Richelle Mead

Sukuba 2. Na vrcholu

1

Démoni jsou děsiví. Nezáleží na tom, jakou víru vyznáváte nebo jakou cestou se v životě ubíráte, tohle zůstává vždycky stejné.

Jistěže se občas chovají absurdně – obzvláště v těch kruzích, kde

se pohybuji já –, ale celkově vzato mají lidé dobrý důvod bát se jich a vyhýbat se jim. Jsou krutí a nelítostní, libují si ve způsobování bolesti a utr pení a ve volném čase mučí duše.

Lžou. Kradou. Podvádějí na daních. Přes tohle všechno jsem se

ale nemohla ubránit dojmu, že se teprve stanu svědkem toho nejděsivějšího skutku démonů. A že jím bude slavnostní udělení ceny. Mně osobně. Stál přede mnou Horatio, vice démon z jisté divize Pekelných záležitostí, a snažil se navodit vážnou

atmosféru, což se mu vůbec nedařilo. Přičítala jsem to hlavně jeho nebesky modrému polyesterovému obleku a kašmírové

kravatě stejného odstínu. Licousy tomu také nepomáhaly.

Pravděpodobně nevyšel z vnitřních kruhů pekla dobře šest staletí, naposledy v době, kdy byl v módě nebesky modrý polyester. Příliš dlouho si odkašlával a díval se po nás, aby se ujistil, že mu

opravdu všichni věnujeme pozornost. Poblíž stál můj nadřízený, Jerome, a tvářil se naprosto znuděně. Čas od času se podíval na hodinky. Vedle něj se culil od ucha k uchu Horatiův asistent, skřet Kasper. Na zemi u něj stál kufřík, z něhož předtím vytáhl několik papírů. Nedočkavý výraz oddaného psa na jeho tváři napovídal,

že touží po povýšení. A co se mě týče… Já jsem se snažila, jak jsem mohla, abych se taky tvářila nadšeně, ale moc se mi to nedařilo. To bylo samozřejmě nepřijatelné. Jsem sukuba. Celá

moje existence spočívá v tom, že nutím lidi – konkrétně muže –,

aby mi uvěřili a viděli ve mně to, co chtějí. Během okamžiku se

můžu změnit z naivní panny ve vášnivou dominu. Vyžaduje to jen

změnit podobu a mít trochu hereckého umění. Schopnost měnit podobu jsem získala výměnou za svou lidskou duši, herecké schopnosti jsem si vy pěstovala časem. Koneckonců nemůžete

po staletí říkat každému muži: „Jasně, miláčku, ty jsi ten nejlepší, jakého jsem kdy měla,“ a nenaučit se trochu to rozvést. Báje nás vykreslují jako éterické démonické bytosti rozkoše, ale být

sukubou ve skutečnosti obnáší především umět nahodit přesvědčivou pokerovou tvář a dobrou obchodní strategii. Takže

tohle udílení cen by pro mě nemělo představovat sebe menší problém. Jenže s Horatiem bylo těžké zachovat si vážný výraz.

„Vpravdě je pro mne velikou ctí zde dnes být,“ prohlásil no sovým barytonem. Vpravdě? „Jsme skvělí díky své tvrdé práci. Nyní

jsme se tu shromáždili, abychom zjistili, kdo projevoval největší

oddanost Vyššímu Zlu a má největší zásluhy. Díky takovým jedincům jsme silnější a to nám umožní zvítězit v ohromné bitvě,

až se na konci časů budou započítávat všechny skutky. Takoví jedinci si zasluhují naši úctu a my jejich pracovní zápal rádi odměníme. Dáme všem na vědo mí, jak je důležité v této těžké době tvrdě pracovat a bojovat za naše cíle.“ Pak ještě dodal: „Ti, kteří nepracují tvrdě, budou hozeni do ohnivých jam zoufalství,

kde budou hořet navěky a pekelní psi je rozervou vedví.“ Otevřela jsem pusu a už už chtěla poznamenat, že tohle by bylo mnohem levnější než rozdávat bolestné, ale Jerome se na mě zadíval a

zavrtěl hlavou. Mezitím Horatio pobídl Kaspera a ten rychle přispěchal s po zlacenými certifikáty. „Je mi velkým potěšením, že vám mohu předat toto ocenění za excelentně se vyvíjející výkony, které v po sledním čtvrtletí překonávají všechny sukubí kvóty. Gratuluji.“ Horatio mi potřásl rukou a podal mi certifikát, na němž

bylo asi padesát podpisů nejrůznějších osob.

Certifikát pro LETHU (alias Georginu Kincaidovou), sukubu z arcidiecéze Seattle, Washington, USA, Severní Amerika, Země.

Za její excelentně se vyvíjející výkony, které v posledním čtvrtletí překonávají všechny sukubí kvóty. Za vynikající umění v oboru svádění, zatracování a kažení lidských duší.

Když jsem dočetla, všichni na mě koukali, takže jsem předpo

kládala, že ode mě očekávají nějaký proslov. Já jsem ale uvažova

la, jestli nebudu mít průšvih, když ten certifikát ostřihnu, aby se mi vešel do rámečku. „Ehm, díky. Je to… super.“ Zdálo se, že se s

tím Horatio spokojil. Chytře přikývl a střelil pohledem po Jeromovi.

„Musíte být velmi hrdý.“ „Výjimečně hrdý,“ přitakal arcidémon a potlačil zívnutí. Horatio se obrátil znovu na mě. „Pokračujte v dobré práci. Takhle brzy dosáhnete povýšení.“ Jako by už tak nebylo dost zlé, že jsem přišla o svou duši. Při nutila jsem se k úsměvu. „No, pořád ještě je toho třeba spoustu vykonat.“

„Vynikající postoj. Ten nejvynikajícnější. Máte štěstí, že ji máte.“ Kamarádsky poplácal Jeroma po zádech, z čehož můj šéf nebyl zrovna nadšený. Neměl taková přátelská poplácávání rád. Neměl

rád žádné doteky. „Pokud je to všechno, pak bych měl nejspíš –

ach, málem jsem zapomněl.“ Horatio se obrátil ke Kasperovi. Skřet podal svému pánovi ješ tě něco. „Tohle je pro vás. Jeho

výraz našeho uznání.“ Dal mi dárkový poukaz do restauračního řetězce Applebee’s a další kupóny do prodejen DVD Blockbuster.

S Jeromem jsme jen ohromeně zírali. „Páni,“ vypravila jsem ze sebe nakonec. Vítěz pravděpodobně dostane poukaz do některé restaurace Sizzler‘s. Nikdy nepochy bujte, že druhé místo vždy

patří prvnímu poraženému. Horatio i Kasper zmizeli. Jerome a já jsme tam ještě chvíli mlčky stáli.

„Spokojen, Jerome?“ „Směšné, Georgie, velice směšné.“ Obešel můj obývák a před stíral, že si prohlíží moje knihy a obrazy.

„Hezká práce s tou kvó tou. Ale samozřejmě je snadné vyniknout, když jsi začala od nuly, co?“ Pokrčila jsem rameny a hodila

certifikát na kuchyňskou linku. „Záleží na tom? Vavříny jsi stejně

dostal. Myslím, že se ti to líbí.“ „Samozřejmě. Vlastně jsem příjemně překvapen, jak dobře pl níš svůj slib.“ „Svoje sliby vždycky plním.“ „Všechny.“ Moje mlčení ho přimělo k úsměvu.

„Tak co teď? Jdeš to ven oslavit?“ „Ty víš, kam jdu. K Peterovi. Chceš se přidat?“ Vyhnul se otázce. V tom démoni vynikají.

„Myslel jsem, že máš v plánu něco jiného. S jistým smrtelníkem. Poslední dobou s ním trávíš hodně času.“ „Do toho, co dělám, ti

nic není.“ „Je mi něco do všeho, co děláš.“ Opět jsem neodpověděla. Démon přistoupil blíž a probodl mě svýma

tmavýma očima. Z jakéhosi nevysvětlitelného důvodu si za svou podobu ve světě lidí zvolil podobu Johna Cusacka. Mo hlo by se zdát, že tak bude vypadat krotčeji, ale přísahám, že se tím

všechno jenom zhoršovalo. „Jak dlouho budeš hrát tuhle komedii,

Georgie?“ Jeho slova zněla jako výzva. Pokoušel se mě vyprovokovat. „Přece si nemů žeš myslet, že tě s ním čeká nějaká budoucnost. Nebo že spolu dokážete věčně žít ve vší počestnosti. Proboha, i kdybys od něj udržela ruce dál, žádný lidský muž

nevydrží dlouho v celibátu. Zejména takový, co má slušnou

základnu fanynek.“ „Přeslechl jsi, když jsem ti řekla, že je to moje věc?“ Začaly mi hořet tváře. Přestože jsem věděla své, nedávno jsem začala chodit s člověkem. Nebyla jsem si docela jistá, jak k tomu vlastně došlo, protože takovým věcem jsem se odjakživa vyhýba la. Asi mě prostě dostal. V jednu chvíli byl vřelým kamarádem, který mi stál po boku, a v další chvíli jsem poznala,

jak moc mě miluje. Ta láska mě oslepila. Nedokázala jsem jí odolat a rozhodla jsem se vyzkoušet, kam až mě zavede. Výsledkem bylo, že mi Jerome neustále připomínal, k jaké katastrofě by mohlo dojít, což jsem si během toho vztahu připo

mínala dennodenně. Jeho názor nebyl tak docela nepodložený. Částečně proto, že jsem nikdy nebyla dobrá ve vážných vztazích.

Z větší části ale proto, že když dělám s mužem něco víc, než že

se jen vodíme za ruce, nevyhnutelně to vede k tomu, že z něj vysaju životní sílu. Ale co, všechny páry přece mají nějaké problémy, ne? Démon si uhladil dokonale střižené černé sako.

„Jen přátelská rada. Pro mě v tom není žádný rozdíl. Nevadí mi,

že si s ním hra ješ na soužití a odpíráš mu budoucnost, rodinu a zdravý sexuální život. To je mi fuk. Pokud při tom budeš dál

odvádět skvělou práci, je mi to jedno.“ „Už jsi skončil? Jdu pozdě.“

„Ještě jedna věc. Asi bys měla vědět, že jsem zařídil jedno pří

jemné překvapení. Bude se ti to líbit.“ „Jaké překvapení?“ Jerome obvykle žádná překvapení nechys tal. Nebo aspoň ne ta

příjemná. „Kdybych ti to prozradil, nebylo by to překvapení, ne?“ Typické. Ušklíbla jsem se a odvrátila se od něj. „Nemám čas na tvoje hry. Buď mi řekni, o co jde, nebo už běž.“ „Tak to asi půjdu.

Ale než odejdu, chci, aby sis něco zapama tovala.“ Položil mi ruku

na rameno a otočil mě k sobě. Trhla jsem sebou z toho doteku a jeho těsné blízkosti. S démonem jsme už nebyli takoví kámoši

jako kdysi. „Máš jen jednoho muže, který je neměnnou součástí tvého života. Jen jednoho, kterému se vždyc ky budeš

zodpovídat. Z něho tady zbyde za sto let jenom prach, ale já budu ten jediný, ke kterému se budeš vždycky vracet.“ Znělo to

romanticky a eroticky, ale tak to vůbec nebylo. Ani v nejmenším.

Moje vazby s Jeromem byly mnohem hlubší. Byla to oddanost a provázanost, která mi pramenila doslova z duše. Spo jení, které s ním mám po celou věčnost, nebo aspoň do té doby, než mě síly pekelné přidělí k jinému arcidémonovi. „Už je nuda, když mluvíš

jako pasák.“ Odstoupil a moje poznámka se ho vůbec nedotkla. Oči mu jen hrály. „Jestli jsem pasák, co jsi potom ty, Georgino?“

Objevil se oblak dýmu, a než jsem stačila odpovědět, Jerome zmizel. Pitomí démoni. Stála jsem sama ve svém bytě a

uvažovala o tom, co mi řekl. Nakonec jsem si uvědomila, kolik je hodin, a zamířila jsem do ložnice, abych se převlékla. Cestou

jsem prošla kolem certifikátu od Horatia. Můj zrak přitáhla zlatá pečeť. Otočila jsem papír lícem dolů a najednou mi z něj bylo nevolno. Jsem sice dobrá v tom, co dělám, ale to ještě

neznamená, že jsem na to pyšná. Ke svému kamarádovi Peterovi jsem dorazila jen s patnác timinutovým zpožděním. Otevřel dřív,

než jsem stačila zakle pat. Měl na sobě kuchařskou čepici a

zástěru s nápisem POLIB KUCHAŘE. Vyhrkla jsem: „Omlouvám

se. Nikdo mi neřekl, že se tu dneska natáčí Ano, šéfe.“ „Jdeš pozdě,“ vytkl mi a zamával vařečkou. „Tak co? Dostalas ocenění

a teď si myslíš, že můžeš pustit k vodě veškerou sluš nost?“ Ignorovala jsem jeho rýpnutí a vešla jsem dál. To je to jediné, co můžete dělat s umanutým vampýrem. V obýváku jsem uviděla

další kamarády. Cody a Hugh tam třídili ohromné hromady

bankovek. „Vy jste vyloupili banku?“ „Ne,“ odpověděl Hugh.

„Jelikož nám Peter hodlá dnes večer připravit civilizované jídlo, rozhodli jsme se civilizovaně si ukrá tit čas.“ „Praním špinavých peněz?“ „Pokerem.“ Z kuchyně jsem zaslechla, jak tam Peter mumlá cosi o soufflé. Trochu to otřáslo mou představou

pochybných postav shromáž děných v temném koutě u karetního stolku. „Myslím, že bridž by byl vhodnější.“ Hugh se zatvářil pochybovačně. „To je hra pro staré, zlato.“ Tomu jsem se musela usmát. „Starý“ je celkem relativní pojem, když většina z nás má

na krku několik staletí. Už delší dobu mám podezření, že v okruhu níže postavených nesmrtelných – těch, kteří nejsou praví andělé

nebo démoni – jsem nejstarší. Ovšem optimistické tvrzení na

mém řidičáku, že je mi osmadvacet, mi ani v nejmenším nevadí.

„Odkdy vůbec hrajeme hry?“ uvažovala jsem nahlas. Při po sledním pokusu jsme hráli s Jeromem Monopoly. Ale soupeřit s

démonem, kdo získá víc majetku a větší nadvládu, je dost marné.

„A odkdy nehrajeme hry? Hry života, hry smrti. Hry lásky, naděje, šance, zoufalství a miliónu úžasných věcí mezi tím.“ Obrátila jsem

oči v sloup nad promluvou nově příchozího. „Ahoj, Cartere.“ Věděla jsem, že anděl sedí v kuchyni. Vycítila jsem ho stejně, jako vycítil Peter mě, když mi šel otevřít. „Kde je tvoje lepší polovička? Zrovna jsem se s ním viděla. Myslela jsem, že taky přijde.“ Carter vešel do pokoje a obdařil mě jedním ze svých

posměš ných úsměvů. Šedé oči se mu tajuplně a vesele leskly.

Na sobě měl roztrhané džíny a seprané triko. Co se týká věku, my ostatní se s ním nemůžeme měřit. My všichni jsme kdysi byli smrtelníky a své životy měříme na staletí nebo tisíciletí. Andělé a démoni…, ti měří své životy věčností. „Jsem snad opatrovatel

svého bratra?“ Klasická carterovská odpověď. Pohlédla jsem na Hugha, který byl svým způsobem opatrovatel našeho šéfa. Nebo aspoň něco jako jeho administrativní asistent. „Musel odcestovat

na schůzku,“ objasnil skřet. „Něco jako teambuilding v L. A.“ Pokusila jsem se představit si Jeroma, jak se účastní takového kurzu. „Jaký druh teambuildingu dělají démoni?“ Na to neměl nikdo odpověď. To bylo nejspíš jedině dobře. Zatímco

pokračovalo třídění peněz, Peter mi podal vodku s džusem. Podívala jsem se na láhev vodky Absolut na lince. „Co to sakra je?“ „Grey Goose už došla. Beztak chutnají skoro stejně.“

„Přísahám, že kdyby tě Bůh beztak nechoval v opovržení, nařkla bych tě z kacířství.“ Když byly roztříděny veškeré peníze včetně mého finančního příspěvku, usadili jsme se ke stolu v kuchyni u vampýrů. A jako všichni ve známém světě jsme začali hrát Texas Holdem poker. Jsem dobrá hráčka, ale se smrtelníky mi to jde

lépe než s nesmr telnými. Moje charisma a šarm měly na tuhle skupinku mnohem menší efekt, což znamenalo, že jsem musela

víc přemýšlet o pravděpodobnosti a strategii. Peter během hry neustále odbíhal, jelikož se snažil hrát a u toho ještě vařit. Nebylo

to pro něj snadné, neboť trval na tom, že během hry musí mít

sluneční brýle, a ty si pokaždé sundá val, když šel zkontrolovat

jídlo. Když jsem poznamenala, že tohle bude moje druhá luxusní večeře během dvou dnů, málem dostal záchvat. „Nic, co jsi jedla včera večer, se nemůže vyrovnat téhle kach ně, kterou chystám. Nic.“ „To nevím. Byla jsem v grilu Metropolitan.“ Hugh hvízdl.

„Teda jo. A já si říkal, proč celá záříš. Když tě chlap vezme do Metu, nemůžeš si pomoct, co?“ „Ta záře je dílem jiného muže,“ řekla jsem celá nesvá. Nechtěla jsem, aby mi někdo připomínal

utrpení dnešního rána, i když to bylo parádně sexy. „Šla jsem do

Metu se Sethem.“ Při vzpomínce na včerejší večer jsem se neubránila úsměvu. Najednou jsem se přistihla, jak blábolím.

„Měli jste ho vidět. Projednou si nevzal tričko, ale vlastně ani nevím, jestli v tom byl nějaký rozdíl. Měl na sobě zmačkanou

košili a neuměl si uvázat kravatu. Když jsem tam přišla, měl navíc

na stole notebook. Všechno ostatní – ubrousky, sklenice na víno

– odsunul stranou. Číšníci byli zděšeni.“ Zíraly na mě čtyři páry očí. „Co je?“ chtěla jsem vědět. „Co se děje?“ „Ty jsi prostě

masochista,“ prohlásil Hugh. Cody se usmíval. „Nemluvě o tom,

jak jsi strašně zamilovaná. Jen se poslouchej.“ „Není do něj zamilovaná,“ namítl Peter. „Je zamilovaná do jeho knih.“ „Ne,

já…“ Slova mi odumřela na rtech hlavně proto, že jsem si nebyla jistá, jestli se chci dohadovat. Nechtěla jsem, aby si my sleli, že miluju jenom Sethovy knihy, ale nebyla jsem si jistá, jestli miluju i Setha. Náš vztah se vyvíjel pozoruhodně rychle, ale občas mě napadalo, jestli na Sethovi náhodou nejvíc nemiluju to, jak moc miluje on mě. „Pořád nemůžu uvěřit, že spolu chodíte bez sexu,“ pokračoval Hugh. Vzplál ve mně vztek. To už jsem slyšela od Jeroma a neměla jsem zapotřebí to teď poslouchat znovu. „Hele,

nechci se o tom bavit. Akorát mě s tím otravujete. Už mě unavuje,

jak mi všichni říkají, že je to úplně šílené.“ Peter pokrčil rameny.

„Já nevím. Zase tak šílené to není. Pořád slýchám o manželských párech, co už spolu nespí. Taky to zvlá dají. Tohle musí být totéž.“

„Ne s naší holkou.“ Hugh zavrtěl hlavou. „Podívejte se na ni. Kdo

by se s ní nechtěl vyspat?“ Všichni se na mě znovu podívali, až

jsem se zavrtěla. „Hele,“ protestovala jsem. Pocítila jsem potřebu

to ujasnit. „Tohle není problém. On chce, jasné? Jenže to

neudělá. V tom je rozdíl.“ „Promiň,“ řekl Hugh, „tohle ti ale nežeru. Nemůže s tebou být, když chodíš takhle oblečená, a vydržet to. A

i kdyby to do kázal, žádný chlap se nevyrovná s tím, že má ženu,

která dělá takové věci jako ty.“ To byla ohraná písnička. Totéž mi řekl Jerome. Znepokojovalo mě to víc než obava, jestli od sebe skutečně dokážeme udržet ruce dál. Jednou z mých nejhorších nočních můr bylo, že by se mezi námi odehrála konverzace na způsob: Promiň, Sethe. Dneska večer s tebou nemůžu nikam jít. Musím zapracovat na tom ženatém chlápkovi, kterého jsem

potkala. Musím ho přimět, aby se se mnou vyspal a postupoval

tak dál a dál po cestě k zatracení, zatímco já z něj budu vysávat život. Až skončím, možná bychom mohli stihnout ještě poslední představení v kině. „Nechci se o tom bavit,“ zopakovala jsem.

„Vede se nám skvě le. A tečka.“ Zavládlo ticho a bylo slyšet jen šustění karet a peněz. Roz hlédla jsem se a zaznamenala, že mě Carter pozoruje. On jediný se nezúčastnil hovoru o Sethovi. To

mě nepřekvapovalo. Anděl obvykle jen poslouchal a vyčkával, kdy

by mohl utrousit nějakou sarkastickou nebo esoterickou poznámku. To mě vždycky dopa lovalo, ale po nedávných

událostech se můj názor na něj změnil. Pořád jsem ho tak docela nechápala, ani jsem nevěděla, jestli mu můžu věřit, ale začala

jsem si ho vážit.

S hlavou plnou starostí po tom výslechu jsem se podívala na

svoje karty a zjistila, že po řadě nanicovatých mám konečně dob

ré. Tři od jedné barvy. Nebylo to sice bůhvíjak skvělé, ale aspoň přijatelné. Nasadila jsem vysoko, protože jsem nechtěla čekat, až

se ve hře ocitnou další karty a ty moje už zase tak dobré

nebudou. Moje strategie na vampýry zabrala. Padla další karta. Piková sedmička. Hugh se zamračil, a když jsem znovu zvýšila, složil karty. Čekala jsem, až to vzdá i Carter, jenže ten namísto

toho zvýšil ještě víc. Zaváhala jsem jen na okamžik. Když byla ve hře poslední kar ta, pokoušela jsem se srovnat si v hlavě, co

může mít anděl v ruce a jestli ho můžu trumfnout. Pár? Dva páry? Aha. Přišla další karta. Zase piky. Teď bylo hodně

pravděpodobné, že má pět karet stejné barvy. Tím by mě porazil. Nepřestávala jsem ale doufat, že na něj zabere blufování, a tak

jsem ještě zvýšila. On také zvýšil a víc než zdvojnásobil mou původní sázku. To bych musela dát do banku hodně peněz, což bylo o to horší, že i tak už jsem jich do hry vložila dost. Staletí investování mě celkem zabezpečila, to ale neznamená, že si

budu počínat hloupě. Co může mít? Musí mít pět karet stejné barvy. Ustoupila jsem a složila karty. S potěšeným úsměvem

odložil ty svoje. Jak je odhodil k ostat ním, brnkly o kraj paklíku a obrátily se lícem navrch. Piková dvojka. Křížová osmička. „Ty…

tys blufoval!“ vykřikla jsem. „Nic jsi neměl!“ Carter si beze slova zapálil cigaretu. Podívala jsem se po ostatních, aby mi to potvrdili.

