovala jsem se jako blázen. To já jsem to nezvládla.“

„Ne, byla to moje vina. Vím, jaký máš názor na vážný vztah, a přesto jsem tě políbil.“

„Já jsem tě líbala taky. To nebyl problém. Problém byl, že jsem

se vyděsila. Byla jsem opilá a zachovala jsem se hloupě. Promiň.“

„Žádný problém. Opravdu. Jsem jenom rád, že jsi v pořádku.“ Pohledný obličej se mu rozzářil slabým úsměvem a já si vybavila, jak Seth řekl, že mně je snadné odpustit. „tak když si oba myslíme, že je

to naše vina, možná bychom si to mohli vynahradit. Někdy v týdnu můžeme někam zajít a…“

„Ne.“ Ta chladná jistota v mém hlase nás překvapila oba.

„Georgino…“

„Ne. Romane, my už spolu nikam nepůjdeme… a ani si nemyslím, že můžeme zůstat jen přátelé.“ Polkla jsem. „Bylo by lepší, kdyby se naše cesty prostě rozešly.“

„Georgino,“ vykřikl a vytřeštil oči. „to nemůžeš myslet vážně. Ty

a já…“

„Já vím, já vím. Ale tohle nemůžeme. Ne teď.“

„Ty se se mnou rozcházíš?“

„Vždyť jsme spolu doopravdy ani nechodili…“

„co se ti stalo?“ chtěl vědět. „Co se ti v životě stalo, že se tak

strašně bojíš s někým se sblížit? Proč takhle utíkáš? Kdo ti ublížil?“

„Podívej, je to složité. A stejně na tom nezáleží. Minulost už je pryč, pamatuješ? Teď s tebou prostě nemůžu chodit, chápeš?“

„Je tu někdo jiný? Doug? Nebo Seth?“

„Ne! Nikdo jiný tu není. Jen s tebou prostě nemůžu být.“

Tak jsme pokračovali pořád dál a různými slovy opakovali stále totéž dokola. Emoce byly silnější a silnější. Připadalo mi, že to trvá věčnost, ale ve skutečnosti uplynulo jen několik minut. dál na mě naléhal, a já dál odmítala. Nenaštval se ani netlačil příliš, ale bylo na něm znát, že ho to zasáhlo. S jistotou jsem věděla, že jakmile

odejde, rozbrečím se.

Nakonec se podíval na hodinky, prohrábl si tmavé vlasy a jeho tyrkysové oči se zaleskly lítostí. „Musím už jít. Chtěl bych s tebou

mluvit víc…“

„Ne. Myslím, že bychom neměli. Tak to bude lepší. Bylo mi

s tebou opravdu moc dobře…“

Drsně se zasmál a vykročil ke dveřím. „To neříkej. Nesnaž se tu trpkou pilulku přislazovat.“

„Romane…“ Připadala jsem si hrozně. Sálal z něj hněv a lítost.

„Prosím tě, pochop…“

„Na shledanou, Georgino. Nebo možná ne.“

Sotva za sebou zabouchl dveře, začaly mi po tvářích stékat

slzy. Došla jsem do ložnice, natáhla se na postel a připravila se na pořádný pláč, který ovšem nepřišel. Žádné další slzy už mi z očí nevyhrkly, přestože jsem byla na jednu stranu zoufalá a na druhou stranu se mi ulevilo. Nejradši bych Romanovi hned zavolala, aby se vrátil. Jenže jsem si uvědomovala, že by to nešlo. A taky jsem si uvědomovala, že bych od sebe měla co nejdřív odstřihnout i Setha,

než se situace s ním taky zhorší.

Bože, proč to vypadá, že vždycky ubližuju lidem, na kterých mi záleží? Co to v sobě mám, že mě to nutí opakovat tutéž chybu pořád dokola? Před očima jsem pořád měla Romanův ztrápený obličej. Jedinou útěchu jsem nacházela v tom, že ho to nemohlo

traumatizovat tolik jako Kyriaka. To ani trochu.

Když se tenkrát provalila moje nevěra s Aristonem, obě naše rodiny nás odsoudily. Hrozil rozvod i to, že přijdu o věno. Myslela jsem, že dokážu snášet všeobecné opovržení i nenávistné pohledy.

Ale nedokázala jsem snést pohled na Kyriaka, který byl jako bez

života. Skoro jsem si přála, aby se na mě zlobil nebo mě zbil, ale nic takového v něm nebylo. Nebylo v něm vůbec nic. Zničila jsem ho.

Po několika dnech odloučení jsem ho našla, jak sedí na skále a zírá na vodu. Několikrát jsem se pokusila s ním navázat rozhovor,

ale nikdy mi neodpověděl. Jenom dál zíral na modrou masu vody,

v obličeji neměl vůbec žádný výraz a připadal mi jako mrtvý.

Stála jsem vedle něj a emoce se ve mně svíjely. Líbilo se mi, že jsem byla pro Aristona zakázaným objektem touhy, ale chtěla jsem,

aby mě miloval i Kyriakos. Jenže oba jsme zjevně mít nemohla.

Natáhla jsem ruku, abych mu setřela slzy z tváří, ale on mi ji odstrčil. To za celý náš společný život bylo nejblíž k tomu, aby mě uhodil.

„Ne,“ zavrčel a vyskočil. „Už se mě nikdy nedotýkej. Je mi

z tebe zle.“

Rozplakala jsem se, i když jeho hněv znamenal, že stále ještě žije. „Prosím… Byla to chyba. Nevím, co se stalo.“

Drsně se zasmál a byl to hrozivě neradostný zvuk. „Ty nevíš?

Ale když jsem vás přistihl, vypadala jsi, že víš přesně, co se stalo. A

on taky.“

„Byla to chyba.“

Otočil se ke mně zády a popošel k okraji útesu. Pohled upíral

na moře. Rozpažil ruce, zaklonil hlavu a nechal kolem sebe vát vítr. Doléhal sem křik racků.

„Co-co to děláš?“

„Létám,“ pověděl mi. „Když přeletím… přes okraj, budu zase šťastný. Anebo ještě lépe – nebudu cítit už vůbec nic. Už na tebe nebudu myslet. Nebudu myslet na tvou tvář, na tvoje oči, na to, jak

se usmíváš, na to, jak voníš. Už tě nebudu milovat. Už mě nebude

nic trápit.“

Přiblížila jsem se k němu a tak napůl se obávala, že moje přítomnost ho přiměje skočit. „Nech toho. Děsíš mě. Nic z toho nemyslíš vážně.“

„Opravdu?“

Podíval se na mě a v jeho pohledu už nebyl žádný hněv ani ironie. Jenom lítost. Bolest. Zoufalství. Deprese černější než bezměsíčná noc. Bylo to strašlivé a děsivé. Chtěl jsem, aby na mě znovu křičel. Dokonce bych ho i nechala, aby mě zbil, i kdyby jen proto, abych v něm spatřila nějaký žár. Ale nic z toho tam nebylo.

Jen temnota.

Obdařil mě smutným bezútěšným úsměvem. Jako by už byl mrtvý.

„Nikdy ti neodpustím.“

„Prosím…“

„Bylas můj život, Letho…, ale už ne. Už ne. Teď už žádný život nemám.“

Odešel. Ačkoli jsem měla zlomené srdce, vydechla jsem

úlevou, když jsem ho viděla, jak odstoupil od okraje útesu. Nejraději

bych se za ním rozběhla, ale namísto toho jsem mu radši nechala prostor. Sedla jsem si na jeho místo, kolena skrčila pod bradu a opřela se o ně. Tak napůl jsem toužila být mrtvá.

„Vrátí se,“ ozval se najednou hlas za mnou. „Táhne ho to příliš silně. A příště možná skočí.“

Udiveně jsem se napřímila. Neslyšela jsem nikoho přicházet. Muže, který tam stál, jsem neznala, což mi připadalo zvláštní,

protože v městečku jsem znala každého. Byl štíhlý a dobře stavěný,

měl na sobě mnohem elegantnější oděv, než jsem tu obvykle vídala.

„Kdo jsi?“

„Říkají mi Nefon,“ prohlásil a nepatrně se uklonil. „A ty jsi Letha, dcera Marhanesova, bývalá žena Kyriaka.“

„Pořád jsem jeho žena.“

„Ale dlouho už nebudeš.“

Odvrátila jsem od něj tvář. „Co chceš?“

„Chci ti pomoct, Letho. Chci ti pomoct s těmi zmatky, do kterých ses dostala.“

„Nikdo mi nemůže pomoct. Leda bys dokázal vrátit zpátky čas.“

„Ne. Čas nemůže vrátit nikdy. Ale dokážu lidi přimět, aby zapomněli.“

Pomalu jsem se otočila zase k němu a prohlížela si jeho jiskrné

oči a upravený zevnějšek. „Přestaň žertovat. Teď na to nemám náladu.“

„Ujišťuju tě, že to myslím vážně.“

Jak jsem tak na něj zírala, najednou jsem nějakým způsobem věděla, že mi říká pravdu, i když se zdálo nemožné tomu uvěřit. Později jsem se dověděla, že Nifon je skřet, ale v té době jsem

vycítila pouze to, že je na něm něco podivného. Vyzařovala z něj moc, která slibovala, že skutečně dokáže dělat to, co tvrdí.

„Jak?“

Oči se mu zaleskly podobně jako Hughovi, když stojí před nějakou významnou dohodou. „Vymazat vzpomínky na to, cos provedla, bude náročné. A bude to něco stát.“

„Dokážeš udělat, abych zapomněla i já?“

„Ne. Ale všichni ostatní zapomenou. Tvoje rodina, přátelé, celé město. On.“

„Nevím… Nevím, jestli bych se pak k nim mohla vrátit. I kdyby

si to nepamatovali oni, já bych si to pamatovala. Nemohla bych se podívat Kyriakovi do očí. Jedině…“ Zaváhala jsem a uvažovala, jestli

by nebylo lepší už se s nikým z nich nikdy nevidět. „Můžeš udělat, aby na mě zapomněli úplně? Jako kdybych se nikdy nenarodila?“ Nifon ostře a vzrušeně vdechl. „Ano, ale ano. Ale taková

laskavost… taková laskavost bude za vyšší cenu…“

Potom mi vysvětlil, co bych mu měla dát na oplátku za to, že

mě vymaže z myslí všech, které znám. Šlo o moji duši. Budu ji mít, dokud budu kráčet po světě, ale bude mi takříkajíc jen propůjčena.

To je standardní cena za jakoukoli smlouvu s peklem. Jenže peklo ode mě žádalo víc – moje věčné služby v kažení duší. Zbytek svých

dnů strávím sváděním mužů a plněním jejich tajných snů ve svůj vlastní prospěch těch, kterým sloužím. Vzhledem k tomu, co mě do téhle situace přivedlo, mi takový osud připadal jako těžká ironie.

Na pomoc získám schopnost změnit podobu, jakkoliv budu

chtít, a stejně tak schopnost zvýšit svůj šarm. A samozřejmě dostanu věčný život. Nesmrtelnost a nezranitelnost. Pro někoho by už tohle

byla zásadní výhoda.

„Budeš dobrá. Jedna z nejlepších. Dokážu to v tobě vycítit.“ Skřeti mají schopnost nahlížet lidem do duše a odhalovat jejich povahu. „Většina lidí se domnívá, že touha se skrývá pouze v těle,

ale tady je taky.“ Dotkl se mého čela. „A nikdy nezemřeš. Navždy zůstaneš mladá a krásná, dokud nenastane konec světa.“

„A potom?“

Usmál se. „to je hodně dlouhá doba, Letho. A teď je v sázce život tvého muže.“

To přesvědčilo. Vědomí, že můžu zachránit Kyriaka a dát mu nový život, život beze mě, v němž budu mít šanci být zase šťastný. Život, v němž vyklouznu z nemilosti a možná budu dokonce právem

potrestána. Moje duše – které jsem beztak moc nerozuměla – se mi

zdála jako nízká cena. Souhlasila jsem s tou dohodou. Nejprve jsme

si na to plácli a pak jsem udělala značku na papír, který jsem stejně neuměla přečíst. Nifon odešel aj á se vrátila do městečka. Bylo to až děsivě jednoduché.

Když jsem se vrátila, vše bylo přesně tak, jak mi slíbil. Přání už bylo splněno. Nikdo mě naznal. Procházela jsem kolem lidí, které

jsem znala celý život, a oni na mě koukali jako na cizí. Moje vlastní sestry mě minuly, aniž by mě poznaly. Chtěla jsem vyhledat Kyriaka

a přesvědčit se, že i v jeho případě to bude totéž, jenže jsem k tomu

nedokázala najít odvahu. Nechtěla jsem, aby mě viděl, už znovu ne,

ani kdyby mě nepoznal. A tak jsem strávila celý den. Jen jsem se

tam procházela a smiřovala se s tím, že pro tyhle lidi už neexistuju.

Bylo to těžší, než jsem předpokládala. A taky smutnější.

Když padla noc, znovu jsem se vrátila na okraj městečka.

Neměla jsem kam jít. Neměla jsem žádnou rodinu ani přátele. Seděla jsem tam ve tmě, dívala se na měsíc a na hvězdy a přemýšlela, co

bych teď měla dělat. Odpověď přišla rychle.

Zvedla se téměř jakoby ze země, nejprve vypadala jen jako stín

a potom se postupně formovala do tvaru ženy. Vzduch kolem ní vibroval mocí a já najednou měla doje, že se udusím. Zachvátila mě hrůza a začala jsem couvat. Samým děsem jsem se nedokázala ani nadechnout. Odnikud se zvedl vítr, rozcuchal mi vlasy a pohrával si

s trávou kolem.

Pak přede mnou zůstala stát a noc byla zase klidná a tichá. Lilith. Královna všech sukub dáma noci. První žena.

Zmocnil se mě strach, jaký jsem nikdy dřív nezažila. A taky

chtíč. Nikdy předtím mě ženy nepřitahovaly, ale Lilith takhle působí

na všechny. Je to zakořeněno v jejím bytí. Nikdo jí nemůže odolat.

Tu noc měla vysokou a štíhlou postavu. Pleť měla bílou, jakou

měla v té době jen šlechta – takovou bělost pleti nemohl mít nikdo

z nás, kdo jsme denně pracovali venku. Vlasy měla černé jako havraní křídla, v lesklých vlnách jí splývaly až ke kotníkům. A její

oči… no, řekněme jen, že má svůj důvod, proč se ve starých mýtech říká, že sukuby mají „plamenné oči“. Její oči byly krásné a smrtící,

jako by slibovaly splnění těch nejtajnějších tužeb, jen kdybyste ji

nechali, aby vám pomohla. Pořád si nedokážu vybavit, jakou vlastně měly barvu, ale nedokázala jsem od nich odtrhnout zrak.

„Letho,“ oslovila mě a přistoupila blíž. Vzduch kolem ní jako by

se třpytil a já jsem se celá chvěla touhou. Nejraději bych utekla, ale namísto toho jsem padla na kolena. Jednak na důkaz úcty a pak taky proto, že jsem prostě nevydržela stát. Došla až ke mně a zvedla mi hlavu, takže jsem se opět musela podívat do těch jejích očí. Do kůže

se mi bolestně zaryly její ostré černé nehty, ale připadalo mi to nádherné. „Teď budeš mou dcerou a po zbytek svých dnů budeš šířit mezi lidmi sváry a vášeň. Budeš trestat i zkoušet, budeš stvořením

ze snů i nočních můr. Smrtelníci pro tebe budou dělat cokoli, třeba

jen pro jediný dotek. Budeš objektem lásky a touhy, dokud se země neobrátí v prach.“

Kňučela jsem strachy z její blízkosti a ona přistoupila ještě blíž. Zvedla mě ze země a já zůstala stát před ní. Přitiskla ke mně své nádherné rty a ten polibek mi rozlil po celém těle orgastickou vlnu rozkoše. A zatímco jsem si vychutnávala tu blaženost a nechávala se

jí pohltit, stalo se mi i něco dalšího.

Moje smrtelnost zmizela.

Měla jsem dojem, že se rozpadám, jako bych byla jen prachem

ve větru. Uvažovala jsem, jestli takováhle je smrt. Jako byste byli něčím. Pryč. Pak jsem se stejně rychle stala zase sama sebou. Ale

teď už jsem cítila, jak ve mně plá moc, a bylo to něco úplně jiného než život smrtelníků. Moje nesmrtelnost zářila jasně jako hvězdy

v noci, byla chladná a čistá. Už mi nehrozilo stáří. Už mi nehrozila

žádná nemoc. Moje tělo už nepohánělo vědomí, že život je krátký a

že bych tu po sobě měla něco zanechat. Že bych měla předat dál

svou krev.

Otevřela jsem oči a ten smyslný útok pominul. Stejně tak zmizela i Lilith. Stála jsem sama ve tmě a třásla se ze své nově

nabyté moci. A spolu s tou mocí jsem pocítila ještě něco. Svědění.

To svědění mi napovídalo, že můžu svou kůži změnit v cokoli budu chtít, a to jen pouhou myšlenkou. Bylo to silné. Jako bych se znovu narodila.

A měla jsem hlad…

„Co se děje?“

Zamrkala jsem, abych rozehnala slzy, a podívala se na Cartera. Stál ve dveřích mé ložnice s vážným výrazem si odhrnul pramen

vlasů z očí.

„Nic,“ zamumlala jsem a zbořila obličej do polštáře. „Žádný nefil?“

„Žádný nefil.“ Následovala trapná pauza. „Hele… Určitě jsi

v pořádku? Protože vůbec nevypadáš dobře.“

„Je mi fajn. Neslyšels mě?“

Ale pořád to nemínil vzdát. „Vím, že si nejsme moc blízcí, ale kdyby sis potřebovala s někým promluvit…“

„Jako bys mě mohl pochopit,“ poznamenala jsem jedovatě a ušklíbla se. „Nikdy jsi neměl srdce. Ani nevíš, jaké to je, tak nepředstírej, že máš city.“

„Georgino.“

„Běž pryč, prosím.“

Zase jsem zabořila hlavu do polštáře a čekala další Carterův protest, ale žádný nepřišel. Když jsem se odvážila vykouknout, anděl

byl už pryč.

19

DRUHÝ DEN RÁNO mi Carter přinesl narcisy. Neměla jsem ponětí, kde je touto roční dobou sehnal. Pravděpodobně se teleportoval na jiný kontinent.

„Co to je?“ chtěla jsem vědět. „Snad mě nakonec nebalíš?“

„To bych přinesl růže.“ Poprvé za celou dobu, co ho znám, se anděl zatvářil zahanbeně. „Nevím. Včera večer jsi mi připadala rozrušená. Myslel jsem… Myslel jsem, že kytky by tě mohly rozveselit.“

„Díky… to je hezké. A včera večer…, jak jsem po tobě vyjela…“ Zavrtěl hlavou. „S tím se netrap. Všichni máme občas slabou

chvilku. Záleží na tom, jak se z ní pak dostaneme.“

Dala jsem narcisy do vázy a po krátkém zamyšlení jsem vázu nechala na kuchyňské lince. Už tam byla vadnoucí kytice od

Romana. Červené karafiáty, které jsem koupila ten večer, kdy zemřel

Duane jsem už dávno vyhodila. Připadalo mi nefér srovnávat

Romanovu kytici s narcisy od Cartera, a tak jsem je nakonec dala na

parapet do ložnice.

Prožívali jsme rutinní dny. S Carterem jsme nikdy nebyli

nejlepší přátelé, ale aspoň jsme spolu vycházeli. Chodili jsme spolu ven, sledovali jsme filmy a občas jsme i společně vařili. Ukázalo se,

že andělovi to v kuchyni jde, zatímco já byla pořád nešikovná.

V práci mě sledoval a byl neviditelný a nenápadný, přesně jak slíbil. Nevěděla jsem, co dělá, když mám směnu. Měla jsem dojem,

že chodí po prodejně a pozoruje lidi. Možná dokonce nahlížel i do knih. Taky jsem věděla, že spoustu času tráví čekáním v mé kanceláři. I když jsem tam nebyla, asi doufal, že by se tam mohl objevit další vzkaz od nefila. Žádný ale nepřišel. Občas ale Carter

nefila někde zaznamenal, a to se pak vždycky na chvíli vytratil, aniž

by mi o tom řekl. Ani mi nijak nenaznačil, kdy se vlastně vrátil, ani ke mně nepromluvil vnitřním hlasem.

Taky jsem vždycky před směnou popíjela kávu se Sethem. První den už na mě čekal s bílý čokoládovým moka a kupodivu si sám taky jedno koupil. „Bruce mi udělal bez kofeinu,“ objasnil.

Jeho gesto bylo příliš milé, než abych mohla odmítnout, a tak

jsem tam s ním ten den poseděla a podívali jsme si a další den zase

a další zase… To mělo daleko k tomu odstřižení, které jsem zamýšlela, ale jinak jsem si stála za svým a odmítala jeho nabídky

scházet se i mimo práci. Zdálo se, že naše sedánky u kávy mu stačí,

a brzy se mezi námi vyvinulo něco zajímavého a dynamického.

Jelikož jsem měla pořád depresi z Romana, pohybovala jsem

se a jednala zpomaleně a moc jsem nemluvila. Byla jsem příliš pohlcena svým osobním neštzěstím. Seth musel něco z toho vycítit,

a než by nechal naši konverzaci u kávy utichnout, ujal se vedení –

což u něj byla pozoruhodná změna. Nejprve mi to z jeho strany připadalo, že se do toho musí hodně nutit, ale jakmile se víc uvolnil, zjistila jsem, že skutečně umí mluvit stejně dobře jako psát. Ten

posun mi byl záhadou, ale naše společné hcvilky jsem si užívala, a pomalu jsem se přestávala tak trápit kvůli Romanovi.

Je vážně milý, poznamenal jednoho rána Carter, když jsem odešla od Setha a pustila se do práce u informačního pultu.

Nechápu, proč trávíš tolik času truchlením po tom druhém chlápkovi, když tady máš takového sympaťáka.

Není to tak jednoduché a nejde o to, jestli je Seth sympaťák

nebo ne, opáčila jsem a tahle mentální komunikace, kterou ovládají všichni výše postavení nesmrtelní, mi připadala podivná. Navíc

stejně nehledám přítele. A romana jsi ani neznal. Jak o něm můžeš

mluvit?

Vím, žes ho neznala kdovíjak dlouho. Jak se to mezi vámi vůbec vyvíjelo?

Dobře. Byl opravdu zábavný. A chytrý. A hezký.

Předpokládám, že k vybudování vztahu stačí i míň. Stejně ale vsázím na Setha.

Běž pryč. Musím pracovat.

Andělé. Co ti tak vědí?

Když jsem čtvrtý den s Carterem šla domů z práce, zeptal se mě. Chceš zajít za Erikem?

Zamračila jsem se a zamyslela se. Dneska jsem měla ranní a večer jsem se měla vrátit do knihkupectví na poslední taneční lekci.

Do té doby mi zbývaly ještě dvě hodiny, a tak jsem předpokládala, že

s andělem budeme provozovat náš nový zvyk – sledování starých filmů.

„Co máš v plánu?“ zeptala jsem se nahlas, sotva jsme se ocitli

v bezpečí mého bytu. „Chci rozvířit vody. Už nějakou dobu se nefil neobjevil. Žádné vzkazy. Žádné útoky. Ale přitom víme, že se tu

pořád pohybuje, protože občas vysílá ty záblesky. Proč? Na co si to

s námi hraje?“

Vytáhla jsem z lednice plechovku Mountain Dew a sedla si na

stoličku. „A tys ještě nevyloučil Erika, že vynáší informace.“

„Ne, nevyloučil. Jak už jsem řekl, nechci, aby to byl Erik, ale pravděpodobně je mezi smrtelníky největším zdrojem informací pro nesmrtelné tady v okolí.“

„A pokud je v kontaktu s tím nefilem,“ poznamenala jsem pochmurně, „pak by mohl vědět, co má v plánu. Co budeš dělat? Chceš ho zmáčknout a dostat z něj informace? Protože u toho být nechci.“

„Takhle já nepracuju. Poznám, když lidi lžou, ale nejsem zrovna dobrý ve… vymačkávání informací z někoho. A jak jsi už řekla,

nejsem zrovna okouzlující. Zato ty v tom exceluješ.“

Nelíbilo se mi, kam tím míří. „Co chceš, abych udělala?“

„Nic neobvyklého, slibuju. Jenom si s ním promluv jako

normálně. Jako bys chtěla navázat na váš předchozí rozhovor. Zmiň

se o nefilovi a uvidíš, co se stane. Tebe má rád.“

„A co budeš dělat ty?“

„Budu tam, jen neviditelný.“

„To sebou ale budeme muset hodit, abychom se stihli vrátit na hodinu tance.“

„Nemusíme. Teleportuju tě.“

„Aha.“ Během let to pro mě udělali výše postavení nesmrtelní jen párkrát. Nebylo to nic příjemného.

„No tak,“ naléhal, když viděl, že pořád váhám. „Nechceš už tu záležitost s nefilem ukončit?“

„Dobře, dobře. Jenom se převleču. Ale stejně nejsem

přesvědčená, že se k něčemu dopracujeme.“

Utrousil pár poznámek v Jeromově stylu, že jsem ohledně způsobů krášlení staromódní, ale nebrala jsem ho na vědomí. Když jsem byla hotová, oba jsme se zneviditelnili a on mi sevřel zápěstí.

Na zlomek vteřiny jsem měla dojem, jako by kole mě foukal vítr, a pak jsme najednou stáli v rohu v Erikově obchodě. Pocítila jsem lehkou vlnu nevolnosti, podobnou té, když jsem to přehnala

s alkoholem. Rychle to ale pominulo.

Nikoho jsem tam neviděla, ani Erika, a tak jsem se zase zviditelnila. „Haló?“

Po chvíli starý majitel obchodu vystrčil hlavu ze zadních dveří.

„Slečno Kincaidová, moje bohyně. Neslyšel jsme vás vejít. Moc rád vás zase vidím.“

„Nápodobně.“ Obdařila jsem ho odzbrojujícím sukubím úsměvem.

„Dneska jste krásně oblečená,“ pověděl mi a díval se na moje šaty. „Nějaká zvláštní událost?“

„Jdu potom tančit. Vlastně se tady nemůžu dlouho zdržet.“

„Ano, samozřejmě. A máte čas aspoň na čaj?“

Na okamžik jsem zaváhala a pak ke mně v mé hlavě promluvil

Carter. Ano.

„Ano.“

Erik odešel dát vařit vodu a já mezitím sklidila věci ze stolku.

Byl to už takový náš zvyk. Když se po chvíli vrátil s čajem, zjistila

jsem, že je to zase jiná bylinková směs, tentokrát nazvaná Jasnost.

Pochválila jsem mu ji a celou dobu se na něj usmívala. Svou

roli okouzlující ženy jsem hrála, jak nejlépe jsem uměla. Dokonce jsem se přiměla k lehčí konverzaci, než jsme konečně přistoupila

k důvodu své návštěvy.

„Chtěla jsem vám poděkovat, že jste mi minule pomohl s tou

zmínkou v bibli,“ vysvětlila jsem. „Pomohlo mi to pochopit něco málo

o padlých andělech, ale přiznávám…, že mě pak pátrání zavedlo podivným směrem.“

„Opravdu“ Povytáhl ježaté šedé obočí a zvedl svůj šálek ke

rtům.

Přikývl jsem. „V té pasáži o padlých andělech… je také zmínka

o těch, kteří se oženili a měli potomky. Nefily.“

Páni, ty teda nemarníš čas, poznamenal suše Carter.

Stařík také pokýval hlavou, jako bych odhalila něco naprosto obyčejného. „Ano, ano. Nefilové jsou fascinujícím tématem. Mezi biblisty ovšem značně kontroverzním.“

„Jak to?“

„Někteří učenci se nechtějí smířit s tím, že by andělé,

nejsvatější ze svatých, provozovali takovéhle primitivní aktivity, ať už jsou padlí nebo ne. Ale mnohem víc překvapující je, že jejich napůl božští potomci by mohli pořád chodit po světě. Nad tím se rozčiluje spousta věřících.“

„Tak je to tedy pravda? Nefilové pořád existují?“

Erik mě obdařil jedním ze svých prohnaných úsměvů. „Zase mi pokládáte otázku, u které se divím, že neznáte odpověď.“

Vidíš? Tohle mi dělá taky. Vyhýbá se otázkám.

Ty a Jerome nám to taky děláte v jednom kuse, odsekla jsem

andělovi.

Erikovi jsem řekla: „No, jak už jsem řekla, moje vědomosti jsou omezené.“ Jenom se zasmál, a tak jsem přitlačila. „Takže? Existují ještě, nebo ne?“

„Mluvíte jako člověk, který pátrá po mimozemšťanech, slečno

Kincaidová. Ironií je, že někteří zastánci konspiračních teorií

prohlašují, že ti údajně spatření mimozemšťané jsou ve skutečnosti nefilové a naopak. Ale abych vás ujistil – ano, skutečně existují.“

„Mimozemšťané, nebo nefilové?“ zažertovala jsem, abych

udržela konverzaci v odlehčeném tónu, přestože jsem dobře věděla,

že míní nefily. Já už jsem věděla, že existují, ale byla jsem ráda, že

mi to tak pohotově potvrdil. Kdyby se snažil utajit spojenectví s nimi,

jistě by se snažil těm otázkám vyhýbat.

„Obojí. Zkuste strávit chvíli v obchodě, kde jsem pracoval předtím.“

Hlasitě jsem se rozesmála a vybavila si štosy knih v Krystal Starz o tom, jak komunikovat s bytostmi z vesmíru. „Na to jsem zapomněla. Víte, že jsem v poslední době měla pár hádek s vaší bývalou šéfkou?“

Erik přimhouřil oči. „Vskutku? Co se stalo?“

„O nic nešlo. Nejspíš jen profesní třenice. Ukradla jsem jí pár vašich kolegyň – Tammi a Janice. Helena z toho nebyla moc šťastná.“

„Ne. To si dovedu představit. Udělala něco?“

„Přišla do mojí práce, ztropila tam hlasitou scénu a pak mi předpověděla pochmurný osud. O nic nešlo.“

„Je to pozoruhodná žena,“ poznamenal.

„To je pochopitelné.“ Uvědomila jsem si, že se náš rozhovor

stočil jinam, a tak napůl jsem očekávala, že mě za to Carter okřikne.

Ale neudělal to. „Takže nevíte o nějakém způsobu, jak spatřit nefila? Jak se dovědět, kde se objeví příště?“

Erik mě obdařil podivným pohledem a hned neodpověděl. Cítila jsem, že se mi trochu zhoupl žaludek. Možná toho o našem nefilovi

ví víc. Doufala jsem, že ne.

„Ani ne,“ odpověděl nakonec. „Rozpoznat nesmrtelné bytosti není tak snadné.“

„Ale dá se to.“

„Ano, samozřejmě, ale některé se dokážou skrývat lépe než jiné. A zejména nefilové mají dobrý důvod zůstávat skrytí, protože jsou neustále pronásledovaní.“

„I když nedělají potíže?“ zeptala jsem se překvapeně. Ani

Carter, ani Jerome se o tom nezmínili.

„I v tom případě.“

„To je dost smutné.“

Vzpomněla jsem si, že v Harringtonově knize bylo napsáno, že nefily odmítlo jak nebe, tak peklo. Možná bych byla na jejich místě

taky naštvaná a dělala bych problémy, aby se obě strany dozvěděly,

že neschvaluju jejich politiku.

Erik mi toho pověděl o nefilech ještě trochu a naše konverzace

dál pokračovala. Překvapilo mě, že uplynula už hodina, a každou chvíli jsem čekala, že mě Carter zarazí. A tak jsem se Erikovi

omluvila, že už musím jít. Jako obvykle jsem si koupila čaj a on mě jako obvykle zval, ať se za ním zase zastavím.

Když jsem došla ke dveřím, váhavě na mě zavolal: „Slečno

Kincaidová? Ještě k těm nefilům…“

Naskočila mi husí kůže. Opravdu o tom všem něco ví. Sakra.

„Pamatujte, že jsou nesmrtelní. Jsou tady už dlouho, ale na

rozdíl od jiných nesmrtelných nemají žádné úkoly ani neplní božské plány. Mnoho z nich se snaží žít smysluplně a dokonce obyčejné životy.“

Vyšla jsem ven a uvažovala o téhle zvláštní informace, které se

mi dostalo. Představila jsem si nefila, jak chodí každý den do práce.

To byl úplně jiný obrázek než děsivé představy, které jsem o nich měla.

Už byl dávno večer a parkoviště bylo prázdné. Zneviditelnila jsem se a čekala na Cartera, až nás teleportuje. Čekala jsem a čekala.

„No tak? Kde ses zdržel?“ zabrblala jsem. Žádná odpověď.

„Cartere?“

Žádná odpověď.

Pak mi to došlo – Carter se jistě zase vydal pronásledovat

nefila. Byla jsem sama. Výborně. Co mám dělat? Neměla jsem tu auto a bez ohledu na to, že mě anděl ujišťoval, že jsem v bezpečí,

jak jsem tam tak stála ve tmě sama, bylo mi všelijak. Zase jsem se

zviditelnila a vrátila se zpátky do obchodu. Erik na mě překvapeně pohlédl.

„Nevadilo by vám, kdybych tady počkala na odvoz?“

„Ani v nejmenším.“

Teď jsem samozřejmě odvoz potřebovala. Vytáhla jsem svůj nový mobil a uvažovala, komu zavolat. Cody by byl ideální volbou,

jenže bydlel daleko směrem na jih od obchodu a já jsem potřebovala

na sever. Navíc už stejně nejspíš bude na cestě na hodinu tance, a kdyby sem pro mě zajížděl, přišli bychom pozdě oba. Potřebovala jsem někoho, kdo bydlí poblíž, ale nikoho takového jsem neznala… I

když Seth vlastně bydlí v Univerzitní čtvrti. To není moc daleko od

Lake City. Jenže jsem nevěděla, jestli je doma, nebo ještě v Queen

Anne.

Zkusila jsem to a zavolala mu na mobil.

„Haló?“

„Tady Georgina. Kde zrovna jsi?“

„Ehm, doma…“

„Výborně. Nemohl bys mě odvézt?“

O patnáct minut později dorazil Seth k Erikovi. Tak napůl jsem předpokládala, že se do té doby vrátí i Carter, ale nebylo po něm ani stopy. Poděkovala jsem Sethovi a nasedla k němu do auta. „Vážně si moc cením toho, co pro mě děláš. Můj odvoz mě tak nějak vypekl.“

„Mně to nevadí.“ Zaváhal a dlouze na mě pohlédl. „Vypadáš nádherně.“

„Díky.“ Měla jsem na sobě červené šaty bez rukávů

s korzetovým vrškem.

„Ale flanelová košil by se ti k tomu hodila.“

Chvilku mi trvalo, než jsem si vzpomněla na model, který jsem měla na sobě u jeho bratra. A po další chvilce jsem si vzpomněla, že jsem mu tu košili vlastně ještě nevrátila.

„Promiň,“ řekla jsem, když jsem své myšlenky vyslovila nahlas.

„Přinesu ti ji brzo.“

„Žádný problém. Já zase pořád držím jako rukojmí tvou knihu.

Je to férové. Klidně tu košili můžeš nosit, abych z ní pak cítil tebe a tvůj parfém.“

Rychle zmlkl, zjevně se obával, aby toho neprozradil příliš, což nejspíš hrozilo. Chtěla jsem se tomu zasmát a trochu to odlehčit,

jenže místo toho jsem si představila, jak Seth boří obličej do

flanelové košile a zhluboka vdechuje, protože mě z té košile cítí. Ta představa byla tak erotická a provokativní, že jsem se od něj trochu odvrátila a zadívala se z okna, abych skryla své pocity i těžký dech.

Co jsem to za nestydatou děvku, pomyslela jsem si, když jsme

dál jeli mlčky. Jednu minutu pláču pro Romana, a druhou bych nejradši skočila do postele se Sethem. Jsem přelétavá. Vysílám mužům smíšené signály, poletuju od jednoho k druhému, jedno rukou je vábím a druhou odstrkuju. Musela jsem si přiznat, že Martinova energie už mi rychle dochází, takže na mě teď většina

mužů působí lákavě, ale stejně… Nemám žádný stud. Už ani nevím,

koho nebo co chci.

Seth zastavil, ale odmítl jít se mnou do Emerald City. Připadala jsem si provinile, protože on si určitě myslí, že já si o něm myslím, že

je nějaký zvrhlík, když mi řekl o tom parfému. Tohle jsem nemohla

jen tak přejít. Pomyšlení na to, že by si kvůli mně připadal hrozně, jsem nedokázala snést. Hlavně, když mě ta jeho poznámka o parfému rozpálila. Tohle jsem musela napravit.

Naklonila jsem se k němu a doufala, že korzetový vršek mých šatů za mě udělá polovinu páce, abych tu záležitost urovnala.

„Pamatuješ si tu scénu ze Skleněného domu? Jak O´Neill doprovází domů tu servírku?“

Povytáhl obočí. „Ehm, tu scénu jsem napsal.“

„Jestli si to správně vybavuju, neříká tam něco o tom, že je ostuda opustit ženu v tak krátkých šatech?“

Seth se na mě zahleděl s nečitelným výrazem. Nakonec se usmál. „Říká: ‚Muž, který nechá ženu samotnou v takových šatech, není pravý muž. Žena v takovýchhle šatech nechce být sama.“

Významně jsem se na něj podívala. „Takže?“

„Takže co?“

„Nenuť mě to hláskovat. Jsem v těchhle šatech a nechci být sama. Pojď s mnou dovnitř. Víš, že mi dlužíš tanec?“

„A ty zase víš, že netančím.“

„Myslíš, že O´Neilla by to zastavilo?“

„Myslím, že i O´Neill se občas dostane do úzkých. Nezná svoje limity.“

Zoufale jsem zavrtěla hlavou a obrátila se k odchodu.

„Počkej,“ zavolal na mě Seth. „už jdu.“

„To jsi stihla jen tak tak,“ poznamenal Cody, když jsme

prakticky doběhli do kavárny v teď už zavřeném knihkupectví.

Rychle jsem ho objala a se Sethem si jen srdečně kývli na

pozdrav. Pak se spisovatel ztratil v davu. „To je dlouhý příběh.“

„Je to pravda?“ zašeptal mi pak Cody do ucha. „Že tě teď

Carter hlídá?“

„Vlastně ne. Byl se mnou, ale pak se na mě vykašlal. Proto mám zpoždění. Musela jsem zavolat Sethovi, aby mě vyzvedl.“

Výraz mladého vampýra se trochu uvolnil. „Tak to jistě musela být veliká oběť pro vás oba.“

Ignorovala jsem jeho rýpnutí a obešla jsem všechny tanečníky, aby lekce mohla začít. Jak jsme řekli minule, většina z nich byla připravena co nejlépe. Nic nového už jsme je neučili, jen jsme

opakovali staré techniky a ujišťovali se, že všichni mají dobré

základy. Seth netančil, jak slíbil. Ale tentokrát pro něj bylo mnohem těžší odolávat, jelikož už ho většina personálu znala. Mnoho žen se

ho pokusilo vytáhnout na parket, ale on dál tvrdošíjně odmítal.

„Šel by tančit, kdybys ho požádala ty,“ řekl mi v jednu chvíli

Cody.

„O tom pochybuju. Odmítá celý večer.“

„Jo, ale ty jsi přesvědčivá.“

„Carter tvrdí totéž. Nevím, čím jsem si vysloužila pověst Miss

Sympatie.“

„Jen se ho zeptej.“

Obrátila jsem oči v sloup a došla k Sethovi, který mě celou dobu upřeně pozoroval.

„Dobře, Mortensene, poslední možnost. Jsi připraven stát se

z voyeura exhibicionistou?“

Zvědavě ke mně naklonil hlavu. „Pořád je řeč o tanci?“

„Přijde na to. Slyšela jsem, že muži tančí stejný způsobem, jakým se milují. Takže jestli chceš, aby si všichni mysleli, že jsi ten typ, co jenom sedí a…“

Zvedl se. „Jdeme tančit.“

Došli jsme na parket a já zjistila, že navzdory jeho odvážnému konstatování z něj čiší nervozita. Když mě chytil za ruku, dlaň měl zpocenou a s druhou rukou dlouho váhal, než mi ji položil na bok.

„Nedrť mi dlaň,“ utahovala jsem si z něj a trochu jsem si ji

v jeho sevření uvolnila. „Nebuď tak křečovitý. Poslouchej hudbu a počítej doby. Sleduj moje nohy.“

Jak jsme se pohybovali, nabyla jsme z toho dojmu, že základní kroky se musel už někdy učit. Neměl problém si je zapamatovat.

Spíš měl problém sladit kroky s rytmem, což jsem já dělala instinktivně. Vypadal, jako by v duchu skutečně odpočítával doby a

násilím se snažil dělat kroky do rytmu. Častěji se díval dolů na nohy než na mě.

„Půjdeš s námi, až vyrazíme tančit ven?“ zeptala jsem se, aby řeč nestála.

„Promiň. Nedokážu mluvit a zároveň počítat.“

„Aha. V pořádku.“ Snaila jsem se ze všech sil skrýt svůj úsměv. Takhle jsme mlčky pokračovali, dokud hodina neskončila. Pro

Setha se tanec zřejmě nikdy nestane přirozeností, ale nikdy neudělal

špatný krok, s pílí a odhodláním si dával pozor na svoje pohyby, až

se u toho celou dobu potil. Když jsem stála těsně u něj, cítila jsem mezi námi cosi podobného elektrickému jiskření.

Potom jsme s Codym všechny obešli a rozloučili se s nimi. Seth

byl jedním z posledních odcházejících, a když jsme s Codym

vyhcázeli ven zadními dveřmi, přistoupil k nám.

„Hezký výkon dneska večer,“ pochválil ho Cody.

„Díky. Byla v sázce moje pověst.“ Seth se obrátil ke mně.

„Doufám, že jsem se osvobodil od toho srovnávání tance a sexu.“

„Předpokládám, že v tom bylo pár významných podobností,“

poznamenala jsem s vážnou tváří.

„Pár? Co třeba pozornost věnovaná detailům, veliké úsilí, spousta potu a odhodlání udělat to dobře?“

„Myslela jsem hlavně to, že při sexu asi nemluvíš.“ Chtěla jsem

říct asi, ale nedokázala jsem odolat.

„No, mám pusu zaměstnanou jinými věcmi.“

Polkla jsem a v ústech mi vyschlo. „Pořád se bavíme o tanci?“

Seth se s námi rozloučil a odešel.

Zamyšleně jsem ho sledovala. „Ještě někomu je tu na omdlení?“

„Mně rozhodně,“ ozval se za námi žoviálním tónem Carter.

Cody i já jsme nadskočili.

„Kristepane!“ vyjekla jsem. „Jak dlouho už jsi zpátky?“

„Teď není čas na řeči. Držte se, děcka.“

Rychle se rozhlédl kolem, aby se ujistil, že jsme sami, a pak

nás najednou popadl za zápěstí. Znovu jsem pocítila tu zvláštní vlnu nevolnosti a pak jsme najednou stáli v elegantně zařízeném

obýváku. Nikdy dřív jsem na tomhle místě nebyla, ale pokoj byl krásný. Byl tam kožený sedací nábytek a stěny zdobily draze

vypadající obrazy. Bohaté. Stylové. Velkolepé.

Jediným problémem bylo, že ten pokoj byl zdevastovaný. Na noblesním nábytku byly škrábance, stolky byly převrácené a obrazy visely buď nakřivo, nebo byly úplně zničené. Na jedné zdi byl

sprejem nastříkaný veliký symbol, který jsem neznala. Byl to kruh, který vertikálně protínala jedna čára a druhá čára vedla zleva doprava. Ta velkolepost v kombinaci se zkázou mě zarážela.

„Vítejte u Jeroma doma,“ prohlásil Carter.

20

„OMLOUVÁM SE za tak náhlou teleportaci,“ pokračoval Carter.

„Jerome se začal děsit, že jsem tě nechal tak dlouho samotnou.“

„Nikdy v životě – totiž za dobu své existence – jsem se nezačal děsit,“ houkl Jerome a vešel do místnosti. Jak jsem se na něj tak

dívala, jeho slovům jsem věřila. Jako vždy byl bezvadně oblečený,

v jedné ruce třímal sklenku martini a uprostřed té zkázy působil naprosto klidně.

„Hezký byt,“ pověděla jsem mu, ačkoli jsem se pořád ještě

nevzpamatovala z té škody, jakou všechna ta krása utrpěla. „Dáš to

do pořádku?“

Démonovy oči se zaleskly pobavením. „Jsem rád, že jsi tady, Georgie.“ Napil se svého drinku. „Ano, teď to tu vypadá hrozně, ale bez obav. Já to uklidím. Navíc mám i jiné byty.“

Jerome se nikdy nešířil o tom, kde vlastně bydlí, takže jsem předpokládala, že tady teď jsme jen díky tomu, že se do toho vložil Carter. Démon by nás k sobě jinak nikdy nepozval. Přešla jsem

k velikému oknu, které nabízelo úchvatný výhled na Lake Washington a panoráma celého Seattlu. Vzhledem k úhlu toho výhledu bych se vsadila, že se nacházíme v Medině, jednom

z nejelitnějších předměstí na východě. Pro Jeroma jen to nejlepší.

„Tak co se stalo?“ zeptala jsem se, když bylo jasné, že toho téma nikdo řešit nehodlá. „Byl to útok nefila, nebo jsi tu jen pořádal

party, která se zvrhla? Protože pokud to bylo to druhé, tak se naštvu, žes nás taky nepozval.“

„Tvoje obavy jsou zbytečné,“ odvětil mi Carter s úsměvem.

„Náš přítel nefil tady trochu předělal výzdobu, a když s tím byl hotov, laskavě k nám vyslal záblesk. Proto jsem tě nechal u Erika

samotnou. Upozornil bych tě předem, ale když jsem ho tady vycítil…“ Významně pohlédl na Jeroma. Démon se jen ušklíbl.

„Tak co? Myslel sis, že jsem v nebezpečí? Víš, že to není možné.“

Carter vydal neurčitý nesouhlasný zvuk. „Vážně? A jak bys

nazval tohle?“ Kývl hlavou směrem k symbolu nastříkanému na zdi.

„Graffiti,“ odpověděl s nezájmem Jerome. „Nic to neznamená.“

Odstoupila jsem od okna s nádherným výhledem a zadívala se

na ten symbol. Nic podobného jsem nikdy neviděla, a to jsem znala spoustu různých značek a symbolů, které se používaly v různých dobách a místech.

„Něco to znamenat musí,“ opáčila jsem. „Proč by to sem jinak nastříkal? To by sem mohl klidně napsat jenom ‚jsi debil‘ nebo něco

na ten způsob.“

„To bude možná v další místnosti,“ poznamenal Cody.

„Zásah jako od Georgie. Naučil ses toho od ní víc než jen tančit.“

Ignorovala jsem démonův pokus o změnu tématu a obrátila jsem se na Cartera. „Co je to? Ty musíš vědět, co to znamená.“

Anděl si mě chvíli prohlížel a já jsem si uvědomila, že mě nikdy dřív nebral jako parťáka vážně. Než se z nás stali spolubydlící,

chovali jsme se k sobě vyloženě nepřátelsky.

„Je to varování,“ řekl pomalu, aniž se podíval na svého kamaráda démona. „Varování před blížící se katastrofou. Před opravdovým úderem v bitvě, která započne.“

Jerome se přestal ovládat a práskl se skleničkou na stolek.

V obličeji byl rudý. „Kristepane, Cartere! Zbláznil ses?“

„Na tom nezáleží a ty to dobře víš. Beztak všechno vyjde najevo.“

„Ne,“ sykl démon ledovým tónem. „Všechno ne.“

„Tak jim to řekni.“ Carter rozmáchlým gestem mávl rukou

směrem k symbolu. „Vysvětli jim to ty, abych toho neprozradil příliš.“ Jerome na něj pohlédl a pak si chvíli oba hleděli do očí jako

obvykle. Už jsem je takhle viděla mnohokrát, ale teď jsem si byla jistá, že k takovému střetu mezi nimi snad ještě nikdy nedošlo.

„Kdysi to mohlo znamenat tyhle věci,“ uznal Jerome nakonec a přerývaně vydechl, aby se uklidnil. „Teď už ale ne. Jak jsem řekl,

dneska to nemá žádný význam. Je to jen archaická čmáranice.

Kouzlo, které už nemá žádnou sílu, když v něj nikdo dávno nevěří.“

„Tak proč to vůbec použil?“ uvažovala jsem nahlas. „Další ukázka jeho bizarního smyslu pro humor?“

„Něco takového. Asi mi chtěl připomenout, s kým máme co do činění – jako bych na to mohl zapomenout.“ Jerome zvedl svou

sklenku s martini a dopil ho jedním lokem. Povzdechl si a nejednou působil hrozně unaveně. Podíval se na Cartera. „Jestli chceš, pověz

jim i o těch ostatních.“

Anděla jeho ústupek lehce udivil. Znovu se podíval na zničenou zeď. „Tenhle symbol je druhý ze tří. První je vyhlášená bitva –

způsob, jak psychicky nahlodat nepřítele upozorněním na to, co se

bude dít. Vypadá stejně jako tenhle, ale bez úhlopříčky. A poslední symbol značí vítězství. Jsou v něm dvě úhlopříčky a maluje se poté,

co je nepřítel poražen.“

Sledovala jsem směr jeho pohledu. „Takže počkej…, pokud je tenhle symbol druhý, znamená to, že první už jste viděli?“

Jerome odešel z pokoje a po chvilce se vrátil s kusem papíru,

který mi padal. „Nejsi jediná, kdo dostává milostné dopisy, Georgie.“

Rozložila jsem ten papír. Byl stejný, na jaké jsem dostala vzkazy já. Na papíře byl černým inkoustem vyveden symbol

z Jeromovy stěny, ale bez úhlopříčky. Podle Cartera první symbol, vyhlášená války.

„Kdys to dostal?“

„Těsně předtím, než zemřel Duane.“

Vzpomínala jsem na tu dobu. „Proto jsi mě tolik nedrtil, když umřel. Už jsi měl tušení, kdo je za to zodpovědný.“

Démonovou odpovědí bylo jen pokrčení rameny.

„Počkej chvilku,“ vykřikl Cody, který mi nahlížel přes rameno a studoval symbol na papíře. „Pokud je tohle první varování…,

znamená to, že všechno, co se stalo – Duane, Hugh, Lucidna,

Georgina –, je součástí toho úvodního psychologického nahlodání?“ Vampýr se tvářil nevěřícně, když žádný z vyšších nesmrtelných

neodpovídal. „Co dalšího může přijít? Co má být ten ‚opravdový

úder‘? Vždyť už zaútočil na čtyři nesmrtelné a některé z nich zabil.“

„Na čtyři níže postavené nesmrtelné,“ dodala jsem, když mi to došlo. Dívala jsem se střídavě na Jeroma a na Cartera. „Je to tak?“ Anděl se na mě křivě pousmál. „Je to tak. Na vás se jenom

cvičil, než udeří doopravdy.“ Významně pohlédl na Jeroma.

„Nech toho,“ vyštěkl démon. „Já tady nejsem terč.“

„Opravdu ne? Na moji zeď ten symbol nikdo nenastříkal.“

„Nikdo neví, kde bydlíš.“

„Ty taky nejsi ve Zlatých stránkách. A ukázal na tebe.“

„To není tak jisté. Mně nemůže nic udělat.“

„To nevíš…“

„Já to nevím a ty taky ne. V žádném případě nemůže být silnější než já.“

„Přece jen budeme potřebovat posilu. Zavolej Nanette…“

„To jistě,“ zasmál se drsně Jerome. „Toho si nikdo nevšimne,

když ji vytáhnu z Portlandu. Máš vůbec ponětí, co by to znamenalo? Jako bych zamával rudým praporkem. Lidi by si toho začali všímat a vyptávat se…“

„I kdyby tak co? Vždyť o nic nejde.“

„Tobě se to řekne. Co ty víš o…“

„Prosím tě. vím toho dost, abych si uvědomoval, že začínáš být paranoidní…“

Ti dva tam na sebe štěkali a Jerome dál skálopevně popíral, že

by tu byl nějaký problém. Carter zase trval na tom, že je třeba učinit nějaká opatření. Jak už jsem řekla, ty dva jsem nikdy předtím

neviděla takhle se hašteřit. Nelíbilo se mi to hlavně poté, co začali přidávat na hlasitosti. Nechtěla jsem být u toho, až se poperou nebo

si začnou jinak demonstrovat svou sílu. Za posledních pár týdnů už jsem viděla jejich schopnosti až příliš. Pomalu jsem vycouvala

z obýváku do chodby. Cody vycítil moje rozpoložení a následoval mě.