„To přece nemůže.“ „Sakra, já jsem to dělal polovinu téhle hry,“ prohlásil Hugh a půjčil si od Cartera zapalovač. „Ne že by mi to k něčemu bylo.“ „Jo, ale… On je… víš co. Anděl. Ti nemůžou lhát.“

„On nelhal. Jen blufoval.“ Cody se nad tím zamyslel a omotal si

kolem prstu pramen svých blond vlasů. „Jasně, ale blufování je pořád neupřímnost.“ „Je to nepřímá lež,“ řekl Peter. Hugh na něj vykulil oči. „Nepřímá lež? Co to sakra znamená?“

Sledovala jsem Cartera, jak si sbírá svoje peníze, a ušklíbla jsem

se na něj. Mysleli byste si, že anděl, který se kamarádí se za městnanci pekla, na ně bude mít dobrý vliv. Někdy se ale choval

hůř než my. „Užij si svých třicet stříbrných, Jidáši.“ Výsměšně naznačil cvrnkutí do klobouku, zatímco ostatní se stále

dohadovali. Pak najednou začaly rozhovory postupně utichat jako

při do minovém efektu. Carter to samozřejmě vycítil jako první,

ale jen povytáhl obočí a tvářil se stejně lhostejně jako vždy. Pak to zazna menali vampýři díky své zvýšené citlivosti a vynikajícím reflexům. Vyměnili si pohledy a upřeli zraky ke dveřím. O pár

vteřin později jsme to vycítili i my s Hughem. „Co je to?“ Cody se zamračil a zadíval se přes celou místnost. „Je to podobné jako Georgina, ale ne tak docela.“ Hugh sledoval směr pohledu

mladého vampýra a tvářil se za myšleně. „Inkubus.“ To už jsem v

tu chvíli samozřejmě věděla taky. Každá bytost má svou

specifickou energii. Energie vampýrů se liší od skřetů, stejně jako energie skřetů zase od sukub. Pokud někdo dobře zná jinou nesmrtelnou bytost, dokáže rozpoznat i její individuální je

dinečnou energii. Já byla jedinou sukubou, která navozuje dojem hedvábí a vůně tuberózy. A v místnosti plné vampýrů bych rych le poznala, jestli je mezi nimi i Cody nebo Peter. Stejně tak jsem teď poznala, že se k Peterovým dveřím blíží inkubus, a věděla jsem naprosto přesně, který inkubus to je. Jeho energii bych poznala kdekoli, dokonce i po tak dlouhé době. Po míjívý pocit doteku

sametu na kůži. Slabá vůně rumu, mandlí a skořice. Ani jsem si neuvědomila, že jsem vstala a vykročila ke dveřím. Otevřela jsem

je a s radostí se zadívala na liščí obličej s rozpustilýma očima, který jsem naposledy viděla před sto lety. „Ahoj, ma fleur,” pozdravil mě.

2

„Bastiene,“ vydechla jsem nevěřícně. „Bastiene!“ Vrhla jsem se

mu kolem krku a on mě zvedl do vzduchu, jako bych nic nevážila,

a ještě se se mnou zatočil dokola. Když mě pak zase opatrně postavil na zem, přívětivě se na mě podíval a v jeho pohledné

tváři se objevil úsměv. Dokud jsem ho neviděla, neuvě domovala jsem si, jak moc mi ten jeho úsměv chyběl. „Vypadáš pořád

stejně,“ poznamenala jsem a prohlížela si jeho kudrnaté černé

vlasy po ramena a oči tmavé jako hořká čokoláda, které působily

až černě. Na rozdíl ode mě rád chodil v podobě, v jaké se narodil

ve svém smrtelném těle. Pleť měl barvy moka, které pravidelně konzumuju, hladkou a pěknou. Když byl ještě člověkem, někdo

mu zlomil nos, ale on se nikdy neobtěžoval, aby si to za použití změny podoby spravil. Na hezkém vzhledu mu to vůbec

neubíralo, naopak mu to dodávalo neodolatelný rošťácký šmrnc.

„A ty jako obvykle vypadáš úplně jinak. Jak si v téhle době vlastně říkáš?“ Z jeho hlasu zazníval slabý britský přízvuk, který získal po několika letech strávených v Londýně. Tam se dostal z plantáží

na Haiti, kde pracoval jako otrok. Ten přízvuk a francouzské výrazy z dětství používal pro efekt. Kdyby chtěl, mohl by mluvit americkou angličtinou stejně plynule jako já. „Georgina.“

„Georgina? Ne Josephine nebo Hiroko?“ „Georgina,“ zopakovala jsem. „Tak tedy dobrá, Georgino. Ukaž se mi. Otoč se.“ Otočila

jsem se jako modelka a nechala na něj zapůsobit tohle své tělo. Když jsem se na něj znovu podívala, souhlasně se usmí val.

„Nádhera – ne že bych od tebe čekal něco horšího. Jsi malá jako pokaždé, ale křivky máš na správných místech a barvy sis taky vybrala dobře.“ Naklonil se ke mně a profesionálním zrakem

studoval můj obličej. „Hlavně ty oči se mi líbí. Kočičí. Jak dlouho máš tohle tělo?“ „Patnáct let.“ „Sotva jsi do něj pronikla.“ „No,“

poznamenal Hugh suše, „záleží na tom, jak definuješ ,proniknutí‘.“ Bastien i já jsme se otočili a až teď jsme si uvědomili, že máme publikum. Ostatní nesmrtelní nás pobaveně pozorovali a poker už pustili z hlavy. Bastien nasadil zářivý úsměv a několika dlouhými kroky napochodoval do místnosti. „Bastien Moreau.“ Zdvořile

napřáhl ruku k Hughovi. Choval se uhlazeně a uctivě.

Koneckonců inkubové mají stejný smysl pro služby zákazníkům a veřejné vztahy jako sukuby. „Rád tě pozná vám.“ Stejně zdvořile

se seznámil s ostatními a zarazil se jen na oka mžik, když se představoval Carterovi. Krátké překvapené za jiskření v jeho tmavých očích prozradilo, že mu připadá zvláštní, že tu s námi našel anděla. Jinak si zachoval svůj dokonalý šarm. S úsměvem potřásl Carterovi rukou. Petera překvapilo, že se tam Bastien objevil, nicméně vstal jako správný hostitel. „Posaď se. Dáš si

něco k pití?“ „Děkuju. Jsi moc hodný. Bourbon s ledem, prosím. A děkuju vám všem, že jste mě přijali, když jsem se tu vynořil tak nečekaně. Máte moc krásný byt.“ Vampýr přikývl. Potěšilo ho, že někdo konečně ocenil jeho po hostinnost. Já ale měla jiné starosti

a uvažovala jsem, co sem inkuba tak nečekaně přivedlo. Náhle

jsem si vzpomněla na Jeromovo pře kvapení. „Jerome ví, že jsi tady, že jo?“ „Samozřejmě. Bylo to domluveno už dávno.“ Příslušníci na šeho druhu nemohou vstoupit na cizí území, aniž

by se předem domluvili s místním šéfem. Na to, že jsme skupina, která údajně vzdoruje systému, máme až příliš mnoho pravidel, omezení a pa pírování. Kam se na nás hrabe finanční úřad. „Řekl

mi, kde tě dneska večer najdu.“ „A tys přišel, protože…?“ Škádlivě mě jednou rukou objal. „No tak. Žádné: ,Ahoj, jak se máš?‘ To se nemůžu jenom tak zastavit a navštívit starou kamarádku?” „Ne v tomhle byznysu.“ „Jak dlouho znáš

Georginu?“ dotázal se Hugh a nadzvedl své mohutně stavěné tělo, aby se usadil do pohodlnější pozice. Bastien se zamyslel.

„Nevím. Jak je to dlouho? Věky?“ „Měl bys asi být trochu konkrétnější,“ připomněla jsem mu a vzpomínky se mi zatoulaly

do Londýna před dávnými časy. Vybavila jsem si dlážděné uličky plné pachu koní a nemytých lidí. „Bylo to začátkem sedmnáctého století?“ Přikývl a já sklouz la do žertovného tónu. „Nejvíc si pamatuju, jaký jsi byl zele náč.“ „Nemám tušení, o čem to mluvíš.“

„To je jedno. Naučila jsem tě všechno, co umíš.“ „Ach, ty starší ženy.“ Bastien se podíval po ostatních a pokr čil rameny v předstírané bezradnosti. „Vždycky jsou si tak jisté samy sebou.“

„Tak vysvětli, jak to funguje,“ pobízel ho nedočkavě Cody a upřeně ho pozoroval. „Ty jsi něco jako mužský ekvivalent

Georginy, jo? Taky měníš podobu a tak?“ Jelikož byl Cody nesmrtel nou bytostí ani ne deset let, pořád se o nás dozvídal něco nového. Došlo mi, že se pravděpodobně nikdy dřív s

žádným inkubem nesetkal. „Pro Fleur žádný skutečný ekvivalent

neexistuje, ale ano – jsem něco takového.“ Myslím, že mě

nejraději oslovoval Fleur, protože to pro něj bylo jednodušší, než aby se pokoušel zapama tovat si všechna ta jména, která jsem si během let dávala. „Ty svádíš ženy?“ zeptal se Cody. „Přesně tak.“

„Páni! To musí být fakt makačka.“ „Ani ne – ale počkej,“ řekla jsem. „Co jsi to naznačil? Že pro mě to taková makačka není?“

„Má pravdu,“ prohlásil Peter a podal Bastienovi drink. „Tvoje práce není vůbec tak těžká, Georgino. Myslím ve srovnání s jinými.”

„Moje práce je velice těžká!“ „Cože? Přimět muže, aby měli sex s krásnou ženou?“ Hugh zavrtěl hlavou. „To není těžké.“ Nevěřícně jsem se na ně zahleděla. „Není to tak, že můžu sko čit do postele

s kýmkoli. Musím získávat kvalitní muže.“ „Jo, s tím jsi začala tak před měsícem.“ Bastien na mě při té poznámce příkře pohlédl, ale

já byla pří liš roztrpčená, než abych to potvrdila. „Hele, právě jsem získala ocenění, to přece víte. Dostala jsem certifikát a všechno ostatní. A mimochodem, není pravda, co si představujete ve

svých poli továníhodných milostných životech. Ne všichni muži hned chtějí sex. Vyžaduje to spoustu práce.“ „Něco jako rohy a

bič?“ navrhl Peter úskočně, čímž narážel na jeden trapný incident

z mojí minulosti. „To bylo něco jiného. On to chtěl.“ „Všichni to chtějí. O to jde.“ Hugh se s uctivostí obrátil k Bas tienovi. „Jak to děláš ty? Nemáš nějaké fígle, o které by ses s námi mohl

podělit?“ „Naučil jsem se to během několika životů,“ uchechtl se Bastien a stále mě pozoroval. „Obávám se, že je to obchodní tajemství. Ačkoli na obranu tady Fleur musím říct, že máme oba stejné tech niky. Měli byste si jí víc všímat.“ „Hluboké výstřihy nejsou zrovna obchodním tajemstvím.“ „Je toho mnohem víc,

příteli. Zejména v případě Georginy. Ona je jednou z nejlepších.“ Hugh i vampýři se na mě zahleděli, jako by mě viděli poprvé.

Zjevně se snažili přijít na to, jestli Bastien říká pravdu. „Není třeba

s tím začínat,“ řekla jsem rychle. „No tak, copak ses před chvilkou nevytahovala, jak jsi mě všechno naučila? My dva jsme spolu

tehdy pořádali tandemová představení.“ „Jaká tandemová představení?“ chtěl vědět Peter. Když jsem neodpověděla, Bastien pokrčil rameny. „Chápeš… Taková, na která je třeba partner.“ Cody vykulil oči. „Jako… skupinový sex?“ „Ne!“

zaprotestovala jsem, protože tohle jsem nemohla přejít mlčky. Ne

že by se to v mém životopisu nevyskytovalo. „Fungovali jsme v partnerství, abychom někoho nalákali. Hráli jsme manželé nebo brata a sestru. Nebo… Nebo… co bylo zrovna tře ba, abychom dosáhli svého.“ Bastien mi přikyvoval. „Muži mají rádi vzrušení z toho, že získají mladou a krásnou manželku někoho jiného. A

ženy ostatně taky. Zakázané ovoce vždycky láká.“ „Teda jo.“ Cody

i ostatní nad tím uvažovali a snažili se z nás vytáhnout víc

podrobností. Bastien vycítil, že se mi moc nechce rozebírat

minulost, a tak odpovídal jen nejasně. Konverzace se zanedlouho stočila k jiným tématům a také došlo na Peterovu vynikající

večeři. Nebylo to jako v Metu, ale možná jsem byla vůči téhle společnosti předpojatá. „Povíš mi, co se děje?“ dotázala jsem se později tiše inkuba. Zrovna jsme se zvedali od stolu a sbírali se k odchodu. Umírala jsem touhou dozvědět se, co ho sem přivádí a

čím si vysloužil Jeromovu přízeň. Obyvatelé pekla si mohou zajet

na dovolenou, ale tohle mi zavánělo prací. Bastien mě poklepal

po zádech a obdařil mě svým typickým úsměvem. „Až bude

vhodná chvíle, zlato. Můžeme si tady někde promluvit?“ „Jasně. Zajdeme ke mně. Seznámíš se s mojí kočkou.“ Když Bastien poodešel, znovu jsem Peterovi poděkovala za večeři a pak ke

mně přistoupil Carter. „Uvidíš se se Sethem brzy?“ „Později dnes večer.“ Když jsem viděla jeho pobavený výraz, zamračila jsem se.

„Nech už toho, jo?“ „Čeho mám nechat?“ „Řečí o tom, jaká je hloupost pokoušet se mít vážný vztah se smrtelníkem.“ Veselý výraz z jeho tváře zmizel. „Nemyslím, že je to hlou post.“ Dívala jsem se na něj a čekala, že mě zase setře. „Všichni ostat ní si to myslí.“ „Myslí si to Seth? Myslíš si to ty?“ Sklopila jsem zrak a pomyslela na Setha. Vybavila jsem si jeho legrační zasněný

výraz, když ho posedne záchvat inspirace. Jeho sbírku potrhlých triček. Ten jeho úchvatný způsob, jakým dokáže převést svět na papír. Jeho teplou ruku, když mě vezme za tu moji. Jak se od něj nedokážu udržet dál, přestože mi milión dů vodů říká, že bych

měla. Najednou jsem se ztrácela v Carterových pronikavých očích

a cosi v mém nitru povolilo. Nesnáším, když mi anděl tohle dělá.

„Občas si to myslím. Občas se na něj podívám… a vzpomenu si,

jaké to bylo, když jsem se s ním líbala a cítila tu lásku. Chci to zažít znovu. Chci to cítit znovu. Chci to vrátit. Ale jindy zase… jindy jsem vyděšená. Poslouchám tyhle řeči a Jeroma… a začí

nám pochybovat. Nedokážu si ty pochyby vyhnat z hlavy. Víš, že jsme spolu spali? Doslova. Zatím to nebyl problém, ale někdy se probudím a pozoruju ho a říkám si, že tohle nemůže vydržet. A

čím déle to trvá… Připadám si jako… na laně vysoko nad zemí.

Já stojím na jedné straně a Seth na druhé. Snažíme se k sobě

dojít, ale stačí jediný chybný krok, jediný závan větru nebo pohled dolů a spadnu. A budu padat a padat.“ Když jsem to dopověděla, rozechvěle jsem se nadechla. Carter se ke mně naklonil a odhrnul

mi vlasy z obličeje. „Tak se nedívej dolů,“ zašeptal. Bastien se vrátil právě včas, aby zaslechl konec mého po chmurného proslovu. „Kdo je Seth?“ zeptal se mě pak, když už jsme byli v

mém bytě. „To je dlouhý příběh.“ Přesto jsem to na něj všechno vychrlila. Povědět Bastienovi o Sethovi samozřejmě obnášelo povědět mu i o spoustě dalších věcí. Jako třeba o nedávném

střetu s Jeromovým pololidským poloandělským synem – oslnivě krásným mužem s ujetým smyslem pro sociální spravedlnost,

který si osvojil šílené poslání a chtěl, aby ostatní nesmrtelní

zaplatili za to, jak se k němu a příslušníkům jeho druhu příšerně chovali. To, že byl dobrým tanečníkem a fenomenálním milencem, ovšem dost nevyvážilo jeho touhu zabíjet níže postavené

nesmrtelné. Dokon ce chtěl zabít i Cartera. To mě samozřejmě přivedlo k vysvětlování, jak se Seth stal svědkem bitky, v níž jsem utrpěla zranění a políbila jsem ho, abych si doplnila potřebnou energii. Jerome pak chtěl Sethovi vy mazat vzpomínky na celou

tuhle událost a k tomu ještě lásku,

kterou ke mně spisovatel choval. Prosila jsem démona, aby to ne dělal, a on nakonec souhlasil. Na oplátku jsem mu ale musela nabídnout, že budu svádět a kazit slušné muže, jak by to měla

dělat správná sukuba. Horatiova návštěva byla jen potvrzením mé nápravy. Bastien, rozvalený na mé pohovce, mi zamyšleně naslouchal. Když jsem skončila, mračil se. „Co tím myslíš? Proč

jsi už dávno nešla po slušných mužích?“ „Už mě to unavovalo. Nerada jim ubližuju.“ „Tak co tedy? Šla jsi po těch špatných?“

Přikývla jsem. Zavrtěl hlavou. Věděl stejně dobře jako já, jak málo životní energie poskytuje nečestný smrtelník ve srovnání s

čestným. „Chudinko Fleur. To musel být příšerný život.“ Obdařila jsem ho hořkosladkým úsměvem. „Ty jsi asi první osoba, která na

mě kouká se soucitem, a ne nevěřícně. Většina lidí považuje

takové počínání za stupidní.“ „Je to otrava,“ připustil Bastien. „A chce to častější dodávky energie, ale rozhodně to není stupidní. Myslíš, že mě to nikdy ne napadá? Mám dny, kdy se mi chce

hodit zpátečku a slušné ženy nechávat na pokoji.“ „A proč to neděláš?“ „Není to náš styl. Ty i já jsme jen lepší prostitutky – kurtizány, pokud to chceš nazvat jemněji, ale pořád je to totéž. Když se za měříme na špatné lidi, náš osud to stejně nezmění. Dokonce ani z dlouhodobého hlediska se nic nestane, jen se

našemu svědomí trochu uleví. Jenže ani ta úleva netrvá věčně.“

„Kristepane. Ty mi teda moc nepomáháš.“ „Promiň.“ „Ne, ne, to nic. To je fuk. Ale je hezké mít si o tom s kým popo vídat. Nikdo jiný – nikdo z dalších nesmrtelných – to nechápe.“ Odfrkl si.

„Jistěže ne. Jak by taky mohli?“ Moje mlčení před stavovalo souhlas. Bastien na mě vlídně pohlédl. „Ne že by tví kamarádi nebyli milí. Jsou tady ve městě ještě další nesmrtelní, se kterými můžeš mluvit? Sukuby nebo inkubové?“ „Jen pár vampýrů a

nižších démonů, ale to je právě to. Ne jsou tak společenští jako ostatní. A mám i pár dobrých smrtelných přátel. Ale stejně. Nejsou jako my.“ Něžně jsem se usmála. „Ne jsou jako ty. Chyběl jsi mi.“ Bastien mi rozcuchal vlasy, čímž si vysloužil káravý pohled od mé kočky Aubrey. „Tys mi taky chyběla.“ „Tak už mi řekneš, co se

děje?“ Jeho vážný výraz se změnil v žoviální. „Nevím, co si o tom pomyslíš, když jsem od tebe vyslechl tohle všechno.“ „Tak to

zkus.“ Bastien se usadil vedle mě, abychom spolu mohli mluvit z

vět ší blízkosti. „Slyšelas někdy o Daně Daileyové?“ „Žiju snad na téhle planetě, ne? Pustím si ji v rádiu pokaždé, když jedu v autě a mám náladu poslouchat komerční konzer vativní proslovy.“ Ani

jsem se nepokoušela skrýt své pohrdání. Moderátorka Dana Daileyová ve svých talkshow vyzdvihovala tradiční rodinné hodnoty a k tomu ještě ráda pronášela lehce zao balené rasistické řeči, homofobní a dokonce i sexistické náznaky.

Nemohla jsem ji vystát. „Dovedu si představit, že takovou náladu moc často nemíváš. Vědělas, že je ze Seattlu?“ „Samozřejmě.

Divím se, že to tady nesrazilo hodnotu nemo vitostí.“ „Zvláštní, že

to zmiňuješ. Dům vedle ní je teď na prodej.“ „No a?“ „No a naši zaměstnavatelé ho kupují.“ „Cože?“ Bastien se zazubil a věděl, že

mě dostal. Nedočkavě se na klonil blíž ke mně. „Dávej pozor, Fleur, protože teď přijde to nej zajímavější. Doneslo se nám, že jistý mladý čistič bazénů ze San Diega tvrdí, že měl s paní Daileyovou ,milostný vztah‘.“ Zamyslela jsem se a vybavila si billboard, na němž byla ona a její manžel politik. „Viděl jsi pana Daileyho? Já bych se taky rozhodla pro čističe bazénů. A co ty drby?“ „No, znáš to. Stalo se s nimi to, co se stává s drby bez důkazů pokaždé. Pomalu utichnou a nic se nestane.“ Čekala

jsem, co bude následovat. „Fajn, a co s tím má společného ten

dům?” „Jak jsi řekla, její manžel není žádná výhra. Samozřejmě

se s ním ale nerozvede, protože by to poskvrnilo jeho politickou budoucnost i její vlastní kampaň vyzdvihující rodinné hodnoty.

Ale… to bahno je tam pořád. Vsadím se, že když zahnula jednou, nedá moc práce, aby to udělala znovu.“ Zaúpěla jsem, když mi to došlo. „Jako třeba s pěkným šar mantním sousedem?“

„Šarmantním? Ty jsi vážně milá.“ „A co se stane pak?“ „Pak už zapracuje důkaz.“ „Důkaz?“ „No jasně. Neudělám to jako ten čistič bazénů. Až předvedu slavné paní Daileyové fyzickou

rozkoš, která překoná její nejdivočejší sny, bude to natáčet

kamera. Nahrajeme to pro budoucí generace a pro tisk. Úplně ji odhalíme, úplně ji znemožníme. Už nebude v rádiu kázat masám, aby se vrátily k čistotě a ctnosti. I politická kampaň jejího manžela bude v troskách. Otevře se pro stor pro nějakého liberálního kariéristu a ten pomůže tomuhle městu vrátit se do zkažené

žumpy, po které tak zoufale touží.“ „Ježíši, to je ale vymakané.“ Probodl mě pohledem. „Pochybuješ snad o genialitě toho plánu?“

„Já nevím. Líbí se mi, že je to celkem odvážné, ale připadá mi, že míříš moc vysoko. Nedovedu si představit, že by Dana Dai leyová

tak lehce podlehla.“ „To nech na mně.“ „Tvoje ego se vymyká kontrole.“ Zasmál se a přitáhl si mě k sobě. Jeho objetí bylo příjemné. Známé. Uklidňující. „Jen si to přiznej. Proto mě máš tak

ráda.“ „Jo, jsi jako bratr, kterého jsem nikdy neměla. A který mě ne

vytáčí.“ Hříšně mu zajiskřilo v očích. „A zase jsi mě předběhla. Chci, abys mě viděla v akci – nemluvě o tom, že bych během svého pobytu ve městě ocenil tvou společnost. Musíš přijít na návštěvu jako… Mitchova sestra.“ „Koho?“

Bastien se náhle zvedl a změnil si podobu. Jeho známé rysy se pozměnily a nic už nepřipomínalo rošťáckého inkuba, jehož jsem znala. Teď měřil tak sto osmdesát pět centimetrů, měl špinavě

blond vlasy a nebesky modré oči. Jeho obličej jako by ztrácel po slední chlapecké rysy a ustupoval slibně se rodícímu vzhledu se bejistého zkušeného muže něco málo přes třicet. Když se usmál, jeho dokonalé bílé zuby zazářily. Mrkl na mě. „Mitch Hunter,“ představil se živým hlasem filmové hvězdy. Už bez přízvuku.

„Máš k tomu ještě nějaký vhodný doplněk? Třeba doktor Mitch Hunter? Nebo Mitch Hunter, soukromý detektiv? To by vypadalo dobře.“ „Ne. Samozřejmě jsem konzultant. To je dobře placená

prá ce v kanceláři, a přitom nikdo netuší, co takový poradce

vlastně dělá.“ „Vypadáš, že bys potřeboval do jedné ruky golfovou

hůl a do druhé obracečku na hamburgery.“ „Jen si dělej srandu,

jak chceš, ale tomuhle Dana neodolá. A teď,“ naznačil mi, abych vstala, „teď se podíváme, co umíš ty.“ „Žertuješ?“ „Vypadám, jako

že žertuju? Když za mnou přijdeš na návště vu, musíme si být trochu podobní, jako rodina.“ Obrátila jsem oči v sloup a vstala. Chvilku jsem si prohlížela jeho obličej a pak jsem změnila své malé tělo na vyšší a atletičtější, s dlouhými blond vlasy. Prohlížel

si mě a pak zavrtěl hlavou. „Moc hezká.“ „Co? Tohle je perfektní.“

„Tohle tělo není realistické. Takhle dobře nikdo nevypadá. Bože, ženská, ten zadek!“ „Ale no tak. Myslíš, že sestra zvláštního

agenta Mitche Hun tera netráví dvě hodiny denně v posilovně?“ Bastien zavrčel. „To máš pravdu. Ale aspoň si zkrať ty vlasy. Tyhle předměstské typy většinou nosí nudné a praktické účesy.“ „Jasně,

ale já nejsem z předměstí. Jsem mnohem stylovější…“ Někdo

zaklepal na dveře. Bastien na mě tázavě pohlédl.

„Aha! To je Seth.“ Vrátila jsem se zase do svého obvyklého těla a

Bastien udělal totéž. Otevřela jsem. Za dveřmi stál Seth

Mortensen, autor bestsellerů a profesionální introvert. Na sobě

měl vytahané tričko a manšestrovou bun du a vypadal, že se opět zapomněl učesat. Rozcuchané vlasy měl hnědé, místy do zrzava,

a tváře zarostlé lehkým strništěm. Když mě uviděl, usmál se a já

si nemohla pomoct a pomyslela si, že jeho rty jsou k zulíbání.

„Ahoj,“ pozdravila jsem. „Ahoj.“ Přestože nás to k sobě přitahovalo, naše konverzace obvykle poněkud vázla. Pustila

jsem ho dovnitř a on se trochu zarazil, když tam spatřil Bastiena.

„Aha. Ahoj.“ „Nazdar,“ vyhrkl Bastien a napřáhl k němu ruku.

„Bastien Moreau.“ „Seth Mortensen.“ „Je mi ctí. Slyšel jsem o tobě všechno. Tvoje knihy jsou skvě lé. Teda nikdy jsem žádnou

nečetl, prostě na to nemám čas. Ale určitě jsou magnifique.“

„Ehm, díky.“ „Bastien je dávný kamarád,“ vysvětlila jsem.

„Nějakou dobu bude tady ve městě… pracovně.“ Seth přikývl a zavládlo ticho. Nakonec si Bastien odkašlal. Z jeho výrazu mi bylo

jasné, že ztrácí zájem a že je na něj Seth příliš zamlklý a nudný. Inkubus prahl po akci. „No, asi bych měl už jít. Nechci vám nabourávat plány.“ „Co budeš dělat?“ zeptala jsem se. „Ty asi

ještě žádné plány nemáš.“ Mrkl na mě. „Budu improvizovat.“ Vědoucně jsem na něj pohlédla. Znovu mi rozcuchal vlasy, objal

mě a políbil na obě tváře. „Ozvu se, Fleur. Sleduj zprávy.“ „Nehnu

se od televize.“ Bastien na Setha přátelsky kývl. „Rád jsem tě poznal.“ Jakmile inkubus odešel, Seth se mě zeptal: „Když řekneš,dávný přítel‘, mluvíme, řekněme, o době ledové?“

„Ne. Samozřejmě, že ne.“ „Aha.“ „Známe se jen čtyři sta let.“

„Aha. Ano. Jenom čtyři sta.“ Zkřivil obličej. „Být s tebou je

neustálé experimentování s časovou perspektivou. Mimo jiné.“ Zamyslel se. „Co je zač? Vlkodlak? Polobůh?“ „Nic tak zajímavého. Je inkubus. Určitě jsi o nich už slyšel.“ Seth se zamračil a přitakal. „Jistě. Něco jako sukuba, až na to, že…

potřebuje ženy, aby přežil?“ Přikývla jsem. „Páni. Celou věčnost. Páni.“ Povytáhl obočí v upřímném úža su. „To musí být… páni. Vážně drsné.“ Přimhouřila jsem oči. „Nezačínej to rozebírat.“ Bastien řekl, že nechce nabourávat naše plány, jenže my jsme

vlastně žádné neměli. Jen jsme chtěli společně strávit večer. Větši

na párů, která neví, co dělat, by se pravděpodobně rozhodla pro sex nebo něco podobného, jenže povaha našeho vztahu nám to nedovolovala. Probírali jsme nějaké nápady. „Chceš si půjčit

film?“ navrhla jsem. „Máme pár kupónů.“ Nakonec jsme si půjčili

Gladiátora, při čemž jsem zjistila, že platnost kupónů od Horatia

už dávno vypršela. „Ten parchant!“ „Kdo?“ podivil se Seth. Pochopitelně jsem mu to nevysvětlovala. Podělaní démoni. Když jsme se vrátili ke mně domů, uvelebili jsme se se Sethem na pohovce a pustili si film. Seděli jsme těsně u sebe a bylo to

příjemné a přitom bezpečné. Pobaveně mě poslouchal, když jsem poukazovala na historické nepřesnosti, z nichž se většina týkala

toho, že Římská říše byla mnohem špinavější a smradlavější. Když film skončil, vypnuli jsme televizi a seděli potmě. Seth mi odhrnul vlasy z obličeje a hladil mě po tváři. Drobné gesto, ale když je to to jediné, co můžete s partnerem dělat, působí to překvapivě eroticky. Podívala jsem se na něj. Když jsem

studovala jeho výraz, vě děla jsem, co zjistím. Byl pro mě vším,

co jsem mohla chtít, a zá roveň to nemohla mít. Stálý a milující společník, jemuž rovného jsem za ta léta nezískala. Uvažovala jsem, co na mně vidí. Tvářil se přátelsky. Obdivně. A trochu

smutně. „Tvé věčné léto však se nikdy nezmění, ty nikdy neztratíš nynější jas své krásy, tebou se nebude smrt chlubit, že jdeš s ní: v mých věčných verších tu přetrváš všechny časy. Vždyť dokud

bude zde žít a číst kdokoliv, dotud zde budeš ty v mých slovech také živ.“*) „Sonet osmnáct,“ zamumlala jsem a pomyslela si, že moc krás ně recituje. Zatraceně, úplně jsem zapomněla na jeho recitační do vednosti. Kolik chlapů ve věku internetového

chatování ještě zná Shakespeara? Zlehka a pobaveně se

usmíval. „Chytrá a krásná. Jak se může nějaký muž spokojit se smrtel nou ženou?“ „Snadno,“ opáčila jsem. Najednou jsem si vzpomněla na po chybnosti svých přátel. „Ty bys taky mohl.“ Zamrkal a jeho zahloubaný výraz se změnil v zoufalý. „Ale ne,

nezačínej zase s touhle debatou.“ „Myslím to vážně…“ „To já taky. Teď nechci chodit s nikým jiným. Už jsem ti to říkal stokrát. Proč o tom pořád musíme mluvit?“ „Protože víš, že nemůžeme…“

„Žádná ale. Důvěřuj mi aspoň v tom, že se dokážu ovládat. A

navíc s tebou nejsem kvůli sexu. To dobře víš. Jsem s tebou kvůli tobě.“ „Jak by ti to mohlo stačit?“ Žádnému jinému muži, kterého jsem znala, to nikdy nestačilo. „Protože… protože…“ Zvedl mi

bradu a v jeho očích jsem vi děla tolik citu, až mě to dojímalo.

„Protože když jsem s tebou, připadá mi to tak správné. Jako by to

tak mělo být odjakživa. Díky tobě zase jednou věřím ve vyšší

moc.“ Zavřela jsem oči a opřela si mu hlavu o hruď. Slyšela jsem,

jak mu bije srdce. Přivinul mě k sobě v teplém a pevném objetí. Připadalo mi, že se k němu nemůžu dostat tak blízko, jak bych chtěla. Nejspíš bych měla téhle debaty nechat, jenže mě trápila ještě jedna věc. Koneckonců se mi na lince pořád válel ten

zlacený certifikát. „I když ty se dokážeš ovládat a žít v celibátu…, víš, že já ne můžu.“ Bolelo mě ta slova vyslovit, ale můj vypínač

na ústa nefunguje vždycky tak, jak by měl. Navíc jsem nechtěla, aby mezi námi něco stálo. „Je mi to jedno.“ Ale ucítila jsem, že strnul. „Sethe, ty budeš…“ „Thetis, je mi to jedno. Nezáleží na

tom. Nezáleží na ničem, jen na tom, co se stane mezi tebou a mnou.“ Mluvil tak plamenně, že mě vzrušoval rozdíl mezí tímhle

jeho projevem a obvyklým mírným vystupováním. To mě ale nepři mělo tyhle dohady ukončit. Bylo to oslovení „Thetis“. Thetis.

Thetis, bohyně, která měnila podobu. Ten, kdo to umí, vždycky

vítězí nad lidmi, kteří vypadají pořád stejně. Seth mi to jméno

vybral, když se dozvěděl, že jsem sukuba, když poprvé naznačil,

že ho neodradí, že jsem pekelná bytost. Přitáhla jsem si ho blíž. Nedívej se dolů. Brzy nato jsme šli do postele a Aubrey se nám schoulila u no hou. Bylo omamující cítit Sethovo tělo, jak se ke mně tiskne pod dekou. Byla to krutá připomínka našich omezení.

Povzdechla jsem a snažila se myslet na něco jiného než na to,

jak je to příjemné, nebo jak by bylo hezké, kdyby mi vklouzl rukou pod košili. Upnula jsem se k tomu nejasexuálnějšímu, co mi přišlo

na mysl. „Chci palačinky.“ „Cože? Teď?“ „Ne. K snídani.“ „Aha.“ Zívl. „Tak to bys měla vstát dřív.“ „Já? Já je dělat nebudu.“

„Vážně?“ V jeho rozespalém hlase byl posměšně soucitný tón. „A

kdo ti je teda udělá?“ „Ty.“

Bylo obecně známo – přinejmenším mně a Sethovi –, že dělá ty nejlepší palačinky na celém světě. Vždycky byly dokonalé, tenké

a nadýchané. A když dělal palačinky pro mě, použil jakousi ku

chařskou magii a vždycky mi na ně ještě udělal smajlíky. Jednou

na ně dokonce udělal G. Předpokládala jsem, že to má znamenat moje jméno, ale on mi pak řekl, že to je G jako Grácie.

„Opravdu?“ Přejel mi rty po uchu a jeho dech mě hřál. „Myslíš, že

ti udělám palačinky? Opravdu myslíš, že to tak bude?“ „Umíš je

tak dobře,“ zašeptala jsem. „A až budeš vařit, budu sedět na lince

v krátké košilce a dívat se na tebe.“ A jéje. Tak i pa lačinky se zvrhly v erotickou záležitost. Jeho tichý smích přešel v další zívnutí. „No tak dobře.“ Znovu mě políbil na ucho. „Možná ti udělám palačinky.“ Začal dýchat pomaleji a pravidelněji a jeho

tělo se uvolnilo. Zanedlouho usnul a nijak ho netrápilo, že mě má

v náruči. Znovu jsem povzdechla. Měl pravdu, že se dokáže

ovládat. Když to zvládne on, já to zvládnu taky. Zavřela jsem oči a čekala, až mě přemůže únava. Naštěstí jsem nečekala dlouho, protože jsme si šli lehnout dost pozdě. Tohle je možná klíčem k cudnému pobytu v posteli. O několik hodin později jsem se

probudila v jeho náruči a skrz zeď sem doléhaly tlumené zvuky příšerné hudby ze sedmdesá tých let. Jeden můj soused měl potřebu denně kolem oběda cvičit aerobic na Bee Gees.

Skutečné šílenství. Počkat. Kolem oběda? Okamžitě jsem se posadila a zpanikařila, jak jsem si rychle začala uvědomovat

situaci. Moje postel. Seth rozvalený vedle mě. Venku dopravní

ruch v plném proudu. Jasné zimní slunce proni kající skrz okno –

až moc slunce. Obávala jsem se nejhoršího. Pohlédla jsem na nejbližší hodiny12:03. Tiše jsem zaúpěla a natáhla se na zem pro svůj mobil. Uva žovala jsem, proč mi ještě nikdo nezavolal, že

mám jít do práce. Podívala jsem se na displej a zjistila, že jsem si včera večer při sledování filmu vypnula zvuk. Sedm vzkazů v

hlasové schránce. Palačinky už zřejmě nestíhám. Zase jsem

telefon odhodila a po dívala se na Setha. Pohled na něj v tričku a boxerkách trochu zmírnil moji nervozitu. Zatřásla jsem jím a

zatoužila vrátit se k němu pod deku. „Vstá vej. Musím jít.“ Rozespale na mě zamžoural a vypadal ještě přitažlivěji. Aubrey

se tvářila podobně rozespale. „Co? Je moc brzo.“ „Není vůbec brzo. Přijdu pozdě do práce.“ Několik vteřin na mě tupě zíral, načež se posadil stejně rychle jako já. „No nazdar.“ „To nic. Jdeme.“ Odebral se do koupelny a já se zkulturnila za použití

změny podoby. Pyžamo jsem změnila na červený svetr a černou sukni, rozpuštěné vlasy na pečlivě upravený drdol. Nerada jsem

to dě lala tak často, mnohem radši jsem se probírala svým

skutečným šatníkem. Kouzlo změny podoby taky mnohem rychleji spalovalo zásoby mé energie, což pak zase vyžadovalo častější oběti. Bohu žel ale nedostatek času si žádá své. Když se Seth

vrátil, zadíval se na mě a zavrtěl hlavou. „Na tohle si pořád nemůžu zvyknout.“ Čekala jsem, že půjde domů a bude pokračovat ve spaní, ale šel se mnou do knihkupectví. Kavárna byla jeho oblíbeným mís tem na psaní. Když jsme vešli do

knihkupectví a kavárny Eme rald City, vydechla jsem úlevou, že nikde nevidím svou nadříze nou Paige ani majitele obchodu

Warrena. Přesto tam už ale bylo plno zákazníků a moji kolegové z ranní směny mi neumožnili přijít do práce nepozorovaně. „Ahoj, Georgino! Ahoj, Sethe!“ „Georgina a Seth jsou tady!“ „Dobré ráno,

Georgino! Dobré ráno, Sethe!“ Seth zamířil nahoru do kavárny a

já se vydala ke kancelářím. Ve všech bylo zhasnuto, což mi připadalo zvláštní. Vůbec nikdo z vedení. Někdo přece musel otevřít. Ve své kanceláři jsem roz svítila. Byla jsem tak

zamyšlená, jak jsem se snažila přijít na to, co se tu děje, že mě démon naprosto překvapil. Měl rudou kůži a několik rohů. Vyskočil

na mě, mával při tom rukama a vrčel. Vyjekla jsem a upustila všechno, co jsem zrovna měla v rukou. Vzápětí jsem se vzpamatovala a co nejvíc ho udeřila zboku do hlavy.

3

„Ty jsi ale idiot, Dougu!“ „Sakra, to bolí!“ Doug Sato, další neschopný pomocný vedoucí v knihkupectví a jeden z nejzábavnějších smrtelníků, které znám, si sundal gu movou

masku a odhalil svůj pohledný obličej, který zdědil po ja ponských předcích. Promnul si čelo a ublíženě se na mě zamračil. Při

bližším pohledu jsem zjistila, že ta maska nemá představovat démona, nýbrž Dartha Maula z Hvězdných válek. Měla jsem to po znat. Žádný démon, který má aspoň špetku sebeúcty, by nikdy

neměl tolik rohů. „Co to vyvádíš?“ Sehnula jsem se, abych posbírala věci, které jsem upustila. „Halloween byl už před

týdnem.“ „Jo, já vím. Všechno se dá koupit. Tuhle jsem sehnal za

tři dolary.“ „To tě ošidili.“ „Ty jsi dneska protivná. Do práce si

přijdeš, když máš zrovna náladu. Máš štěstí, že jsem tu já.“ „Proč

jsi tady?“ Doug i já jsme zastávali stejnou pracovní pozici. Ve dnech, kdy jsme byli v práci oba, jsme většinou pracovali v

různých směnách a ne najednou. Bylo to tak lepší. Jinak jsme se pošťuchovali tak, že jsme odváděli práci za jednoho

zaměstnance. Někdy ani to ne. Přitáhl si pojízdnou židli a dosedl

na ni tak, že na ní přejel půlku kanceláře. „Paige mě zavolala. Je

jí špatně.“ Naše vedoucí Paige je asi v šestém měsící těhotenství.

„Je v pořádku?“ „Netuším. Jestli se jí udělá líp, určitě dorazí.“ Několikrát se otočil na židli dokola, pak přejel ke stolu a začal do

něj bubnovat v rychlém rytmu. Předpokládala jsem, že to je z nějaké skladby jeho kapely. „Ty jsi ale v ráži. Měl jsi v noci

úspěch?“ „Já mám úspěch každou noc, Kincaidová.“ „Nevykládej.

I ta tvoje démonská maska je uvěřitelnější než tyhle kecy.“

„Dobře, možná nemívám úspěch úplně každou noc, ale to se brzy změní. Kapela je čím dál lepší.“ „Vždycky jsem si myslela, že jste super,“ konstatovala jsem loajálně. Doug zavrtěl hlavou a jeho

tmavé oči se mu zaleskly jako v horečce. „Ale ne. Tomu bys nevěřila. Máme teď nového bubení ka a najednou… Je to jako… Nevím. Děláme věci, co jsme nikdy předtím nedělali.“ Zamračila jsem se. „Kvůli jednomu bubeníkovi?“ „Ne, my všichni. On je

jenom jedna z dobrých věcí, které nás potkaly. Je to jako… jako

by všechno zapadlo na místo. Taky ti to tak někdy připadá? Že je všechno prostě dokonalé? No, my máme takové celé týdny. Skladby, vystoupení, styl.“ Jeho nadšení z něj přímo čišelo, což

mě přimělo k úsměvu. „Dokonce hrajeme ve Veroně.“ „Fakt?“

„Jo.“ „To je veliký sál. Teda ne jako Tacoma Dome nebo tak, ale tam vás nenechají hrát, pokud nepřitáhnete na pódium náklaďák nebo něco na ten způsob.“ Znovu se zatočil na židli. „Měla by ses

přijít podívat. Jde tam i pár lidí z knihkupectví. Bude to ten nejvelkolepější večer tvého života.“ „To teda nevím. Prožila jsem

už spoustu velkolepých večerů.“ „Tak teda druhý nejlepší. Pokud

by ses ovšem nechtěla připo jit k mým fanynkám. Udělal bych tě jejich vedoucí. Vždycky bys u mě měla šanci jako první.“ Obrátila jsem oči v sloup a vzpomněla si na sexuální narážky se Sethem. Bylo mi z toho smutno. „Hele, Dougu, myslíš, že spolu lidi můžou chodit, aniž by spolu měli sex?“ Zakláněl se na židli, ale najednou

se prudce předklonil. „Pro pánakrále! Ty fakt uvažuješ o tom, že

se přidáš k mým fanynkám.“ „Myslím to vážně. Dva lidi, co spolu chodí bez sexu – je to skutečnost, nebo fantazie?“ „Dobře, dobře. Jak dlouho? Týden?“ „Ne. Řekněme měsíce.“ „Jsou to Amišové?“

„Ne.“ „Jsou oškliví?“ „Ehm, ne.“ „Tak kde to vázne?“ „Nemůžou to dělat. Ne teď a ve svém věku. Proč se ptáš?“ „Jen tak.“ Povytáhl obočí. „Samozřejmě, že nemůžou.“ Nevěděl o mně a o Sethovi,

ale znal mě. Vtom se rozezněl interkom a sháněl posilu k

pokladnám. „Kámen, nůžky, papír?“ navrhl Doug a opět se zatočil

na židli. „Ne, půjdu já. Měla bych vynahradit svůj pozdní příchod. Navíc myslím, že by ses měl vzpamatovat z toho předávkování kofeinem. Nebo z megalomanie. Nevím, co z toho je horší.“

Obdařil mě úsměvem a vrátil se k Tetrisu, který měl zastavený na počítači. Po pravdě mi ani nevadilo jít mezi lidi. Pracovala jsem proto, že mě práce bavila, ne pro peníze. Nesmrtelnost je dlouhá

a práce tak nějak usměrňuje lidskou existenci, i když už technicky

vzato člověkem nejsem. Prostě mi připadalo správné něco dělat a

na rozdíl od mnoha nešťastníků na tomto světě mě moje práce

baví. Během dne v práci jsem několikrát zašla za Sethem, vypila hodně čokoládových moka a lítala jako hadr na holi, jelikož se

blížily svátky a chodilo čím dál víc zákazníků. V jednu chvíli jsem musela vytáhnout Douga, aby mi pomohl. Našla jsem ho v kance láři, kde stále ještě hrál Tetris. Otevřela jsem pusu a chtěla si začít utahovat z jeho pracovní morálky, ale pak jsem si všimla, co je na

monitoru. Hrál Tetris pravidelně, takže jsem znala tu hru i jeho zkušenosti. To, co jsem teď uviděla, mi ale vyrazilo dech. Měl nejvyšší skóre, jaké jsem kdy viděla, a byl v tak pokročilém kole,

že mu jednotlivé tvary padaly neskutečnou rychlostí. Nedokázala jsem je ani sledovat. On je ale všechny mistrně otáčel a

přesunoval a nikdy neudělal chybu. „Proboha,“ zamumlala jsem.