„Nesnáším, když se máma s tátou hádají,“ poznamenala jsem, když jsme se ocitli z dosahu té nadpřirozené hádky. Rozhlédla jsem

se, kam vedou které dveře z chodby. Jedny vedly do koupelny, druhé

do ložnice a další do pokoje pro hosty.

„To vypadá slibně,“ prohlásil Cody, když jsme tam vešli.

Na stěně visela ohromná tenká plazmová obrazovka a před ní masivní kožená křesla. Na strategických místech byly rozestavěny úzké reproduktory a ve veliké prosklené skříňce se nacházely stovky DVD. Místnost byla stejně jako ostatní taky poničená. S povzdechem

jsem se svalila do jednoho z roztrhaných křesel, zatímco Cody

kontroloval reproduktory.

„Co si o tom všem myslíš?“ zeptala jsem se ho. „Myslím o nejnovějším vývoji událostí, ne o nastavení zvuku.“

„Co si o tom myslet? Zdá se mi to jasné. Ten nefil se jenom rozehřál na nižších nesmrtelných a teď se rozhodl, že se pustí i do těch výše postavených. Je to ujeté a zvrácené, ale nejspíš je to tak. Světlou stránkou ale je, že my jsme teď možná z maléru venku – tím

se nechci dotknout Jeroma a Cartera.“

„Já nevím.“ Zaklonila jsem hlavu a přemýšlela. „Něco mi na tom pořád nesedí. Něco nám uniká. Jen je poslouchej. Proč se Jerome chová jako idiot? Proč Cartera neposlechne?“

Mladý vampýr odtrhl zrak od filmů a prohnaně se na mě usmál.

„Nikdy by mě nenapadlo, že nastane den, kdy se budeš zastávat

Cartera. Vy jste si ten týden museli pěkně užít.“

„Nezačínej s nějakými romantickými nesmysly,“ varovala jsem

ho. „Bůh ví, ž toho mám na talíři i tak dost. Jenom prostě… nevím. Carter není tak špatný, jak jsem si myslela.“

„Je to anděl. Ani v nejmenším není špatný.“

„Víš, co tím myslím. Musíš uznat, že má pravdu. Jerome by měl

být rozumnější. Nefil mu zničil byt a nechal mu tu varování – i když

jsou to nějaká zastaralá kouzla nebo co. Proč je Jerome přesvědčen,

že je v bezpečí?“

„Protože si myslí, že je silnější než ten nefil.“

„Ale jak by to mohl vědět? Ani jeden z nich ho dobře neodhadl –

dokonce ani Carter, když mě zachránil.“

„Jerome není ten typ, co nad něčím mávne rukou bezdůvodně. Když tvrdí, že je silnější, tak bych – no do prdele! Koukni na to.“ Jeho vážná promluva skončila smíchem.

Vstala jsem, došla k němu a klekla si vedle něj. „Co?“

Ukázal na spodní řadu DVD. Přečetla jsem názvy. Všechny moje lásky, Radši umřu, Řekni cokoliv, Jasný terč. Všechno filmy

s Johnem Cusackem.

„Já to věděla,“ vydechla jsem a pomyslela na démonovu

„náhodnou“ podobu s tímto hercem. „Věděla jsem, že je jeho fanda.

A vždycky to popíral.“

„Počkej, až to řekneme Peterovi a Hughovi,“ zachechtal se

Cody. Vytáhl z poličky Radši umřít. „Tenhle je nejlepší.“

Já jsem zase vytáhla V kůži Johna Malkoviche a moje napjatá nálada se trochu vylepšila. „Kdepak. Nejlepší je tenhle.“

„Ten je moc divný.“

Podívala jsem se na plazmovou obrazovku, přes niž se táhl ohromný škrábanec. „Normálně bych navrhla, že se na ně teda podíváme a pak je ohodnotíme, ale tady nějak není na čem to zkouknout.“

Cody se tady podíval na obrazovku a ušklíbl se nad tím masakrem. „Taková škoda. Ten nefil je vážně bastard.“

„To bezpochyby,“ souhlasila jsem a zvedla se. „Není divu, že…“ Strnula jsem. Všechno strnula. Vážně bastard.

„Georgino?“ zeptal se Cody zvědavě. „Jsi v pořádku?“

Zavřela jsem oči a mysl mi pracovala na plné obrátky. „Pane

Bože.“ Vážně bastard.

Uvažovala jsem o všech těch událostech s nefilem, o tom, jak nás Jerome od samého začátku varoval. Jeho činy nás naoko měly udržet v bezpečí, ale neměl nejmenší důvod nevysvětlit nám, co je

ten nefil zač. kdybychom věděli, kdo je náš protivník, nebezpečí by

se tím nezvýšilo. Jenže Jerome o tom mlčel a bezdůvodně se

vztekal, když někdo z nás na něco narazil. Když Cody poprvé zmínil teorii „odpadlického anděla“, ty tajnosti jsem připisovala tomu, že by

se tím ztrapnila druhá strana. Ale nebyla to jejich strana, která má co

skrývat. Je to ta naše.

Klik, klik. Jakmile jsem o tom začala uvažovat, všechno mi to

v hlavě scvaklo dohromady velmi rychle. Přemýšlela jsem o

Harringronově knize. Zkažení andělé učili své ženy „kouzlům a

čárům“, zatímco jejich potomci zdivočeli… Kouzla. Jako to staré na Jeromově stěně. To mi má připomenout, s kým máme co od činění – jako bych na to mohl zapomenout, objasnil pohotově.

Carter mi pověděl, že démoni obecně pronásledují nefily. Nanette chtěla přijet a pomoct nám s tímhle, ale Jerome jí to nedovolil, aby minimalizoval počet osob, které už jsou do toho zapletené. Cartera ale chtěl mít při tom zabíjení po ruce. Copak to

nechce Jerome udělat sám? Zeptala jsem se ho, ale anděl se vyhnul odpovědi.

Všechno to do sebe zapadalo. Nefilové zdědili mnohem víc než

jen polovinu síly svých rodičů, ačkoli tu nikdy nemůžou překonat. Tohle nám Jerome řekl minulý týden hned po útoku na mě. A před několika minutami jsem uvažovala, proč je tak přesvědčen, že je

silnější než ten nefil, a nechápala jsem jeho jistotu. Samozřejmě ale musí být silnější. Parametry určuje božská genetika.

„Georgino? kam jdeš?“ vykřikl Cody, když jsem vyšla z pokoje

do chodby a zamířila k obýváku, odkud se stále ozývala hlasitá hádka.

„Podívej,“ říkal zrovna Carter, „ničemu neublíží, když jen…“

„Je tvůj,“ vykřikla jsem na Jeroma a pokusila se shlížet na něj spatra, což šlo dost těžko, jelikož byl vyšší než já. „Ten nefil je tvůj.“

„Můj problém?“

„Ne! Ty víš, co tím myslím. Tvoje dítě. Tvůj syn nebo dcera…

nebo co.“

Zavládlo ticho a Jerome na mě upřel své pronikavě tmavé oči, které se mi propalovaly až do duše. Čekala jsem, že mě tím

pohledem každou chvíli odhodí přes celou místnost. Namísto toho se

jen zeptal: „No a?“

Polkla jsem a jeho reakce mě udivila. „No… Proč jste nám to prostě neřekli? Hned na začátku. Proč takové tajnosti?“

„Jak si asi dovedeš představit, tohle není zrovna téma, o kterém bych se rád bavil. A oproti obecnému přesvědčení věřím, že mám

právo na určité soukromí.“

„Ano, ale…“ Teď, když to vyšlo na najevo, nevěděla jsem, co říct, co si myslet ani co dělat. „Co se stane? Co budeš dělat?“

„To, co jsem si naplánoval. Najdeme tu stvůru a zničíme ji.“

„Ale… on nebo ona… je tvůj…“

Já, která se závistí pozoruje Paigeino zvětšující se bříško a houf Sethových neteří, nedokážu ani pomyslet na to, že někdo

s klidem prohlásí, že zavraždí svého potomka.

„Na tom nezáleží,“ prohlásil démon. „Je to zodpovědné. Představuje nebezpečí pro nás všechny. Moje spojení s tím je teď vedlejší.“

„Říkáš ‚s tím‘. To jsi tak odtažitý, že tomu nemůžeš ani… říkat jménem, nebo aspoň rozlišit pohlaví? Co to vlastně je? Syn, nebo dcera?“

Chvíli váhal a já jsem za jeho chladnou maskou zahlédla stopu nejistoty. „Nevím.“

Vykulila jsem oči. „Cože?“

„Nebyl jsem u toho, když s to narodilo. Když jsem zjistil, že

moje žena… je těhotná, odešel jsem. Věděl jsem, co se stane. Nebyl jsem první ani poslední, kdo si vzal smrtelnici. V té době se rodilo a

bylo ničeno hodně nefilů. Všichni jsme věděli, čeho jsou schopní. Nejlepší bylo zničit je hned, jak se narodili.“ Odmlčel se a zase se tvářil bezvýrazně. „Nedokázal bych to udělat. Radši jsem odešel,

abych se s tím pak nemusel vypořádat. Abych nemusel stát před tou volbou. Byl to zbabělý únik.“

„Viděl jsi ji pak ještě? Svoji ženu?“

„Ne.“

Nezmohla jsem se na slovo. Uvažovala jsem, jaká asi byla. Jeroma jsem sotva chápala teď, když je démon, natož abych ho pochopila před jeho pádem. Jen zřídka před někým dával najevo svoje pocity a projevoval náklonnost. Nedovedla jsem si představit ženu, která ho přiměla otočit se zády ke všemu, čeho si vážil jako posvátného. A on přes veškerou tu lásku odešel a už ji nikdy víc nespatřil. Teď bude mrtvá tisíce let. Opustil ji, aby zachránil jejich

dítě, jenže teď má jeho život zvonu v rukou. Celá ta záležitost mi lámala srdce a chtěla jsem něco udělat – třeba ho obejmout –, ale

věděla jsem, že by mi za můj soucit nepoděkoval. Už tak mu bylo

trapně z toho, že jsme tomu přišli na kloub.

„Takže jsi toho tvora nikdy neviděl? Jak si můžeš být jistý, že je

to tvoje dítě?“

„Podle jeho energie. Když ji cítím, vnímám půlku své aury a půlku… její. Žádné jiné stvoření by nemělo takovou kombinaci.“

„A tohle jsi cítila pokaždé?“

„Ano.“

„Páni. Ale přitom o něm nevíš nic dalšího.“

„Přesně tak. Jak jsem řekl, odešel jsem předtím, než se to

narodilo.“

„Tak… to by pak dávalo smysl, že jsi opravdu terčem,“

pověděla jsem mu a ukázala na zeď. „I nezávisle na tomhle. Ten nefil

má důvod být na tebe naštvaý.“

„Díky za bezvýhradnou podporu.“

„Tak jsem to nemyslela. Jenomže… ten nefil má ke vzteku

dobrý důvod. Všichni je nenávidí a snaží se je zabít. A tenhle… No,

lidi utrácejí tisíce dolarů za psychoterapie, aby překonali traumata ze vztahu k otci. Představ si, jaká se můžou vyvinout po několika tisíciletích.“

„Navrhuješ rodinné sezení u psychologa, Georgie?“

„Ne… ne, samozřejmě, že ne. Ačkoliv… nevím. Pokusil ses

s ním promluvit? Rozebrat to s ním?“ Vzpomněla jsem si na Erikovu

poznámku o tom, že nefil někdy jen chce, aby mu všichni dali pokoj.

„Možná bys na něco přišel.“

„Tenhle rozhovor je čím dál absurdnější, pokud je to vůbec

ještě možné.“ Jerome se obrátil ke Carterovi. „Nechceš je teď hodit domů?“

„Zůstanu s tebou,“ prohlásil anděl.

„Proboha, myslel jsem, že jsme to už vyřešili…“

„Má pravdu,“ řekla jsem. „varovná fáze už skončila. Já jsem teď

v bezpečí.“

„Nevíme…“

„A mimochodem, tohle nebylo ani tak kvůli tomu, abych byla

v bezpečí, jako spíš proto, aby mi Carter zabránil odhalit pravdu o tvých rodinných problémech. Už je pozdě a mě unavuje, když se za mnou Carter drží jako stín. Nech si ho a všichni budeme spát

v klidu.“

„Hezky řečeno,“ uchechtl se Carter.

Jerome dál protestoval a trochu jsme se kvůli tomu pohádali,

ale nakonec bylo rozhodnutí na Carterovi. Jerome mu nemohl poroučet. Kdyby se Carter rozhodl, že bude démona neustále

pronásledovat, Jerome by s tím nemohl nic dělat. I když teď byli oba

rozčílení, nezdálo se, že by se nějak vážně pohádali.

Carter svolil, že nás teleportuje zpátky, ale předpokládala jsem,

že jenom proto, abychom já a Cody už nikdy nenašli Jeromův byt. Poté, co Carter dopravil vampýra domů, teleportoval mě do mého obýváku. Chvilku zaváhal, než zase zmizel.

„Takhle to bude asi lepší,“ pověděl mi. „Když zůstanu

s Jeromem. Vím, že nefil nemůže být silnější než on…, ale pořád se

tu děje něco divného. Nejsem sice tak docela přesvědčen, že tobě

nic nehrozí, ale ve tvém případě je to něco úplně jiného.“ Pokrčil rameny. „Nevím. Je to těžké. Přál bych si, aby nám Jerome dovolil přivolat na pomoc někoho zvenčí. Samozřejmě ne moc lidí, jen pár. Kohokoli.“

„Nedělej si starosti,“ ujistila jsem ho. „Já to zvládnu .nemůžeš být na několika místech najednou.“

„To není pravda. Až to skončí, budu se muset toho nefila

zeptat, jak to dělá on.“

„Mrtvého se na nic nezeptáš.“

„Ne,“ připustil pochmurně. „To ne.“ Obrátil se k odchodu.

„Je to zvláštní…,“ začala jsem pomalu. „Už jenom pomyšlení, že

by Jerome někoho miloval. A kvůli tomu padl.“

Obdařil mě jedním ze svých prohnaných a děsivých úsměvů.

„Kvůli lásce andělé nepadnou, Georgino. Pokud mívá láska nějaký účinek, tak právě opačný.“

„Tak co? Kdyby se Jerome zvonu zamiloval, mohl by se zase

stát andělem?“

„Ne, ne. Takhle to jednoduché není.“ Když viděl můj překvapený výraz, zasmál se a stiskl mi rameno. „Dávej na sebe pozor, dcero Lilithina. Kdybys potřebovala pomoct, zavolej.“

„Zavolám,“ ujistila jsem ho a on jako mrknutím oka zmizel. Zastihnout výš postavené nesmrtelné není nikdy jednoduché. Jerome by vycítil, kdyby se mi něco stalo, ale na obyčejné popovídání by se nechal přivolat jen stěží.

Chvíli poté jsem si šla lehnout, unavená vším, co se seběhlo. Byla jsem příliš unavená, než abych se bála, že by mě nefil mohl napadnout ve spánku. Zítra mě čeká odpolední směna a pak budu

mít dva dny volna. Potřebovala jsem si odpočinout.

Ráno jsem se vzbudila pozdě, stále naživu. Když jsem vcházela

do knihkupectví, srazila jsem se tam se Sethem vyzbrojeným notebookem a připraveným pustit se do psaní. Vzpomněla jsem si,

jak jsme spolu včera tančili, a nefil se rázem dostal na okraj mých

zájmů.

„Máš moji knihu?“ zeptala jsem se ho, když mi přidržoval dveře.

„Ne. Máš moji košili?“

„Ne. Ale líbí se mi tvoje tričko.“ Na jeho dnešním tematickém tričku bylo logo muzikálu Bídníci. „Z toho je moje oblíbená píseň.“

„Vážně?“ zeptala jsem se. „Která?“

„Knížka snů.“

„Ta je opravdu depresivní. Není divu, že nechceš s nikým chodit.“

„A jaká je teda tvoje oblíbená?“ Tuhle otázku jsem položila

Romanovi, ale Sethovi ještě ne.

„Ultraviolet od U2. Znáš ji?“

Došli jsme k pultu v kavárně. Byl tam Bruce a začal mi

připravovat moka ještě dřív, než jsem si ho objednala. „Znám od nich

některé písničky, ale tuhle ne. O čem je?“

„O lásce samozřejmě. Jako všechny dobré skladby. Bolest

z lásky v protikladu k její spásné síle. Je o trochu optimističtější než

ta tvoje.“

Vzpomněla jsem si na Carterovu poznámku ze včerejšího večera. Kvůli lásce andělé nepadnou.

Se Sethem jsme si sedli v kavárně a konverzace mezi námi plynula už přirozeně. Připadalo mi těžké uvěřit, že jsme zprvu nějak nedokázali najít společnou řeč. Byl tak pohodový.

Nakonec jsem si uvědomila, že bych už měla začít pracovat, a

tak jsem se zvedla, zkontrolovala zaměstnance a pak jsem zašla do kanceláře. Ale chtěla jsem jen vyřídit maily, protože jsem dneska

byla společensky naladěná a chtěla jsem pracovat mezi lidmi

v prodejně. Hodila jsem na stůl kabelku, a když jsem si sedala na židli, všimla jsem si známé bílé obálky s mým jménem.

Zadržela jsem dech. A pak že už nefila nezajímám. Roztřesenými prsty jsem zvedla obálku a nešikovně ji otevřela.

Chyběl jsem ti? Dovedu si představit, žes měla se svými nesmrtelnými přáteli plno práce, abyste se ujistili, že jste všichni

v bezpečí. Představuju si, žes byla taky zaneprázdněná svým fascinujícím osobním životem a mně jsi sotva věnovala myšlenku. Krutě, vzhledem k tomu, co všechno jsem pro tebe udělal.

Ale tak mě napadá, jestli si děláš o smrtelníky ve svém životě stejnou starost jako o nesmrtelné? Samozřejmě jejich skon je daleko méně důležitý. Koneckonců, co je nějakých ubohých padesát let ve srovnání se staletími, po která tu žijí nesmrtelní? Smrtelníci za tu námahu moc nestojí, ale ty se tváříš, že ti na nich záleží. Je to tak opravdu? Nebo pro tebe představují během všech těch tvých staletí jen rozptýlení? Co

ten tvůj přítel? Je to jen další hračka, aby sis zkrátila čas?

Znamená pro tebe něco?

Pojďme to zjistit. Přesvědč mě dneska, že ti na něm záleží. Měj čas do konce směny, abys mu zajistila bezpečí.

Pravidla znáš – drž ho na bezpečných místech, ve společnosti

více lidí atd. Budu s vámi a budu vás sledovat. Přesvědč mě, že

ti na něm opravdu záleží, a já ho ušetřím. Přesvědč mě, ať tomu uvěřím. Pokud ale selžeš nebo si zavoláš svoje nesmrtelné kontakty, ani to největší bezpečí mu nebude nic platné.

Upustila jsem dopis a ruce mi zledovatěly. Co je tohle za pitomou hru? Nedávalo mi to smysl. Nefil mi jedním dechem říkal, abych někoho udržela v bezpečí, a v další chvíli zase tvrdil, že na tom nezáleží, protože nikde není bezpečno. Byla to hloupost, jen

další čeření vody. Teď už mi vlastně jen říkal: Podívej, co všechno dokážu. Nervózně jsem se rozhlédla kolem a přemýšlela jsem. Je

teď tady? Číhá Jeromův naštvaný potomek vedle mě a je neviditelný? Směje se mi? Co bych měla dělat?

A nakonec snad ta nejdůležitější věc – kdo je ksakru ten můj přítel?

21

ŽÁDNÉHO PŘÍTELE NEMÁM. Přestože si ve svém životě mnoha věcmi nejsem jistá, aspoň touhle jednou ano. Jenže nefil bohužel vidí můj milostný život mnohem optimističtěji.

„Nevím, o kom to mluvíš!“ vykřikla jsem do prázdné kanceláře.

„Slyšíš mě, ty zkurvysynu? Nevím, o kom to sakra mluvíš!“ Nikdo neodpověděl.

Po chvíli strčila do kanceláře hlavu Paige. „Volalas mě?“

„Ne,“ zavrčela jsem. Měla na sobě upnuté šaty zvýrazňující její bříško. To mojí náladě opravdu nepomohlo. „Jen jsem si mluvila pro sebe.“ Jakmile odešla, zavřela jsem za ní dveře.

Nejraději bych podlehla momentálnímu impulsu a rozběhla se

pro pomoc. Carter. Jerome. Někdo. Kdokoli. S tímhle si nemůžu poradit sama. Pokud ale selžeš nebo si zavoláš na pomoc svoje nesmrtelné kontakty, ani to největší bezpečí mu nebude nic platné.

Zatraceně. Vždyť ani nevím, kdo je to ten „on“. Rychle jsem se snažila přijít na to, kterého z mých smrtelných známých by mohl nefil omylem považovat za důvěrnějšího přítele. Jako by už nebylo dost

těžké být mým kamarádem.

Překvapivě – nebo možná ani ne – se moje myšlenky okamžitě stočily k Sethovi. Přemýšlela jsem, jaký spolu vlastně máme vztah.

Je spořádaný a uzavřený, ale přesto vřelý. I když se chová přirozeně, zachovává dekorum. Přesto když se občas dotkneme, vyrazí mi to

dech.

Ne, to je hloupost. Moje fascinace Sethem je jen povrchní. Vzhlížím k němu jako k idolu, protože mám ráda jeho knihy. A naše přátelství je pro mě jen náhražkou za Romana. Jestli mě trochu

přitahuje nebo mám dojem, že k němu začínám něco cítit, brzy mě to přejde. On mně neprojevuje nic jiného než kamarádské city a moje odtažitost na něj zabrala. Navíc pořád mizí na jakési záhadné

schůzky, pravděpodobně s nějakou ženou, o níž se mi stydí říct. Bylo

by ode mě troufalé zařadit ho do kategorie důvěrných přátel.

Jenže… ví tohle všechno ten nefil? Kdoví, co si ten bastard myslí? Pokud mě viděl, jak si se Sethem povídám u kávy, může si myslet cokoli. Zmocnil se mě strach a nejraději bych se rozběhla nahoru, abych Setha zkontrolovala. Ale ne. To by bylo zbytečné, aspoň prozatím. Píše tam na veřejnosti a je obklopen lidmi. Za takových podmínek na něj nefil nezaútočí.

Kdo další by to mohl být? Možná Warren? Ten voyeur nefil nás sledoval při sexu. Pokud se tohle nepočítá za jakýsi vztah, pak už nevím, co by se za něj dalo považovat. Nefil ale samozřejmě taky

mohl vypozorovat, že jinak se k sobě s Warrenem nechováme příliš intimně. Chudák Warren. Dost na tom, jak ho ničí sex se mnou; bylo

by dost kruté, kdyby se navíc ještě stal terčem nefilova nemístného

žertu. Naštěstí jsem dneska Warrena viděla přijít do práce. Měl plno práce ve své kanceláři, ale tam je snad v bezpečí. Je tam sice sám,

ale kdyby na něj nefil zaútočil, křik by rychle přilákal pozornost.

Doug? Vždycky jsme spolu živě flirtovali. Občas mě balil, což

by leckdo mohl považovat za něco víc než kamarádství. Jenže posledních pár týdnů jsme se spolu moc nebavili. Byla jsem příliš zaneprázdněná útoky nefila. A taky Romanem.

Aha, Roman. Tahle možnost se mi vynořila kdesi vzadu v mysli. Téhle skutečnosti jsem se vyhýbala, protože by to znamenalo, že ho musím kontaktovat a porušit tak mlčení, které jsem za každou cenu chtěla zachovat. Nevím, co je mezi námi kromě ohromné vzájemné přitažlivosti a občasného záchvěvu sounáležitosti. Nevím, jestli to

byla láska nebo začátek lásky nebo co vlastně. Ale vím, že mi na něm záleží. Hodně. Chybí mi. Nejbezpečnějším způsobem, jak se

z toho dostat, je ovšem úplně se s ním přestat stýkat, překonat svou touhu a přenést se přes to. Bojím se, co by se mohlo stát, kdybych

ho znovu kontaktovala.

Jenže… když mi na něm záleží, nemůžu dovolit, aby ho ten

nefil zabil. Nemůžu riskovat Romanův život, protože on je nejspíš nejpravděpodobnější kandidát. Polovina zaměstnanců knihkupectví

náš románek považuje za hotovou věc, tak proč by si to nepomyslel nefil? Zejména ve světle toho, jak vřele jsme se k sobě chovali na schůzkách. Pokud nás nefil odněkud sledoval, mohl to považovat za milostný vztah.

Vzala jsem mobil a se zatajeným dechem mu zavolala. Nikdo to

nezvedl.

„Sakra,“ zanadávala jsem a vyslechla vzkaz v jeho hlasové schránce. „Ahoj, Romane, to jsem já. Já vím, že už jsem ti nechtěla nikdy volat, ale něco se chystá… a já s tebou opravdu potřebuju

mluvit. Co nejdřív. Je to dost podivné a taky důležité. Prosím tě, zavolej mi.“ Nadiktovala jsem mu číslo svého mobilu i telefon do knihkupectví.

Zavěsila jsem, sedla si a přemýšlela. Co teď? Podívala jsem se

do adresáře zaměstnanců a zavolala Dougovi domů. Dneska měl

volno.

Stejně jako Roman, ani on nezvedl telefon. Kde všichni jsou? Znovu jsem si vzpomněla na Romana a snažila se přijít na to,

kde by mohl být. Nejspíš v práci. Bohužel jsem ale nevěděla, kde pracuje. Co jsem to byla na nedbalou pseudopřítelkyni? Říkal, že učí

na veřejné vysoké škole. Zmiňoval se o tom často, ale vždycky říkal

jen „ve škole“ nebo „na univerzitě“. Název nikdy nezmínil.

Otočila jsem se k počítači a dala se do hledání místních

veřejných univerzit. Když jsem jich v Seattlu našla několi, opět jsem zanadávala. Další se nacházejí na předměstích, za městem i

v sousedních sesterských městech. Může to být kterákoli z nich. Vytiskla jsem si tedy seznam všech, včetně telefonních čísel, a ten

papír jsem si nacpala do kabelky. Potřebovala jsem odtud vypadnout

a pustit se do pátrání.