V žádném případě nemohl mít tak rychlé reflexy. Počítač z toho nejspíš každou chvíli vybuchne. „Vidím, že ti poslední dobou vychází opravdu všechno.“ Zasmál se – možná mojí poznámce, možná mému ohromení. „Potřebuješ mě na prodejně?“ „Jo… I

když mi to teď připadá jako mrhání časem ve srovnání s tímhle… mistrovstvím. Jako bych vyrušovala Michelangela.“ Doug ochotně pokrčil rameny, vypnul hru a následoval mě ven z kanceláře.

Myslím, že počítači se nejspíš ulevilo. Pak jsme spolu v pohodě pracovali až do konce mé směny. Měl dobrou ná ladu z úspěchu

svojí kapely, a tak čas plynul příjemně. Když mi skončila směna, navrhla jsem mu, že zavřu místo něj, když musel neplánovaně

přijít do práce. Odmávl to. „Pusť to z hlavy. Běž se radši někam pobavit.“ Když jsem odcházela z obchodu, míjela jsem regál s časopisy, kde mě upoutalo poslední číslo Amerického tajemství. Velkými palcovými titulky tam stálo: Cadyová a O’Neill jsou zpět! Seth Mortensen pro nás exkluzivně napsal povídku. No nazdar.

Co jsem to za přítelkyni? Seth mi o tom řekl, ale já na to úplně zapomněla. Vyšlo to včera. Když se s ním denně schá zím,

zjevně mě to odvádí od jeho umění. Než mu vyšla poslední kniha,

doslova jsem si odškrtávala dny v kalendáři. Hned jsem zatoužila

si povídku přečíst, ale věděla jsem, že dnes večer bych stejně neměla na čtení čas. V hlasové schránce jsem totiž měla vzkaz

od Bastiena, že se u mě večer zastaví, a měla jsem dojem, že to

asi nebude jen na chvilku. Zítra, slíbila jsem si. Zítra si to přečtu. Sotva jsem přišla domů, dorazil Bastien a přinesl thajské jídlo.

„Jak to dnes šlo ve světě literatury?“ dotázal se během pikni ku, který jsme si uspořádali v obýváku na podlaze. Aubrey nás pozorovala z bezpečné vzdálenosti, ale víc ji zajímala miska se zeleným kari. Thajské jídlo s ní nic nedělalo.

„Divně,“ odpověděla jsem. Vybavila jsem si, jak jsem zaspala, jak

se Doug zvláštně choval a jak lidi nakupovali jako o život. „Jaký

tys měl den?“ Z jeho výrazu bylo jasné, že umírá touhou povědět

mi o tom už od chvíle, kdy vstoupil do mého bytu. „Fantastický. Dneska jsem se nastěhoval do toho domu. Měla bys vidět to

okolí. Je to prostě americký sen. Velké domy, pečlivě upravené trávníky, garáže pro tři auta.“ „Pro tři auta? Máš aspoň jedno?“

„Jistě. Firemní.“ „Hmm. Mně nikdo firemní auto nedal.“ „To proto,

že se nechystáš na svedení století. Už jsem se s ní seznámil.“ „S Danou?“ „Hned první den a ona za mnou přišla! Věřila bys tomu?

Je to, jako bych nemusel dělat vůbec nic. Tahle akce prostě běží

sama od sebe. Já jsem jenom nástroj. Nebo spíš hračka – Danina

hračka.“ „To teda nevím,“ poznamenala jsem suše. „Nebo se na tebe snad už vrhla a strhala z tebe oblečení?“ „To zrovna ne. Vlastně jen přišla, aby mě přivítala v soused ství. Ale taky mě pozvala na party, kterou bude pořádat. ,Listo padová grilovačka.‘

Okouzlující, co?“ „Rozkošné. Nic nemiluju tolik jako jíst hotdogy a mrznout u toho.“ Šťouchl do mě loktem. „Tak to jen nazvala, Fleur. Bude to leg race. A navíc se to bude pořádat uvnitř. Víš, že už se zase vracíš k tomu svému cynismu?“ „Nejsem cynická. Jen na

celou tuhle záležitost pohlížím skepticky. Přijde mi to až přehnaně propracované. Spousta práce kvůli jedné souloži.“ „Jedné

souloži?“ Sykl na mě a zavrtěl hlavou. „Půjč mi note book.“ Došla jsem pro něj do ložnice, a když jsem se vrátila, přistihla jsem

Aubrey, jak vylizuje můj talíř. Nohou jsem ji odstrčila a po dala

Bastienovi počítač. Párkrát kliknul a ocitl se na stránkách Výboru pro zachování rodinných hodnot. Danina organizace. Většina

jejích talkshow z rádia tam byla nahrána v archivu a bylo možno záznamy stáhnout. Bastien jeden vybral a večeři jsme do jedli za zvuků jejího sytého melodického hlasu. První pořad se týkal homosexuality. VPZRH stavěl na odiv přeslazenou

dobrosrdečnost a touhu pomáhat lidem zlepšit ame rický život.

Jelikož otevřené rasistické nebo sexistické řeči poško zují image, podávala organizace své názory trochu zaobaleněji. Odsuzovat homosexualitu nicméně není tabu – bohužel. Dana v tomto

pořadu rozebírala, jak je důležité „pomáhat“ těmto li dem, aby pochopili přirozenost a to, jak má podle Božího záměru vypadat láska. Prohlašovala, že pokud budeme tolerovat takový zbloudilý životní styl, povede to ke zhroucení rodiny. A děti – pro lásku

Boží, pomyslete na děti! Její další pořad se týkal dnešního nemravného oblékání. Jediným řešením jsou školní uniformy a módní cenzura. Jak můžeme čekat, že dnešní dívky budou mít

nějakou sebeúctu, když se oblé kají jako děvky? To vede k sexuálním aktům, na něž ještě nejsou připravené. Netřeba

zmiňovat fakt, že si pak ty dívky myslí, že jejich hodnota spočívá

ve vzhledu, nikoli charakteru. Pomyslela jsem přitom na krajková purpurová tanga, která mám pod džínami. Jak se vylučuje

charakter a sexappeal? Třetí pořad, který jsme vyslechli, byl o tom, že je zbytečné po učovat teenagery o bezpečném sexu a antikoncepci. Jediným ře šením je zdrženlivost. Udržovat je v nevědomosti. Konec příběhu. „Dost,“ poznamenala jsem. Při jejích povrchních slovech plných předsudků a nasáklých takzvanou láskou a dobrotou se mi zvedal žaludek. Bastien se zazubil. „Pořád si myslíš, že jde jen o jednu soulož?“ Natáhla

jsem se na koberec a položila si nohy Bastienovi do klína. Začal

mi je masírovat. „Nesnáším pokrytce. Dobré nebo špatné. A nezáleží na tom, co propagují.“ „Měla bys slyšet, co vykládala dřív. Zastávala hrozné názory. Jeden horší než druhý –

vyhledával jsem to celý den. Můžu to pro tebe vyhrabat.“ Zdvihla jsem ruku. „Prosím tě, jenom to ne. Věřím ti. Ta mrcha musí

padnout. Kdybych měla meč, pasovala bych tě jím na rytíře a dala

ti svoje požehnání.“ Lehl si vedle mě. „Tak proč si teda nezabereš místo v první řadě? Pojď se mnou na tu party. Určitě nikomu

nebude vadit, když si tam Mitch přivede sestru.“ „Party v

Eastside? Tak daleko moje požehnání nesahá.“ „Ale no tak.

Přiznej si to: máš perverzní touhu poznat ji osob ně. Navíc už je

to hezká doba, cos mě naposled viděla v akci. Mohla by ses něco přiučit.“ Rozesmála jsem se a překulila se na bok, abych na něj viděla. „Jako bych se od tebe potřebovala něco učit.“ Taky se

obrátil na bok a samolibě se usmál. „Vážně ne? Tak to dokaž. Pojďme dnes večer na lov.“ Úsměv mě opustil. „Co?“ „Jako za starých časů. Zajdeme někam do klubu, trochu si za makáme, každý někoho ulovíme a doplníme energii.“ Na mysli mi vytanuly

hořkosladké vzpomínky. Vybavila jsem si francouzské kabarety devatenáctého století. S Bastienem jsme vyparádění vyráželi ven, rozdělili se a znovu se sešli až ráno, kdy jsme se smáli a

vzájemně se chlubili svými úlovky. Ta hra už mi ale nepřipadala přitažlivá. „To už nedělám. Říkala jsem ti to.“ „Jasně, ale nějak přežívat přece musíš.“ „Přežívám. Doplnila jsem si energii před

pár dny. Teď budu nějaký čas v pohodě.“ Bastien se zamračil.

„Před pár dny? Fuj. Ten spisovatel z tebe teda dělá nudnou patronku.“ „Hele, s ním to nemá nic společného. Je to moje rozhodnutí.“ „Jasně.“ „Co je to za tón?“ „Nevím, co si o tom myslet. Nejdřív mi to tvoje chození se spisovatelem připadalo

zábavné – i když je dost nudný patron a nejspíš to skončí tím, že

ti ublíží. Teď si ale začínám myslet, že to je jen další projev toho,

co se s tebou děje. Začalas chodit s milým chlápkem. A co děláš? Pomocnou vedoucí v knihkupectví? A to se ani nezmiňuju o tom,

že máš kočku.“ Aubrey se nasupila a já taky. „Na tom přece není

nic špatného, že mám kočku. A Seth není nudný.“

„Ty to asi víš nejlíp. Jenom na mě prostě neudělal moc dojem, to

je vše. Když tě baví smrtelníci, mohla by sis najít lepšího.“

„Nechci lepšího. Žádný lepší není. Chci jeho.“ „Jak chceš. Jenom

mi přijde, že začínáš být obyčejná. Bývalas neobyčejná.“ „Au. A to všechno kvůli tomu, že s tebou teď nechci jít lovit?“ Bastien

pokrčil rameny. „Tak dobře. Půjdeme. Ale pro sebe žádnou oběť

nechci.“ „Platí.“ Zašli jsme do klubu na Pioneer Square a oba

jsme vypadali krásně, dokonale a sexy, jak může vypadat jen sukuba a inkubus. Vlasy jsem si vyčesala do rozježeného sexy

culíku a na sebe si vzala světle modré tílko s výstřihem do véčka, který sahal skoro až k pupíku. Výstřih byl lemován krajkou a brát

si pod tenhle kus oděvu podprsenku nemělo smysl, tak jsem si ji nevzala. Sotva jsme se ocitli na tanečním parketu, ovzduší kolem nás zhoustlo. Zachvátil mě rytmus. Pohyby a pot byly omamující.

Chvíli jsme s Bastienem tančili spolu a uvědomovali si pozornost našich obdivovatelů, i když byl klub narvaný návštěvníky. Fyzic ká přitažlivost spočívá v něčem víc než jen v dokonalém vzhle du.

Chce to oční kontakt, sebevědomí a taky pohyby. Inkubové a sukuby se to naučili už dávno. Ti dobří se pohybují s takovou

grácií, že se s nimi může měřit jen málo smrtelníků. Já jsem tanči

la dobře, ještě než jsem se stala sukubou, takže teď patřím k těm nejlepším, co se týče řeči těla. Pozorovat nás muselo být neodola telné a vzrušující. Po chvíli jsme se rozdělili. Výsledky sukubí hry

mě někdy stresovaly, ale samotná hra mě bavila. Byla to veliká zábava. Šla jsem od partnera k partnerovi a užívala si jejich

reakce a touhu, kterou jsem v nich vyvolávala, když jsem si s nimi

tak pohrávala. Přestože často nadávám, tohle je ten důvod, proč jsem se vzdala své duše smrtelnice a oddala se tomuto povolání. Přiznávám, že mě lákalo pomyšlení, že bych s někým odešla a on

by se mě dotýkal. Pak jsem ale pomyslela na Setha a na jeho věrnost. Ne. Žádné oběti, které nepotřebuju. Umím být hodná. Chci být hodná. Prostě počkám, až budu opravdu potřebovat doplnit energii.

Na druhém konci místnosti jsem uviděla Bastiena, jak na mě kývl hlavou, načež odešel v objetí s malou blondýnkou. Když se pak

vrátil, přišel pro změnu s brunetkou. Ten je tedy úspěšný! Domů jsem se dostala až ve dvě hodiny ráno. Druhý den jsem se probudila unavená a všechno mě bolelo. Moji náladu ještě zhoršovalo počasí. Když jsem šla do práce, pršelo tak, že déšť vytvářel šedivou clonu. Všechno se zdálo studenější. Vyrůstala jsem v teplém středomořském klimatu a na tyhle zdejší teploty

jsem si nikdy nezvykla. Když jsem přišla do knihkupectví, zjistila jsem, že opět otevře li beze mě. Bylo to zvláštní. Ačkoli byli v

práci stejní zaměstnanci jako včera, dnes mě nikdo halasně

nezdravil. U pokladen byly Casey a Janice. Přestaly na chvilku

pracovat a podívaly se na mě se záhadným výrazem. Janice se naklonila ke Casey a něco jí pošeptala do ucha. Když si všimly mého zvědavé ho pohledu, přinutily se k úsměvu. „Ahoj,

Georgino.“ „Ahoj,“ odpověděla jsem. Mátlo mě to a bylo mi to trochu nepříjemné. Když jsem pak procházela kolem informací, zjistila jsem, že i Beth se na mě kouká stejně podivně. „Jak to jde?“ zeptala jsem se, když nic neřekla. „Fajn.“ Rychle se

zadívala na monitor před sebou. Už dřív jsem si při příchodu do práce párkrát vysloužila něko lik podivných pohledů, ale tohle už

bylo příliš. Když jsem totiž s milencem a absorbuju jeho životní

energii, dodá mi to pak šarm, který nevědomky přitahuje smrtelníky. Kvůli téhle záři si ze mě Hugh utahoval, když jsme

hráli poker. Tohle ale ty pohledy zavinit nemohlo. Poslední dávku energie jsem dostala před pár dny, jak jsem řekla Bastienovi. Teď

už by moje záře měla být o dost slabší. Navíc poznám okouzlený

po hled, když ho vidím. Tohle okouzlené pohledy rozhodně nebyly. Vyjadřovaly zvědavost. Podobně se na vás dívají lidé,

když máte pusu upatlanou od jídla nebo vám chybí knoflík. Nic z toho se mi nezdálo pravděpodobné, ale přesto jsem raději

zamířila na toaletu, abych se přesvědčila, že mám zevnějšek v pořádku.

Bez poskvrnky. Dlouhá džínová sukně a tmavomodrý svetr byly hladké a dokonalé. Makeup taky v pořádku. Rozpuštěné vlasy po lopatky. Takhle vypadám normálně. Nic, co by mohlo vzbudit

takovou pozornost. Odmávla jsem to s tím, že asi přeháním, a zamířila jsem na horu do kavárny. Seth mi ze svého pracovního koutku kývl na pozdrav. Aspoň že on se chová normálně. Za

pultem stála nová barmanka, a sotva mě spatřila, málem upustila

z ruky kelímky. „Dodobrý den,“ vykoktala a vykulenýma očima si

mě měřila od hlavy k patě. „Dobrý den,“ odpověděla jsem. Tahle žena mě ani neznala. Proč se chová taky tak podivně? „Střední

bílé čokoládové moka.“ Chvíli jí trvalo, než se pustila do přípravy

a napsala mou ob jednávku na kelímek. Při markování se

zvědavě zeptala. „Vy jste Georgina, že jo?“ „Jo. Proč?“ „Jen jsem

o vás slyšela, to je všechno.“ Sklopila zrak. Nic dalšího už neřekla, jen mi udělala a podala moje moka. Vzala jsem si ho, došla k Sethovi a usedla proti němu. Barmanka na nás dál se zájmem civěla, ale když si všimla mého pohledu, ihned se

podívala jinam. „Ahoj,“ pozdravil mě Seth a prsty se mu míhaly po klávesnici. „Ahoj,“ řekla jsem. „Dneska se všichni chovají divně.“

Vzhlédl. „Vážně?“ Okamžitě jsem na něm poznala, že je pohl cen

záchvatem inspirace. V takových chvílích byl ještě roztržitější a nesoustředěnější než obvykle. Sukuby by si mohly gratulovat, kdyby měly na muže takový účinek. „Jo. Nepřipadám ti divná? Mám dojem, že na mě všichni zírají.“ Zavrtěl hlavou, potlačil

zívnutí a začal zase psát. „Mně se zdá, že je všechno při starém. Máš hezký svetr. Možná proto na tebe koukají.“ „Možná,“ přitakala

jsem a ten kompliment mi trochu pozvedl náladu, ačkoli jsem mu

moc nevěřila. Nechtěla jsem Setha rušit při psaní, a tak jsem se zase zvedla a protáhla se. „Měla bych se vrátit do práce.“

Rozhlédla jsem se po kavárně a uviděla jsem pokladního Andyho,

jak si kupuje kafe. „Támhle!“ sykla jsem na Setha. „Viděls to?“ „Co jsem měl vidět?“ „Andy se zlomyslně uculil.“ „Ne, to ne.“ „Ale ano. Přísahám.“ Když jsem sešla dolů do hlavní části prodejny, potkala jsem Warrena. Byl to pohledný padesátník a majitel knihkupectví.

O jeho morálních kvalitách by se ovšem dalo pochybovat. Dřív

býval mým pravidelným milencem, ale pak jsem slíbila Jeromovi,

že budu svádět jen dobré muže. S Warrenem už jsme spolu delší dobu nespali. Vzhledem k tomu, kolik kvalitních duší už jsem

získala, mi trochu chybělo občas si užít s někým, kdo netrpí vý

čitkami svědomí. „Nazdar, Georgino.“ Ulevilo se mi, že alespoň on

na mě neci ví. „Bylas nahoře a mluvila s Mortensenem?“ „Ano,“

přitakala jsem a uvažovala, jestli mi vynadá za to, že jsem nešla rovnou pracovat. „Mrzí mě, žes musela po schodech. Víš, že tady máme výtah.“ Teď jsem zase já zůstala zírat s pusou dokořán. Samozřejmě, že je tu výtah. Je na klíč a používají ho

handicapovaní zákazníci nebo se v něm stěhuje zboží. Jinak se skoro nepoužívá. „Ano, vím o tom.“ Warren na mě mrkl a pokračoval ve své cestě nahoru. „Jen jsem se chtěl ujistit.“

Zavrtěla jsem hlavou a zamířila k pokladnám, abych vystřídala

Andyho, který měl pauzu na oběd. Janice a Casey se přede mnou nejdřív chovaly škrobeně, ale postupem času se trochu uvolnily. Ostatní zaměstnanci na mě ale dál s úžasem zírali, a když si my

sleli, že se nedívám, cosi si špitali. Potom za mnou přišel Seth a řekl mi, že si musí jít něco vyřídit a že se uvidíme později. Beth přitom upadla z ruky kniha a vypa dala, že každou chvíli omdlí.

„Tak fajn,“ vykřikla jsem, když Seth zmizel. „Co se tady děje?“ Casey, Beth i Janice se tvářily úzkostlivě. „Nic, Georgino. Vážně

nic.“ Beth mě obdařila něčím, co mělo patrně představovat

vítězoslavný úsměv. Ostatní ženy jen mlčely a tvářily se nevinně,

až andělsky. Ničemu z toho jsem samozřejmě nevěřila. Děje se tu něco zvláštního. Zvláštnějšího než obvykle. Potřebovala jsem to zjistit a v knihkupectví je jen jediná osoba, která mi může

poskytnout odpověď. Zavřela jsem pokladnu a rozběhla se do své kanceláře, kde u počítače seděl Doug. Rozrazila jsem dveře a otevřela pusu, připravená pořádně ho seřvat. Nadskočil leknutím

z mého náhlého příchodu. Měl ne obyčejně rychlé reflexy, ale přesto se polil kávou, které se právě chystal napít. Tvářil se podivně, skoro až provinile. Bezpochyby zase pokračoval v Tetrisu. Tohle mě ale neodradilo od toho, abych spustila svou tirádu. Zmocňoval se mě podivný pocit, který pramenil spíš z mých ne smrtelných smyslů než z obvyklých pěti lidských.

Připadalo mi to divné, skoro až nepříjemné. Jako by někdo skřípal

nehty po tabuli. Nic, co bych dokázala identifikovat nebo to už

někdy před tím zažila. Rozhlédla jsem se po místnosti a tak napůl jsem čekala, že tam objevím schovaného někoho nesmrtelného, i když jsem se cítila jinak než obvykle, když zaznamenám energii někoho jiného. Doug se napil kávy, odložil kelímek a pozoroval

mě s podivu hodným klidem. „Můžu ti s něčím pomoct, Kincaidová?“ Zamrkala jsem, znovu se rozhlédla po kanceláři a zavrtěla jsem hlavou. Ten pocit zmizel. Co to sakra bylo? Mohla bych to přičíst zjitřené představivosti ze stresu, ale po prožitém tisíciletí sukubí ho života jsem pochybovala, že by teď moje

nesmrtelné smysly začaly najednou vytvářet halucinace. A přitom jediná věc, která by se tu dala považovat za nadpřirozenou, nebo dokonce božskou, bylo Dougovo mistrovství v Tetrisu. To ale spíš souvisí s tím, že se v práci fláká, než s nějakou magií, pomyslela jsem si suše. Vzpomněla jsem si na své spravedlivé rozhořčení, pustila z hlavy tuhle podivnost a znovu se rozzuřila nad tou předchozí. „Co se tu sakra děje?“ vykřikla jsem a zabouchla za

sebou dveře. „Myslíš moje úžasné výsledky v Tetrisu?“ „Ne! Co se děje se všemi! Proč se ke mně dneska chovají tak divně? Zírají

na mě, jako bych byla zrůda.“ Dough se dál tvářil překvapeně, ale

v jeho výrazu jsem zaznamenala ještě něco. „Aha. Tohle. Ty vážně nevíš?“

Nejradši bych ho zaškrtila. „Samozřejmě, že nevím! Co se děje?“

Ledabyle posunul po stole nějaké papíry a zvedl časopis

Americké tajemství. „Už jsi četla tu Sethovu povídku?“ „Neměla jsem čas.“ Hodil po mně časopis. „Tak si to přečti. Dej si někde pauzu na jídlo – ne tady – a čti. Nehnu se odtud, dokud se

nevrátíš.“ Podívala jsem se na hodiny a zjistila, že jeho směna už končí. „Ale co to má společného s…“ Zvedl ruku, aby mě umlčel.

„Jen si to přečti. Hned.“ Zamračila jsem se, sebrala časopis, odešla z knihkupectví a usadila se ve své oblíbené kavárně v

ulici. Dala jsem si dušené ryby se zeleninou a otočila první

stránku. Přemýšlela jsem, co asi tak Doug čeká, že tam objevím. Jak mi Seth objasnil před několika týdny, tahle povídka je spíš tajemná, a není v ní tak rozebrán vývoj a psychologie postav. Cadyová a O’Neill pracovali pro fiktivní instituci poblíž

Washingtonu, kde pátrali po archeologických objevech a uměleckých dílech. Často vyprošťovali nějaký umělecký předmět

z ru kou mezinárodních zlodějských gangů, nebo odhalovali záhadný kód na kousku keramiky. Měli tradičně rozdělené role: Bryant O’Neill pracoval v terénu, odváděl fyzickou práci a šel z jedné rvačky do druhé. Rezervovaná Nina Cadyová se zase

zaměřovala na výzkum a často celé noci luštila prastaré texty, aby získala ně jaký klíčový důkaz. Tahle povídka obsahovala

víceméně tytéž prvky, ale Sethův brilantní styl a vtipné dialogy z

ní dělaly vynikající čtení. Dalším charakteristickým rysem je, že O’Neill se skoro pokaždé zaplete s nějakou kráskou, i když v poslední knize to Seth obrátil a romá nek si začala Cadyová. Povídka však nijak nevybočovala ze zažitých stereotypů a O’Neill

to v ní zkoušel na krásnou kurátorku z muzea. Genevieve se

loudala výstavními sály a působila jako královna všech exponátů. Pozorovala návštěvníky i expo zice obezřetným i přísným

pohledem. Její hnědozelené oči mu připomínaly kočku měřící si svou kořist. Přesně tak si připadal, když se před ním zastavila,

pomalu ho přejela pohledem a olízla si plné rty. Ach, Bože, být tak myší, pomyslel si. „Pane O’Neille,“ zavrněla a odhrnula si pramen lesklých vlasů z obličeje. Do jejích světle hnědých vlasů se mí sily světlejší medové prameny jako zlaté žíly v rudě. Chtěl do nich

zabořit obličej. Chtěl je ochutnat. „Jdete pozdě.“ Přestože byl

dobře o třicet centimetrů vyšší než ona, připadalo mu, že má nad ním navrch. Jako by se měl kát za svou nedochvilnost a čekalo

se, že v její přítomnosti po klekne. Ne že by mi to vadilo, pomyslel

si a snažil se tolik nezírat na tenkou látku jejích šatů, která jí těsně obepínala boky a ňadra. Ta ňadra byla dokonalá. Jejich velikost

na něj dělala dojem, ale zase nebyla tak veliká, aby to působilo groteskně. A jejich tvar… tak nádherné křivky by nikdy nedokázal okopírovat žádný mistr sochař… Uvědomil si, že od něj očekává nějakou odpověď, a tak odsunul tyhle myšlenky na později a

obdařil ji klidným úsměvem. „Omlouvám se.“ Teď patrně nebyla nejvhodnější chvíle zmiňovat se o útoku v hotelu. „Ale já nikdy nic

neuspě chám. Alespoň ne, co se týče žen.“ To byl nejkrotší z

jejich sugestivních dialogů. Nepřekvapilo mě, že se jejich vztah začal vyvíjet a procházet celým příběhem. Koneckonců,

pomyslela jsem si suše, to by ani nebyli Cadyová a O’Neill, kdyby aspoň jeden z nich nezabodoval. A on tedy zabodoval. Přirovnání

ke kočce sedělo, protože Genevieve byla skutečně sexy kočka

jak se patří. Svázala O’Neilla ve výtahu a prováděla s ním takové výstřednosti, že jsem dokonce i já povytáhla obočí. Překvapilo

mě, že tu scénu v Americkém tajemství neproškrtali. Ale lhala bych sama sobě, kdybych nepřiznala, že je vzrušující, jaké

nepřístojnosti se mohou dít v obyčejném… Výtahu? Víš, že tady máme výtah, řekl mi předtím Warren. Světle hnědé vlasy. Hnědozelené oči. Malá. Hezká ňadra.

„Ne!“ zaúpěla jsem a odhodila časopis, jako by mě mohl

kousnout. Přistál vedle prázdné misky a procházející servírka mě obdařila překvapeným pohledem. Rychle jsem hodila na stůl

peníze, popadla kabát a kabelku a poklusem vyběhla zpátky do knihkupectví. Doug v naší kanceláři stále ještě hrál Tetris, ale já byla příliš rozrušená, než abych nějak komentovala jeho obdivu hodné výkony. Všechny ty pohledy. Šepoty a úšklebky. Teď už mi

to dávalo smysl. „Oni si myslí, že jsem to já!“ zaječela jsem na něj tak, že dnes už podruhé nadskočil leknutím. „Genevieve. Všichni

si myslí, že jsem nadržená fetišistická domina, která ráda svazuje

chlapy ve výtahu!“ Doug povytáhl obočí. „A nejsi?“

4

„Dougu!“ Pokrčil rameny. „O nic nejde. Je to fakt sexy.“ „Ale já takové věci nedělám. Tohle nejsem já.“ „Vypadá to na tebe. Její jméno začíná taky na G.“ „Ale to není…“ Polkla jsem, když mi

došla ta podobnost. Doug mě sledoval s obdivem. „Nemůžeš jim

to vyčítat. Popis sedí, vy dva se k sobě hodíte, všichni vědí, že jste s Mortensenem pořád spolu – a to se ani nezmiňuju o tom,

jaká jsi jeho fanynka. Když si Casey tu povídku přečetla, prohlásila, že jste spolu včera začali chodit. Mělas slyšet ty

spekulace, co to vyprovokovalo.“ „Ale… to nic není.“ Nikdo v práci neví, že se Sethem spolu chodíme. Nechtěla jsem, aby se to rozkřiklo. „My jsme nic ne udělali.“ Doug znovu pokrčil rameny a zvedl se od počítače. „To je ško da. Kdyby to byla pravda, moje mínění o tobě by nekleslo. Je to tvoje věc.“ Zaúpěla jsem. „Ne,

když je to černé na bílém v časopise, který si může přečíst

každý.“ „Myslel jsem, že je to jen fikce,“ připomněl mi s mazaným úsměvem a oblékl si kabát. „Taky že ano! Dougu, co teď mám dělat?“ „To nevím, Kincaidová. Určitě ale na něco přijdeš. Možná

bys měla začít tím, že se zeptáš Mortensena, proč takhle

vystavuje na odiv svoje sexuální fantazie.“ Štípl mě do tváře a já jsem ucukla. „Já teď musím na zkoušku. Zítra nás čeká velký

večer. Zatím!“ Pak už moje směna pokračovala bídně. Když jsem teď věděla, proč na mě všichni tak zírají, připadala jsem si

ponížená. Nesná ším, když si o mně lidi něco domýšlejí a myslí si

o mně hrozné věci. Tedy ne že bych nikdy dřív nikoho nesvázala nebo bych neměla sex ve výtahu, ale stejně. To nejsou zrovna

věci, které bych chtěla veřejně probírat. Svůj intimní život ráda tajím. Raději jsem se co nejvíc zdržovala v kanceláři a ven jsem

vylezla, jen když to bylo nezbytně nutné, anebo abych zjistila, jestli už se Seth nevrátil. Pár hodin před zavřením jsem ho konečně uviděla zase u jeho stolu. Sedla jsem si proti němu a

vypěnila. Bylo mi jedno, co si o nás všichni pomyslí. „Proč jsi to udělal? Proč jsi o mně takhle napsal?“ Seth vzhlédl od svého notebooku a jeho výraz jasně prozrazoval, že psaní věnuje mnohem víc pozornosti než mně. Klidně jsem zrovna mohla být hlavní postavou nějakých orgií v dalším románu. „Ta povídka!“

Hodila jsem na stůl Americké tajemství. „Napsal jsi o mně. Udělal

jsi ze mě Genevieve.“ Zamrkal. „Ne, to nejsi ty.“ „Vážně? Tak proč naše jména obě začínají na G? Jak to, že po dobně vypadáme?“

„Vůbec se jí nepodobáš,“ opáčil. „Polovina zaměstnanců si myslí něco jiného. Myslí si, že já jsem ona! Myslí si, žes popsal, jak

jsme si to spolu rozdali ve vý tahu.“ Jeho výrazem se konečně

mihlo pochopení a k mému zděšení se dokonce usmál. „Vážně?

To je legrační.“ „Legrační? Je to hrůza! Všichni si myslí, že jsem úchylačka, co ráda svazuje partnery.“ „Thetis,“ začal něžně, ale pořád vážně. „Já…“ „Nezkoušej to na mě s Thetis. To nezabere.“

„Tu povídku jsem napsal před půlrokem. Dávno předtím, než jsem

tě poznal. Ve vydavatelském světě to takhle rychle nechodí.“ „To

ale ostatní nevědí.“ Bylo mi z toho do pláče. „Nikdy jsem z nikoho neudělal postavu tak, že by podobnost byla očividná.“ „Jo? To ale taky nikdo neví,“ namítla jsem a schoulila se se zkříženými

pažemi na židli. Seth si povzdechl a soucitně mě pozoroval jantarově hnědýma očima. „Chceš, abych jim něco řekl? Že to

nejsi ty?“ „Proboha, o to víc by si pak mysleli, že jsem to já. A jak bys to navíc chtěl udělat? Svoláš tiskovou konferenci, abys očistil moje jméno?“ „Promiň,“ pověděl mi vážným tónem. „Nikdy by mě nena padlo, že se může stát něco takového.“ Zaváhal. „Pořád…

Pořád ještě chceš zítra večer někam vyrazit? Teda pokud ne…“

Zase mluvil tak rozkošně plaše, že už jsem se na něj nemohla dál

zlobit. „Pořád chci někam vyrazit,“ řekla jsem mu. „Ale myslím…,

že bychom na ten koncert měli přijít každý zvlášť. Bude tam totiž většina zdejších zaměstnanců.“ Otevřel pusu, aby promluvil, ale pak si to rozmyslel. Nejspíš mi chtěl říct, že to přeháním, ale po tom vzteklém výbuchu si to rozmyslel. Seth nebyl zrovna hádavý typ. A nebyl ani hloupý. „Dobře,“ souhlasil nakonec. „Sejdeme se

až tam.“ „Georgino?“ Vzhlédla jsem a spatřila, jak u nás stojí

Paige a tváří se značně nesouhlasně. Ani jsem si nevšimla, kdy přišla. Měla na sobě další ze svých překrásných kostýmků, tentokrát jasně fialový, který se velmi hodil k její tmavé pleti.

„Můžeme si na chvilku promluvit?“ zeptala se mě pochmur ným tónem. „V soukromí.“ Následovala jsem ji do její kanceláře a nechala ji, aby za námi zavřela dveře. Ani mě nepřekvapilo, že jí

na stole leželo Americké tajemství. „Takže,“ začala škrobeně.

„Donesly se ke mně nějaké drby…“ „Sakra. To nejsem já.“

Pověděla jsem jí všechno, co jsem se teď dozvěděla, včetně toho,

že Seth říkal, jak dlouho vydavatelstvím trvá, než tako vou

povídku otisknou. Když jsem skončila, měla jsem dojem, že jsem

ji přesvědčila o své nevině. Pomluvy kolující po pracovišti ji vždycky znepokojovaly. S pohledem upřeným do prázdna zabubnovala svými dlou hými rudými nehty do stolu a asi

přemýšlela, co dělat. „Mezi zaměstnanci se to vyjasní, anebo na

to časem zapomenou. Ale ne líbí se mi, že by z toho mohl vyvozovat závěry někdo zvenčí. Ty jsi opravdu úplně stejná jako

ta postava, a kdokoli si tu povídku přečte, bude si to myslet.

Nechci, aby se začaly šířit řeči, že tady Seth pracuje proto, že mu naše zaměstnankyně poskytují sexuální laskavosti.“ „Panebože!“ Skryla jsem si obličej do dlaní a uvažovala, jak se asi s velikými skandály vypořádávají celebrity. Mně stačil tenhle malý. Nejraději bych se rozplynula. Poskvrnilo to krásu toho, co jsme se se

Sethem snažili vybudovat. „Myslím, že nejlepší bude, když…“

Náhle zmlkla, bolestně se zašklebila a přitiskla si ruku na bři cho. Přistoupila jsem k ní. „Jsi v pořádku?“ Přikývla a přinutila se k napjatému úsměvu. „To… nic není.“ „To sakra něco je. Měla bys zavolat doktora… nebo aspoň jít domů.“ „Ne, to přejde. Navíc

mám dneska plno práce. Potřebuju udě lat nový rozpis a projít si záznamy z inventury.“ „To je šílenství. Můžu to udělat já.“ Zavrtěla hlavou a znovu jsme se začaly dohadovat. Nakonec to Paige

vzdala, což mi jen potvrdilo, že je jí opravdu hodně zle. Hádky s ní

vyhrával jen málokdo. Takže jsem za ni udělala práci navíc a skončila svou směnu. Bylo to únavné, ale dělala jsem to ráda, protože jsem se obávala o ni i o její dítě. Když jsme zavřeli obchod, zamířila jsem rovnou na předměstí a řídila se

Bastienovým popisem cesty. Zaparkovala jsem před jeho domem

a chvíli jen tak seděla v autě a zírala. Měla jsem solidní představu

o americkém snu, koneckonců jsem žila už v době, kdy ten termín

vznikl. Byla jsem svědkem toho, jak vnikal do povědomí a jaké mýty ho obklopovaly. Viděla jsem bílé plaňkové ploty a pečlivě udržované domky se zahrada mi. Dokonce jsem viděla i film

Nechte to na Beaverovi. Například Sethův bratr bydlí na severním předměstí a taky si kus toho snu vybudoval. Ale tohle? Tohle byla vlhká verze amerického snu. Bastienův dům byl ohromný a pyšnil

se mramorovou še dou fasádou. I kdyby měl ženu a rodinu, pochybovala jsem, že by ten dům dokázali zaplnit. A lidé, kteří bydlí v takových domech, obvykle početné rodiny nemívají. Koneckonců v dnešní době na jednoho dospělého připadá

průměrně 1,75 dítěte. Všimla jsem si trojích dveří do garáže, jak

Bastien inzeroval, a živých plotů zastřižených do ornamentů,

které zdobily trávník. Jelikož už byla tma, pořádně jsem neviděla okolí, ale předpoklá dala jsem, že to u všech domů bude

podobné. V domě vedle se všude svítilo a byl plný lidí. Byl dokonce ještě větší než ten Bas tienův. Tam se patrně koná ta

avizovaná party. „Ty si tím něco kompenzuješ?“ dotázala jsem se,

sotva inku bus otevřel dveře. Mitch Hunter mě obdařil úsměvem

za milión dolarů. „Moje sladká sestřičko, oba víme, že to tak není. Líbí se mi tvůj sestřih.“ Přišla jsem jako štíhlá blondýna Tabitha Hunterová. Nakonec jsem uznala, že s délkou mých vlasů měl pravdu, a tak jsem si je nechala jen po ramena. Políbil mě na tvář

a pozval mě dál, aby mi ukázal svůj dům. Po několika

místnostech mi to všechno začalo splývat dohro mady. Nádherně vymalované stěny. Lesklý černý nábytek. Dře věné obložení.

Vířivka. Tolik pokojů pro hosty, že by se sem vešel celý oddíl skautek. A všude hezké ozdobné předměty. „Nepřeháníš to trochu?“ ukázala jsem na zarámovaný obraz Kristova modlitba pověšený ve foyer. „Tabitho, nejen chlebem živ je člověk. Ale

můžeme přežít o la hodných aperitivech a hamburgerech. Tak jdeme.“ Na party jsme dorazili dlouho po jejím vypuknutí, protože jsem se zdržela v práci. Večírek už byl v plném proudu. Možná

bych neměla předměstský život tak rychle zavrhovat. „Mitchi!“

zvolal kdosi hlasitě, když jsme se prodírali chum lem lidí. Většina

jich byla oblečená na barbecue, takže měli trička a pestrobarevné šortky s potiskem. „Ahoj, Bille,“ pozdravil Bastien a napřáhl ruku k obyčejně vypadajícímu, ale dobře oblečenému muži s tmavými prošedi vělými vlasy. Poznala jsem ho, protože jsem ho už dřív

viděla na fotkách. Danin manžel. „To je moje sestra Tabitha.

Doufám, že nevadí, že jsem ji přivedl s sebou.“ „Ne, kdepak! Čím víc, tím líp.“ Trochu se zasmál a pak mě obdařil úsměvem. „A zejména, když jde o tak krásné dámy. Při pohledu na vás toužím

být zase mladíkem,“ poznamenal a mrkl na mě. Nemohla jsem odolat, a tak jsem na něj zamrkala dlouhými řa sami a zdrženlivě jsem prohlásila: „Zastávám názor, že věk není důležitý, Bille.“

Stiskla jsem nabízenou ruku. „Vždycky se ráda něco přiučím od…

zkušenějších.“ Vykulil oči. Tvářil se zaujatě a zděšeně zároveň.

„No,“ poznamenal po chvíli trapného ticha. „Nejspíš bych měl

začít korzovat.“ Dokonce si vzpomněl i na svou ruku a odtáhl ji od mé. „Dejte si něco k jídlu a nezapomeňte vyzkoušet bazén.“

Podíval se na mě, povážlivě zaváhal, načež neochotně od kráčel.

„Tohle už nedělej,“ sykl na mě Bastien a za předloktí mě vedl ke kuchyni. „Co nemám dělat?“ „Flirtovat s někým odtud! Máš posilovat můj důvěryhodný image, a ne vyjíždět po manželovi

mojí oběti.“ „Já po něm nevyjela. A navíc, co na tom záleží?

Takhle by měli skandál na krku oba.“ „Ne. Jenom Dana. To je

moje představení.“ Zpražila jsem ho pohledem, ale nic už jsem neřekla. Chtěl mě jen jako pozorovatelku, ne jako účastnici. To byl celý on. Všechnu slávu a chválu od nadřízených mít jenom pro

sebe. Odjakživa byl soutěživý a měl potřebu zazářit. To byla jedna

z věcí, které se mi na něm líbily – touha dokázat si, že je nejlepší. Myslím, že jsem ji mívala taky, ale teď už ne. Pokud šlo o mě, jen

ať si klidně sklidí všechnu slávu sám. „Jenom hraj mou milou andělskou sestru,“ pokračoval šep tem. „Pokud možno milou, andělskou a frigidní sestru.“ Jak jsme se pohybovali po domě,

měla jsem možnost prohléd nout si tematickou výzdobu. Palmy. Všude třpytivá dekorativní slunce. Na každém rohu stolky s chuťovkami plné vajec po ďábel sku, koktejlových párečků a sýrů.

V určitém ohledu to bylo tro chu přihlouplé, ale někdo evidentně věnoval pozornost detailům. To jsem oceňovala. Všichni hosté vypadali jako Bill – a vlastně i jako Bastien a já. Měli účesy, kde

jim každý vlásek držel na svém místě. Kvalitní konzervativní oblečení v tropickém stylu. Vyšší třída. Bílí. Děsilo mě to.

Kuchyně byla obří zásobárnou jídla, a tak jsem se rozhodla raději

se do něj pustit, abych se náhodou zase nezapletla do ně jaké konverzace, která by mohla naštvat Bastiena. Na papírový talíř jsem si naložila hamburger, bramborový salát a ještě jakýsi

podivný dezert s ovocným želé a šlehačkou. Moje snaha najíst se

bez povšimnutí ale vyšla nazmar. Zane dlouho mě obklopila skupinka žen. Ani jsem netušila, odkud se tam vzaly. V jednu chvíli jsem jedla, a v následující už se na mě usmívalo šest

dokonalých obličejů. Byly jako smečka divokých psů, co nezavřou pusy a pronásledují kořist. Dokonce mě oddě lily od Bastiena a zřejmě se mě snažily roztrhat na kusy. Inku bus teď stál na druhé straně místnosti, kde ho obklopila podobně dychtivá skupinka

mužů. Bezpochyby diskutovali o doutnících a nejlepších

sekačkách na trávu. Střelila jsem po něm zděšeným pohledem,

ale jenom pokrčil rameny. „Mitchova sestra,“ broukla jedna z žen.

„To jsem měla poznat. Jste si tak moc podobní.“ „Ne zase tolik,“

namítla jiná. Měla na sobě pletenou vestu s ozdobami. No nazdar.

„Zrovna jsme se bavily o razítkování. Taky razítkuješ, Ta bitho?“

„Ehm, myslíte jako používání razítek?“ dotázala jsem se a za

mračila. „No, posílám věci poštou…“ Stepfordské paničky se tomu zachichotaly. „Ach, to je tak leg rační.“ „Máme na mysli gumová razítka. Umělecká a řemeslnická,“ vysvětlila jedna z nich.

Představila se jako Jody – jediné jméno, které jsem si mezi všemi zapamatovala. Patrně proto, že mi při padalo, že Jody má o něco málo vyšší IQ než ty ostatní. A taky byla jediná z nás, která nebyla blondýna. „Používají se na zdobe ní věcí.“ Zalovila v kabelce a vytáhla z ní pozvánku na malé kartičce slonovinové barvy. Přední stranu zdobila popínavá réva a květiny.

„Tuhle pozvánku dělala Dana na tuhle party.“ Vykulila jsem oči.

„Vážně?“ Původně jsem si představovala něco jako razítka typu

„skvělá práce“, která občas dávají učitelé. Tohle bylo vyvedeno nádherně a dokonce mělo různé barvy. Vypadalo profesionálně.

„Mitzi pořádá příští týden razítkový večírek,“ vykřikla další žena.

„Můžeme ti ukázat, jak se to dělá.“ „Óóó… to bude zábava!“ „Ano! Uděláme to!“ „Ježíši, to vypadá, že to zabere spoustu času,“ pověděla jsem jim a zoufale zatoužila být někde úplně jinde. Byla

jsem si jistá, že v konverzaci o doutnících a sekačkách na trávu

bych zabodovala víc než tady v debatě o razítkách. „Na to asi čas nemám.“ „Ach, ale rozhodně to za to stojí,“ ujišťovala mě jedna

dychti vě. Měla náušnice tvořené písmeny ALOHA, které jí visely

z uší. „Včera jsme s Betsey dělaly celý den svatební pozvánky

pro její sestru. A hezky nám to uběhlo.“ „Použily jste ta rozkošná razítka s holubicemi?“ chtěla vědět další, která sama vypadala

jako holubice. „Celé úterý jsem je shá něla v obchoďáku.“ „Vy nechodíte do práce?“ podivila jsem se, když mě zarazilo, jak

často používají slovní spojení „celý den“. Před sto lety by na tom nebylo nic zvláštního, ale teď žijeme ve věku takzvaných mo derních žen. Už se od nás nečeká, že budeme lenošit v

honosných sídlech a omdlívat z příliš utažených korzetů.

Zahleděly se na mě s ústy dokořán. „Kolem domu je plno práce,“ odpověděla nakonec Jody. „Většinu z nás zaměstnávají takovéhle věci.“ Jako razítkování? „A krom toho,“ zašvitořila Bitsy nebo

Muffin nebo jak se sakra jmenovala, „my nemusíme pracovat. Ty pracuješ?“ „No jo…“ „A co dělá tvůj manžel?“ „Nejsem vdaná.“

Tím jsem si vysloužila další šokované pohledy. Pak ale všech ny začaly jedna přes druhou probírat „ideální svobodné muže“, kteří pracují s jejich manžely.