Otevřela jsem dveře kanceláře a trhla jsem sebou. Visel na nich další vzkaz. Rozhlédla jsem se po chodbě a tak napůl jsem doufala,

že něco uvidím. Nic. Strhla jsem papír ze dveří a rozložila ho.

Ztrácíš čas i muže. O spisovatele už jsi přišla. Měla bys

s touhle bojovkou pohnout.

„Vážně bojovka,“ zamumlala jsem a zmačkala ten vzkaz. „Ty jsi ale kretén.“

Ale… co tím myslel, že jsem přišla o spisovatele? O Setha?

Tep se mi zrychlil a okamžitě jsem se rozběhla nahoru do kavárny. Cestou jsem si vysloužila několik udivených pohledů.

Seth tam nebyl. Jeho roh byl prázdný.

„Kde je Seth?“ křikla jsem na Bruce. „Před chvílí tu byl.“

„Byl,“ potvrdil barman. „Pak se najednou sbalil a odešel.“

„Díky.“

Rozhodně odtud potřebuju vypadnout. V oddělení nových knih jsem našla Paige.

„Musím jít domů,“ oznámila jsem jí. „začíná mě brát migréna.“

Zatvářila se překvapeně. Měla jsem ze všech zaměstnanců

nejlepší docházku. Nikdy jsem nebyla nemocná. Z tohoto důvodu mi

teď mohla jen těžko vyhovět. Nejsem z těch, kdo zneužívají systém.

Poté, co mě ujistila, že opravdu můžu odejít, jsem ještě dodala:

„Snad bys mohla zavolat Dougovi, aby přišel.“ Tím bych zabila dvě

mouchy jednou ranou.

„Možná,“ řekla. „Ale myslím, že to zvládneme i tak. Warren i já jsme tu dneska celý den.“

Když mi znovu potvrdila, že ano, trochu se mil ulevilo. Fajn.

Můžu si ho škrtnou ze seznamu.

Cestou domů jsem zavolala Sethovi na mobil.

„Kde jsi?“ zeptala jsem se.

„Doma. Zapomněl jsem si poznámky, které jsem potřeboval.“ Doma? Sám?

„Nechceš se mnou zajít na snídani?“ dotázala jsem se, protože

jsem ho potřebovala vytáhnout ven.

„Vždyť je skoro jedna hodina.“

„Tak na svačinu? Na oběd?“

„Copak nejsi v práci?“

„Šla jsem domů. Kvůli nemoci.“

„Ty jsi nemocná?“

„Ne. Hlavně se se mnou sejdi.“ Dala jsem mu adresu a zavěsila.

Když jsem jela na místo našeho setkání, znovu jsem zkusila zavolat Romanovi. Hlasová schránka. Vytáhla jsem seznam univerzit

a začala je obvolávat.

To bylo něco. Nejdřív jsem pokaždé zavolala na informace a snažila se, aby mě přepojili na správné oddělení. Většina veřejných vysokých škol neměla oddělení lingvistiky, ale skoro na všech

probíhal úvodní kurz v rámci jiného oboru, který s ní souvisel –

například antropologie nebo humanitních věd.

Než jsem dojela do Capitol Hill, zvládla jsem zavolat na tři školy. Když jsem spatřila Setha, jak čeká na smluveném místě,

vydechla jsem úlevou. Zaparkovala jsem, zaplatila a došla k němu

s výraze, který měl připomínat normální úsměv.

Zjevně to nezabralo.

„Co se děje?“

„Nic, nic,“ prohlásila jsem vesele. Až příliš vesele.

Tvářil se dost nevěřícně, ale dál už se nevyptával. „Budeme jíst tady?“

„Jo. Nejdřív ale musíme zajít za Dougem.“

„Za Dougem?“ Seth vypadal ještě překvapeněji.

Zavedla jsem ho do domu vedle a vyšli jsme do patra, kde bydlí Doug. Z jeho bytu se ozývala hlasitá hudba, což jsem považovala za dobré znamení. Musela jsem zaklepat na dveře třikrát, než se

otevřely.

Jenže neotevřel Doug, ale jeho spolubydlící. Vypadal, že je zkouřený.

„Je tady Doug?“

Zamrkal a poškrábal se v dlouhých rozcuchaných vlasech.

„Doug?“ podivil se.

„Jo, Doug Sato.“

„Aha, Doug. Jasně.“

„Jo. Je tady?“

„Kdepak. Je…“ Zamžoural. Bože, kdo se zhulí v tuhle denní

dobu? To jsem nedělala ani v šedesátých letech. „Je na zkoušce.“

„Kde? Kde zkoušejí?“

Ten chlápek na mě jen zíral.

„Kde zkoušejí?“ zeptala jsem se znova.

„Páni, víš, že máš ty nejdokonalejší kozy, co jsem kdy viděl? Jsou… jedna báseň. Jsou pravý?“

Zaťala jsem zuby. „Kde Doug zkouší?“

Odtrhl zrak od mé hrudi.

„V západním Seattlu. Za Allci.“

„Máš adresu?“

„Jmenuje se to tam nějak jako… Kalifornie a Aljaška.“ Znovu zamrkal. „Jasně. Kalifornie a Aljaška. Chápeš“

„Adresa?“

„Je to zelený. Nemůžete to minout.“

Když už jsme z něj nedostali žádnou další informaci, se Sethem jsme odešli. Vydali jsme se do restaurace, kterou jsem navrhla.

„Mělo to v sobě poezii,“ poznamenal pobaveně cestou. „Bylo to jako

báseň od Cummingse.“

Hlavu jsem měla plnou jiných myšlenek, takže jsem ho moc neposlouchala. Dokonce ani vafle s jahodami mě nerozptýlily a neodvedly moje myšlenky od téhle idiotské bojové hry. Set se pokoušel navázat rozhovor, ale odpovídala jsem mu roztržitě a myšlenkami jsem během jídal byla úplně jinde. Když jsme dojedli, znovu jsem zkusila zavolat Romanovi, a opět jsem neuspěla. Pak jsem se obrátila na Setha.

„Půjdeš zpátky do knihkupectví?“

Zavrtěl hlavou. „Ne. Půjdu domů. Zjistil jsem, že k napsání téhle scény je toho potřeba spoustu dohledávat .bude jednodušší, když zůstanu ve své pracovně.“

Zmocnila se mě panika. „Doma? Ale…“ Co bych mu měla říct?

Že když zůstane doma, může mu hrozit útok sociopatického nadpřirozeného stvoření?

„Zůstaň se mnou,“ vyhrkla jsem. „Můžeme to všechno oběhnout spolu.“

Jeho zdvořilé rozpoložení konečně zvalo za své. „Georgino, co

se pro všechno na světě děje? Odešla jsi domů, že je ti špatně, a přitom ti nic není. Zjevně jsi z něčeho rozrušená, skoro zoufalá. Řekni mi, o co jde. Něco se stalo Dougovi?“

Na vteřinu jsem zavřela oči a přála si, aby to už skončilo. Přála jsem si, abych byla někde úplně jinde. Nebo někým jiným. Seth si nejspíš musí myslet, že jsem se zbláznila.

„Nemůžu ti říct, co se děje, jen že se něco děje. Musí ti to

stačit.“ Pak jsem se váhavě natáhla a stiskla mu ruku. Úpěnlivě jsem

se mu zadívala do očí. „Prosím, zůstaň se mnou.“

Pevně mi stiskl ruku na oplátku a o krok se ke mně přiblížil.

Tvářil se zaujatě a soucitně. Na okamžik jsem zapomněla na nefila.

Co záleží na ostatních mužích, když se na mě Seth takhle dívá? Měla jsem nutkání ho obejmout a cítit, jak mě svírá v náručí.

Málem jsem se rozesmála. Koho se snažím obalamutit? Nemusím se obávat, že ho svedu. To já sama jsem se chytla na udičku. Já jsem v nebezpečí, že v tomhle vztahu sklouznu dál. Musím to už přestat odkládat a konečně si od něj začít udržovat patřičný odstup.

Rychle jsem od něj ucouvla a sklopila zrak. „Děkuju.“

Nabídl se, že bude řídit do západního Seattlu, abych měla volné ruce a mohla telefonovat na univerzity. Než jsme dojeli na

křižovatku bulvárů Aljaška a Kalifornie, už jsem byla skoro u konce seznamu. Seth trochu zpomalil a oba jsme se začali rozhlížet po nějaké zelené budově.

Nemůžete to minout. To byla hloupá rada. Co si vůbec přestavit pod zelenou? Viděla jsme jeden šedozelený dům, jiný

byltmavozelený a jeden měl barvu mezi zelenou a modrou. Některé domy měly zelené roubení, zelené dveře nebo…

„Támhle,“ prohlásil Seth.

Stál tam zchátralý dům barvy máty nebo limetky a téměř ho zakrývaly dvě mnohem hezčí budovy.

„Nemůžete to minout,“ zabrblala jsem.

Zaparkovali jsme a vydali se k tomu domu. Jak jsme se blížili,

z garáže jsme slyšeli zvuky Dougovy kapely. Otevřenými dveřmi jsme spatřili Noční doznání v celé jeho slávě. Doug tím svým

úchvatným hlasem zpíval. Jakmile mě zaznamenal, okamžitě ztichl.

„Kincaidová?“

Ostatní členové kapely jen tázavě pozvedli obočí, když seskočil

z pódia a rozběhl se ke mně. Seth diskrétně poodstoupil o pár kroků

a začal si venku zaujatě prohlížet hortenzie.

„Co tady děláš?“ dotázal se Doug. Nevypadal, že by mu to vadilo, spíš byl překvapený.

„V práci jsem řekla, že je mi špatně,“ pověděla jsem mu hloupě.

Co mám udělat teď?

„Ty jsi nemocná?“

„Ne. Já… musela jsem něco zařídit. Vlastně pořád ještě musím. Ale… dělá mi starosti, že jsem musela odejít z práce. Jak dlouho

tady budeš zkoušet? Nemohl bys pak za mě zaskočit?“

„Ty ses mě sem přišla zeptat, jestli za tebe nezaskočím v práci? Proč jsi vůbec řekla, že jsi nemocná? Že bys konečně brala roha

s Mortensenem?“

„Ne. Nemůžu ti to vysvětlit. Jenom mi slib, že se po zkoušce zastavíš v knihkupectví, jestli tě tam nebudou potřebovat.“

Zíral na mě stejným pohledem, jakým mě sledoval Seth celé

odpoledne. Ten pohled naznačoval, že bych nejspíš potřebovala

sedativa.

„Kincaidová…, ty mě děsíš…“

Podívala jsem se na něj se stejně úpěnlivým výrazem, jaký

jsem použila na Setha. Charisma sukuby v praxi. „Prosím. Pořád mi dlužíš laskavost, pamatuješ?“

Konsternovaně se zamračila. Nakonec řekl: „Dobře. Ale můžu odtud vypadnout až za pár hodin.“

„To je v pořádku. Hlavě tam zajdi rovnou odtud. Bez zastávek. A… neříkej v práci, že jsme se viděli. Mám ležet doma nemocná.

Něco si vymysli, proč tam jdeš.“

Zoufale zavrtěl hlavou a já jsem ho na výraz díků objala. Když jsme pak se Sethem odcházeli, všimla jsem si, jak se Doug po

Sethovi tázavě podíval. Seth na jeho němý dotaz jen nechápavě pokrčil rameny.

Cestou jsem ještě vyřídila pár telefonátů, čímž jsem skončila se svým seznamem univerzit. Romanovi jsem nechala na záznamníku

další zoufalý vzkaz.

„Co teď?“ zeptal se Seth, když jsem už delší dobu mlčela. Těžko říct, co si asi myslel o mém nahánění Douga a Romana.

„Nevím.“

Vyčerpala jsem všechny své možnosti. Všechny už jsem zajistila, až na Romana, se kterým jsem se nemohla spojit. Hodiny odtikávají. Nevěděla jsem, kde bydlí. Mám dojem, že se jednou

zmínil o Madroně, ale to je veliká oblast. Těžko to tam můžu začít obcházet a klepat na každé dveře. Nefil napsal, že mám čas do

konce směny. Přestože jsem se z práce ulila, předpokládala jsem, že

to tedy znamená do devíti hodin. Zbývaly ještě skoro tři hodiny.

„Asi si vezmu svoje auto a vrátím se domů.“

Seth mě vysadil u restaurace a jel za mnou zpátky na Queen

Anne. Zdržel se na semaforu, takže jsem domů dorazila asi o minutu dřív než on. Na dveřích jsem měla další vzkaz.

Hezká práce. Pravděpodobně si všechny ty muže znepřátelíš svým prapodivným chováním, ale tvou odvahu obdivuju. Jeden ještě zbývá. Uvažuju, jak rychlé nohy má ten tvůj tanečník.

Když dorazil Seth, zrovna jsem ten vzkaz mačkala. Vytáhla

jsem z kabelky klíče a roztřesenými prsty se pokoušela odemknout

byt. Ale ruce se mi třásly natolik, že jsem to nezvládla. Vzal ode mě klíče a otevřel.

Vešli jsme dovnitř a já se zhroutila na pohovku. Aubrey vylezla

zpoza ní a hned mi skočila na klín. Seth se taky posadil a prohlížel si můj byt – včetně sbírky jeho knih na čestném místě v nové

knihovničce. Pak se s obavami zahleděl zase na mě.

„Georgino…, co pro tebe můžu udělat?“

Zavrtěla jsem hlavou a připadala si bezmocná a poražená. „Nic. Jsem hlavně ráda, že jsi tady.“

„Já…“ Zaváhal. „Nerad ti to říká, ale za chvíli budu muset jít.

Mám se s někým sejít.“

Ostře jsem na něj pohlédla. Další z jeho záhadných schůzek. Můj strach na chvilku nahradila žárlivost, ale nemohla jsem se ho

vyptávat. Nemohla jsem se zeptat, jestli se má sejít s nějakou ženou. Aspoň že řekl, že se má sejít s někým. Nebude sám.

„Pobudeš… s nimi… nějakou dobu?“

Přikývl. „Jestli chceš, můžu se tady později večer zastavil. Nebo…bych to možná mohl zrušit.“

„Ne, ne, s tím si nedělej starosti.“ Do té doby už to skončí.

Zdržel se ještě chvíli a opět se několikrát pokusil o rozhovor, ale

já se nepřipojila. Když se nakonec zvedl k odchodu, vypadal dost

úzkostlivě. Připadala jsem si hrozně, že jsem ho do toho zatáhla.

„Do zítřka se to všechno vyřeší,“ pověděla jsem mu. „Takže se netrap. Zítra už budu zase normální. Slibuju.“

„Dobře. Kdybys něco potřebovala, ozvi se. Zavolej mi kdykoli.

Jinak… se uvidíme v práci.“

„Ne. Zítra mám volno.“

„Aha. Jasně. Vadilo by ti, kdybych se zastavil?“

„Samozřejmě, že ne. Jen přijď.“ Souhlasila bych s čímkoli. Byla jsem příliš unavená, než abych lpěla na svém úmyslu držet si od něj odstup. S tím si budu dělat starosti později. Opravdu. Jedno po

druhém.

Odešel, ale vypadal, že se mu moc nechce. Zarazilo ho, že

jsem mu řekla, aby s tím, s kým se má sejít, nějakou dobu pobyl. A já jsem nervózně přecházela po bytě a netušila, co bych měla dělat.

Možná že Romana nemůžu zastihnout proto, že už se ho nefil zmocnil. To by ovšem nebylo fér, protože jsem vůbec neměla

možnost ho varovat. Jenže tenhle nefil se nezdá jako někdo, kdo má

smysl pro to, co je správné a co špatné.

Náhle mě osvítil nápad a zavolala jsem na informace.

Nechápala jsem, proč mě to nenapadlo už dřív. Takhle to třeba můžu snadno najít. Nakonec ale moje snaha vyšla nazmar. Roman nebyl

v seznamu.

Dvě hodiny před koncem své směny jsem Romanovi nechala další vzkaz. „Prosím, prosím, prosím, zavolej mi,“ škemrala jsem. „I

když se na mě zlobíš kvůli tomu, co se stalo. Jenom mi řekni, že žiješ

a že jsi v pořádku.“

Nikdo nezavolal. Minula osmá hodina. Zbývala ještě poslední hodina, a tak jsem mu nechala další vzkaz. Začínala se mě zmocňovat hysterie. Bože, co budu dělat? Jediné, na co jsem se zmohla, ylo chodit sem a tam a přemýšlet, kdy mu můžu zase

zavolat.

Pět minut před devátou už jsem byla úplně bez sebe. Popadla

jsem kabelku a chtěla vypadnout z bytu a něco udělat. Cokoli. Čas

se blížil.

Co se stane? Jak se dozvím, jestli jsem úspěšně překonala nefilovy nástrahy? Uvidím zítra v novinách články o Romanově vraždě? Dostanu další vzkaz? Nebo nějaký krutý důkaz? Co když

nefil neměl na mysli nikoho z těch lidí, o kterých jsem uvažovala? Co když se jedná o někoho úplně jiného?

Otevřela jsem dveře, abych odešla, a zalapala jsem po dechu.

„Romane!“

Stál tam s rukou zdviženou k zaklepání a tvářil se stejně překvapeně jako já.

Upustila jsem kabelku a vrhla se mu kolem krku tak zběsile, až jsem ho málem porazila. „Panebože,“ vydechla jsem mu do ramene.

„Tak ráda tě vidím.“

„To vidím,“ odvětil a trochu poodstoupil, aby se na mě mohl podívat. Jeho tyrkysové oči na mě hleděly s obavami. „Bože,

Georgino, co se děje? Dostal jsem od tebe snad osmdesát vzkazů…“

„Já vím, já vím,“ řekla jsem mu a pořád jsem ho nepouštěla. Když jsem ho viděla, znovu se mě zmocňovaly ty staré pocity, o

nichž jsem si myslela, že už jsem je pohřbila. Vypadal tak dobře. Tak

krásně voněl. „Promiň, já jen… myslela jsem, že se ti něco stalo…“ Znovu jsem ho objala a přitom mi zrak padl na hodinky. Devět

hodin. Moje směna skončila a stejně tak nefilova trapná hra.

„Dobře, všechno je v pořádku.“ Neohrabaně mě pohladil po zádech. „Co se děje?“

„To ti nemůžu říct.“ Hlas se mi třásl.

Otevřel ústa na protest, ale pak si to rozmyslel. „Dobře.

Půjdeme na to pomalu. Jsi hrozně bledá. Pojďme se někam najíst. Pak mi to můžeš všechno vysvětlit.“

Jo, to by byla veselá konverzace. „Ne. To nemůžeme…“

„No tak. Přece mi nemůžeš po všech těch zoufalých vzkazech říct, že si musíme od sebe udržovat odstup. Vážně, Georgino,

vypadáš hrozně. Celá se třeseš. Jsi v příšerném stavu a navíc všechny ty tvoje telefonáty.“

„Ne. Ne. Nikam nepůjdeme.“ Sedla jsem si na pohovku a potřebovala jsem, aby už odešel, i když jsem to na druhou stranu nechtěla. „Zůstaneme tady.“

Roman pořád vypadal vyplašeně. Přinesl mi sklenici vody, sedl

si vedle mě a vzal mě za ruku. Čas ubíhal a já jsem se pomalu uklidňovala. Naslouchala jsem Romanovu nesouvislému tlachání, kterým se mě snažil uklidnit a přivést na jiné myšlenky.

Musela jsem uznat, ž se k mým vyšinutým telefonátům postavil hezky. Dál se ze mě pokoušel vytáhnout vysvětlení, ale když jsem odmítala a jen mu říkala, že jsem měla důvod se o něj bát, přestal na

mě naléhat – prozatím. Pokoušel se mě tedy rozptýlit a chrlil veselé historky a svoje obvyklé postřehy o politice. Stěžoval si na

nesmyslná pravidla a pokrytectví těch u moci.

Postupně jsem se uklidnila a bylo mi trapně z toho, jak jsem se

předtím chovala. Sakra, jak nenávidím toho nefila!

„Už je pozdě. Budeš v pořádku, když teď půjdu?“ dotázal se.

Stál vedle mě u okna v obýváku a oba jsme se dívali dolů na Queen

Anne Avenue.

„Nejspíš mi bude líp, než kdybys zůstal.“

„No, to je věc názoru,“ zasmál se a pohladil mě po vlasech.

„Díky, že ses zastavil. Vím… Vím…, že to zní šíleně, ale

v tomhle mi musíš věřit.“

Pokrčil rameny. „Opravdu nemám na výběr. Navíc… je hezké, když vím, že si o mě děláš starosti.“

„Samozřejmě. Jak by ne?“

„Nevím. V tobě se dá těžko vyznat. Nemohl jsem přijít na to,

jestli mě máš opravdu ráda…, nebo jestli si se mnou chceš jen ukrátit čas. Jestli nejsem pro tebe jen rozptýlení.“

Jeho slova jako by rozezněla zvonek v mé hlavě. Bylo v nich něco, čemu bych měla věnovat pozornost. Namísto toho jsem si ale začala uvědomovat, jak blízko u mě najednou stojí. Pohladil mě po

tváři a pak mi sjel rukou po krku a na rameno. Měl dlouhé a smyslné prsty. Prsty, kterými by mohl dělat spoustu úžasných věcí na mnoha místech.

„Mám tě opravdu ráda, Romane. I kdybys nevěřil ničemu jinému, co ti říkám, tomuhle věř.“

Usmál se a jeho úsměv byl tak krásný, až se mi z něj

rozehřívalo srdce. Bože, jak moc mi chyběl jeho úsměv a jeho svěží

a zábavný šarm. Přejel mi rukama zase na krk, přitáhl si mě blíž a já jsem si uvědomila, že se mě chystá znovu políbit.

„Ne… ne… nedělej to,“ zašeptala jsem a vykroutila se mu.

Trochu couvl, ale nepouštěl mě. Těžce vydechl a ve tváři se mu zračilo zklamání. „Pořád se toho bojíš?“

„To nemůžeš pochopit. Promiň. Já prostě nemůžu…“

„Georgino, když jsme se naposled líbali, k ničemu traumatickému nedošlo. Reaguješ zvláštně.“

„Já vím, ale není to tak jednoduché.“

„Nic se nestalo,“ zopakoval nepřirozeně tvrdým hlasem.

„Já vím, jenže…“

Zarazila jsem se uprostřed věty a v duchu si zopakovala jeho slova. Nic se nestalo. Ne, tu noc na koncertě, když jsme se tam na

chodbě líbali, se něco stalo. Viděla jsem, že se po tom polibku zapotácel. Ale já… Co se stalo se mnou? Co jsem cítila? Nic. Takhle intenzivní polibek s někým silným, s někým, po kom zoufale toužím,

by přece musel něco vyvolat. I kdyby šlo jen o slabý příliv energie,

jako třeba s Warrenem, takhle hluboký polibek by musel probudit můj instinkt sukuby. Navázalo by se mezi námi spojení, i kdyby nedošlo

k žádnému zásadnímu přenosu. Když jsem se s Romanem líbala a ona viditelně reagoval, muselo by se to přece projevit i na mně. Musela bych něco cítit. Jenže já jsem nic necítila. Vůbec nic.

Tehdy jsem to připisovala tomu, že jsem vypila příliš alkoholu.

Ale to je nesmysl. Často jsem před sáním energie popíjela vydatně. Alkohol mohl otupit moje smysly – což se zjevně tu noc stalo –, ale i kdybych byla úplně pod obraz, nemohlo by to úplně vyrušit pocit

z přenosu životní energie. To by nedokázalo nic. Byla jsem příliš opilá, než abych si uvědomila, jak to ve skutečnosti je. Ať už pod vlivem alkoholu nebo ne, při sexuálním nebo intimním fyzickém kontaktu bych vždycky něco cítila, ledaže…

Ledaže bych byla s někým nesmrtelným.

Odskočila jsem od Romana a odstrčila mu ruce. Zatvářil se překvapeně, ale ihned poté se mu v obličeji objevil chápavý výraz. Jeho krásné oči se nebezpečně zaleskly a on se rozesmál.

„To ti to trvalo.“

22

„TYS TO JEN PŘEDSTÍRAL…, předstíral jsi, že tě přitahuju,“

vypravila jsem ze sebe šokovaně, když jsem si to uvědomila.

Pořád ještě rozesmátý udělal krok ke mně. Přikrčila jsem se a zběsile uvažovala, jak odtud utéct, ze svého vlastního bytu. Ještě

před chvíli se zdál bezpečný a útulný, teď k zadušení stísněný. Byl

příliš malý a dveře tak daleko. Nemohla jsem dýchat. Pobavený výraz v Romanově tváři se změnil v ohromení.

„O co jde? Čeho se bojíš?“

„Čeho myslíš, že se bojím?“ Zamrkal. „Mě?“

„Ano, tebe. Zabíjíš nesmrtelné.“

„To ano,“ přiznal. „Ale tobě bych nikdy neublížil. Nikdy. To přeci víš, ne?“ Neodpověděla jsem. „Víš to?“

Couvla jsem ještě víc, ale stejně jsem neměla kam uniknout. Stál proti mně tak, že jsem mohla ustupovat jen ke dveřím do

ložnice, ne k východu z bytu. To nebylo moc dobré.

Roman se pořád tvářil udiveně nad mou reakcí. „No tak, nemůžu tomu uvěřit. Nikdy bych ti neudělal. Jsem do tebe napůl

zamilovaný. Sakra, víš vůbec, jak jsi tuhle operaci zašmodrchala?“

„Já? Co jsem udělala?“

„Cos udělala? Omotala sis moje srdce kolem prstu, tos udělala. Ten den…, když jsi mě přivábila v knihkupectví. Nemohl jsem uvěřit svému štěstí. Sledoval jsem tě celý týden a pokoušel se zjistit, jaké

máš zvyky. Bože, nikdy nezapomenu na ten den, kdy jsem tě poprvé

uviděl. Bylas tak nezkrotná. Tak krásná. Šel bych kvůli tobě až na

kraj světa. A potom…, když jsi se mnou odmítla po té autogramiádě někam jít… Nemohl sem tomu uvěřit. Víš, že jsi původně měla být

mým prvním terčem? Ale nedokázal jsem to. Ne potom, co jsem

s tebou mluvil. Ne potom, co jsem si uvědomil, co jsi.“

Polkla jsem a zmocnila se mě zvědavost. „Co-co jsem?“

O krok se ke mně přiblížil se smutným úsměvem v krásné tváři.