Musím odtud vypadnout, pomyslela jsem si. Buď odtud oka mžitě vypadnu, anebo se praštím do hlavy tím železným prase tem v zástěře, co trůní uprostřed stolu, abych se co nejrychleji odeslala

do bezvědomí. Zoufale jsem se obrátila k Jody. „Mám dojem, že jsem slyšela, že je tu bazén.“ Rozzářila se. „Jistěže. Ukážu ti ho.“ Oddělily jsme se od ostatních a ona mě vedla k zadní části domu.

„Omlouvám se, že jsou tak neodbytné,“ pověděla mi cestou.

„Cítím se trochu zodpovědná za to jejích šílenství s razítková ním.“ Už jen to, že v souvislosti s těmi ženami použila slovo

„šílenství“, mě rozesmálo. „Jak to?“ „Zatáhla jsem je do toho.“

Zamrkala tmavýma očima. „Ale netušila jsem, že to zajde takhle daleko. Dřív jsem učila výtvarku na základní škole a ony mi někdy připomínají děti. Ale jsou to dobré duše.“ „A proč už neučíš?“

Kreslit s dětmi obrázky mi připadalo jako zatraceně dobrá práce. Když už nic jiného, aspoň známkování musí být jednoduché.

„Jack mě chce mít doma. Takhle si aspoň vybíjím svoje umě lecké potřeby a taky do toho zatahuju sousedky. Pokaždé, když přijdu s něčím novým, máme toho pak plný dům – keramika, korálky, akvarely…“ „A razítka?“ Zasmála se. „A razítka.“ „To bys třeba nemohla učit na poloviční úvazek a přitom zvlá dat všechno

kolem domácnosti?“ „Možná. Ale mám taky povinnosti ve VPZRH, takže mám cel kem nabitý program.“ VPZRH? Zatraceně. Asi na minutu mi Jody připadala, že je v pohodě. „Ty jsi členka?“

Zatvářila se překvapeně. „Ano, samozřejmě. My všechny. Měla by ses někdy přijít podívat na schůzi. Jsem si jistá, že Dana by tě

tam ráda viděla.“ „Kde je vůbec Dana?“ Dnes večer jsem hlavní atrakci ještě ne viděla. „Jsem její veliká obdivovatelka. Když mi Mitch řekl, že sem půjdeme, nemohla jsem tomu ani uvěřit.“ Našpulila rty a se zamračeným výrazem se rozhlédla kolem.

„Netuším, kde je. Nejspíš korzuje mezi lidmi. Každý s ní chce

mluvit. Ale neboj, určitě ji potkáš, než půjdeš.“ „To by bylo skvělé.“ Usmála se na mě a rychle mi stiskla ruku. „Doufám, že se bu

deme vídat častěji. A jsme tu.“ Došly jsme do veliké prosklené

sluneční lázně s modrým ba zénem. Vypadal hezky a lákavě. Jody se mě zeptala, jestli mám plavky, tak jsem ji ujistila, že je

mám pod šaty, a poděkovala jsem jí za pomoc. Vrátila se zpátky

na večírek a já zaplula na toaletu, kde jsem si vykouzlila tyrkysové bikiny. Pár lidí mě zvědavě pozorovalo, zřejmě

uvažovali, kdo vlast ně jsem. Ale když jsem vlezla do vody, už si

mě nevšímali. Poto pila jsem se a plavala sem a tam a užívala si samoty, kterou bazén nabízel. Tohle jsem už dlouho nedělala.

Věděla jsem, že Seth chodí plavat do fitka. Tvrdil, že si tím

vždycky pročistí hlavu. Někdy bych se k němu měla přidat. Ještě lepší by bylo zaplavat si v oceá nu. Ano, to by bylo dokonalé.

Pláže zalité měsíčním světlem a tro pické ovzduší daleko od zdejšího věčného deště. Maui. Cancún. Sakra, proč pořád trčíme

v Severní Americe? Měli bychom si zajet na francouzskou Riviéru nebo na řecké ostrovy… Byla jsem tak pohroužená do svého

snění, že když jsem vylez la z bazénu, ani jsem si nevšimla ženy přede mnou. Na poslední chvíli jsem jí uhnula z cesty a jen tak

tak jsem zabránila srážce. „Promiňte,“ omluvila jsem se. „Neviděla jsem…“ Strnula jsem. Byla to Dana. Vypadala úplně stejně jako

na reklamních billboardech. Štíh lá, průměrně vysoká, černé vlasy

po ramena a pronikavé modré oči. Podle životopisu jí bylo přes čtyřicet, ale vypadala mnohem mladší. Předpokládala jsem, že to

je výsledkem jejího ctnostného života. Měla na sobě khaki šortky

a zelené tričko, přes které měla decentní bílou blůzu zavázanou

na uzel. Chladně se na mě usmála. Připadala mi jako jestřáb hledící na svou kořist. „Nic se nestalo,“ ujistila mě stejně

hypnotickým hlasem, ja kým mluvila v rádiu. „Myslím, že jsme se ještě nesetkaly. Já jsem Dana.“ Natáhla ke mně ruku a já ji

uchopila. „Ano. Jistěže. Totiž, já vím, kdo jste. Viděla jsem vás na fotkách. Ehm, jsem vaše obdivovatelka a…“ „A vy jste…?“

„Promiňte. Jsem Tabitha Hunterová, Mitchova sestra. Ale to vám

už asi došlo. Všichni říkají, že jsme si neuvěřitelně podobní. Asi je

to pravda. Nikdy jsem o tom moc neuvažovala…“ Proboha, proč takhle plácám? Zpracovala jsem vévody a bis kupy, kteří byli desetkrát děsivější než tahle ženská. A v jejich přítomnosti se ze

mě nestal užvaněný idiot. Co je na téhle pánbíč kářce z rádia tak znepokojujícího? Došlo mi, že jsou to její oči. Nebyla v nich žádná vřelost. Byly bystré. Prozrazovaly, že se na svůj post dostala díky nesmírné ostražitosti. Ty oči si šly za svým. „Ráda vás

poznávám,“ prohlásila, aniž se přestala strojeně usmívat.

„Nevěděla jsem, že Mitch má sestru. Zdá se…, že si uží váte v bazénu.“ Přejela mě pohledem a já si náhle uvědomila, že jsem mokrá a jenom v plavkách. Uvažovala jsem, jestli toho neodhalují příliš. Aspoň že nejsem neopálená. Teď už jsem chápala, proč Bastien mluvil o potřebě důvěryhodnosti. Kdybych působila jako děvka, pokazilo by mu to pověst. Kdyby si vysloužil pomluvy a

opo vržení, vyloučilo by ho z téhle společnosti a ztratil by přístup k

Daně. Její odtažitost se mi už nezdála tak zvláštní. Prozrazovala nesouhlas. Koneckonců Dana toho nařečnila už spoustu o součas

né módě. A já jsem ji ztělesňovala. „Je to tu moc hezké,“ řekla jsem. „Jeden z nejlepších bazénů, v jakém jsem kdy plavala.“ Raději jsem zmlkla, abych neplácla zase nějakou hloupost. Za vládlo ticho. Dana vypadala, že čeká, že budu pokračovat, a že bude klidně čekat celou noc. Bohužel mě ale nenapadalo, o čem

se s touhle divnou ženskou bavit. Tvrdit, že nenávidím homosexuály? Nebo se jí zeptat, jestli by mi nedoporučovala

méně od vážné plavky? „Teda řeknu vám…,“ začala jsem. „Tohle barbecue je vážně…“

Vtom mě naštěstí zachránil Bastien. Došel k nám a tvářil se nadšeně, že Danu konečně našel. Jeho příkrý pohled mi

prozradil, že z mé přítomnosti tolik nadšený není, ale před druhou ženou to nedával najevo. Byl okouzlující a přátelský jako vždycky.

„Tabitho, vidím, že už ses seznámila s naší hostitelkou.“ „Ano,“ přitakala Dana. „Měly jsme velmi inspirativní rozho vor. Tvoje sestra je vskutku mistryně slova.“ Zrudla jsem. Ta mrcha.

Kdybych tu nemusela nic předstírat, vykecala bych jí díru do

hlavy. „To rád slyším. Moje Tabby je opravdu velmi inspirativní.“ Bastien nevěnoval pozornost mému zděšení nad tím novým oslovením a namísto toho začal opěvovat kreativitu večírku a krásu Danina domu. Trochu jí to zvedlo náladu, ale pořád zů

stávala chladná a obezřetná. Možná se chová takhle chladně ke všem, a nejen ke mně. Vlastně by ta lehká změna u ní mohla na značovat, že má o Bastiena zájem, pomyslela jsem si

optimisticky. Ještě chvíli se bavili o něčem, co mě nezajímalo, a já

se snažila působit nenápadně. Dana mě ale přesto pořád sledovala. Pokou šela se přijít na to, co jsem zač. Konečně se s

ní Bastien rozloučil a oba jsme se vydali k východu – samozřejmě

poté, co jsem se převlékla do slušného oblečení. Ukázalo se ovšem, že náš odchod nebude snadný, neboť tu evidentně bylo zvykem rozloučit se s každým jednotlivě a samozřejmě s ním prohodit pár vět. „Můj Bože!“ vykřikla jsem, jakmile jsme se konečně dostali do bezpečí Bastienova domu. „To byla otrava.“

Otočil se ke mně a modré oči filmové hvězdy mu plály vzteky. „Už ses úplně zbláznila?“ „Dobře, máš pravdu. Už jsem zažila i

otravnější situace. Pama tuješ na ten markýzův večírek v

Marseille?“ „Prober se! Když jsem vás dvě uviděl pohromadě, Dana vypadala, že každou chvíli vybuchne. Díkybohu, že v

tomhle těle máš plošší hrudník než v tom předešlém. To jediné tě zachránilo před tím, abys nevypadala jako totální štětka.“

„Promiň,“ řekla jsem mu. „Chtěla jsem jenom uniknout těm

šíleným ženským s razítky, tak jsem si šla zaplavat, aniž bych o

tom dlouze uvažovala. Byla to hloupost…, ale nemyslím, že bych

ti tím nějak výrazně uškodila.“ Doufala jsem v to.

Zachmuřil se a usedl do jednoho z luxusních křesel v obývá ku. Bylo potaženo bílým semišem. Pravděpodobně by stačilo na něj dýchnout a hned by se zašpinilo. „To nevím. Chovala se ke mně odtažitě – tos viděla.“ „Myslela jsem, že takhle se chová pořád. A

k tobě byla přátel štější než ke mně,“ dodala jsem s nadějí. „Ne.

Tos ji měla vidět, když jsme spolu mluvili předtím na večírku. Byla mnohem vlídnější. Po setkání s tebou se uzavřela.“ „Promiň,“

řekla jsem znovu a připadala si jako idiot. „Nejspíš jsem nakonec

neměla mít místo v první řadě. Narušuju ti tvůj styl. Nebo ti ho

spíš kazím.“ Ještě chvíli se tvářil nasupeně, ale pak ho to přešlo, jako když mraky odvane vítr. Takový byl můj Bastien. Rychle se rozzuřil, rychle se uklidnil. „To je jedno, Fleur. To by vyžadovalo mnohem víc, abys mi zkazila styl.“ Poklepal si na kolena a usmál

se. „Pojď sem, sestřičko, a já ti povím zbytek svého brilantního plánu.“ Obrátila jsem oči v sloup. „My jsme taková rodina?“ Usmál

se ještě víc. Sedla jsem si mu na klín. Tomu jeho šarmu jsem nedokázala odolat. Jednou rukou mě objal a já se o něj opřela. Bylo tak hezké cítit útěchu a doteky živé bytosti, ať už to bylo romantické nebo ne. „Takže ten pochybný plán má ještě další část?“ „Další část ne. Spíš je to úplně jiný plán. Řekněme

záložní.“ „Ale ne. Teď to přijde.“ „Pochopitelně bych Danu raději zneuctil v horizontální polo ze, ale to zřejmě nevyjde hned.

Nicméně existuje ještě jeden méně vzrušující, ale účinný způsob,

jak to provést. A ty mi s tím pomůžeš.“ „Jak?“ „Vloupáme se k ní

do domu.“

5

Trhla jsem sebou. „Co?“ Bastien se nenechal vykolejit. Moje reakce ho zjevně pobavila. „Slyšelas mě. Vloupáme se tam.

Slyšel jsem Billa, jak říkal, že pozítří na noc celá rodina odjede.“

„Prozraď mi, jak ji bude skandalizovat to, že se někdo vloupá do jejího domu. Dokážeme světu, že nemá dům zabezpečený tak,

jak si myslela?“ Zasmál se. „Ne. Probereme její papíry a najdeme nějaký dů kaz, který ji bude diskreditovat. Třeba praní špinavých peněz přes VPZRH. Něco nezákonného. Možná dokonce

objevíme milostné dopisy od toho čističe bazénů. Něco tam přece

mít musí.“ „Bastiene, tohle je…“ „Geniální?“ „Trapné. Dokonce i

na nás.“ „To těžko. Jak jsem řekl, je to záložní plán. Pravděpodobně to není ani nutné, protože mám podezření, že Dana právě teď masturbuje ve sprše a myslí při tom na mě.“

„Jasně, rozhodně na to vypadala,“ řekla jsem. „Spíš teď de

zinfikuje bazén, když jsem se v něm vykoupala. Každopádně ten svůj záložní plán budeš muset provést sám.“ „No tak! Budeme

neviditelní. Nic neriskujeme.“ „O to nejde. Jde o to, že takové věci prostě nedělám.“ „Jsme vyslanci zla. Pokoušíme nevinné a vysáváme z nich ži vot. Oč je horší vloupat se do domu?“ Semkla jsem rty a zavrtěla hlavou. „Myslel jsem, že tě ty její proslovy v

rádiu taky naštvaly. Co pak ji nechceš vidět padnout?“ „Zjevně ne

tak moc.“ Ostře na mě pohlédl. „Víš, že nedávno vykopli z VPZRH

jed nu ženu proto, že opustila svého manžela? Mlátil ji a dvakrát skončila v nemocnici. Když konečně našla odvahu od něj odejít, Dana ji obvinila z toho, že porušila svátost manželství. Řekla, že

ta žena se dost nesnažila pracovat na tom, aby se věci zlepšily.“

Zaúpěla jsem. „Nepovídej mi takové věci.“ „Tak jdeš do toho,

nebo ne?“ „Ty jsi ale manipulátor, víš o tom?“ Dal mi pusu na tvář

a objal mě. „Učím se od těch nejlepších.“ Následující večer jsem

šla na Dougův koncert, kam jsem do razila asi v půlce koncertu předkapely. V rohu jsem uviděla pár zaměstnanců z knihkupectví,

ale po Sethovi nebylo ani památky. Tak trochu jsem litovala, že

jsme se domluvili, že sem přijdeme každý zvlášť, ale pak jsem si vzpomněla, jak Genevieve v Sethově povídce naplácala

O’Neillovi, a hned mi bylo líp. Když jsem čekala u baru na vodku s džusem, ocitla se vedle mě známá postava. „Nazdárek, krásko.“ Usmála jsem se na Dougova basáka Coreyho. „Ahoj. Tak co,

kluci, jste připravení? Dneska to bude velká událost.“ Oplatil mi úsměv a oči se mu rozzářily. Působil trochu hrů zostrašně, byl skoro celý v černém a na všech myslitelných mís tech měl piercing. Ale taky to byl jeden z nejhezčích chlapů, které znám.

„Sakra, to víš, že jsme. Pro tenhle večer jsme se narodili. Dne šek definuje naši existenci! A bude definovat existenci i všech

ostatních v tomhle sále!“ Zvedl ruce nad hlavu a radostně výskl. Působil jako něco mezi Tarzanem a náčelníkem Apačů z béčkových filmů. Na divokosti mu ještě dodával ten stříbrný piercing. Byl stejně bujarý jako nedávno Doug. Možná ještě víc.

Chtěla jsem, aby kapela sklidila úspěch, ale na druhou stranu těžko říct, co by s nimi udělala opravdová sláva. Zbořili by zdi. Všechno by tu zapálili. Když jsem dostala svůj drink, Corey mě zatahal za paži. „Pojď se mnou nakouknout do zákulisí. Můžeš pozdravit Douga.“ Ohlédla jsem se do rohu, a když jsem tam nespatřila Setha, šla jsem s Coreym dozadu.

V šatně byli ostatní členové kapely v podobném rozpoložení.

Všichni mě znali a radostně mě zdravili. Pozvedli drinky k přípitku. Doug byl na vystoupení oblečen do křiklavých barev. Měl na sobě černé motorkářské kraťasy, tričko s obrázkem Hromkoček, které

by mu Seth jistě záviděl, a rudý rozevlátý plášť s kápí. Čer né vlasy po ramena měl stažené do hladkého culíku. Jakmile mě

uviděl, zvedl mě do náruče a nadhodil si mě tak, že si mě skoro přehodil přes rameno. Saxofonista Min v nadšení nad mým zaje

tím mával svým nástrojem a Doug to doprovodil vítězoslavným řevem. „Tady ji máme! Kinsakracaidová! Jsi připravená na pořádnej rock, bejby?“ „Jsem připravená vylít ti tenhle drink na hlavu. Postav mě.“ Doug se rozesmál a dal mě na zem. Trochu

jsem se zapotácela, ale ne proto, že bych ztratila rovnováhu. Bylo

to tu zas. Ten podivný svíjivý pocit, který jsem cítila s Dougem v naší kanceláři. Až na to, že tentokrát to bylo silnější. Mnohem

silněj ší. Pulzovalo to kolem mě a nejradši bych se před tím schoulila. Hloupě jsem se rozhlížela kolem a snažila se přijít na

to, odkud to vychází. Ale nedokázala jsem to určit. Bylo to všude, takové drsné vibrace šířící se vzduchem. Nicméně se zdálo, že je vnímám jen já. Zazubil se na mě rusovlasý kytarista Wyatt. „Kolik

jsi toho dneska vypila? Vypadáš, že máš dost.“ „To má dost z nás,“ utahoval si Doug. „Nestává se každý den, že by se holka ocitla ve společnosti tolika sexy týpků, co?“ „Houby. Je mnohem

víc sexy než my,“ namítl Wyatt. Něžně mě roztočil dokola. „Už se znáš s Alekem?“ Nejspíš to bude ten nový bubeník. Došel ke mně

a vysekl mi poklonu. Působil stejně potřeštěně jako všichni

ostatní. Byl hube ný a v blond vlasech měl obarvené modré pruhy. Vypadal, že je jen o něco méně nabuzený než ostatní. Pořád

jsem netušila, proč se cítím tak divně. Snažila jsem se to

odsunout a normálně jsem se na Aleka usmála. „Ahoj,“ pozdravila jsem ho. „Určitě chceš hrát s touhle kapelou plnou ztracených existencí?“

„Už jsem viděl horší.“ „V blázinci?“ Zasmál se a kývl hlavou

směrem k mému drinku. „Co to pi ješ?“ „Vodku s džusem.“ „Dobrá volba,“ přitakal rádoby světácky, přestože jsem ho podezírala, že

o vodce s džusem nikdy neslyšel. Působil hrozně nezkušeně.

„Další si objednej na mě. Řekni barmanovi, ať mi to připíše na účet.“ Musela jsem se hodně snažit, abych si zachovala vážnou tvář. Pokoušel se mluvit jako protřelá postava z filmu, jenže to

ztrácelo na účinnosti, když vypadal, že je sotva tak starý, aby mu

na baru nalili. Možná doufal, že mě Wyatt nařkl z opilosti právem.

„Hej,“ okřikl ho Doug a vzal mě za ruku. „Přestaň flirtovat s královnou mých fanynek. Až dokážeš chytit mouchu čínský mi hůlkami, posbíráš si svoje vlastní, aby tě obletovaly. Prozatím

musí student nechat fanynky mistrovi.“ Obtančil se mnou místnost

v jakémsi posměšném a velmi špatném tangu. Ty trhavé pohyby

spolu s tím podivným sršením ve vzduchu způsobily, že se mi

začala točit hlava. „Zbytek gangu je v sále?“ „Čekají se zatajeným dechem,“ ujistila jsem ho a naklonila k němu hlavu. „Neměl bys

být trochu nervóznější?“ „Jasně. Kdybych měl důvod nervovat se.

A to nemám.“ Byla jsem stejně ohromená jako v práci. Doug dobře věděl, že má talent, jenže já jsem ho viděla před vystoupením už dřív. Vždycky byl sice v dobrém rozpoložení a samý vtípek, ale nervo zita jím cloumala, jak se duševně připravoval na to, aby odvedl co nejlepší výkon. Říkal sice, že

kapela nedávno dosáhla jakéhosi vrcholu, ale ta změna byla dost dramatická. Po pár dalších vtípcích a sexuálních narážkách jsem odešla. A jakmile jsem se ocitla u dveří, zmizel i ten zvláštní pocit. Bylo to jako nadechnout se čerstvého vzduchu po písečné bouři. Ohlédla jsem se do šatny a snažila se objevit alespoň nějaký

náznak toho, co se vlastně stalo. Nic. Kapela už mě úplně pustila

z hlavy. Smáli se něčemu jinému, popíjeli pivo nebo co a pošťuchovali se v před stírané rvačce, asi aby uvolnili napětí. Celá zmatená jsem odešla.

Když jsem se dostala do sálu, uviděla jsem, že konečně dorazil i

Seth. Přestože jsem si stále lámala hlavu, co se stalo, na rty se

mi dral úsměv. Vlasy měl rozcuchané jako vždy a na sobě tričko s obrázkem Hromkoček. „Ahoj,“ řekla jsem mu. Dobře jsem si uvědomovala, že na nás všichni koukají a nejpíš čekají, kdy mu nasadím pouta. „Ahoj,“ pozdravil s rukama ledabyle v kapsách a uvolněným postojem jako vždy. „Víš, že Doug má na sobě

podobné tričko jako ty?“ „Vím. Půjčil jsem mu ho.“ Všichni jsme se tomu z plných plic zasmáli. Beth se ke mně obrátila. „Tys viděla Douga? Je připravený na vystoupení?“ „Otázka by spíš měla

znít,“ trochu jsem se zamračila, „jestli je svět připravený na Douga.“ O půl hodiny později pochopili, co jsem tím myslela. Kapela Noční doznání vpadla na scénu a všechno to jejich nadšení a ener gie se rázem přetransformovaly v hudbu. Jak

jsem řekla Dougovi, jejich kapelu poslouchám už dlouho. Líbil se

mi jejich styl, kte rý kombinoval hard rock a ska. Po staletích jednotvárnosti se mi změna zamlouvala. Z jejich vystoupení vždycky vyzařoval talent a elán a dívat se na ně bylo stejně příjemné jako je poslouchat. K tomu se přidávalo, že mám pro Douga slabost. Dneska ale byli neuvěřitelní. Hráli samé nové skladby, nebo aspoň já jsem je nikdy předtím neslyšela. A kristepane, to byly skladby! Úchvatné. Neuvěřitelné. Desetkrát lepší než ty staré – a to jsem si dřív myslela, že je nemůžou překonat. Uvažovala jsem, kdy měl Doug čas je složit. Většinu

jich psal on. Naposledy jsem viděla skupinu vystupovat asi před měsícem a půl. Tyhle nové písně musel složit za krátkou dobu.