„Sukuba, která nechce být sukubou. Sukuba, která chce být člověkem.“

„Ne, to není pravda…“

„Samozřejmě že ano. Jsi stejná jako já. Nehraješ podle

pravidel. Nesnášíš tenhle systém. Nedovolíš jim, aby tě nacpali do role, kterou ti nadiktovali. Nemohl jsem tomu uvěřit, když jsem tě

pozoroval. Čím víc se zdálo, že o mě máš zájem, tím víc ses z toho snažila vycouvat. Myslíš, že to je pro sukubu normální? Byla to ta nejúžasnější věc, jakou jsem kdy viděl – a to se ani nezmiňuju o tom,

jak to bylo frustrující. Proto jsem se dneska konečně rozhodl donutit

tě, abys vyšla s barvou ven. Nemohl jsem přijít na to, jestli ses mě zbavila pro moje dobro, nebo jestli jsi měla větší zájem o někoho jiného – třeba o Mortensena.“

„Počkej, tak proto jsi dneska zorganizoval tu pitomou hru? Pro uspokojení tvého ega?“

Roman pokrčil rameny a dál se tvářil, že je sám se sebou

spokojen. „Když to postavíš takhle, zní to hrozně povrchně. Dobře, bylo to dost hloupé. A možná i trochu dětinské. Ale musel jsem se dozvědět, ke komu něco cítíš. Nedovedeš si představit, jak bylo dojemné vidět tě, když sis o mě dělala takové starosti. A to se ani

nezmiňuju o tom, že ses mě pokoušela zkontrolovat nejdřív. To bylo něco – měl jsem přednost před ostatními.“

Málem jsem začala protestovat, že nejdřív jsem se obávala o

Setha a jemu jsem volala nejdřív jen proto, že jsem byla přesvědčená, že je Seth v bezpečí. Naštěstí jsem ale měla natolik

rozumu, abych o tom pomlčela. Bude lepší, když si Roman bude myslet, že si dokázal, co chtěl.

„Ty máš ale nápady,“ řekl jsem namísto toho, možná dost

nerozvážně. „Takhle mě nutit, abych skákala, jak pískáš. Mě i ostatní nesmrtelné.“

„Možná. A omlouvám se za trable, které jsem ti tím způsobil.

Ale co se týče ostatních?“ Zavrtěl hlavou. „Dobře jim tak. Zaslouží si

to, Georgino. Copak tebe to neštve? To, co ti udělali? Zjevně nejsi moc šťastná, ale myslíš, že ti, co tomu velí, ti dovolí něco změnit?

Ne. A právě tak nenechají na pokoji mě a můj druh. Tenhle systém je

úchylný. Jsou uvězněni v tom svém zatraceném přesvědčení, co je dobro a co je zlo. Žádná přechodová zóna, nic mezi tím. Žádná možnost proměny. Proto chodím po světě a dělám to, co dělám. Potřebují vyburcovat. Musejí si uvědomit, že nejsou počátkem a koncem všech hříchů a veškeré spásy. Někteří z nás stále ještě bojují.“

„Chodíš po světě… Jak často to děláš? Tohle zabíjení?“

„Moc často ne. Zhruba každých dvacet až padesát let. Někdy taky sto. Vnitřně se tím tak nějak očistím a nějaký čas to vydrží, než

se zase naštvu na tenhle systém a vyberu si nové místo a další

skupinu nesmrtelných bytostí.“

„Vždycky zachováváš stejný postup?“ Vzpomněla jsem si na symboly u Jeroma. „Varovná fáze… a pak hlavní útok?“

Roman se rozzářil. „Ale, ale, ty sis udělala domácí úkol. Ano, obvykle to chodí takhle. Nejdřív sejmu pár níže postavených nesmrtelných. Ti představují snadný terč, i když si to pak vždycky trochu vyčítám. Opravdu, jsou to stejné oběti systému jako ty nebo

já. Ale trochu si s nimi pohrát vyděsí výše postavené nesmrtelné a pak mám nachystanou půdu pro hlavní akci.“

„Jerome,“ poznamenala jsem pochmurně.

„Kdo?“

„Jerome…, místní arcidémon.“ Zaváhala jsem. „Tvůj otec.“

„Aha, ten.“

„Co to má znamenat? Mluvíš, jako by nebyl důležitý.“

„Z hlediska celkového plánu není.“

„Jasně…, ale je to tvůj otec…“

„No a? náš vztah – či spíš absence vztahu – na tom vůbec nic nemění.“

Jerome řekl o Romanovi skoro totéž. Šokovaně jsem usedla na opěradlo křesla, jelikož okamžitá zkáza už mi zřejmě nehrozila. „Ale není… není tím skutečným terčem? Výše postavený nesmrtelný,

kterého jsi přišel zabít?“

Roman s vážným výrazem zavrtěl hlavou. „Ne. Tak to

nefunguje. Po níže postavených nesmrtelných se zaměřím na místní velké zvíře. Na toho, kdo má nad danou oblastí skutečnou moc. To všechny lidi znepokojí mnohem víc. Má to větší psychologický efekt, chápeš? Když dokážu zlikvidovat místní číslo jedna, všichni se

začnou obávat, že nikdo z nich není v bezpečí.“

„Takže to zase odpovídá Jeromovi.“

„Ne,“ namítl trpělivě. „Můj nechvalně proslulý otec je sice arcidémon, ale největší moc tady nemá. Nechápej mě špatně, já si náramně užívám, když ho štvu a řádím v jeho území, ale je tu někdo, kdo ho převyšuje. Pravděpodobně ho neznáš. Nemáš důvod se

s ním stýkat.“

Silnější než Jerome? To zbývá jedině…

„Carter. Ty jdeš po Carterovi.“

„Takhle se jmenuje? Ten místní anděl?“

„On je silnější než Jerome?“

„Podstatně.“ Roman na mě zvědavě pohlédl. „Ty ho znáš?“

„Já… vím, o koho se jedná,“ zalhala jsem. „Jak jsi řekl, nemám důvod se s ním stýkat.“

Ve skutečnosti mi ale mysl pracovala na plné obrátky. Terčem

je Carter? Mírný a sardonický Carter? Nechtělo se mi věřit, že disponuje větší mocí než Jerome, jenže vždyť já o něm vlastně nevím skoro nic. Ani nevím, co tady dělá, co má za práci nebo

poslání tady v Seattlu. Jedna věc mi ale byla jasná – a zjevně jenom

mně. Pokud anděl skutečně sovu mocí překonává Jeroma, Roman mu nemůže nic udělat, pokud platí pravidlo, že moc nefila

nepřesahuje moc jeho rodičů. Technicky vzato by Roman neměl být

schopen ublížit andělovi ani démonovi.

Rozhodla jsem se mu o tom neříct, ani se nezmínit o tom, že Cartera znám lépe, než si myslí. Čím víc v tom bude tápat, tím větší šanci budeme mít něco s ním udělat.

„Dobře. Vážně jsem si nemyslel, že by se sukuba kamarádičkovala s andělem, ale u tebe těžko odhadnout. Máš sice

ostrý jazyk, ale pořád máš kolem sebe plno obdivovatelů.“ Roman se

trochu uvolnil, opřel se o zeď a založil si ruce. „Bůh ví, že jsem hodně změnil plány, abych se vyhnul tvým přátelům.“

Vztek mi pomohl překonat strach. „Vážně? A co Hugh?“

„To je který?“

„Ten skřet.“

„Aha, ano. Potřeboval jsem nějaký výstražný příklad, chápeš? Takže jo, trochu jsem si s ním pohrál. Byl na tebe drzý. Ale nezabil jsem ho.“ Podíval se na mě ta, že to nejspíš měl být povzbudivý pohled. „Bylo to pro tvoje dobro.“

Mlčela jsem a vzpomínala, jak vypadal Hugh v nemocnici.

Drzý?

„A co ti ostatní?“ pokračoval. „Ta protivná andělská ženská? Vampýr, co ti vyhrožoval? Chtěl jsem mu zlomit vaz hned na místě. Zlikvidoval jsem je kvůli tobě. Nemusel jsem.“

Bylo mi z toho zle. Nechtěla jsem mít na svědomí něčí smrt. „To bylo od tebe moc pozorné.“

„Něco jsem udělat musel. A když jsem se na hodině tance setkal s tvým kamarádem vampýrem, nedokázal jsem se přinutit ublížit mu. Postavilas mě do těžké situace. Docházely mi oběti.“

„Omlouvám se za nepříjemnosti,“ štěkla jsem a byla bez sebe vzteky nad jeho politováníhodnými projevy soucitu. „Proto ti nebylo zatěžko ten večer vyrukovat po mně?“

Zamračil se. „Co máš na mysli?“

„Ty víš, co myslím!“ Když jsem si vzpomněla, jak na mě

zaútočil, dávalo mi to dokonalý smysl. Stalo se to poté, co jsem šla

z Krystal Starz, den poté, o jsem mu utekla z koncertu. Byla to pro

něj dokonalá záminka, jak se mi pomstít. „Pamatuješ? Ten den po

Dougově koncertu? Potom, co jsem byla se Sethem?“ Roman se zatvářil chápavě. „Aha, tohle.“

„To je všechno, co mi k tomu řekneš?“

„Přiznávám, že to ode mě bylo trochu dětinské, ale těžko mi to můžeš zazlívat. Nebylo vůbec snadné koukat se, jak se sbližuješ

s Mortensenem, když jsi mě tak odkopla. Viděl jsem tě jet s ním

domů. Musel jsem něco udělat.“

Vyskočila jsem z křesla a znovu mnou cloumal vztek. „Musel jsi něco udělat? Jako třeba zmlátit mě v zapadlé uličce?“

Roman povytáhl obočí. „O čem to mluvíš? Řekl jsem ti, že bych

ti nikdy neublížil.“

„Tak o čem to tedy mluvíš ty!“

„Já mluvím o té cukrárně. Ten den jsem vás oba sledoval, a když jsem viděl, jak roztomile si počínáte u zmrzliny, žárlil jsem a udělal jsem ten vítr, aby rozrazil dveře. Dětinské, jak jsem řekl.“

„Na to si vzpomínám…“ Selhal mi hlas, když jsme si vybavila,

jak vítr rozrazil dveře cukrárny a jaký to tam způsobilo rozruch.

Takový vítr tady byl dost netypický, ale vůbec mě nenapadlo, že by mohl mít nadpřirozenou příčinu. Měl pravdu, bylo to dětinské.

„Tak co se stalo v té uličce, o které jsi mluvila?“ chtěl vědět.

Vytrhla jsem se ze vzpomínek. „Později… ten večer. Šla jsem si něco vyřídit a ty… nebo někdo… mě cestou domů napadl.“

Roman se zatvářil chladně a jeho tyrkysové oči byly jako

z oceli. „Pověz mi o tom. Pověz mi všechno. Co se tam přesně stalo.“

Vysvětlila jsem mu, jak jsem sháněla Harringtonovu knihu,

zašla do Krystal Starz s pak se potmě vracela domů. Jen jsem trochu poupravila tu část o svém zachránci. Nechtěla jsem, aby Roman

věděl, že se znám s Carterem víc než jen povrchně, aby si neuhodl,

že mu chci zmařit plány. Čím víc bude přesvědčen, že je mi Carter úplně lhostejný, tím větší budu mít šanci včas anděla varovat.

Když jsem skončila s vyprávěním. Roman s povzdechem zavřel

oči a opřel si hlavu o zeď. Najednou nevypadal jako nebezpečný zabiják, ale spíš jako unavený muž, jehož jsem znala a téměř

milovala. „Já to věděl. Věděl jsem, že žádám příliš, když jsem chtěl, aby se do toho nepletla.“

„Co… co tím myslíš?“ Zmocnil se mě podivný pocit a po zádech

mi přeběhl mráz.

„Nic. Zapomeň na to. Hele, moc se za to omlouvám. Měl jsem udělat opatření předem, abych tě ochránil. Taky jsem věděl… Ten další den, když jsem se u tebe stavil a tys to mezi námi rozsekla –

poznal jsem, že jsi zraněná, i když sis změnila podobu. Poznal jsem i

to, že to způsobilo něco nadpřirozeného, ale nikdy by mě

nenapadlo… Myslel jsem, že to byl nějaký jiný nesmrtelný – někdo

z tvého okruhu známých. Ulpěla na tobě trocha té energie…, jen lehká stopa po síle někoho jiného…, jakoby od démona…“

„Ale to není… Ty myslíš Jeroma?“

„Zase znejmilejší tatínek? Neříkej mi… neříkej mi, že ti něco udělal.“ Romanova mírnost náhle pominula a nahradilo ji něco zlověstnějšího.

„Ne, ne,“ řekla jsem rychle, když jsem si vybavila psychickou facku od Jeroma, kterou mě přišpendlil k pohovce. „Tak to nebylo. Byla to spíš jen ukázka moci, která se o mě otřela okrajem. On mi neublížil. To by nikdy neudělal.“

„Dobře. Stejně ale nemám radost z otho, co se ti v té uličce

stalo. Ale určitě si promluvím s tím, kdo to má na svědomí, a zajistím, aby se to už neopakovalo. Když jsem tě pak ten den viděl, nejradši

bych pozabíjel všechny nesmrtelné široko daleko. Pomyšlení na to,

že ti někdo ublížil…“ Pomalu se ke mně přibližoval. Váhavě mi stiskl paži a já jsem nevěděla, jestli mám uhnout, nebo se ho taky

dotknout. Nevěděla jsem, jak se vyrovnat s tím, že mě tolik přitahuje

teď i děsí. „Nemáš tušení, jak moc mi na tobě záleží, Georgino.“

„Tak jak… v té uličce…“

Než jsem stihla dokončit svou myšlenku, vynořila se mi v hlavě další. Když Roman řekl: Když jsem tě ten den viděl. Navštívil mě den

po tom útoku a přišel ve chvíli, kdy byl Carter pryč a sledoval stopu nefila. To ale nebylo možné. Nemohla jsem si vzpomenout, kde ten den zrovna Carter zachytil jeho stopu, ale nebylo to nikde blízko.

Roman nemohl přilákat Cartera a pak se stihnout tak rychle dostat ke mně domů.

Věděl jsem, že žádám příliš, když jsem chtěl, aby se do toho nepletla. Promluvím si s tím, kdo to má na svědomí.

V tu chvíli jsem pochopila, proč si Roman myslí, že může

sejmout Cartera, a proč se nestará o to, že má menší moc než anděl.

To zjištění na mě těžce a chladně dolehlo. Netušila jsem, jak se mi změnil výraz, ale Roman se zatvářil soucitně.

„Co se děje?“

„Kolik?“ zašeptala jsem.

„Kolik čeho?“

„Kolik nefilů je ve městě?“

23

„DVA,“ ŘEKL, po chvilce váhání. „Jenom dva.“

„Jenom dva,“ zopakovala jsem bezvýrazně a pomyslela si: a sakra. „Včetně tebe?“

„Ano.“

Promnula jsem si spánky a uvažovala, jak bych mohla

upozornit Jeroma a Cartera, že tu máme co do činění hned s dvěma nefily. O téhle možnosti se nikdo nezmínil.

„Měli to poznat,“ zamumlala jsem spíš pro sebe než pro

Romana. „Měli to vycítit…, že jsou tu dvě různé energie nefilů. Vždyť přece Jerome poznal, že jsi to ty. Máš svou unikátní energii, jakou

nemá nikdo jiný.“

„Nikdo jiný,“ ušklíbl se Roman, „až na mou sestru.“

A sakra.

„Jerome se nezmínil o víc než jednom – aha.“ Zamrkala jsem,

jak mi to došlo. Jerome přiznala, že nebyl u narození svého potomka.

„Dvojčata? Nebo… víc?“ Arcidémon mohl být klidně otcem paterčat.

Roman zavrtěl hlavou a moje dedukce ho evidentně pobavila.

„Dvojčata. Jenom my dva.“

„Takže to je rodinná akce? Vy dva cestujete od města k městu

a všude vyvoláváte paniku…“

„Nic tak slavného, lásko. Obvykle jen já. Moje sestra se snaží spíš skrývat. Čas tráví svou prací a normálním životem. Tyhle velké

machinace ji příliš nezajímají.“

„Tak jak jsi ji zatáhl do tohohle?“ Znovu jsem si vzpomněla na

Erikova slova o tom, že většina nefilů touží jen po tom, aby jim všichni dali pokoj.

„Žije tady. V Seattlu. Jsme na jejím území, tak jsem ji přemluvil, aby podnikla to konečné zabití se mnou. Hrátky s níže postavenými nesmrtelnými ji moc nebaví.“

„Až na to, že mě zmlátila,“ zdůraznila jsem.

„To je mi líto. Myslím, žes ji vytočila.“

„Vždyť ji ani neznám,“ vykřikla jsem a uvažovala, co je horší –

jestli když je do mě nefil zamilovaný, nebo když je na mě naštvaný.

Roman se jen usmíval. „Tím bych si tak jistý nebyl.“ Natáhl ke mně ruku, aby se mě dotkl jako obvykle, ale ucukla jsem. Přestal se usmívat. „Co je zase?“

„Co myslíš? Myslíš, že mi můžeš tohle všechno říct a čekat, že

to mezi námi bude zase jako dřív?“

„A proč ne? Čeho by ses ještě mohla obávat?“ Otevřela jsem ústa na protest, ale než jsem se zmohla na slovo, pokračoval: „Už jsem ti řekl, že neublížím tobě ani tvým kamarádům. Jediná osoba, kterou mám na seznamu, je někdo, koho skoro neznáš a nezáleží ti

na něm. Tak to je. Konec příběhu.“

„Jo, vážně? A co se stane pak? Až zabiješ Cartera?“

Pokrčil rameny. „Pak odejdu. Najdu si místo, kde nějaký čas zůstanu. Nejspíš budu zase učit.“ Naklonil se ke mně a zadíval se mi

do očí. „Můžeš jít se mnou.“

„Cože?“

„Přemýšlej o tom.“ Mluvil nedočkavě a z každého jeho slova čišelo nadšení. „Ty a já. Můžeš se usadit a dělat všechno, co máš ráda – číst svoje oblíbené knihy, tančit – bez politikaření nesmrtelných, kteří ti kazí život.

Ušklíbla jsem se. „To těžko. Nemůžu přestat být sukubou. Pořád potřebuju k přežití sex.“

„Ano, ano. Vím, že si čas od času musíš najít nějakou oběť, ale

mysli na to, jak vyplníš čas mezi tím. Ty a já. Spolu. Byla bys

s někým, u koho se nemusíš být, že bys mu ublížila. Byla bys

s někým jen proto, aby sis to užívala, ne kvůli přežití. Žádní nadřízení

by tě neotravovali, že neplníš stanové kvóty.“

Vzpomněla jsme si na Setha a tak napůl jsem přemýšlela, jaké

by to bylo, kdybych byla s ním „jen proto, abych si to užívala“.

Vrátila jsem se v myšlenkách do drsné reality a pověděla Romanovi: „Nemůžu jen tak utéct. Seattle je moje pracoviště. Mám svoje nadřízené a ti mě nenechají odejít.“

Vzal mi obličej do dlaní a zašeptal: „Georgino, Georgino. můžu

tě před nimi ochránit. Mám moc tě schovat. Můžeš si žít svůj život.

Už se nemusíš zodpovídat té byrokracii nad tebou. Můžeme být svobodní.“

Ty jeho hypnotické oči mě chytily jako rybu na háček. Po staletí jsem prožívala svou nesmrtelnost v bolavé samotě, plácala jsem se

od jednoho krátkodobého vztahu ke druhému a všechno, co hrozilo zajít do větší hloubky, jsem pokaždé okamžitě ukončila. A teď je tu Roman. Přitahuje mě a nemusím ho odstrčit. Fyzickým kontaktem bych mu neublížila. Mohli bychom být spolu. Mohli bychom se spolu každé ráno probouzet. Mohli bychom spolu žít věčně. Už nikdy bych

nemusela být sama.

Zachvátila mě touha, chtěla jsem to. Bože, jak jsem to chtěla! Nestojím o to, aby mě Jerome neustále peskoval, že svádím „samou spodinu a nic než spodinu“. Chci přijít domů a někomu povědět, co

se mi ten den přihodilo. Chci chodit o víkendech tančit. Chci společně trávit dovolenou. Chci, aby mě někdo objal, když jsem rozrušená a když je toho na mě moc.

Chci někoho, koho bych mohla milovat.

Jeho slova mi pronikala až do srdce. Jenže jsem věděla, že jsou to jenom slova. Věčnost je dlouhá doba a my se nemůžeme skrývat navěky. Nakonec by nás našli. Nebo kdyby byl Roman na

některé ze svých protestních „misí“ zabit, zůstala bych bezmocná a ještě k tomu bych se musela vypořádat se spoustou naštvaných démonů. Nabízí mi jen dětinský sen, nepraktickou fantazii, která nemůže mít dlouhého trvání.

Navíc kdybych s Romanem utekla, znamenalo by to, že

souhlasím s tím jeho šíleným spiknutím. Rozumově jsem chápala

jeho hněv a touhu po odplatě. Chápala jsem jeho sestru – ačkoli mě bůhvíproč nenávidí – které chce prostě jenom žít obyčejný život.

Během let jsem viděla spoustu vražd a krveprolití, vymření celých populací, jejichž jména a kulturu už dnes nikdo nezná. Žít s tím celá

ta dlouhá tisíciletí, neustále na útěku a skrývat se… Ano, na jeho místě bych asi taky zuřila.

Přesto ale jsem v tom nespatřovala dostatečný důvod, aby náhodně zabíjel nesmrtelné a dokazoval si tím, že má pravdu. A bylo

to o to horší, že jsem ty nesmrtelné znala osobně. Carterovo chování

mě vždycky rozčilovalo, to ano, ale zachránil mi život. A těch pár dní,

co jsme spolu strávili, zase tak špatných nebylo. Roman by mu uměl spíš aplaudovat. Nesmrtelným zazlívá hlavně to, že se řídí

zastaralými pravidly a rolemi, ale Carter se tomu vymyká. Je to

anděl, který se přátelí se svými hypotetickými nepřáteli. On a Jerome představují přesně ten druh rebelie a nekonformního životního stylu, který Roman tolik vychvaluje.

Škoda, že ho ani tohle od jeho záměru neodradilo. Uvažovala jsem, jestli bych se o to měla aspoň pokusit.

„Ne,“ řekla jsem mu. „Nemůžu to udělat. A ty bys taky neměl.“

„Co bych neměl?“

„Pokračovat v tom svém plánu. Zabít Cartera. Nech ho být. Nech to všechno být. Násilí plodí jen další násilí, ne mír.“

„Je mi líto, lásko. Nemůžu. Pro můj druh žádný mír neexistuje.“ Natáhla jsem ruku a pohladila ho po tváři. „Oslovuješ mě tak,

ale myslíš to vážně? Miluješ mě?“

Zadržel dech a v tu chvíli mi došlo, že ho moje oči hypnotizují, stejně jako mě ty jeho. „Ano, miluju.“

„Tak to pro mě udělej, když mě miluješ. Nech toho. Odejdi ze

Seattlu. Když to uděláš…, půjdu s tebou.“

Neuvědomila jsem si, že to myslím vážně, až když mi ta slova

sklouzla ze rtů. Útěk byl, pravda, jen dětinskou fantazií, ale stálo by

to za to, kdybych tím mohla zabránit zabíjení, ke kterému se Roman chystá.

„Myslíš to vážně?“

„Ano. Pokud mě udržíš v bezpečí.“

„Můžu tě udržet v bezpečí, ale…“

Odstoupil ode mě a začal přecházet sem a tam. Konsternovaně

si prohrábl vlasy.

„Nemůžu toho nechat,“ oznámil mi nakonec. „Udělal bych pro tebe cokoli na světě, ale tohle ne. Nedovedeš si představit, jaké to bylo. Myslíš si, že nesmrtelnost je vůči tobě krutá? Tak si představ,

že musíš pořád utíkat a hlídat si záda. Mám stejné problémy usadit

se jako ty. Díky Bohu za mou sestru. Ona je jediná, koho mám,

jediný stálý prvek v mém životě. Jediná, kterou jsem miloval – dokud

jsem nepotkal tebe.“

„Může jít s námi…“

Zavřel oči. „Georgino, když moje matka před tisíciletími ještě

byla naživu, žili jsme v táboře s dalšími nefily a jejich matkami. Pořád jsme utíkali a neustále se snažili mít před našimi pronásledovateli

náskok. A jednou v noci…, na to nikdy nezapomenu. Našli nás a já přísahám, že samotný Armageddon by nemohl být strašlivější. Ani nevím, kdo to měl na svědomí – andělé, démoni nebo kdo.

V takovém případě jsou andělé i démoni stejní. Krásní a hroziví.“

„Ano,“ zašeptala jsem. „Viděla jsem je.“

„Pak tedy víš, čeho jsou schopni. Vtrhli tam a všechny pozabíjeli. Každého, kdo jim přišel pod ruku. Nefily, i když to byly děti. Lid. Všechny považovali za přítěž.“

„Ale vy jste unikli?“

„Ano. Měli jsme štěstí. Většina ale takové štěstí neměla.“ Otočil

se ke mně a znovu se na mě zahleděl. Z té jeho bolesti mě začaly pálit oči. „Už to chápeš? Už víš, proč to musím dělat?“

„Jenom dál proléváš krev.“

„Já vím, Georgino. Proboha, já to vím. Ale nemám na vybranou.“

Viděla jsem v jeho tváři, že se mu příčí být součástí toho krveprolévání, že se nechce chovat stejně destruktivně jako ti, kteří

mu zničili dětství. Ale taky jsem na něm viděla, že se z toho

nedokáže vymanit. Nemůže tomu uniknout. Žil příliš dlouho, mnohem déle než já. Všechny ty roky strachu a hněvu a krve ho pokřivily.

Musel se postarat, aby ten lov neustal.

Bojuji každý den, aby mě moje minulost nepřemohla. Někdy vyhrávám já, jindy zase ona.

„Nemám na vybranou,“ zopakoval se zoufalým výrazem. „Ale ty

ano. Pořád chci, abys odešla se mnou, až tady skončím.“

Ano, já mám na vybranou. Musím se rozhodnout mezi ním a Carterem. Opravdu? Můžu vůbec ještě udělat něco, co by Cartera zachránilo? Chci Cartera zachránit? Vždyť vím, že Carter ve jménu dobra zabil za ty roky bezpočet malých nefilů. Možná si zaslouží

trest, který mu Roman přichystal. Je vlastně dobro a zlo něco víc než hloupé zaškatulkování? Hloupé zaškatulkování, které omezuje lidi a

trestá je nebo odměňuje na základě toho, jak reagují na svou vlastní přirozenost, kterou vlastně ani nemohou nijak ovládat.

Roman má pravdu. Ten systém je špatný. Ale nevím, co s tím dělat.

Potřebuju čas. Čas, abych o tom všem mohla přemýšlet a přijít

na způsob, jak zachránit anděla i nefila, pokud je to vůbec možné.

Ale netušila jsem, jak ten čas získat. Ne, když tady Roman nade mnou stojí, kouká na mě a je posedlý romantickou myšlenkou, že spolu uprchneme.

Čas. Potřebuju čas a nevím, jak ho získat. Nemám žádné schopnosti, které by mi mohly v téhle situaci pomoct. Kdyby se Roman usnesl, že představuju hrozbu, nebyla bych s to s ním bojovat. Nefil by dokázal snadno jednoho z vás smést z povrchu

zemského. Nemůžu zatahat za žádné božské nitky a odvolávat se na smlouvy jako Hugh. Nemám nadlidské reflexy ani sílu jako Cody a

Peter. Jsem sukuba. Měním podobu a spím s muži. To je ono.

To je ono…

24

„TAKŽE?“ dotázal se Roman něžně. „Co říkáš? Půjdeš se mnou?“

„Nevím,“ odpověděla jsem a sklopila zrak. „Bojím se.“ Mluvila jsem rozechvělým hlasem.

Otočil mi obličej k sobě a tvářil se zaujatě. „Čeho se bojíš?“ Zamžikala jsem řasami. Bylo to upejpavé, zranitelné gesto. Dokonce působilo zranitelně. Těžko mu odolat. Alespoň jsem v to

doufala.

„Bojí se… jich. Chci s tebou odejít, ale… nemyslím… nemyslím,

že bychom někdy mohli být volní. Před nimi se neschováš, Romane.

Ne napořád.“

„Dokážeme to,“ vydechl. Oběma rukama mě objal a srdce mu přetékalo bolestí nad mým strachem. Vůbec jsem se nebránila a nechala jsem ho, aby se ke mně přitiskl. „Řekl jsem ti, že tě dokážu ochránit. Zítra najdu toho anděla a další den můžeme odejít. Je to snadné.“

„Romane…,“ zadívala jsem se na něj dokořán otevřenýma

očima člověka, který překypuje emocemi. Nadějí. Vášní. Úžasem. On

se tvářil úplně stejně. Sklonil se ke mně, aby mě políbil, a já ho tentokrát nezastavila. Dokonce jsem mu polibek oplácela. Je to už

dlouho, co jsem se s někým líbala jen pro radost, pro ten pocit, že se

mi někdo jazykem něžně tlačí do úst, otírá se o mě rty a rukama si mě k sobě tiskne.

Takhle bych se s ním dokázala líbat věčně a jenom si

vychutnávat ty pocity, aniž bych vnímala potřebu sukuby nakrmit se. Bylo to nádherné. Dokonce omamující. Nebyl v tom žádný strach. Roman ale chtěl něco víc než se jen líbat. Když mě položil na záda

na koberec v obýváku, ani teď jsem ho nezastavila.

Čišel z něho žár a touha. Přesto se mnou zacházel opatrně a

pomalu, ovládal se. To mě překvapovalo a dělalo to na mě dojem.

Spala jsem s tolika muži, kterým šlo jen o co nejrychlejší uspokojení jejich potřeb, že mě teď ohromovalo, že někomu záleží na tom,

abych i já byla spokojená.

Rozhodně jsem si nestěžovala.

Ležel na mně dál mě líbal. Nakonec přesunul rty od mých úst

k uchu, olizoval je a pak sjel k mému hrdlu. Na krku jsem vždycky

měla jednu z nejsilnějších erotogenních zón, takže jsem rozechvěle oddechovala, když mi jazykem pomalu olizoval citlivá místa. Měla

jsem z toho husí kůži. Prohnula jsem se proti němu a dala mu tak najevo, že může vše urychlit, pokud chce. Nezdálo se ale, že b někam spěchal.

Postupoval níž a níž, líbal mi ňadra přes tričko, až byl látka úplně vlhká a lepila se mi na bradavky. Posadila jsem se, aby mi

mohl tričko svléknout. Když už byl v tom, svlékl mi i sukni, takže jsem zůstala jen v kalhotkách. Dál se ale věnoval mým ňadrům, líbal je a laskal, střídal lehké a něžné polibky s tvrdými a kousavými, po nichž

mi nejspíš zůstanou modřiny. Nakonec sjel dolů a lízal hebkou kůži

na mém břiše. Zastavil se, až když se dostal ke stehnu.

To už jsem byla celá roztoužená a rozbolavělá a chtěla se ho také dotýkat. Ale když jsem k němu vztáhla ruce, sevřel mi obě zápěstí a něžně mi přidržel ruce na zemi. „Ještě ne,“ zašeptal.

Asi to tak bylo lepší, protože takhle jsem měla čas. Získávala jsem čas? Ano, o to šlo. Měla jsem čas vymyslet plán. Plán, který uskutečním… později.

„Fialové,“ poznamenal, když se dotkl mých kalhotek. Byly maličké, jen kousek krajkové látky. „Kdo by to řekl?“

„Skoro nikdy nenosím fialového,“ přiznala jsem. „Ale z jakéhosi důvodu mám ráda spodní prádlo téhle barvy. A černé, samozřejmě.“

„Sluší ti. Můžeš si je kdykoli kouzlem změnit, že jo?“

„Jo. Proč?“

Jediným pohybem na mně kalhotky roztrhl. „Protože mi stojí

v cestě.“

Sklonil se, roztáhl mi nohy a zbořil obličej mezi ně. Jazykem pomalu laskal okraje a potom přistoupl k mému naběhlému klitorisu. Zasténala jsem a nadzvedla boky k němu, aby mou touhu uspokojil ještě víc. Opět mě zatlačil zpátky na podlahu a dával si na čas.

Kroužil jazykem a dráždil mě a moje vzrušení dál vzrůstalo. Pokaždé, když už jsem se blížila k vrcholu, přesunul se jazykem níž a pronikl

jím do mě, až jsem byla čím dál vlhčí.

Když mi konečně dovolil vyvrcholit, bylo to tak hlasité a divoké,

až jsem se celá chvěla. Dál mě sál a dráždil i při těch křečích. To už jsem byla tak rozcitlivělá a omámená, že pro mě jeho doteky byly

příliš. Slyšela jsem se, jak škemrám, aby přestal, i když už jsem se blížila k dalšímu vyvrcholení.

Zvolnil a odsunul se a jenom sledoval, jak se moje tělo chvěje rozkoší, která postupně odeznívá. Během dvou vteřin se svlékl a lehl

si na mě, holou kůží se tiskl k mé holé kůži. Když jsem sklouzla rukama dolů a obemkla jeho erekci, vzdechl rozkoší.

„Ach Bože, Georgino,“ vydechl s očima upřenýma na mě. „Ach

Bože. Nemáš ani tušení, jak moc tě chci.“ Nemám tušení?

Nasměřovala jsem ho k sobě a nechal vklouznout dovnitř. Moje

tělo se mu otevřelo a uvítalo ho, jako by byl částí mne samé, která

mi chyběla. Pohyboval se ve mně dlouhými pohyby, díval se mi do obličeje a sledoval, jak na mě působí každý úhel a pohyb.

Získám čas, pomyslela jsem si, ale jak mi držel ruce přitisknuté

k podlaze a zmocňoval se mého těla, věděla jsem, že jen lžu sama sobě. Tohle bylo něco víc než získávání času, abych varovala

Jeroma a Cartera. Tohle jsem dělala pro sebe. Bylo to sobecké. Během posledních několika týdnů jsem po Romanovi neustále

toužila a teď jsem ho měla. A nejen to, bylo to přesně takové, jak řekl

– tady nešlo o přežití, jen o potěšení. Už jsem dřív měla sex

s nějakými nesmrtelnými, ale bylo to už dávno. Zapomněla jsem, jaké to je, nemít v hlavě myšlenky někoho jiného a jenom si vychutnávat ty smyslné pocity.

Pohybovali jsme se v sehraném rytmu, jako by to naše těla

dělala neustále. Ty jeho kontrolované pohyby se stávaly čím dál divočejší. Narážel do mě tvrdě a pevně, až mi připadalo, jako by se

chtěl propadnout podlahou. Někdo dělal hrozný hluk a vzdáleně jsem

si pak uvědomila, že jsem to já. Ztrácela jsem pojem o tom, co se kolem mě děje, a v hlavě jsem neměla jedinou souvislou myšlenku. Existovaly jen moje nádherné pocity a vzrůstající síla, která mě pohlcovala, až jsem si připadala jako v jednom ohni, ale pořád jsem chtěla víc a víc. Toužila jsem to dokončit a pobízela ho k tomu. Nadzvedla jsem k němu boky a zatnula svaly.

Zalapal po dechu, když ucítil, jak jsem se kolem něj sevřela. Oči

mu plály téměř až primitivní vášní. „Chci vidět, jak se uděláš znovu,“

vydechl. „Pro mě.“

Z jakéhosi důvodu u mě ta slova sama o sobě stačila a přehoupla mě přes okraj omamující extáze. Vykřikla jsem ještě hlasitěji, už dost ochraptělá. Nevím, jak jsem se při tom tvářila, ale jemu to stačilo k jeho vlastnímu vyvrcholení. Pootevřel ústa, ale nevyšel z nich žádný zvuk. Se zavřenýma očima ve mně zůstal a zachvěl se rozkoší.

Když skončil, dál se třásl intenzitou svého orgasmu. Překulil se

na záda, zpocený a uspokojený. Otočila jsem se k němu a položila

mu ruku na hruď. Obdivovala jsem jeho štíhlé svalnaté a opálené tělo.

„Jsi krásný,“ pověděla jsem mu a zvala do úst jeho bradavku.

„Ty taky nejsi k zahození,“ zašeptal a pohladil mě po vlasech. Taky jsem byla hodně zpocená a některé prameny vlasů jsem měla vlhké a o to víc vlnité. „Takhle vypadáš? Ve své skutečné podobě?“

Zavrtěla jsem hlavou. Ta otázka mě překvapila. Přejela jsem

mu rty po krku. „Než jsem se stala sukubou, měla jsem jiné tělo. Před dávnými časy.“ Zastavila jsem se uprostřed polibku a zeptala se:

„Chceš něco jiného? Víš, že můžu vypadat, jak jenom budeš chtít.“

Zazbuil se, až se mu zablýskly bílé zuby. „To je bezpochyby

jedná z výhod, když miluju sukubu.“ Sedl si, vzal mě do náruče a pak

vstal. Jen trochu zakolísal pod váhou navíc. „Ale ne. Zeptej se mě

v příštím století a možná ti pak odpovím jinak. Prozatím se mám ještě hodně co dozvědět o tomhle tělo.“

Odnesl mě do ložnice, kde jsme se milovali trochu pomaleji a civilizovaněji. Naše těla se proplétala jako stuhy z tekutého ohně. Po původním živočišném uspokojení jsme teď nikam nespěchali a

různými způsoby prozkoumávali, jak reaguje tělo toho druhého. Většinu noci jsme strávili střídáním pomalého milování, rychlého a

zběsilého, odpočinku a tak pořád dokola. Ve třetím kole už jsem byla vyčerpaná a usnula jsem s hlavou na jeho hrudi. Obavy ve skrytu své mysli jsem ignorovala.

Po několika hodinách jsem se probudila, a jakmile jsem si jasně

vybavila, co se v noci stalo, okamžitě jsem se posadila. Usnula jsem

v objetí nefila. Vydala jsem se mu napospas. Přesto… jsem stále

tady a živá. Roman ležel vedle mě a příjemně hřál. Aubrey m uležela

u nohou. Boa na mě unaveně mžourali a divili se tomu mému prudkému pohybu.

„Co se stalo?“ zeptal se a potlačil zívnutí.

„Nic,“ ujistila jsem ho. Když jsem se už vymanila z vášně, dokázala jsem uvažovat jasněji. Co jsem to udělala? Když jsem se vyspala s Romanem, možná jsem tím získala čas, ale nijak mě to nepřiblížilo k východisku z téhle šílené situace.

Jak jsem tam ležela, zrak mi zabloudil k narcisům od Cartera a náhle jsem měla jasno. Ty květiny samy o sobě byly jen drobnost, ale

jak jsem o tom tak uvažovala, došlo mi, že nemůžu jen tak pasivně

sedět a nechat Romana, aby Cartera zabil. Musela jsem něco udělat, bez ohledu na to, že to bude riskantní, bez ohledu na to, že je pravděpodobné, že to nejspíš nevyjde. Všichni zažíváme chvíle

slabosti. Ale záleží na tom, jak rychle se z nich vzpamatujeme.

Nezáleží na tom, že nefila miluju a anděla nenávidím, ostatně

ani jedno z toho není tak docela pravda. Tady jde spíš o mě, o to,

jaká jsem osobnost. Po staletí jsem ubližovala mužům, abych přežila, často opravdu zničujícím způsobem, ale nemůžu se stát součástí

promyšlené vraždy, ať už je její motiv kdovíjak ušlechtilý. Tak daleko jsem ještě nedospěla. Zatím ještě ně.

Zamrkala jsem, abych rozehnala slzy, které se mi náhle draly

do očí. Ohromilo mě zjištění, co musím udělat. Co musím udělat

Romanovi.

„Tak pojď ještě spát,“ zamumlal a přejel mi rukou od pasu ke

stehnu.

Ano, věděla jsem, co musím udělat. Nebyl to vůbec dobrý plán,

ale na žádný jiný jsem nepřišla. Musela jsem využít toho, že Roman teď není ve střehu.

„Nemůžu,“ řekla jsem a začala vylézat z postele. „Musím do práce.“

Otevřel oči dokořán. „Co? Kdy?“

„Otevírám obchod. Musím tam být za půl hodiny.“ Zmateně se posadil. „Ty pracuješ celý den?“

„Jo.“

„Ještě jsem s tebou chtěl udělat pár věci,“ prohlásil a ovinul mi

paži kolem pasu, aby si mě přitáhl zpátky. Do druhé ruky mi vzal ňadro.

Sklonila jsem se k němu a předstírala, že se mě zvonu

zmocňuje vášeň. Dobře, nebylo to tak docela předstírané.

„Hmm…“ Otočila jsem se k němu a otřela se rty o jeho. „Možná bych mohla zavolat, že jsem nemocná…, i když tomu nejspíš

neuvěří. Nikdy nejsem nemocná a oni to dobře vědí.“

„Kašli na ně,“ zabrblal a přitlačil mě k posteli. „Kašli na ně, abych ti to mohl udělat znovu.“

„Tak mě pusť,“ zasmála jsem se. „takhle nemůžu telefonovat.“ Neochotně mě pustil a já jsem vstala z postele. Ohlédla jsem se

po něm a on mě hladově sledoval jako kočka, která si měří sovu kořist. Upřímně se mi to líbilo.

Než jsem došla do obýváku, touha mě přešla a místo ní jsem pociťovala spíš úzkost. Zvedla jsem přenosný telefon. Všechny dveře jsem za sebou nechala otevřené a chovala se úplně normálně a

uvolněně, aby Roman neměl sebemenší podezření. Věděla jsem, že

mě nejspíš uslyší, a tak jsem si v duchu připravila, co řeknu. Pak jsem vytočila Jeromovo číslo.

Jenže jako naschvál démon telefon nezvedl. Zatraceně.

K čemu je mít s někým spojení, když nefunguje? Jelikož jsem předpokládala, že se tohle stane, zkusila jsem další možnost – Hugha. Smůla ale bude, pokud se dostanu do jeho hlasové

schránky. Kdybych mu musela volat do práce, vzal by můj plán za své, protože bych se nejdřív musela probojovat přes zástup sekretářek.

„Tady Hugh Mitchell.“

„Ahoj, Dougu, tady Georgina.“ Pauza. „Tys mi řekla Dougu?“

„Hele, dneska nemůžu přijít do práce. Asi jsem chytla nějakou virózu, co tu řádí.“

Roman vyšel z ložnice a vydal se do ledničky. Usmála jsem se

na něj. Mezitím se Hugh snažil nějak se vyznat v těch nesmyslech,

co jsem mu vykládala.

„Georgino… Myslím, žes vytočila špatné číslo.“

„Ne, myslím to vážně, Dougu, tak to na mě nezkoušej. Nemůžu přijít, jasně?“

Hrobové ticho. Nakonec se Hugh zeptal: „Georgino, jsi

v pořádku?“

„Ne. Už jsem ti to řekla. Hele, můžeš to, prosím tě, vyřídit?“

„Georgino, co se děje?“

„Ty určitě něco vymyslíš,“ pokračovala jsem, „ale musí se to

obejít beze mě. Pokusím se přijít zítra.“

Zavěsila jsem, podívala se na Romana a zavrtěla hlavou. „Jak

to vypadá, Doug mi nevěří.“

„Zná tě až moc dobře, co?“ dotázal se a napil se pomerančového džusu.

„Jo, ale stejně za mě zaskočí, i když si stěžuje. Je fajn.“

Hodila jsem telefon na pohovku a došla k Romanovi. Čas na další rozptýlení. Pochybovala jsem, že Hugh pochopil, v jaké jsem

situace, ale určitě mu došlo, že něco není v pořádku. Jak už jsem se

zmínila dříve, nikdo nemůže žít tak dlouho jako nesmrtelný a být hloupý. Jistě má nějaké podezření a pokusí se zastihnout Jeroma.

Na mně teď bylo rozptylovat nefila, než dorazí kavalerie.

„Tak co přesně jsi to se mnou chtěl provést?“ zavrněla jsem. Ukázalo se, že mnoho věcí. Vrátili jsme se do ložnice a já jsem

zjistila, že čekání na to, než Hugh zpunktuje akci, není vůbec tak obtížné, jak jsem se obávala. Pociťovala jsem výčitky svědomí, že je

mi s Romanem tak hezky, obzvlášť poté, co jsem přivolala pomoc.

Zabil bezpočet nesmrtelných a teď se zaměřil na moje známé, téměř přátele. Přesto jsem si nemohla pomoct. Přitahoval mě – už hrozně dlouho – a v posteli byl opravdu hodně dobrý.

„Věčnost se nezdá tak špatná, když tě mám v náručí,“ zašeptal

mi později. Hladil mě po vlasech a já se k němu tiskla. Otočila jsem

se k němu a zaznamenala, že se tváří dost pochmurně.

„Co se děje?“

„Georgino…, opravdu… opravdu chceš, abych nechal toho anděla na pokoji?“

„Ano,“ vyhrkla jsem, když mě přešel údiv. „Nechci, abys ublížil někomu dalšímu.“

Dlouho si mě prohlížel, než znovu promluvil: „Když jsi mě o to žádala v noci, myslel jsem, že to nemůžu udělat. Že to nemůžu

nechat být. Ale teď…, když jsme spolu byli… a bylo to takové, prostě

mi to připadá malicherné. No, možná že malicherné není to správné slovo. To, co nám provedli, bylo příšerné…, ale možná, že kdybych

po nich šel dál, nechal bych je vyhrát. Stal bych se takovým, jaký

podle jejich slov jsem. Dál bych je nechával, aby mi diktovali život. Přizpůsobil bych se nepřizpůsobivosti a asi by mi unikalo to, co je skutečně důležité. Jako třeba milovat a být milován.“

„Co to povídáš?“

Vzal mi obličej do dlaní. „Říkám, že to udělám lásko. Minulost

už nebude poroučet mé přítomnosti. Kvůli tobě odejdu. Jen ty a já. Dneska spolu odejdeme a všechno necháme za sebou. Najdeme si někde domov a začneme žít společný život můžeme jít třeba do Vegas.“

Strnula jsem v jeho objetí a vykulila oči. Ach bože!

Ozvalo se zaklepání na dveře a já jsem nadskočila leknutím. Uplynulo jen čtyřicet minut. Ne, ne, pomyslela jsem si. Ještě je příliš brzy. A zejména ve světle toho, jaký to teď vzalo obrat. Hugh nemohl zareagovat tak rychle. Nevěděla jsem, co dělat.

Roman pozvedl obočí a víc než cokoli jiného se tvářil spíš překvapeně. „Čekáš někoho?“

Zavrtěla jsem hlavou a snažila se nedat najevo, jak rychle mi buší srdce. „Doug si pokaždé dělá legraci, že sem pro mě přijde,“ zažertovala jsem. „Doufám, že to tentokrát opravdu neudělal.“

Vylezla jsem z postele, došla ke skříni, a protože jsem byla

hrozně nervózní, snažila jsem se působit nonšalantně. Oblékla jsem

si tmavočervené kimono, sebevědomě si prohrábla vlasy a vyšla

z obýváku. Snažila jsem se zklidnit svůj zrychlený dech, aby na mně

Roman nic nepoznal. Pane Bože, pomyslela jsem si cestou ke

dveřím. Co budu dělat? Co budu…

„Sethe?“

Za dveřmi stál spisovatel s krabicí z pekárny v rukou. Tvářil se stejně šokovaně jako já. Rychle mě přejel pohledem od hlavy k patě

a mně najednou připadalo, že můj oděv je příliš krátký a obepnutý. Zastavil se pohledem na mém obličeji a polkl.

„Ahoj. Já… tady…“

Po chodbě šel zrovna jeden soused. Když mě viděl v tom úboru, zastavil se a zůstal na mě civět. „Pojď dál,“ vyzvala jsem Setha s úšklebkem a zavřela za ním dveře. Čekala jsem zástup nesmrtelných, takže jsem teď byla o to zmatenější.

„Promiň,“ vypravil ze sebe nakonec a snažil se nehltat

pohledem moje tělo. „Doufám, že jsem tě nevzbudil…“

„Ne… ne…, žádný problém…“

Roman si přirozeně vybral tuto chvíli, aby se objevil v předsíni. Vyšel z ložnice jen v boxerkách. „Tak co se – jé, ahoj. Jak se vede? Seth, že ano?“

„Ano,“ prohlásil Seth bezvýrazně a pohledem těkal ze mě na Romana. V tu chvíli jsem se nestarala o nefila, nesmrtelné ani o záchranu Cartera. Jediné, na co jsem myslela, bylo, co si asi Seth pomyslí. Chudák Seth. Byl na mě milý od chvíle, kdy jsme se poznali,

a já jsem ho teď necitlivě zranila, ještě ke všemu za takových nešťastných okolností. Nevěděla jsem, co říct. Připadala jsem si stejně poníženě jako on. Nechtěla jsem, aby mě viděl takhle, aby vyšly najevo všechny moje lži a rozporuplné signály.

„To je snídaně?“ dotázal se vesele nefil. On jediný byl v klidu.

„Co?“ Seth byl pořád natolik ohromený, že se nezmohl na

slovo. „Aha, jasně.“ Vešel dál a odložil krabici na stolek. „Nechte si

to. Je to kávový dort. S javorovým sirupem a ořechy. A já… Já už půjdu… Nechám vás tu. Omlouvám se za vyrušení. Vážně se omlouvám. Věděl jsem, že máš dneska volno, a tak mě napadlo… nevím. Včera jsi to říkala. No…, bylo to ode mě hloupé. Měl jsem nejdřív zavolat. Byla to hloupost. Omlouvám se.“

Obrátil se k odchodu, ale katastrofa už nastala. Ze všech

možných scénářů se uskutečnil zrovna tenhle a málomluvný Seth se prořekl. Věděl jsem, že máš dneska volno. Sakra! Roman se k mně otočil a jeho nevěřícný výraz se přímo před mýma očima změnil

v rozzuřený.

„Komu jsi volala?“ vypravil ze sebe vztekle. „Komu jsi sakra

volala?“

O krok jsem ucouvla. „Sethe, běž…“

Už bylo příliš pozdě. Ohromná vlna síly, podobná té, jakou na

mě použil Jerome, mě i Setha odhodila přes celý obývák až ke zdi.

Roman k nám napochodoval a jeho oči rozhněvaně plály jako modré plameny. „Komu jsi volala?“ zařval. Neodpověděla jsem. „Máš tušení, co jsi udělala?“

Obrátil se od nás, popadl můj telefon a vyťukal číslo.

„Potřebuju, abys hned přišla… Ano, ano. To je mi jedno. Nech toho.“ Nadiktoval moji adresu a zavěsil. Nemusela jsem se ptát, komu volal. Věděla jsem to. Druhému nefilovi. Své sestře.

Rozčíleně si prohrábl vlasy a začal nervózně přecházet po obýváku. „Sakra, sakra! Mohlas všechno zničit!“ zařval na mě.

„Uvědomuješ si to? Uvědomuješ si to, ty prolhaná mrcho? Jak jsi mi

to mohla udělat?“

Neodpověděla jsem. Nemohla jsem. V té psychické síti byl

každý pohyb nesmírně obtížný, dokonce i mluvení. Nedokázala jsem

se ani podívat na Setha. Jen Bůh ví, co si o tom všem musí myslet.

Po deseti minutách někdo zaklepal na dveře. Kdybych měla trochu štěstí, mohli by to být Jerome s Carterem, kteří mě přišli zachránit. I sukuba si jistě čas od času trochu štěstí zalsouží, pomyslela jsem si a sledovala Romana, jak se blíži ke dveřím.

Dovnitř vešla Helena. No páni!

„Už bylo načase,“ vyštěkl Roman a zabouchl za ní dveře.

„Co se dě…“ Slova se jí zadrhla v krku, když s vytřeštěnýma očima zírala na mě a na Ssetha. Pak se otočila zpět k Romanovi

v boxerkách a změřila si ho. „Propánakrále, co to vyvádíš?“

„Někdo sem jde,“ zasyčel a její otázku ignoroval. „Právě teď.“

„Kdo?“ chtěla vědět a dala si ruce v bok. Tentokrát nemluvila ochraptěle a působila podivuhodně schopně. Kdybych už tak nepřišla

o řeč, připravil by mě o ni pohled na ni.

„Nevím,“ přiznal. „Pravděpodobně náš vysoce postavený otec. Někomu zavolala.“

Helena se otočila a zamířila ke mně. Zmocnila se mě hrůza, která mi pronikla až do morku kostí. Helena je ten druhý nefil.

Bláznivá podvodnice Hele. Helena, kterou jsem při každé příležitosti urážela, vysmívala se jí za zády a kradla jí zaměstnance. Výraz v její tváři mi prozrazoval, že na nic z toho nezapomněla.