Vím, že mu většinou trvá dost dlouho, než složí jednu, a pak si

ještě hraje s texty, aby seděly. Nikdy to pro něj nebylo snadné. A vystoupení samotné… Doug byl vždycky skvělý, to pro něj bylo charakteristické. Dnes se ale ani na okamžik nezastavil. Čis tá energie v lidské podobě. Tančil, chodil, metal přemety. Jeho promluvy mezi jednotlivými písněmi byly úžasné. Když zpíval,

jeho hlas překonal všechno, co jsem od něj dosud slyšela. Byl

sytý a hluboký, rezonoval mi celým tělem. Publikum se ho nemohlo nasytit. Milovali ho a já jsem chápala proč. Nikdo –

dokonce ani zdejší personál – nedokázal odtrhnout zrak od pódia.

Až na jednoho člověka. Tam vzadu na kraji davu se nějaký muž prodíral k východu. Podle jeho chůze a zjevného nezájmu se dalo usuzovat, že jemu Noční doznání nepřipadá tak úchvatné jako

nám ostatním. Bylo to natolik zvláštní, že jsem odtrhla pohled od dění na scéně, ale oděv toho muže mě zaujal ještě víc. Kdyby v

dobách viktoriánských básníků existovaly módní ča sopisy pro muže, on by byl na obálce. Měl na sobě pěkně střižené černé kalhoty a dlouhý černý kabát s šosy, které mu vlály až u ko len. Pod kabátem měl nádhernou bílou košili, která klidně mohla být hedvábná. Ať už byla z čehokoli, nejraději bych si na ni sáhla,

abych se přesvědčila, jak měkká je ta látka. Na rozdíl od Hora tia, jehož démonické oblečení bylo prostě staromódní, si tenhle muž předělal minulost k obrazu svému. Vytvořil si svůj vlastní

historizující módní styl, jak po tom touží dnešní gotici. Rozepnul si

pár vrchních knoflíků a odhalil hladkou opálenou kůži. Barva jeho pleti spolu s černými vlasy, které mu sahaly do půli zad, mě

přivedla na myšlenku, že jeho předci nejspíš pocházeli z Blízkého východu, nebo byli indiáni. Když došel k východu, zastavil se a

ohlédl se k pódiu. Chvilku kapelu sledoval. Na rtech se mu objevil nepatrný potěšený úsměv a pak zmizel. Zvláštní, pomyslela jsem

si. Uvažovala jsem, kdo to asi může být. Možná hledač talentů? Nebo někdo, komu se nelíbí tenhle styl hudby? Koneckonců vypadal jako typ, který má doma kom pletní dílo Chopina. Ještě

chvilku jsem o tom muži přemýšlela a pak jsem se znovu zaměřila

na koncert. Skupina si dala na chvilku pauzu od nových skladeb a zrovna hrála jednu z mých oblíbených písní od Nine Inch Nails.

Slyšet texty Trenta Reznora s doprovodem saxofonu, tomu se nic nevyrovná. „Nemůžu tomu uvěřit,“ pověděla jsem pak Sethovi,

když jsme se přesunuli za naši skupinku, abychom mohli stát u sebe. Naši kamarádi ale byli beztak jako hypnotizovaní děním na pódiu, takže jsme mohli se Sethem spolu mluvit, aniž to přitáhlo

něčí pozornost. „Je to… neuvěřitelné.“ „To je,“ souhlasil. „Takže takhle normálně nehrají?“ „Ne. Rozhodně ne. Ale doufám, že to

pro ně začne být nor mální. Ježíši!“ Potom jsme zmlkli a jenom se dívali na kapelu a poslouchali. Seth mi při tom v přátelském a nevinném gestu položil ruku na záda, takže jsem rychle ztratila

zájem o dění kolem. A to bylo opravdu pozoruhodné. Košile,

kterou jsem měla na sobě, vlastně tak docela košilí nebyla. Byla

to taková lesklá tunika, která mi zakrývala jen přední část těla, a záda jsem měla odhalená, takže mi Seth hladil holou kůži. Ani ne před týdnem jsem byla na hotelu s chlápkem, který mi

namasíroval celé tělo vonným olejem a pak se na mě vrhl tako

vým způsobem, že jsem lapala po dechu. Teď bych ale přísahala,

že Sethovy doteky na mě působí mnohem silněji. Moje tělo se rázem probralo k životu a začalo toužit po něčem víc. Když mi sklouzl prsty po zádech níž, připadalo mi, že za sebou jeho ruce nechávají na mé kůži vypálenou stopu. Magické prsty. Svádivé prsty. V těle mi tepalo a chtěla jsem se vrhnout do akce. Když nechal ruku spočinout na okraji mých džínů, zašeptala jsem:

„Můžeš pokračovat i níž, jestli chceš.“ „Ne,“ odpověděl. Jeho hlas

byl ochraptělejší než obvykle a bylo v něm cosi cizího. Ale

zároveň z něj čišela i moudrost. „Opravdu nemůžu.“ Když koncert skončil, publikum jásalo a dožadovalo se přídav ku. Skupina jim

ho ráda dopřála – a hned několikrát. To je tedy elán. Jak jsem je

tak sledovala, když dohráli a uklonili se, něco mě napadlo. Omluvila jsem se s tím, že si jdu odskočit, ale zamířila jsem k

šatně umělců. Když nebyl nikdo v dohledu, zneviditelnila jsem se

a vklouzla do šatny. Pořád jsem byla ohromená z těch plíživých spalujících pocitů. Už to ale přešlo. V šatně bylo všechno

dokonale normální. Na zemi se válela pouzdra na hudební nástroje a každou volnou plo chu pokrývaly červené plastové

kelímky a přetékající popelníky. Hledala jsem něco – cokoli –, co

by mohlo vysvětlit to, co jsem předtím cítila. A opět jsem na nic nepřišla. V místnosti panovalo ticho. Nevyskočil na mě žádný člověk ani jiná bytost, ale já si byla jistá, že zdrojem mých předchozích pocitů nebylo nic živého. Nepodobalo se to ani žádnému kouzlu nebo začarovanému před mětu, který znám. Kdybych to měla k něčemu přirovnat, bylo by to něco mezi tím – napůl živé, napůl ne. To ale nedávalo smysl. Vrátila jsem se ke svým kamarádům, kteří už se sbírali k od chodu. Všichni jsme mluvili jen o koncertu. Rozešli jsme se a pak jsme se znovu

setkali u Douga, který nás k sobě pozval na večí rek. Už jsem u

něj párkrát na večírku byla, ale nikdy jsem tam neviděla tolik lidí. Všude někdo byl. Alkohol tekl proudem, ale já jsem po pár

panácích pít přestala, protože zítra ráno musím otevřít

knihkupectví. Členové kapely popocházeli v zakouřeném prostoru mezi lid mi, jako by byli slavné hvězdy, které jsou na takovou pozornost zvyklé celý život. S každým se bavili a působili charismaticky a otevřeně, ale ne namyšleně. V průběhu večera

jsme si od sebe se Sethem udržovali bezpeč nou vzdálenost, abychom zachovali iluzi, že jsme jen kamarádi. Pořád jsem sice

byla přesvědčená, že je to dobrý nápad, ale bylo to jako sypat sůl

do živých ran. Už tak bylo dost zlé, že jsme se nemohli vzájemně dotýkat, teď jsme spolu ještě ke všemu nemo hli ani mluvit. Alec

se ke mně probojoval a pokusil se navázat na rozhovor tam, kde přestal v šatně před koncertem, než se mnou Doug od tančil.

Podal mi plastový kelímek. „Tenhle týpek ví, jak nalít pořádného panáka vodky,“ prohlá sil blaženě. Čichla jsem ke kelímku. Bylo to opravdu cítit jako čistá vodka. Nejspíš hodně laciná. „Díky,“ řekla

jsem a držela kelímek v natažené ruce. Alec se opřel o zeď

loktem, aby nás uzavřel do pomyslného intimnějšího prostoru.

„Tak jak se ti líbil koncert?“ „Nádhera. Byli jste prostě úžasní.“ Hruď se mu vzedmula pýchou. „Díky. Fakt tvrdě jsme makali.

Brzo nás čeká ještě spousta dalších důležitých koncertů. Doufám,

že se na nás přijdeš podívat.“ „Určitě, když budu moct. Poslední dobou jsem pořád v práci.“ „V tom knihkupectví, jak dělá i Doug?

To mi nejde do hlavy. Ani jeden z vás na to nevypadá. Hlavně ty.

Vypadáš, že jsi hodně odvázaná. Že ráda paříš.“ S úsměvem ve tváři jsem o krok couvla. „Jasně. Ale ne ve všední den.“ Ignoroval moje jasné signály, že si má dát odchod, a udělal krok směrem ke

mně. Svůj úsměv pravděpodobně považoval za svůdný. Jeho neohrabané pokusy o flirt už mě nebavily. „No tak,“ zasmál se.

„Tak zítra zavolej do práce, že jsi nemocná. Vím… vím o místě, kam můžeme zapadnout, jestli si chceš užít něco lepšího než tady.“ „Ne. Nemůžu. Promiň. Ehm, díky za drink, ale teď se

musím jít zeptat Douga… na něco o práci. Tak zatím.“ Alec se

nad mým odmítnutím zatvářil těžce zklamaně, ale už nenaléhal. Razila jsem si cestu k Dougovi. Nebavili jsme se o prá ci, ale probrali jsme spoustu jiných zábavných témat. Bylo to tím

veselejší, že byl čím dál opilejší a navíc teď tady měl opravdové fanynky. Zdálo se, že se na něj dnes v noci přece jen usměje

štěstí. A pokud mu vydrží ta jeho energie, stihne jich obšťastnit i víc. Nakonec už jsem byla unavená, a tak jsem se s ním

rozloučila a vydala se za Sethem. Objevila jsem ho na opačné straně míst nosti. Ani mě nepřekvapilo, že se choval normálně a nepil. Od přírody byl uzavřený a nekomunikativní, takže jsem

věděla, že večírky s tolika lidmi jsou mu nepříjemné. Už dřív jsem

si z něj utahovala, že kdyby se někdy pokusil dát se do řeči s někým ne známým, mohl by být příjemně překvapen. Ale vůbec

se o to ne snažil. Zdálo se, že se baví pozorováním lidí. Oči mu zářily a po lovičatě se usmíval, jako by se jednalo o nějaký vtip,

který nikdo jiný nechápe. Ani by mě nepřekvapovalo, kdyby tohle všechno zahrnul do svého příštího románu. „Ahoj,“ řekla jsem.

Když mě uviděl, rozzářil se. Díval se na mě vřelým vědoucím pohledem. Zahřálo mě to až u srdce. „Ahoj.“ „Můžeme jít. Chceš zajít ke mně?“ Zasloužil si to, po tom, jak jsem ho dnes večer zanedbávala. „Jistě.“

Dohadovali jsme se, kdo odtud odejde první, když vtom jsem spatřila, jak Alec nabízí drink Casey. Vypadala, že toho i tak vy

pila už dost. Alec opřel loket o stěnu, stejně jako když to zkoušel

na mě. „Co se děje?“ zeptal se Seth, když si všiml, jak se mračím.

„Ten nový bubeník. Alec. Předtím balil mě a teď to zkouší na

Casey. Myslím, že je jeden z těch, co si myslí, že jediný způsob,

jak položit holku na záda, je nalít do ní alkohol.“ „Počkej. Myslel jsem, že tohle tajemství znám jenom já.“ Zpražila jsem ho

pohledem a opět se zadívala na Aleka s Ca sey. „Nelíbí se mi to.

Nelíbí se mi, že si myslí, že může s ženskými takhle zacházet.“

„Vždyť ani nevíš, jestli si to myslí. A rozhlédni se kolem. Každý chlap se tady snaží nějakou dostat. A alkohol zabírá. Casey je dost stará na to, aby věděla, o co tu jde.“ „Jdu tam.“ Seth se na

mě varovně zahleděl. „Ta ti nepoděkuje, že si hraješ na

maminku.“ „Lepší, když bude naštvaná na mě, než aby udělala nějakou hloupost.“ „Thetis, ne…“ Nechala jsem ho tam stát a už jsem se prodírala mezi lidmi ke svému cíli. „… vypadáš, že ráda paříš,“ říkal zrovna Alec, když jsem se k nim přiblížila. „Ahoj,“

řekla jsem a tak nějak si stoupla mezi ně. Oba na mě překvapeně pohlédli. „Ahoj, Georgino. Co je?“ „Jdu domů,“ oznámila jsem

Casey. „Napadlo mě, jestli ne chceš, abych tě svezla.“ Casey se usmála, podívala se na Aleka a pak zase na mě. Měla havajské a filipínské předky, po kterých podědila vystouplé lícní kosti a lesklé černé vlasy. Byla moc hezká. „Díky, ale ještě se tu chvíli zdržím.“

Alec vypadal, že je sám se sebou spokojen. Otočila jsem se

znovu k ní. „Fajn, ale na minutku bych od tebe něco potřebovala, Case.“ Sladce jsem se usmála na Aleka. „Zabere to jen chviličku.“ Odvedla jsem ji stranou a při chůzi jsem ji trochu jistila, proto že

dost vrávorala. Při bližším pohledu jsem zjistila, že si dopřála víc než jen alkohol. „Casey,“ oslovila jsem ji, jakmile jsme se ocitly z doslechu. „Nemyslím, že by sis s ním měla něco začínat.“ „Proč

ne? Je to sympaťák.“ „To mi nepřijde. Mně říkal úplně totéž. Snaží

se tě jenom do stat do postele.“ „O to se tady snaží všichni. Znám

tu hru.“ „Jo, ale…“ „Hele,“ začala, „cením si toho, že se chováš jako starší sestra, ale nejsem hloupá. S tímhle si poradím.“

Zatvářila se rozpustile. „Mimochodem, nikdy by mě nenapadlo, že

zrovna ty budeš ká zat o sexuální obezřetnosti.“ Jako bych nevěděla, na co naráží. Zpropadené O’Neillovo libido. Ušklíbla jsem se a pokusila se ještě o několik logických argumentů. Všechny je odmávla a její shovívavost se brzy změ nila v

namíchnutost. Alec už se přestával ovládat. Vrátil se a ma jetnicky

ji objal. Zbožně na něj pohlédla. Když vidím ztracený případ, poznám ho. Se Sethem jsme se pak sešli u mě doma a on s

obdivuhodnou trpělivostí naslouchal mým nářkům nad muži, kteří hrozným způsobem loví ženy. „Ty neděláš totéž?“ Seděli jsme v obýváku na zemi a rozložili si scrabble. „Já… ne. To vůbec není totéž.“ „Jak to?“ Chvíli se mi díval do očí a já nakonec sklopila

zrak. „Není to totéž. Chceš začít?“ Nechal to téma být. To je další skvělá věc na chození s nekon fliktním mužem. Rychle jsem

zjistila, že hrát se Sethem scrabble je totéž jako hrát monopoly s

Jeromem. Bitva prohraná už od prvního tahu. Musím uznat, že moje znalosti více než čtyřiadvaceti jazyků mi obohatily slovní zásobu, nicméně denně se slovy nepracuju. Seth byl mistr.

Dokázal studovat herní desku, minutu u toho přemýš let a potom sestavil nějaké slovo, které nejenže bylo za hodně bodů, ale zároveň i zajímavé. Kukuřice. Hexagram. Nevkus. Bis - kvit.

Chvílemi to bylo až kruté. Já jsem tvořila slova jako ty, mít, kolo a

cíl. Skoro nikdy jsem nedosáhla na políčka s vyšším počtem bodů. „Počkej,“ prohlásil. „Tohle není slovo.“ Se zoufalstvím v

očích jsem se podívala na svoje slovo zupr, které se mi podařilo umístit přes políčko, které ztrojnásobilo jeho hodnotu. „Ale jistěže

je.“ „A co znamená?“ „Je to něco jako… supr, ale větší…“

„Hovadina?“ Hlasitě jsem se rozesmála. Takhle jsem ho nikdy mluvit ne slyšela. „S tím Z na začátku je to znělejší, takže taky důraznější. Musíš se víc snažit to pochopit.“ „Aha. Použij to ve větě.“ „Ehm… ,Jsi zupr spisovatel.‘“ „Tomu nevěřím.“ „Že jsi

zupr?“ „Že se snažíš podvádět ve scrabblu.“ Opřel se o pohovku

a za vrtěl hlavou. „Celou tu záležitost se zlem jsem přijal, ale tohle

už je moc.“ „Hele, to není podvádění. To, že tvoje slovní zásoba tohle slo vo nezahrnuje, ještě neznamená, že švindluju.“ „Co

kdybychom si to našli ve slovníku?“ „Hele,“ zasmála jsem se. „Ten

tvůj zuprový tón se mi nelíbí.“ „Kdybys nebyla tak zupr ženská, naštval bych se.“ „Ten tvůj zuprismus je rozčilující.“ Na hru jsme úplně zapomněli a následujících dvacet minut jsme strávili odvozením tolika tvarů slova zupr, kolik jsme jen dokázali

vymyslet. Zajímavé bylo, že se to dalo použít jako před pona i jako přípona. Předpokládala jsem, že kdyby tuhle kon verzaci vyslechl Bastien, připadala bych mu jako ještě nudnější

podivínka. Když jsme se se Sethem konečně dostali do postele,

pořád jsme se chichotali. „Hezky voníš,“ pověděla jsem mu s obličejem u jeho krku. „Co je to za kolínskou?“ Potlačil zívnutí.

„Nepoužívám kolínskou. Je moc silná.“ „To ti nevěřím.“ Přitiskla jsem nos k jeho kůži. „Dávej si pozor. Napadají mě nejrůznější

věci.“ Jeho kůže a pot měly unikátní vůni a on sám voněl omamně

a delikátně. Ale kromě toho jsem cítila ještě další slabou vůni. Takovou skoro až jablečnou, ale ne jako z dámského parfému. Bylo to příjemné, smísené s pižmem a měkkou kůží. „Ne, něco

cítím. Musel jsi něco použít. Tak je to tvůj deodo rant?“ „Aha,“ zamumlal a znovu zívl. „To bude asi mýdlo, co jsem dostal od Andrey a Terryho. Bylo součástí kosmetického balíčku.“ „Hmmm. Dokonalé.“ Nejraději bych mu snědla krk – kromě jiných věcí.

„Víš, že mi pořád dlužíš ty palačinky? Teď bych si dala… s jablky

a se skořicí.“ „S jablky a se skořicí? Ty jsi teda náročná.“ „To je správné. Myslím, že na to máš.“ „Thetis, kdybych skutečně věřil,

že se ve tvé kuchyni nacháze jí jablka nebo skořice, klidně bych ti

je udělal hned.“ Neodpověděla jsem. Byla jsem si jistá, že mám

asi rok starou láhev calvadosu, ale to bylo vše, co mohlo aspoň

vzdáleně připo mínat jablka. Seth se mému mlčení dlouze zasmál

a pak mě políbil na spánek. „Nechápu, jak si někdo může myslet,

že jsi Genevieve. Někoho jako ty bych nevymyslel ani za tisíc let.“ Zamyslela jsem se nad tím a nebyla jsem si tak úplně jistá, jestli to má být kompliment nebo ne. „A jak teda vymýšlíš svoje

postavy?“ Znovu se zasmál. „Kdybych tě neznal – a já tě znám –,

řekl bych, že to zní podezřele jako ,Odkud čerpáte nápady?‘“ Ve tmě jsem zčervenala. Když jsme se seznámili, nadutě jsem si

utahovala z jeho fanoušků, kteří mu často tuhle otázku pokládají.

„Tohle je úplně jiný dotaz.“ Vycítila jsem jeho pobavení, když uvažoval, co mi odpoví. Jedním z důvodů, proč konverzace s ním tolik vázla, bylo to, že nechtěl nic vyhrknout bezmyšlenkovitě.

Pečlivě volil slova. „Asi se líhnou z mojí hlavy. Příběhy taky. Žijí

tam a křičí, že chtějí vypustit ven. Kdybych je nepřemístil z hlavy

na papír, sežraly by mě. Pak se ocitám v jiném světě než v tom skutečném.“ „Ne že bych si stěžovala…, ale když toho máš tolik uvnitř, potřebuješ se vůbec starat o skutečný svět?“ „To je právě

ten paradox. Příběhy se rodí v mojí hlavě, ale moje vnitřní já je poháněno tím vnějším. Je to vlastně taková symbióza.

Nenapadaly by mě žádné příběhy, kdybych neměl zkušenosti, o které se můžu opřít. Žárlivost. Láska. Chtíč. Vztek. Zlomené

srdce. Všechny tyhle věci.“ Cosi se ve mně sevřelo. „Měl jsi už zlomené srdce?“ Odmlčel se. „Samozřejmě. Jako každý. To k životu patří.“ „Řekni mi, jak se jmenovala. Nakopu jí zadek. Nechci, aby ti někdo ubližoval.“ Zabořil mi obličej do vlasů a promluvil něžným tónem. „Jsi úžasná a silná a talentovaná, ale

ani ty mě nemůžeš ochránit před bolestí. To nemůže udělat nikdo

pro nikoho. Dokonalé věci můžu stvořit ve svých románech, ale skutečný svět není tak vlídný. Tak to prostě chodí. Ale každou špatnou věc v životě pak vyváží ty dobré.“ „Jako třeba?“ „Jako třeba blonďaté neteře. A královské šeky. A ty.“ S povzdechem

jsem se o něj opřela. Jeho objetí povolilo a po chviličce usnul. Úžasné. Já jsem se k němu chvíli tulila a ne a ne usnout.

Uvažovala jsem o tom, co řekl. Přemýšlela jsem o ženě, která mu zlomila srdce, a říkala si, jestli to příště nebudu mít na svědomí já. Buď záměrně, nebo bezděčně. Když jsem konečně usnula,

okamžitě se mi začalo zdát o váš nivém sexu se Sethem. Přivázal

mi ruce k posteli a pochopitel ně ho měl velkého. Čelo postele s každým pohybem naráželo do zdi takovou silou, že si sousedi stěžovali. Probudila jsem se a pomyslela si, že nebyl dobrý nápad usnout s ním takhle propletená. Ale zjevně jsem to byla jen já, kdo

s tím měl problém. Seth pokojně spal hlubokým spánkem, jako

bych tam vůbec nebyla, a jeho sny byly bezpochyby cudné. Vzor ctnos ti a odhodlání. Dlouho jsem ho pozorovala a obdivovala v pološeru jeho rysy. Svaly na jeho hrudi. Řasy, které bych mu jako smrtelnice záviděla. Skousla jsem si ret a odolala touze se ho dotknout. Byla to touha a ještě něco. Něco, co mě nutkalo tulit se

k němu. Děsilo mě to. Možná to nebude on, kdo tady skončí se zlomeným srdcem. Raději jsem se překulila na druhou stranu postele, aby mezi námi vznikl co největší prostor. Jak jsem tam

tak ležela otočená k němu zády, na postel vyskočila Aubrey a uvelebila se mi u břicha. Pohladila jsem ji po černobílé hlavě a

povzdechla si. „Všichni se pletou, Aub,“ zašeptala jsem. „Na

tomhle světě je přinejmenším jeden chlap, který se nesnaží dostat ženskou do postele.”