„Zruš to pole,“ štěkla na Romana a po chvilce jsme Seth a já přepadli dopředu a zalapali po dechu, jak se nám ulevilo, že už nás

ta neviditelná síla neovládá. „Má pravdu? Zavolalas našemu otci?“

„Já… nikomu… nevolala…“

„Lže,“ poznamenal Roman. „Komu jsi volala, Georgino?“

Když jsem neodpovídala, došla Helena ke mně a vrazila mi pohlavek, až to mlasklo. Něco mi to připomnělo, a aby taky ne. To Helena mě zmlátila ten večer v uličce. Uvědomila jsem si, že mě musela poznat, když jsem ten večer přišla do Krystal Starz

v přestrojení. Poznala mou energii a rozhodla se, že si se mnou pohraje. Krmila mě řečmi o zářné budoucnosti, která mě čeká, a cpala mi knihy o pozvání na jejich workshopy.

„Ty děláš pořád problémy, co?“ ušklíbla se. „Za ta léta jsem se vypořádala se spoustou takových, jako jsi ty. S takovými, co se posmívali mému životnímu stylu a učení. Už dávno jsem s tebou

měla něco udělat.“

„Proč?“ vychrlila jsem, když jsem zase ovládla svůj hlas. „Proč

to děláš? Zrovna ty ze všech lidí, která víš o andělech a démonech… Proč nabízíš ty hovadiny ve stylu New Age?“ Jedovatě na mě

pohlédla. „Vážně jsou to hovadiny, když ty knihy pomáhají lidem

získat kontrolu nad životem a vidět v sobě zdroj síly, namísto toho,

aby uvízli v síti věčných výčitek, co je špatné a co dobré?“ Když jsem neodpověděla, pokračovala dál: „Učím lidi, jak být silnější. Učím je,

jak pustit z hlavy hříchy i spásu, učím je, jak najít štěstí teď, v tomhle světě. Pravda, něco z toho je… přikrášleno, aby to vyvolávalo úžas a úctu, ale co na tom sejde, když se dosáhne požadovaného

výsledku? Lidé odcházejí z mých hodin a připadají si jako bohové. Nalézají to v sobě a je to lepší, než kdyby se zaprodali nějaké chladné pokrytecké instituci.“

Nedokázala jsem ani začít formulovat nějakou odpověď. Došlo

mi, že Roman a Helena uvažují úplně stejně. Oba jsou nespokojení

se systémem, který je zplodil, a každý z nich proti němu rebeluje po svém.

„Vím, co si o mně myslíš. Slyšela jsem, cos o mně řekla. Viděla jsem tě, jak jsi vyhodila všechny ty materiály, co jsem ti ten večer

dala. Určitě sis myslela, že jsem prostě jen vyšinutá, bláznivá

ženská. A přitom… na někoho tak protivně sebevědomého, tak přesvědčeného o vlastní pravdě jsi překvapivě nešťastná. Jsi jedním

z nejnešťastnějších stvoření, jaká jsem kdy potkala. Nenávidíš tu hru,

ale přesto ji hraješ. Hraješ ji a bráníš ji, protože nemáš odvahu udělat něco jiného.“ Zavrtěla hlavou a suše se zasmála. „Nemusím být

žádná vědma, abych ti předpověděla to, co sjem ti řekla. Jsi talentovaná, ale mrháš svým nadáním. Marníš svůj život a prožiješ

ho bídně a v osamění.“

„Nemůžu změnit to, co jsem,“ namítla jsem plameně. Její slova mě zasáhla.

„Mluvíš jako otrok systému.“

„Trhni si nohou!“ vykřikla jsem. Když člověku pošramotí jeho hrdost a ego, často reaguje nepřiměřeně vztekle, bez ohledu na pravdivost dotyčného postřehu. „Lepší být zpohodlněným otrokem než úchylným božským bastardem. Není divu, že se váš druh pokoušejí vyhladit.“

Znovu mě uhodila a tentokrát do toho dala plnou sílu nefila, podobně jako tam v té uličce. Bolelo to – hodně.

„Ty děvko. Nemáš tušení, o čem mluvíš.“

Rozmáchla se, aby mě znovu udeřila, ale zarazila se, protože si přede mě náhle stoupl Seth. „Nechte toho,“ vykřikl. „Nechte toho všeho…“

Ohromná síla – nevěděla jsem, jestli od Romana nebo od

Heleny – odfoukla Setha přes celou místnost, až narazil do protější zdi. Trhla jsem sebou. „jak se opovažuješ,“ začala Helena a modré

oči jí plály vzteky. „Ty, smrtelník, který nemá tušení, co je…“

Než to stihla dopovědět, vystartovala jsem po ní. Když jsem viděla, jak ubližuje Sethovi, popadl mě hněv, i když jsem věděla, že

je to beznadějné a že ve skutečnosti nic nesvedu. Vrhla jsem se na

Helenu a vzala na sebe první podobu, která mi přišla na mysl.

Bezpochyby mě inspirovala Aubrey. Proměnila jsem se v tygřici.

Ta proměna trvala jen vteřinu, ale bolelo mě to jako ďas,

protože se moje lidské tělo o hodně zvětšilo. Ruce i nohy se změnily

v ohromné tlapy s drápy. Měla jsem na své straně moment překvapení, který jsem využila k tomu, abych Helenu strhla k zemi.

Moje vítězství ovšem netrvalo dlouho. Než jsem se jí stačila zahryznout do krku, vichr síly uragánu mě odfoukl až k prosklené skříňce. Náraz byl desetkrát silnější než ten, který mě a Setha odhodil před chvílí. Příšerná bolest mě změnila zpět do původní

podoby. Za sebou a kolem sebe jsem měla střepy z rozbitého skla, které se mi bolestně zařezávaly do kůže.

Znovu jsem se zběsile rozběhla. Věděla jsem, že je to marné,

ale musela jsem něco udělat, cloumala mnou touha bojovat. Tentokrát jsem vystartovala po Romanovi a změnila jsem podobu na… ani jsem nevěděla na co. Neměla jsem na mysli žádnou

konkrétní podobu, jen určité rysy. Drápy, zuby, šupiny, svaly. Ostré. Velké. Nebezpečné. Stvoření z nočních můr, opravdový démon

z pekla.

Ale nepodařilo se mi nefila ani dotknout. Jeden nebo oba dva předvídali můj útok a uprostřed skoku mě odhodili na zem k Sethovi, který mě sledoval s vytřeštěnýma očima plnýma hrůzy a úžasu.

Zasáhla mě ohromná síla a vykřikla jsem bolestí. Cítila jsem snad

každý nerv v těle. Moje nová podoba mě ochránila jen na chvíli a pak

mě bolest a vyčerpání zvonu vrátily do té původní. Opět jsem se octila ve štíhlém lidském těle. Neviditelná síť mě opět znehybnila, takže jsem se nemohla ani pohnout.

Celý ten můj útok a změny podoby trvaly asi minutu, ale úplně

mě to vyčerpalo a vysálo, ztratila jsem už všechnu energii od Marina Millera. Tak to dopadá s hrdinskými činy. Nefil by dokázal snadno jednoho z vás smést z povrchu zemského.

„To bylo statečné, Georgino,“ zasmál se Roman a otřel si pot

z čela. Také vynaložil hodně úsilí, jenže byl mnohem silnější než já.

„Statečné, ale pošetilé.“ Došel ke mně, změřil si mě pohledem od hlavy k patě a s hořkým pobavením zavrtěl hlavou. „Neumíš si rozložit energii. Úplně ses vypálila.“

„Romane…, je mi to tak líto…“

Nepotřebovala jsem, aby mi říkal, že jsem bez energie. Byla

jsem úplně na dně. Jela jsem na poslední rezervy. Podívala jsem se

na svoje ruce, jejich obraz se trochu vlnil, jako v horku. To bylo zlé. Když někdo dlouho nosí jedno tělo, i když není původní, po čase

v něm hluboce zakoření. A já měla tohle tělo už patnáct let. Stalo se mou druhou přirozeností. Ačkoli nebylo moje vlastní, vždycky jsem

se do něj podvědomě vracela. A teď jsem musela bojovat, abych si

ho udržela a nevklouzla do těla, v němž jsem se narodila. Tohle bylo

zlé – hodně zlé.

„Líto?“ podivil se Roman a na obličeji jsem mu viděla, jak hrozně jsem mu ublížila. „Nedovedeš si ani představit…“

Všichni jsme to ucítili ve stejnou chvíli. Roman s Helenou se

otočila a zděšeně na sebe pohlédli. Vtom se rozrazily dveře do mého bytu. Neviditelné pouta, která mě držela, náhle povolila, jak oba

nefilové nasměřovali svou sílu k nadcházející apokalypse.

Dovnitř se vlilo zářivé světlo. Světlo tak oslnivé, až bolelo.

Dobré známé světlo. Znovu se objevila hrozivá postava, kterou jsem viděla tam v té uličce. Až na to, že tentokrát přišli dva. Byli jako zrcadlový obraz. K nerozeznání. Nevěděla jsem, který je který, ale

v tu chvíli jsem si vzpomněla, co mi před týdnem říkal Carter. Anděl

ve své plné podobě vyděsí většinu bytostí a smrtelníka zabije…

„Sethe,“ vydechla jsem a odvrátila zrak od té skvostné podívané. Zadívala jsem se na spisovatele. Zíral na to s očima vykulenýma hrůzou i úžasem, ta nádhera ho do sebe úplně vtahovala. „Sethe, nedívej se na ně.“ Zesláblá jsem zvedla roztřesenou ruku a otočila mu hlavu k sobě. „Sethe, nedívej se na

ně. Dívej se na mě. Jenom na mě.“

Někde za námi kdosi vykřikl. Celý svět jako by se roztříštil.

„Georgino…,“ zašeptal Seth a lehce se dotkl mojí tváře. „Co je

s tebou?“

Vynaložila jsem veškerou svou vůli a přinutila své tělo zachovat

podobu, v jaké mě znal. Byla to předem prohraná bitva. Myslela

jsem, že umírám. Takhle už dlouho nepřežiju. Seth se ke mně sklonil

a já už ani nevnímala všechny ty zvuky chaosu a destrukce, které kolem nás burácely. Soustředila jsem se jen na jeho obličej.

Tvrdila jsem, že Roman je krásný, ale s tím, jak v tu chvíli

vypadal Seth, se to nedalo vůbec srovnávat. Seth s dlouhými řasami

a tázavým pohledem hnědých očí. Ze všeho, co dělal, vyzařovala vlídnost. Seth, kterému jeho milý obličej rámovaly rozcuchané vlasy

a neoholené strniště. Nedokázal skrýt svou povahu a sílu charakteru.

Jeho duše zářila jako maják, v mlžné noci.

„Sethe,“ zašeptala jsem. „Sethe.“

Sklonil se ke mně a dovolil mi, abych si ho přitáhla ještě blíž. A

pak, zatímco kolem nás zuřilo nebe i peklo, jsem ho políbila.

25

NĚKDY SE PROBUDÍTE ze sna. Jindy se probudíte do sna. A

někdy, i když je to zřídka, se probudíte ve snu někoho jiného.

„Kdyby mě chtěl unést a udělat si ze mě svou otrokyni lásky, udělala bych to, pokud by mi dával číst svoje knihy předem.“

Moje první slova k Sethovi, když jsem s ním vášnivě

diskutovala o jeho práci. Sethův první dojem ze mě. Zdvižená hlava, vlasy hozené přes rameno. Lehkomyslná poznámka vždy pohotově připravená. Ladnost překrytá ohněm. Chladná společenská jistota, kterou mi introvertní Seth jen záviděl. Jak to dělá, že je vždycky tak pohotová? Později, když jsem mu vysvětlila svoje pravidlo pěti

stránek, připadal mu tenhle můj zvyk roztomilý. Byla jsem pro něj někým, kdo oceňuje literaturu a vychutnává si ji jako drahé víno.

Chytrá a hlubokomyslná. A krásná. Ano, krásná. Teď jsem se viděla

tak, jak mě Seth viděl ten první večer – v krátké sukni a vínovém

sexy topu, jako duhový pták. Jako nějaké exotické stvoření, které do knihkupectví vůbec nepatří.

Tohle všechno měl Seth v sobě. Jeho předchozí rostoucí city vůči mně se mísily s přítomností a já to všechno do sebe vpíjela.

Nejen krásná. Sexy. Smyslná. Bohyně z masa a kostí, v jejímž každém pohybu se skrývá vášeň. Ramínko od šatů, které mi sklouzlo

z ramene. Kapičky potu v mém výstřihu. Jak jsem stála v jeho

kuchyni oblečená v jeho směšném tričku Black Sabbath. Žádné spodní prádlo pod ním, jaké by to asi bylo, probudit se vedle ní, kdyby byla rozcuchaná a nezkrotná.

Všechno se to do mě vlévalo. Víc a víc.

Rád mě pozoroval v knihkupectví, jak jsem pracovala se zákazníky. Líbilo se mu, že působím dojmem, že o všem něco vím. Vtipné repliky podobné těm, které vymýšlel pro své postavy, bez

váhání sklouzávaly z mých úst. Úžasné. Nikdy jsem nepotkal nikoho, kdo takhle mluví ve skutečném životě. Moje dohadování s majitelem antikvariátu. Moje charisma plachého a zamlklého Setha od začátku přitahovalo a v jeho očích jsem celá zářila. Se mnou se cítil

spokojenější.

Pronikaly do mě jeho pocity. Nic podobného jsem nikdy necítila.

Ze svých obětí jsem vždycky vnímala, že je přitahuju a mají mě rády,

ale nikdy jsem z nich necítila takovou lásku.

Seth si myslel, že jsem sexy. Toužil po mně. Ale vedle

syrového chtíče tu bylo i cosi něžného. Sladšího. Kayla mi seděla na klíně a opírala si o mě svou blonďatou hlavičku, když jsme jí pletla

cop. V tu chvíli si představil, že mi na klíně sedí jeho dcera. Na jedné

straně temperamentní a vtipná, na druhé něžná a zranitelná. Jak

jsem byla opilá v jeho bytě. Nával ochranitelského pudu, když mě

vedl do postele a díval se na mě ještě hodiny poté, co jsem usnula. Nezměnil na mě názor a nemyslel si, že jsem slabá a nedovedu se ovládat. Ukázala jsem mu i svou nedokonalost a on mě miloval o to víc.

Pila jsem z něj dál a dál. V tak zoufalém a oslabeném stavu jsem nedokázala přestat.

„Proč s nikým nechodí?“ ptal se Seth Codyho. Codyho? Ano,

bylo to vzadu v Sethově mysli. Vzpomínka. Cody dával Sethovi tajně lekce ze swingu a ani jeden z nich mi to neprozradil. To byly ty jeho mlhavé výmluvy, že musí „někde“ být. Seth se pilně snažil naučit se tančit, aby mohl tančit se mnou a být u mě blízko. „Bojí se,“

odpověděl vampýr. „Myslí si, že láska způsobuje bolest.“

Láska způsobuje bolest.

Ano, Seth mě miluje. A není to jen vzplanutí, jak jsem si myslela. Žádná povrchní přitažlivost. Bylo to silnější, mnohem silnější. Byla jsem pro něj ztělesněním dokonalé ženy, o jaké

vždycky snil – vtipná, krásná, inteligentní, milá, silná, charismatická, sexy, soucitná… Zdálo se, že jeho duše ve mně tohle vše objevila a

že ho ke mně nekontrolovatelně táhne. Miloval mě tak hluboce, že jsem to nedokázala zastavit, přestože jsem se o to tolik snažila. Chtěla jsem to. Chtěla jsem to všechno cítit a vstřebat do sebe.

Pohltit to. Nechat se tím zapálit.

Georgino!

Někde daleko někdo zvolal moje jméno, ale byla jsem příliš pohlcená Sethem. Absorbovala jsem jeho sílu, kterou pronikaly jeho

city ke mně. Ty city ještě umocňovalo, že jsme se líbali. Měkké a dychtivé rty. Hladové. Žádostivé.

Georgino!

Chtěla jsem se Sethem splynout. Potřebovala jsem to. Potřebovala jsem, aby mě naplnil… fyzicky, duševně, spirituálně. Bylo v tom něco… Ukrýval v sobě něco, na co jsem nedokázala sáhnout, vznášelo se to kdesi v pozadí. Zmučený kousek vědomí,

který jsem měla poznat už dávno. Jsi můj život. Potřebovala jsem se dostat dál a pevně to uchopit. Zjistit, co přede mnou skrývá. Ten

polibek byl mým spojením s čímsi větším, než jsem já sama,

s něčím, po čem jsem prahla celý život, ale nikdy jsem to nepoznala. Nedokázala jsem přestat. Nedokázala jsem přestat líbat Setha. Nedokázala jsem přestat. Nedokázala…

„Georgino! pusť ho!“

Něčí ruce mě neomaleně od Setha odtrhly a bylo to, jako by mi

vyrvaly kus masa z těla. Vykřikla jsem bolestí, jak se spojení mezi námi přerušilo. Bránila jsem se, ale někdo mě pevně držel. Zaryla jsem nehty do paží svého utiskovatele. Musela jsem odhalit

tajemství, které se skrývalo v tom polibku, toužila jsem po splynutí se

Sethem…

Seth.

Nechala jsem ruce klesnout a zmateně jsem zamrkala. Znovu jsem si začala uvědomovat svoje okolí. Realitu. Už jsem nebyla

v Sethově hlavě, byla jsem pořád ve svém bytě. Přestala jsem si připadat rozmlžená a už jsem se ani nemusela na sebe dívat, abych věděla, že moje tělo se přestalo proměňovat. Zase jsem byla malá štíhlá žena s medově hnědými vlasy. Dívky, kterou jsem kdysi

bývala, zůstala znovu skrytá ve mně a nikdy už se neobjeví, pokud nebudu chtít. Sethova životní síla mě naplňovala a zaplavovala.

„Georgino,“ zamumlal za mnou Hugh a povoli sevření, ale dál

mi držel paže. „Kriste, tys mě vyděsila.“

Podívala jsem se na druhou stranu pokoje a spatřila Cartera,

který vypadal jako vždy zanedbaně. Skláněl se nad Sethovým tělem.

„Bože!“ Vyskočila jsem a doběhla k nim. Klekla jsem si vedle anděla. Seth ležel na zemi a byl bledý a studený. „Pane Bože. Pane Bože. Pane Bože. Je…“

„Je naživu,“ oznámil mi Carter. „Ale jen tak tak.“

Pohladila jsem Setha po tváři a ucítila jeho zlatozrzavé strniště.

Do očí se mi draly slzy. Dýchal mělce a přerývaně. „To jsem nechtěla. Nechtěla jsem si vzít tolik…“

„Udělalas, co jsi musela. Byla jsi ve špatném stavu a mohlas umřít.“

„A teď může umřít Seth…“

Carter zavrtěl hlavou. „Ne. Neumře. Potřebuje čas na

zotavenou, ale dostane se z toho.“

Odtáhla jsem ruku, jako bych se bála, že pouhý dotek může

Sethovi ublížit ještě víc. Rozhlédla jsem se a zjistila, že mám byt

v hrozném stavu. Vypadal hůř než Jeromův. Rozbitá skříňka a rozsypané sklo. Rozbité stolky. Převrácené židle i sedačka. A knihovnička, která od začátku držela pohromadě jen tak tak, teď byla

na kusy. V kuchyni se pod stolem krčila Aubrey a jistě uvažovala, co

se tu děje. O tom jsem přemýšlela taky. Nefilové nebyli nikde

v dohlednu. Co se stalo? Vážně mi to všechno uniklo? Ta ohromná

božská bitva století? Nechala jsem si ji uniknout kvůli polibku? Musela jsem uznat, že kvůli hodně dobrému polibku, ale stejně…

„Kde jsou… všichni ostatní?“

„Jerome odešel napravovat škody. Šel za tvými sousedy.“

„To nezní dobře.“

„Standardní práce. Nadpřirozené bitvy nejsou zrovna tiché. Jen pár lidem vymaže paměť, abychom z toho vynechali policii.“

Polkla jsem a se strachem položila následující dotaz. „A co…

co nefilové?“

Carter si mě dlouze prohlížel svýma šedýma očima.

„Já vím, já vím,“ řekla jsem nakonec a sklopila zrak. Nedokázala jsem se mu podívat do očí. „Žádných deset let a podmínečné propuštění, co? Tys je zničil.“

„Zničili jsme… jednoho z nich.“

Ostře jsem vzhlédla. „Co? A co ten druhý?“

„Utekl.“

Ou. Slzy, které se mi draly do očí, se z nich teď vylily a nedokázala jsem je zadržet. Kvůi tobě odejdu. „Jak?“

Carter položil ruku Sethovi na čelo, jako by chtěl zkontrolovat,

jak je na tom s životní energií, a pak se otočil zase ke mně. „Všechno

se to seběhlo rychle. Když jsem šli po ní, on se v tom zmatku zamaskoval a zneviditlenil. A upřímně…“ Anděl se podíval na zavřené dveře mého bytu a pak na Hugha a na mě.

„Co?“ šeptla jsem.

„Mám… tak trochu dojem, že ho Jerome nechal jít. Nečekal, že budou dva. Já taky ne, i když jsem asi měl, kdybych se nad tím zamyslel. Poté, co jsme ji zabili…“ Carter pokrčil rameny. „Nevím.

Těžko říct, co se vlastně stalo.“

„On se vrátí,“ poznamenala jsem a pocítila strach i úlevu, že

Roman unikl. „Vrátí se… a nebude ze mě nadšený.“

„Nemyslím, že by tohle byl problém,“ prohlásil anděl. Opatrně zvedl Setha a došel s ním k mojí převrácené sedačce. Psotavil ji na nohy, aniž se jí dotkl, a srovnal ji. Položil Setha na sedačku a mluvil

dál: „Ošklivě to schytal – ten druhý nefil. Opravdu ošklivě. Neůžu uvěřit, že měl ještě sílu se před námi schovat. Pořád čekám, že ho každou chvíli zase ucítím. Jestli je chytrý, teď od nás jistě utíká co nejrychleji a co nejdál, aby se ocitl z našeho dosahu - z dosahu

všech nesmrtelných –, aby mohl odložit ochranný štít a odpočinout

si.“

„A co pak?“ zeptal se Hugh.

„Je ve špatném stavu. Bude mu trvat dlouho, než se z toho dostane. A až se zotaví, bude moc dobře vědět, že kdyby se sem vrátil, už mu tu nikdo nebude krýt záda.“

„Může mě zabít,“ poznamenala jsem a zachvěla se, když jsem

si vybavila Romanův hněv. Těžko uvěřit, že ani ne před čtyřiadvaceti hodinami jsme se objímali a prožívali společnou vášeň.

„Tebe zabít může,“ připustil Carter. „Ale mě ne. Ani Jeroma. A

už vůbec nás oba najednou. Právě to rozhodlo. Nečekali to. Nečekali, že budeme spolupracovat jako tým. Odradí ho to od návratu, tím spíš, když ty sama pro něj nepředstavuješ žádnou hrozbu.“

Ani v nejmenším mě to neuklidnilo. Pomyslela jsem na

Romana, vášnivého rebela, který vždy bojoval proti systému. Taková

osobnost se jistě bude mstít. Obelstila jsem ho, milovala jsem se

s ním a pak jsem ho zradila a zmařila jeho plány. Vlastně i plány jeho

sestry. Díky Bohu za mou sestru. Ona je jediná, koho mám. Jediná stálé věc v mém životě.

Odradí ho to, jak naznačil Carter, ale určitě ne nadlouho. Tím

jsem si jistá.

„Vrátí se,“ zašeptala jsem spíš sama pro sebe. „Jednou se vrátí.“

Carter na mě pevně pohlédl. „Tak si s ním pak poradíme.“ Dveře od bytu se otevřely a dovnitř vešel Jerome. Vypadal

upraveně a upjatě. Nikdo by nepoznal, že právě obsolvoval apokalyptickou bitvu se svými potomky.

„Úklid domu hotov?“ dotázal se Carter.

ticha.

„Ano.“ Démonův pohled zabloudil k Sethovi. „Žije?“

„Ano.“

Anděl s démonem si pohlédli do očí a nastala chvíle napjatého

„To je k nevíře,“ zamumala Jerome nakonec. „Přísahal bych, že

je mrtvý. Ale zázraky se dějí. Teď bychom ho asi měli vymazat.“ Vstala jsem. „O čem to mluvíš?“

„Je hezké, že jsi zase s námi, Gerogie. Mimochodem, vypadáš moc hezky.“

Upřela jsem na něj rozhněvaný pohled. Nelíbil se mi jeho žert,

který naznačoval, že teď vypadám krásně díky Sethově energii. „Co tím myslíš, že ho chceš vymazat?“

„Co asi? Po tom všem, co tady viděl, ho nemůžeme nechat jen

tak odejít. A když už v tom budu, rovnou trochu zmenším jeho city

k tobě. Je pro tebe přítěž.“

„Co? Ne. To nesmíš.“

Jerome si povzdechl a zatvářil se trpitelsky. „Georgino, máš

vůbec tušení, čemu byl právě vystaven? Musíme mu vymazat paměť. Nemůžeme ho nechat, aby o nás věděl.“

„Kolik mu toho sebereš, co se týká mě?“ Kousky Sethových

vzpomínek – teď už mých vzpomínek – mi zářily v hlavě jako šperky.

„Dost na to, aby zapomněl. Bude jen vědět, že tě zná.

Posledních pár týdnu jsi svou práci flákala ještě víc než obvykle.“ To

se ale rozhodně nedalo zazlívat Sethovi, bylo to spíš Romanova

vina. „Pro vás oba bude lepší, když si najde nějakou smrtelnici, do které se zblázní namísto tebe.“

Nechceš nějak vystoupit z řady? Vzpomněla jsem si na Carterova slova a připadalo mi, že od té doby uplynula už celá věčnost. „Tohle nemusíš. Nemusíš spolu s tím ostatním vymazat i mě.“

„Když už v tom budu, můžu to vyčistit při jednom. V žádném případě nemůže jen tak žít dál jako dosud, když byl vystaven tak ohromné božské síle. S tím snad souhlasíš i ty.“

„Někteří smrtelnící o nás vědí,“ namítla sjem. „Třeba Erik. Erik

ví, ale nechává si to pro sebe.“

V tu chvíli jsem si uvědomila, že Erik znal i Helenino tajemství,

ale nikomu ho neprozradil. Musel to vědět, když s ní léta pracovat,

ale celou pravdu nikdy neodhalil, jak naznačoval.

„Erik je zvláštní případ. On má dar. Obyčejný smrtelník jako tenhle by si s tím neporadil.“ Jerome došel k pohovce a bezvýraně pohlédl na Setha. „Takhle to bude lepší.“

„Ne, prosím,“ vykřikla jsem, rozběhla se k Jeromovi a zatahala

ho za rukáv. „Nedělej to, prosím.“

Arcidémon se ke mně otočila a s chladným úžesem na mě

upřel své tamvé oči, jako bych si dovolila příliš. Přikrčila jsem se pod jeho pohledema došlo mi, že něco v našem přátelském vztahu se změnilo nadobro. Byla to sice malá změna, ale důležitá. Nevěděla

jsem, co ji způsobilo. Možná Seth. Možná Roman. Možná něco úplně jiného. Jediné, co jsem věděla, bylo, že nastala.

„Prosím,“ zaškemrala jsem a nebrala na vědomí, jak zoufale to

asi muselo vyznít. „Prosím tě, nedělej to. Neber mu mě… z hlavy. Udělám všechno, co budeš chtít. Cokoli.“ Promnula jsem si oči a snažila se působit klidně, ačkoli mi bylo jasné, že se mi to nedaří.

Jerome pozvedl jedno obočí, což asi mělo znamenat zájem. Ostatně termín „dohoda s ďáblem“ nevznikl jen tak. Pouze málo démů dokážo odolat výhodnému obchodu.

„A co bys mi tak mohla nabídnout? Sex zabral jen na mého syna, o tom ani neuvžuj.“

„Ano,“ souhlasila jsem pevným hlasem a přistoupila k němu.

„Na něj to zabralo. Zabírá to na všechny možné muže. Jsem dobrá, Jerome. Lepší, než si myslíš. Proč myslíš, žej sem jediná sukuba

v tomhle městě? Protože jsem nejlepší. Než jsem se ocitla

v tomhle… v tomhle duševním stavu, dokázala jsem dostat kadého muže, kterého jsem chtěla. A nejen kvůli jejich síle a životní energii. Umím s nimi manipulovat. Dokážu je přimět, aby udělali všechno, co

chci. Dokážu je přemluvit k hříchu, o němž před setkáním se mnou

nidky ani nesnili. A oni ho spáchají. Spáchají ho a ještě se jim to líbí.“

„Pokračuj.“

Zhluboka jsem se nadechla. „Už tě unavuje, že neustále zůstávám jen ztracená existence, viď? Myslíš, že na svou práci kašlu? Dobře, můžu to změnit. Můžu ti dodávat materiál takové kvality, že si to neumíš ani představit. Už jsem ho dřív udělala.

Jediné, co po tobě chci, je nechat Setha jít. Nech mu jeho vzpomínky nadotčené. Všechny.“

Jerome si měv chvíli prohlížel a přemýšlel. „Všechna ta ‚kvalita‘

mi nebude nic platná, když tady bude pobíhat a vykládat, co viděl.“

„tak se nejdřív přesvědčíme, jestli to zvládne. Až se z toho

dostane a probere se, promluvíme si s ním. Když se bude zdát, že se

s tím nedokáže vyrovat…, pak mu můžeš vymazat vzpomínky.“

„A kdo rozhodne, jestli se s tím vyrovná, nebo ne?“

Zaváhala jsem, jelikož jsem nechtěla, aby to rozhodnutí bylo na něm. „Carter. Carter pozná, jestli někdo říká pravdu.“ Podívala jsem

se na anděla. „Poznáš, jestli to bude v pořádku, viď? Jestli zvládne…

vědět o nás?“

Carter mě obdařil podivným pohledem, který jsem si nedokázala nijak vyložit. „Ano,“ připustil konečně.

„A co ten tvůj slib?“ dotázal se Jerome. „Dodržíš ho, i kdyby se

Carter usnesl, že Seth je nebezpečný?“

To bylo kruté. Nezdálo se ale, že by Jerome byl ochoten o

tomhle vyjednávat, a byla jsem odhodlána to risknout. Věřila jsem, že Seth je schopen srovnat se s existencí nesmrtelných. Otevřčela jsem pusu, abych řekla ano, ale vtom jsem koutkem oka postřehla, že

Hugh na mě vrtí hlavou. Zamračil se, poklepal na hodinky a zamumlal něco, čemu jsem zprvu vůbec nerozuměla.

Pak mi to došlo. Čas. Vyprávěl mi o svojí práci tolikrát, že jsem znala hlavní zásady vyjednávání – nikdy nezavírej s démonem

dohodu, která není časově omezená. „Pokud zůstanou Sethovi zachovány jeho vzpomínky, budu svou práci sukuby dělat pořádně

po celé století. Když mu budou vzpomínky smazány, budu ji dělat stejně, ale jen… třetinu té doby.“

„Polovinu,“ smlouval Jerome. „Nejsme smrtelníci. I století je

ničím ve srovnání s věčností.“

„Polovinu,“ souhlasila jsem sklesle. „Ale nebudeš mi nic

diktovat. Nebudu to dělat každý den, pokud tě snad něco takového napadlo. Budu si brát energii, jenom když ji budu potřebovat, ale jen

od silných mužů. Od velice silných a velice hříšných. S muži

s dobrým charakterem to budu dělat jen… jednou za čtyři až šest týdnů.“

„Chci něco lepšího. Něco navíc. Každé dva týdny, ať už to budeš potřebovat, nebo ne.“

Zavřela jsem oči a už se s ním nedokázala dál dohadovat.

„Každé dva týdny.“

„Tak dobře,“ prohlásil Jerome a dodal varovným tónem: „Ale tahle dohoda bude platit, dokud se já nerozhodnu ji z nějakého důvodu ukončit. Ne ty. Z tohohle se nevykroutíš.“

„Já vím, já vím. A přijímám.“

„Ruku na to.“

Napřáhl ke mně ruku. Bez váhání jsem ji uchopila a na okamžik kolem nás zapraskala silná energie.

Démon se usmál. „Dohodnuto.“

26

„PROČ JSI TAK SMUTNÁ, Kincaidová?“

Vzhlédla jsem od počítače u informačního pultu a uviděla, jak

se o něj opírá Doug. „Jsem smutná?“

„Jasně. Ještě nikdy jsem tě neviděl tvářit se takhle strašně smutně. Láme mi to srdce.“

„Aha, promiň. Asi jsem jenom unavená.“

„Tak už běž. Směna ti skončila.“

Podívala jsem se na monitor, kolik je hodin. Pět nula sedm. „To nejspíš jo.“

Tázavě mě sledoval, když jsem se zvedla ze židle a obešla pult.

„Určitě jsi v pořádku?“

„Jo. Jak jsem řekla, jsem jenom unavená. Nashle.“ Otočila jsem se k odchodu. „Počkej, Kincaidová.“

„Jo?“

„Ty se kamarádíš s Mortensenem, viď?“

„Tak trochu,“ potvrdila jsem opatrně.

„Nevíš, co s ním je? Dřív tu býval každý den, a teď už se tu

týden neukázal. Paige je z toho vyděšená. Myslí si, že jsme ho nějak urazili.“

„Tak to nevím. Zase až tak spolu moc nekamarádíme. Je mi líto.“ Pokrčila jsem rameny. „Možná je nemocný. Nebo odjel

z města.“

„Možná.“

Vyšla jsem z obchodu do tmavého podzimního večera. Každý pátek bylo v Queen Anne plno lidí, kteří si tu užívali různých aktivit a nočního života. Nevšímala jsem si jich a utápěla se ve svých myšlenkách. Došla jsem ke svému autu, které jsem měla

zaparkované blok odtud. Kdosi v červené bundě okamžitě zbystřil jako sup, zpomalil a začal blikat – zjistila, že mu uvlňuju místo.

„Jsi na to připravená?“ zeptal se mě Carter, který se náhle zmaterializoval vedle mě na sedadle spolujezdce.

Zapnula jsem si bezpečnostní pás. „Připravená, jak jenom můžu být.“

Tiše jsme jeli do Univerzitní čtvrti a na mysl mi přecházely

stovky otázek. Když jsme minulý týden Setha odnesli z mého bytu, anděl mě ujistil, že dohlédne na spisovatelovo zotavení. Ale já jsem

si samozřejmě dělala starosti dál – jedna o Setha, a pak o tu dohodu,

kterou jsem uzavřela s Jeromem. Chysstám se stát největším

zdrojem chaosu a pokušení v celém Seattlu. Dokonce ani Hughovy hvězdné výsledky nebudou ve srovnání s těmi mými tak dobré…

ehm, totiž zlé. Budu na tom hůř než otrokyně, za kterou mě prohlásila Helena. Už jenom z toho pomyšlení mi bylo zle.

„Budu s tebou,“ uklidňoval mě Carter, když jsme po několika minutách přistoupili k Sethovým dveřím. Párkrát mi problikl před očima a já si uvědomila, že se zneviditelnil pro zrak smrtelníků, ovšem ne pro můj.

„Co ví?“

„Moc ne. Posledních pár dnů už je čím dál víc při vědomí a já jsem mu něco málo řekl, ale… myslím, že čeká na tebe.“

S povzdechem jsem se zadívala na dveře a jednou sjem se

nedokázala ani pohnout.

ůTo zvládneš,“ řekl něžně Carter.

Znovu jsem přikývla, zvala za kliku a vešla dovnitř. Sethův byl vypadal stejně, jako když jsem tam byla naposled. Kuchyně byla

pořád jasná a veselá, obývák plný krabic s knihami. Z ložnice se

linula tlumená hudba. Připadalo mi, že jsou to U2, ale skladbu sjem nepoznávala. Vydala jsem se za tím zvukem a zastavila se ve

dveřích Sethovy ložnice. Bála jsem se překročti práh.

Byl v posteli a npůl tam seděl, napůl ležel podepřen hromadou polštářů. V rukou držel Zelenou knihu pohádek a vypadalo to, že z ní

má přečtenou zhruba třetinu. Vzhlédl ke mně a já se málem

zapotácel úlevou, když jsem viděla, že vypadá o moc lépe než

posledně. V obličeji už měl azse zdravou barvu, oči měl jasné a živé.

Byl hrozně zarostlý, takže jsem usoudila, že se nejspíš celý týden neholil. To byla odpověď na mou otázku, jestli si nechává růst vousy schválně, nebo ne.

Natáhl se pro dálkový ovládač na nočním stolku a vypnul muziku. „Ahoj.“

„Ahoj.“

Udělala jsem pár kroků do místnosti a bála se k němu přistoupit moc blízko. „Chceš si sednou?“ zeptal se.

„Jasně.“ Přinesla jsem si k posteli židli a přitom mě pozorvaly

z nástěnky obličeje Cadyové a O´Neilla. Posadila jsemse, podívala

se na Setha, ale vzápětí jsem odvrátila zrak. Poté, co jsem mu nahlédla do mysli, nedokázala jsem se dívat do jeho hlubokých jantarových očí.

Nastalo mezi námi ticho jako za starých časů. Veškerý pokrok, který jsme učinili v naší konverzaci, náhle zmizel. Tentokrát se Seth neujal vedení. Jak poznamenal Carter, čekal na mě. Zvedlaj sem

hlavua přinutila se mu podívat do očí. Musela jsem to udělat. Musela jsem mu to všechno vysvětlit, jenže teď jsem se toho bála. To je ale ironie, pomyslela jsem si. Já, která většinou nevím, kdy zmlknout. Já,

proslulá tím, že mám vždycky na všechno nějakou pohotovou poznámku.

Věděla jsem, že lepší už to nebude, a tak jsem se zhluboka

nadechla a zase pomalu vydechla. Věděla jsem, že na mně spočívá tíha celého nebe a přede mnou se rozprostírá peklo.

„Pravdou je… Pravdou je, že doopravdy nepracuju

v knihkupectví. Teda ano, pracuju, ale není to ten důvod, proč jsem tady, není to moje rpavé poslání. Pravdou je, že jsem sukuba. Určitě

jsi o nás už slyšel, ale pochybuju, že to, co jsi slyšel, byly korektní informace…“

A tak jsem pokračovala dál. Pověděla jsem mu všechno. Vysvětlila jsem mu pravidla životního stylu sukuby i svou nespokojenost s takovým životem. Objasnila jsem mu, rpoč nechodím s muži, kteří se mi líbí. Řekla jsem mu i o dalších

nesmrtelných, o andělích a démonech, kteří se pohybují mezi námi. Dokonce jsem mu pověděla i o nefilech a neznačila, že Roman byl u

mě v bytě proto, že jsem ho tam nalákala. Trapné okolnosti, za

kterých nás Seth přistihl, jsem jen tak odbyla. A tak jsem pokračovala

a mluvila dál a kolikrát jsem ani nevěděla, co vlastně vykládám. Uvědomovala jsem si jen to, že musím mluvit dál a snaži se Sethovi vysvětlit to, co jakémukoli vysvětlení vzdoruje.

Když jsem se dostala ke konci vyprávění, už jsem z toho byla

unavená. „Tak. To je asi vše. Věř tomu nebo ne, ale síly dobra a zla

–aspoň tak, jak je vnímají lidé – jsou živé a skutečně na světě existují. Jsem jednou z nich. Tohle město je plné nadpřirozených jevů a bytostí, ale lidé si to neuvědomují. A to je nejspíš dobře. Kdyby se toho totiž o nás dozvěděli víc, zjistili by, jak ubohé a podělané životy vedeme.“

Zmlkla jsem a pomyslela si, že kdyby Seth neviděl to, co viděl, pravděpodobně by si teď o mně myslel, že jsem blázen. Sakra, i

takhle si to nejspíš myslí. A má na to plné právo. Díval se na mě

svýma hnědýma očima a naslouchal mi mlčky. Začaly mi vlhnout oči. Rychle jsem se podívala jinam, abych své slzy skryla, a zamrakla

jsem. Sukuby bývají obviňovány z mnoha různých věcí, ktero prvádějí před smrtelnými muži, ale pláč mezi ně nepatří.

„Řekla jsi… řekl sji, že jsi kdysi bývala člověk,“ vypravil ze sebe

a bezpochyby se snažil nějak zpracovat celé to pojetí smrtelných a nemstelných bytostí. „Jak ses tedy… stala sukubou?“

Znovu jsem se na něj podívala. V tu chvíli jsem mu nemohla odmítnou nic, jakkoli to pro mě bylo bolestné.

„Uzavřela jsem dohodu. Už jsem se ti zmínila, že jsem byla vdaná… a pak jsem podvedla svého manžela. Následyk byly… nemilé. Stala jsem se sukubou a vyměnila svůj život za to, abych napravila škody, které jsen napáchala.“

„Dala jsi věšnost za to, abys narpavila jednu chybu?“ Seth se zamračila. „To se mi nezdá spravedlivé.“

Pokrčila jsem rameny. Tohle téma mi bylo nepříjemné. Nikdy

jsem o tom s nikým nemluvila. „Nevím. Stalo se.“

„Dobře.“ Trochu se nadzvedl na psoteli a jediným zvukem

v místnosti bylo zašustění přikrývky. „Dobře. Děkuju, žes mi to řekla.“ Poznám, když někdo chce ukončit hovor, ale tentokrát to rpo

mě bylo, jako by do mě vrazil ostří može. A bylo to. Hotovo. Seth se mnou skončil. Uzavřeli jsem to. O tom všem, co jsem mu řekla, už neexistovala žádná možnost, aby se všechno zase vrátilo do starých kolejí a bylo jako dřív. Ale není to tak nakonec nejlepší?

Rychle jsem vstala a najednou už jsem tu nesnesla zůstat ani o minutu déle. „Jo, dobře.“ Vykročila jsem ke dveřím, ale pak jsem se zarazila a ohlédla se po něm. „Sethe?“

„Jo?“

„Chápeš to? Proč dělám to, co dělám? Proč nemůžeme… Proč musíme…“ Nedokázala jsem dokončit myšlenky. „Není to možné.

Přála bych si, aby to bylo jinak…“

„Jo,“ přisvědčil tiše.

Otočila jsem se a odešla z jeho bytu. Když jsem nastoupila do auta, opřela jsem si hlavu o volant a nekontrolovatelně se

rozvzlykala. Po několika minutách mě někdo něžně objal a já jsem se

otočila ke Carterovi a plakala mu na hrudi. Slyšela jsem o lidech, kteří se setkali s anděli a pak mluvili o klidu a kráse, kterou

v takových chvílích prožili. Nikdy jsem nad tím příliš nehloubala, ale

jak minuty plynuly, ta strašlivá bolest v mé hrudi se zmenšovala a já

se postupně uklidňovala. Nakonec jsem zvedla hlavu a pohlédl na anděla.

„Nenávidí mě,“ vypravila jsem ze sebe přiškrceně. „Seth mě teď nenávidí.“

„Proč to říkáš?“

„Po tom všem, co jsem mu řekla…“

„Předpokládám, že ho to trápí a moc tomu nerozumí, to ano.

Ale nemyslím, že by tě nenáviděl. Taková láska se nedá tak snadno změnit v nenávist, přestože obojí bývá někdy dost propletené.“

Popotáhla jsem. „Cítils to? Jeho lásku?“

„Ne tak jako ty. Ale vycítil jsem ji.“

„Já jsem nikdy nic takového necítila. Nemůžu s tím soupeřit.

Mám ho ráda…, mám ho hodně ráda. Možná ho dokonce taky miluju,

ale ne tak, jako on mě. Takovou lásku si nezasloužím.“

Carter tiše a káravě mlaskl. „Každý si zaslouží být milován.“

„I tan, kdo právě souhlasil, že příštích sto let bude ubližovat lidem, získávat duše s vést je do pokušení a zoufalství? Z at omě musíš nenávidět. I já se za to nenávidím.“

Anděl mě pozorval s pevným a klidným výrazem. „Tak proč jsi

s tím souhlasila?“

Opřela jsem si hlavu o sedadlo. „Protože jsem nedokázala

snést pomyšlení na to, že bych byla… že by mu taková láska byla vymazána z hlavy…, že už by si ani nevzpomněl.“

„Ironie osudu, co?“

Otočila jsem se k němu. Teď už mě nepřekvapovalo vůbec nic. ůKolik toho o mně víš?“

„Dost. Vím, cos dostala za to, že ses stala sukubou.“

„Tehdy jsem si myslela, že je to tak správné…,“ zamumlala

sjem a myšlenkami se přenesla do jiné doby a na jiné místo, k jinému

muži. „Byl tak smutný a tolik se na mě zlobil… Nedokázal žít dál

s vědomím, co jsem provedla. Chtěla jsem jen navždy zmizet z jeho paměti. Myslela jsem si, že bude lepší, když na mě zapomene – on i všichni ostatní. Když zapomenou, že jsem vůbec existovala.“

„A teď už si to nemyslíš?“

Zavrěla jsem hlavou. „Viděla jsem ho… po letech, když už byl

starý. Změnila jsem si podobu an tu, v níž mě znával, a přišla jsem

k něu. To bylo vlasně naposledy, co jsem měl ten obličej. Ale díval se

na mě jako na cizí. Vůbec mě nepoznával. Čas, kter jsme spolu strávili… Jeho láska ke mně… Všechno to bylo pryč. Navěky pryč.

Vnitřně mě to zabilo. Potom už jsem si přpadala jako chodící mrtvola. Nemohla jsem to dopustit znovu. Aspoň ne se Sethem, když jsem poznala, co ke mně cítí. I když už je ta láska zničená a

poznamenaná tím, co si o mně teď myslí…. I když už se mnou třeba nikdy nepromluví. Pořád je to lepší, než kdyby ta láska vůbec neexistovala.“

„Láska je jen málokdy bez vady,“ poznamenal Carter. „Lidi si nalhávají, že by taková být měla. Ale právě nedokonalost dělá lásku dokonalou.“

„Žádné hádanky, prosím,“ povzdechla jsem znaveně. „Právě jsem zratila jediného člověka, kterého jsem po všech těch letech

mohla milovat. Roman mě miloval, ale s ním to bylo jen čiré vzrušení.

Se Sethem… se Sethem je v tom všechno. Vášeň. Oddanost. Přátesltví. A nejen to. Dokonce jsem souhlasila, že budu zase aktivně pracovat jako sukuba.“

Zavřela jsem oči a polkla hořkost v krku. Myslela jsem na všechny fajn muže na celém světě, na muže jako třeba Doug nebo Bruce. Nechci být jejich zkázou. „Vážně to nesnáším, Cartere. Ani neutšíš, jak moc to nesnáším. Už to nechci dělat. Ale stojí to za to. Stojí to za to, aby si Seth zachvoal svoje vzpomínky.“

Nejistě jsem pohlédla na anděla. „Zůstanou mu, že jo?“ Carter přikývl a já vydechla úlevou. „Dobře. Aspoň jeden zábleskl naděje

v tomhle všem.“

„Samozřejmě. Vždycky je nějaká naděje.“

„Pro mě ne.“

„Vždycky je nějká naděje,“ zopakoval důraznějším tónem, což mě překvapilo. „Každý si zaslouží naději.“

Cítila jsem, jak se mi do očí znovu hrnou slzy. Bože. Poslední dobou neustále jen brečím. „A co sukuba?“

„Obzvlášť sukuba.“

Opět mě objal a já se nanovo rozvzlykala. Prokletá duše

nalezla útěchu náruči nebeského stvoření. Uvažovala jsem, jestli je

pravda to, co řekl. Bylo by možné, že i já mám ještě naději? Vtom jsem si ale vybavila něco, co mě přimělo napůl se smát a napůl zalapat po dechu.

Andělé nikdy nelžou.

EPILOG

„CASEY JE NEMOCNÁ,“ oznámila mi Paige a oblékla si kabát.

„Takže bys za ni nejspíš měla zaskočit na pokladně.“

„Beze všeho.“ Opřela jsem se o zeď v její kanceláři. „Aspoň to bude zajímavější.“

Zarazila se a krátce se na mě usmála. „Opravdu si cením toho,

žes hned přišla, když jsme ti zavolali.“ Nepřítomně si pohladila břicho. „Určitě to nic nebude, ale celý den mám bolesti…“

„Ne, to je v pohodě. Jen běž. Musíš se o sebe starat. Musíš se starat o vás oba.“

Znovu se na mě usmála, vzala si kabelku a šla ke dveřím.

„Doug je tady taky, tak kdybys potřebovala s něčím pomoct, řekni mu. Hmmm… a ještě jednu věc jsem ti chtěla říct… Máš něco

v kanceláři. Nechala jsem ti to tam na židli.“

Při jejích slovech mě zašimralo v břiše. „Co-co je to?“

„To uvidíš. Teď už musím jít.“

Vyšla jsem s Paige z její kanceláře a nejistě zamířila do té své. Poslední věc, kterou sjem tam kdy našla na židli, byla obálka od Romana… další část jeho zvrácené hry lásky a nenávisti. Ach Bože, pomyslela jsem si. Věděla jsem, že to nebude tak snadné, jak říkal Carter. Roman se vártil a začíná tu svou hru zase nanovou, chce, abych…

Potlačila jsem yjeknutí a polkla. Na židli ležela Glasgowská

dohoda.

Opatrně jsem knihu zvedla, jako by byla z křehkého porcelánu. Byla to moje kniha, kterou sjem dala Sethovi asi před měsícem, aby

mi ji podepsal. Už jsem na to úplně zapomněla. Otevřela jsem ji a vysypaly se z ní kvítky levandule. Bylo jich jen pár, ale pro mě znamenaly mnohem víc než všechny kytice, které jsem tenhle měsíc dostala. Pokusila jsem se je zachytit a pak jsem si přečtla věnování.

Pro Thetis,

po dlouhém prodlení, já vím. Ale to, po čem nejvíc toužíme, často přichází po velikém vynaložení trpělivosti a bojích. Myslím, že tak to u lidí bývá. I Peleus to věděl.

Seth

„Je zpátky.“

„Co?“ vzhlédla jsem od toho šokujícího věnování a spatřila

Douga, jak se opírá o rám dveří.

Kývl hlavou k mé knize. „Mortensen. Už zase sedí nahoře

v kavárně a píše jako obvykle.“

Zaklapla jsem knihu a pevně ji sevřela oběma rukama.

„Dougu…, vyznáš se v řecké mytologii?“ Odfrkl si. „Neurážej mě, Kincaidová?“

„Thetis a Peleus… byli rodiče Achilla, že jo?“

„To opravdu byli,“ odpověděl mi se samolibým uspokojením nad svými znalostmi.

Já z toho ale byla zmatené. Mocj sem to věnování nepochopila

a už vůbec jsem nerozuměla tomu, proč Seth naráží na největšího

bojovníka Trojské války.

„Znáš i ten zbytek?“ zeptal se mě Doug zvědavě.

„Co? Že Achilles byl psychopat? Jo, to vím.“

„Jasně, to ví každý. Ale já myslím tu zajímavější část. O Thetis

a Peleovi.“ Zavrtěla jsem halvou a on profesorsky pokračoval. „Thetis

byla mořska nymfa a Peleus smrtelník, který ji miloval. Když se jí začal dvořit, zachovala se hrozně.“

„Jak to?“

„Začala měnit podobu.“

Málem jsem knihu upustila. „Cože?“

Doug přitakal. „Přišel k ní a ona se proměňovala v nejrůznější hrozné věci, aby ho odradila – v divoká zvířata, přírodní živly, příšery

a tak.“

„Co… co udělal?“

„Vydržel. Chytil ji a nepouštěl, ať se proměnila v cokoli. Bylo mu

jedno, jakou podobu na sebe zrovna vzala, prostě ji jen dál držel.“

„A potom co?“ Sotva jsem slyšela svůj hlase.

„Nakonec se proměnila v ženu a ženou už zůstala. Potom se vzali.“

Přestala jsem dýchat už někde při té zmínce o změnách

podoby. Pořád jsem křečovitě svírala knihu, zírala do prázdna v hrudi

mi síli pocit, jako by se mi tam třepotala ohromná křídla.

„Jsi v pořádku, Kincaidová? Kristepane, poslední dobou se chováš divně.“

Zamrkala jsem a vrátila se zpět do reality. Ten pocit ve mně explodoval a vyletěl ven do nádherného světla. Znovu jsem začala dýchat.

„Jo. Promiň. Jenom toho mám hodně k přemýšlení.“ Přinutila

jsem se k lehkomyslnému tónu a ještě jsem dodala: „Budu se snažit, abych už odteď nebyla moc divná.“

Doug vypadal, že se mu ulevilo. „Od tebe se mi tomu nechce věřit, ale vždycky je v co doufat.“

„Ano,“ souhlasila jsem s úsměvem. „Vždycky je v co doufat.“