6

Když pracujete v knihkupectví, je na tom dobré, že máte oka mžitý přístup k tištěným médiím: Noční doznání útočí na vaše smysly. Je jedním z mála klenotů, které se vynořily z temných malých klubů a pod niků. Po včerejším koncertu ve Veroně je samozřejmě ne pravděpodobné, že by dál hráli v podřadných klubech. Noční doznání je na nejlepší cestě stát se proslulou skupi nou – nejen na místní úrovni, ale taktéž na národní. Zaměstnanci na ranní směně i já jsme vzdychali nad úžasnou recenzí včerejšího koncertu v Seattle Times. Všichni jsme se

shlukli u informací a pořád dokola si to četli. Redaktor dokonce

zmínil několik momentů z Dougova života a také vychvaloval jeho

hlas a výkon na scéně. Taky dodal, že pracuje „v místním

knihkupec tví“. To se nám líbilo. Ta neurčitá zmínka z nás málem také dělala celebrity. Ještě chvíli jsem je nechala, aby se o tom bavili, a také jsem všem pověděla, jak jsem na Douga hrdá. Pak jsem to ukončila. „Fajn, lidi, nechce se mi vás vypráskat, ale

vidím, že sem už míří zákazníci.“ Neochotně se rozešli. Všimla

jsem si, že se Andy ušklíbl, když myslel, že se na něj nekoukám,

a něco pošeptal Casey. Jediné slo vo, které jsem slyšela, bylo

„vypráskat“. Okouzlující. Člověk by si myslel, že když mám pověst dominy, dodá mi to na autoritě, a ne že se mi budou posmívat. A dneska jsem byla v práci jediná autorita. Paige zůstala doma,

protože jí zase bylo špatně, takže jsem kromě své práce dělala ještě její. Naštěstí zaměstnanci byli v dobré formě, přestože se včerejší večer trochu protáhl.

Casey vypadala, že to včera s pitím vůbec nepřehnala, což mi připadalo pozoruhodné. To je možná ta odolnost mládí. Kdybych toho vypila a vykouřila tolik co ona, určitě bych teď nebyla v tak

dobré formě – a to mám výhodu, že mám nadpřirozené uzdravo vací a zotavovací schopnosti. Taky jsem usoudila, že jsem se

včera v Alekovi asi zmýlila, protože Casey vypadala, že je v

dobrém rozpoložení. Kdykoli jsem se na ni během dne podívala, usmívala se a hý řila ochotou kdykoli poradit jak zákazníkům, tak kolegům. Když jsem se pro něco zastavila u vedlejší pokladny, slyšela jsem, jak se jí nějaký zákazník ptá, jestli se s knihami,

které chce koupit, vejde do pětadvaceti dolarů. Odborným okem přehlédla jeho štos a během deseti vteřin měla odpověď. „S daní

dvacet šest dolarů, padesát sedm centů. Když nekou píte tuhle,

bude to za dvacet dva, osmdesát osm. To je nejbližší možnost,

jak to nepřešvihnout.“ „To jsi všechno spočítala z hlavy?“ zeptala jsem se jí potom. V jejích hezkých tvářích se objevily ďolíčky.

„Jsem hlavní účetní.“ „Jasně, ale jsem si zatraceně jistá, že můj účetní mi nepočítá daně z hlavy.“ „Jistěže ne. Ale tohle je

snadné.“ Doug přišel v poledne a z jeho příchodu měli všichni

ohrom nou radost. Neustále mluvil o té recenzi a vyptával se mě, jestli jsem četla to a ono. Opakovaně jsem ho musela ujišťovat,

že jsem přečetla všechno. Stejně jako Casey i on působil, že včera v noci vůbec bujaře ne oslavoval. Pracoval se svou

typickou energií. Ve srovnání s těmi dvěma jsem byla unavená a mrzutá, a navíc jsem si připadala úplně nemožná. Co je nesmrtelnost a schopnost měnit podobu proti nadlidským

matematickým schopnostem a neuvěřitelným výkonům na pódiu? Když jsem se vrátila z oběda, Doug ke mně přiběhl. „Kincaidová, Kincaidová, musíš mi pomoct.“ „Co se stalo?“ Kývl hlavou

směrem k jedné z pokladen. O pult se tam opíral Alec a flirtoval s

Casey. Ta se usmívala a nadšeně přikyvovala tomu, co jí vykládal.

„Alec mi přišel říct, že nám sehnal početné publikum – do Blue Gallery, představ si! Musíme zkoušet.“ „Proboha, zpomal trochu a brzdi s vykřičníky.“ „Kincaidová, myslím to vážně! Musíš mě krýt.

Když teď ode jdu, nikdo se to nedozví. Lidem tady je to fuk a Paige ani Warren tu dneska nebudou.“ „Na jak dlouho se potřebuješ ulejt?“ „Na zbytek dne.“ „Na zbytek… To tady budu

přes dvanáct hodin! Navíc dneska nemůžu zavírat. Jdu do města

do divadla.“ Seth sehnal lístky na poslední chvíli. „Tak… zůstaň

tak dlouho, jak můžeš. Janice zvládne zavřít.“ Zaváhala jsem. Warren preferoval, aby zavíral buď vedou cí, nebo pomocný

vedoucí, ale Doug měl pravdu. Janice by to zvládla. „Kincaidová,“

naléhal. „Prosím. Potřebuju to a ty to dobře víš.“ Doug byl vždycky okouzlující a neodolatelný. A dnes na mě zapůsobil

obzvlášť. Mistr zjevně zdolá i mistra. Když jsem mu to odkývla, zvedl mě do vzduchu a zatočil se se mnou. Za dvě mi nuty s Alekem odešli a já se připravila na dlouhý den. Když se konečně

blížil ke konci, byla jsem si jistá, že beze mě by celé knihkupectví beznadějně kleklo. Nakonec jsem ale přece jen odešla a zajela do centra, našla místo na zaparkování a do divadla jsem doběhla,

když už zhasínali světla. Celá udýcha ná jsem usedla mezi Setha

a jeho třináctiletou neteř Brandy. Po Sethově druhé straně seděl jeho bratr a švagrová. Zamávali mi na pozdrav. Brandy se

zazubila. Když jsem ji viděla poprvé, chovala se stydlivě, ale teď

se zdálo, že mě považuje za něco jako starší ses tru. Taky jsem ji měla ráda. Kdybychom se se Sethem někdy roze šli, nechtěla

bych přijít i o jeho rodinu. „Myslela jsem, že to nestihneš,“ řekla mi

a v setmělém sále nebylo moc vidět, jak se tváří. V hluboké minulosti by lidé říkali, že ona i její matka mají vlasy jako len, ale tenhle výraz už se dnes ka nepoužívá. Mně to ale stejně

připadalo výstižné, kdykoli jsem viděla ty světlé zlatavé odstíny.

„To byl jen módně pozdní příchod,“ pošeptala jsem jí. „Za pamatuj

si to pro dobu, kdy budeš starší. Takhle muži nevědí, na čem jsou. Když cítí pevnou půdu pod nohama, není s nimi k vydržení.“

Brandy se zachichotala. Seth se jen usmál, ale z jeho vřelého

pohledu vyzařoval obdiv k mému vzhledu. Měla jsem na sobě hedvábné vínové šaty a vlasy spletené do drdolu. Už dávno jsem zjistila, že Sethovy oči jsou stejně výmluvné jako jeho díla. Vzkaz, který mi teď vysílaly, by se rozhodně nedal přetlumočit na ve

řejnosti. Sevřel mi ruku v dlani. Dotýkal se přitom mého stehna. Postupem večera jsem se přistihla, že mnohem víc uvažuju o

tom, kde má Seth ruku, než o té skvělé divadelní hře. Po

skončení jsme spolu s jeho rodinou ještě chvíli postáli ve foyer a povídali si. Terry a Andrea Mortensenovi jsou báječní lidé, kteří se

ke mně vždycky chovali upřímně a mile. Vzhledem k tomu, co

jsem věděla o Sethově nespolečenskosti, mě nejspíš považovali

za jakousi jeho poslední naději. Brandy mi to pak po tvrdila, když jsme se spolu vydaly na toalety. „Táta říkal strejdovi Sethovi, aby

to nepodělal,“ oznámila mi, když jsme si myly ruce. „Taky povídal,

že i když je strejda Seth slavný, nejde na rozum, že získal ženu jako ty.“ Zasmála jsem se a uhladila si sukni od šatů. „Tak to

nevím. Myslím, že tvůj táta nemá ve strejdu příliš mnoho důvěry.“ Brandy mě obdařila vážným pohledem hodným mnohem star ší slečny. „Strejda Seth strávil posledního Valentýna v knihovně.“ Vrátily jsme se do foyer a ještě chvilku jsme si všichni povídali. Potom Terry prohlásil, že musí jít zachránit paní na hlídání, která

se jim dnes večer stará o čtyři mladší dcery. Při odchodu se An drea dotkla mojí paže. „Přijdeš na Sethovu oslavu narozenin,

viď?“ Překvapeně jsem se dívala z jednoho na druhého. „Kdy to bude?“ „Na Díkůvzdání. Připadají na stejný den.“ „Dobrý fígl, jak dostat krocana i dárky,“ poznamenal Terry. Byl menšího vzrůstu

než Seth a taky pečlivěji oholený, ale jinak si byli oba bratři hodně podobní.

„Ani jsem nevěděla, že budeš mít narozeniny,“ obvinila jsem Setha. „Zapomněl jsem na to.“ Od kohokoli jiného bych to považova la za lež, ale jemu jsem věřila. „Takže přijdeš?“ Z

Andrey jsem opět měla dojem, že dohlíží na Sethův milostný

život. Možná bych si vyjednala i odměnu za to, že se dostavím. „V

plné parádě.“ Potom jsme se Sethem zamířili tentokrát k němu domů. Za pomoci změny podoby jsem si na sobě vykouzlila oblíbené flane lové pyžamo a ulehli jsme do postele. Jeho byla

větší než ta moje. Měl péřovou deku a taky plyšového medvídka jménem Damo kles, který měl na sobě tričko s logem univerzity v Chicagu. Chvíli jsme si potmě povídali o Emerald City a pak o knihách obecně. Měli jsme spoustu stejné oblíbené literatury,

takže jsme probírali jednotlivé autory a žánry. Oba jsme

obdivovali Toni Morrisonovou a Tennessee Williamse. Ani jeden z

nás se nedoká zal prokousat Annou Kareninou. Seth nesnášel Jane Austenovou, kterou já naopak zbožňuju. Jak jsme to všechno probírali, připo mněla jsem si, jak je skvělé, že toho

máme tolik společného. Sex pro nás nebyl jediné pojítko – bylo to

naopak jediné, co stálo mezi námi. Někdy během té literární debaty jsem začala usínat. Byla jsem unavená po dnešním dlouhém dni a chtělo se mi spát. Seth taky vypadal zmoženě.

Přivinuli jsme se k sobě blíž, ale dotýkali se jen nohama. Jak jsem pomalu usínala, napadaly mě nejrůznější myšlenky. Jak se má Aubrey? Bude mít Paige chlapečka, nebo holčičku? Pokročil

nějak Bastien ve své snaze dostat Danu do postele? Jak se mohla Dougova kapela tak rychle vyšvihnout? O pár hodin později jsem otevřela oči a nevěděla jsem, co mě vzbudilo.

Zřejmě nějaká z těch podivných věcí, které vás náhle vytrhnou ze spánku. Kolem panovalo ticho a tma, ráno se ještě zdaleka

neblížilo. Do místnosti pronikal měsíční svit a nábytek vrhal

bizarní stíny. Na rozdíl od mého bytu v Queen Anne tady v noci provoz v ulicích utichal, takže jsem slyšela jen Sethovo oddechování a hučení elektrických přístrojů. Pak jsem si všimla,

že jsme se ve spánku k sobě se Sethem při tiskli ještě víc. Nohy i

ruce jsme měli propletené. Cítila jsem jeho vůni. Když se moje oči přizpůsobily tmě, uviděla jsem, že i on má oči otevřené. Jako

temná jezera. Díval se na mě. Rozespale jsem mu zajela rukou

do vlasů a přiblížila k němu obličej. Měl ruku položenou na mých zádech, ale jak jsem se po hnula, kabátek od pyžama se mi

vyhrnul a on se teď dotýkal holé kůže. Stejně jako na koncertě. Pohladil mě po boku a pak sklouzl rukou níž k mému stehnu.

Jeho prsty, které vždy v pravidelném rytmu bušily do klávesnice,

mi teď připadaly jako pírka. Zatímco jsme se vzájemně dotýkali, dívali jsme se jeden dru hému do očí. Tep svého srdce jsem

slyšela až v uších. Pak na vzdory varovnému hlasu, který mi ječel

v hlavě, jsem ho políbila. Polibek byl zprvu váhavý, jako by nás překvapilo, že jsme zašli takhle daleko. Pomalu a něžně jsme se vzájemně ochutnávali. Ru kou, kterou měl na mém stehně, přejel výš a mě vzrušilo, že mě stydlivý Seth hladí po zadku. Tiše jsem vzdechla a dál prozkou mávala jeho ústa. Převalil mě na záda s naléhavostí, která nás oba překvapila. Druhou rukou mi vklouzl

pod kabátek pyžama a sevřel mi v dlani ňadro. Vzhledem k tomu,

jak vypadaly jeho boxerky, mi bylo jasné, že nechce zůstat jen u líbání a hlazení. A potom jsem pocítila ještě něco, i když zatím jen slabě. Takové nepatrné chvění. Pomalu se kolem mě a skrze mě začaly natahovat andělské úponky. Bylo to radostné. Lepší než jakákoli droga, kterou jsem kdy vyzkoušela. Čistý život, čistá

energie. Bylo to nádherné a omamující, další dimenze fyzické rozkoše, na jejímž pokraji jsme se ocitli. A bylo to tím lákavější, že jsem byla se Sethem. Vnímala jsem jeho bytostnou podstatu.

Chtěla jsem se do ní ponořit, zavřít oči, zapomenout na zodpovědnost a jenom si užívat. Jenže jsem nemohla. Moje odhodlání s každou vteřinou sláblo, ale pořád jsem se dokázala ovládat. Jen tak tak. Neochotně jsem polibek ukončila a pokusila

se sebrat veške rou svou sílu a odkulit se od něj. Jakmile

zaznamenal, že se o to

pokouším, ihned mě nechal být. „Promiň,“ řekla jsem, posadila se

a zabořila obličej do dlaní. Promnula jsem si oči, jako bych se chtěla probudit ze sna. A vlast ně to tak svým způsobem bylo.

„Nemůžeme. Začalo to…“ „Jenom u líbání.“ Bylo to konstatování.

Z jeho ochraptělého rozespalého hlasu zaznívala touha a… lítost.

On věděl lépe než ostatní, jak smrtící může být takový vášnivý polibek. Naposledy ho to málem zabilo. To byla samozřejmé výjimečná situace a já byla tehdy ve stavu ohrožení života, takže jsem z něj vysála mnohem víc síly než při normálním polibku.

„Jenom u líbání,“ zopakovala jsem bezvýrazně. K tomu, aby se jedna osoba oddala druhé, není třeba styku. V téhle hře nejsou žádné trhliny. Zavládlo ticho. Po chvíli se Seth také posadil a odsunul se ode mě co nejdál. Když znovu promluvil, z jeho hlasu čišela upřímná bolest a výčitky. „Omlouvám se za to. Já nevím… Měl jsem se víc ovládat. Ale probudil jsem se jen tak napůl a… a pak…“ „Já vím,“ šeptla jsem do tmy. „Já vím. A taky se

omlouvám.“ Další mlčení. „Asi bych měl jít spát na gauč,“ prohlásil nakonec. Zavřela jsem oči a připadala si hrozně. Věděla jsem, že

má pravdu. Zahrávali jsme si s ohněm, když jsme se pokoušeli na mluvit si, že můžeme jen tak spát vedle sebe. Divila jsem se, že

se něco nepřihodilo už dřív. Čím víc jsem o tom přemýšlela, tím

víc jsem si uvědomovala, jakou škodu jsem mohla způsobit.

Sakra, kolik škody už jsem způsobila, když jsem z něj vysála těch

pár kapek života? Týden jeho života? Pár dní? I jedna minuta by byla až moc. Pocítila jsem zahořklost – ne nad Sethem, ale nad celým svě tem. „Ne. Já půjdu na gauč. Ty jsi u sebe doma.“ „To je

jedno. Ponech mi aspoň zbytky kavalírství.“ Nic jsem neřekla a

dál jsme tam seděli a mlčeli. Mezi námi se vznášely stovky

otázek, ale ani jeden z nás s nimi nezačal. Byla to vina nás obou. Když je mi nějaká emocionálně vypjatá situace nepříjemná, mám

tendenci buď utéct, nebo předstírat, že se vůbec nic nestalo. Seth nikam neutíkal ani nezačal rozhovor, který by v tomto případě asi

byl nezbytný. Jen jsme tam dál seděli.

Nakonec se zvedl. „Omlouvám se. Omlouvám se za to, co jsem udělal.“ Dával to za vinu sobě, což pro něj bylo typické, ale nebylo

to férové. Vlastně jsem to začala já. Měla jsem něco říct, ujistit ho,

že to nebyla jeho vina. Ale byla jsem tak zmatená, že se mi slova

zadrhla na jazyku. Po chvíli odešel do obýváku. Lehla jsem si, objala Damokla, ale po zbytek noci už jsem spa la špatně. Ráno jsme se Sethem snídali a napjaté mlčení přetrvá valo. Jen občas jsme prohodili pár slov. Konečně mi udělal moje vytoužené palačinky. Pak jsme se společně vydali do knihkupec tví a rychle

se rozdělili. Po zbytek dne jsem ho už skoro nevi děla. Bastien

měl ten večer cestu do města, a tak mě po práci vy zvedl a odvezl

k sobě domů, abychom se připravili na to trapné vloupání k Daně. Když jsem zaznamenala postsexuální energii, která ho

obklopovala, věděla jsem, co ho přivedlo do města. „Neunavuje tě

to už, když každý den dostáváš nějakou do postele?“ zeptala jsem se ho a litovala, že já jsem včera v noci nemohla. „Budu

předstírat, žes ten hloupý dotaz vůbec nepoložila, Fleur.“ Pak mi začal vykládat, jak se za posledních pár dní vyvi nul jeho vztah s Danou. Povídal, že jsou z nich kamarádi a že je jen otázkou času, než dojde k nevyhnutelnému. Když jsem nereagovala s patřičným nadšením, dlouze na mě pohlédl. „Co je s tebou? Vypadáš

hrozně.“ Povzdechla jsem. „V noci jsem políbila Setha.“ „A?“ „A co?“ „Co dalšího se stalo?“ „No… nic. No, trochu jsme se osahávali a to je všechno.“ „Takže?“ „Neměla jsem to dělat.“ Zatvářil se zamítavě. „Polibek nic není. To není, jako bys mu ho vykouřila nebo tak.“ „Panebože, ty jsi sprosťák.“ „Nedělej, jako bych urazil tvou útlocitnost. A víš dobře, o čem mluvím.“ „To je

jedno. Byla jsem slabá. Vysála jsem mu přitom trochu energie.“

„Fleur, mám tě tak rád, jak jen dokážu mít někoho rád, ale celá

tahle záležitost je absurdní. Nebudeš šťastná, dokud toho chlápka neojedeš, tak už to pusť z hlavy. Musíš překonat tu zakázanou přitažlivost a pak si oba budete žít svoje vlastní životy.“ „Žít svoje vlastní životy? Co to má znamenat?“ zeptala jsem se příkře.

„Myslím, že hlavním důvodem, proč po sobě tak toužíte, je to, že nemůžete jeden druhého mít. To není láska, ale je to nor mální lidská reakce, spouštěč fyzické přitažlivosti.“ Odmlčel se a

zamyslel se nad tím. „Určitým faktorem taky může být ta tvoje posedlost jeho knihami.“ „To není pravda. Nic z toho není ani v nejmenším pravda. Teda jeho knihy jsou dost dobré na to, aby položily základ nábo ženství, ale není to totéž. To není důvod, proč ho…“ Miluju? Sakra. Pořád nevím, jestli ano, nebo ne.

Koneckonců po té strašně dlouhé době už si ani nejsem jistá, co

to vlastně je láska. Bastien zavrtěl hlavou. Nevěřil mi, ale ani se nechtěl hádat. „Fajn. Tak v tom pokračuj. Ale stejně si myslím, že bys ho měla ojet. I kdyby vás to nepřesvědčilo, že bude lepší se rozejít, aspoň tím ulevíte napětí, které mezi vámi vládne, a ty se pak třeba po kusíš navázat nějaký normální vztah.“ Nepřítomně jsem zírala do prázdna. „Nemůžu. Ani jednu noc. Sebralo by mu

to roky života. Pak bych nemohla žít sama se se bou.“ „Kecy. Nanejvýš tak pár let. Co to je? Navíc muži dělají kvůli sexu mnohem větší hlouposti – a to se ženami, které dokonce ani

nemají rádi. Pokud tě opravdu miluje, jistě to bude považovat za férový obchod.“ Otřásla jsem se. Mně to sice nepřipadalo férové

ani v nejmen ším, ale měl pravdu v tom, že muži dělají kvůli sexu hlouposti. Už jsem pár takových případů viděla, nebo je dokonce vyprovo kovala. Když jsme přijeli k Daninu domu, už jsme té

debaty nechali. Čas běžel a my jsme museli začít s naším

plánem. Bastien viděl, jak Dana s Billem odjeli a jejich pubertální syn odešel přespat ke kamarádovi. S Bastienem jsme se

zneviditelnili pro oči smrtelní ků, zašli jsme za jeho dům a přelezli plot. Ocitli jsme se na Danině zahradě. Připadala jsem si tak

trochu jako v nějakém špionážním filmu. Tak napůl jsem si přála, aby nám v cestě stály laserové pa prsky, které bychom museli zdolat. „Mají tu alarm,“ pošeptala jsem Bastienovi, když jsem ho

sle dovala, jak bojuje se zámkem u zadního vchodu. Za staletí života získal cenné zkušenosti. „Naše neviditelnost ho nedeaktivuje.“ „Žádný problém. Prozkoumal jsem to tu v neviditelné podobě už předtím. Znám kód.“ Jakmile jsme se dostali do domu, vyťukal kód na panelu a čer vené světýlko rázem zezelenalo. Začali jsme v pracovně, což nám připadalo jako nejlogičtější místo, kde by Dana mohla mít papíry. Zjistili jsme, že má až pun tičkářský smysl pro pořádek, což mě

rozčilovalo, protože jsme se museli ujistit, že všechno vracíme na původní místo. Většina dokumentů byla bohužel úplně k ničemu. Poznámky. Rozpočty. Faktury. Tiskové zprávy. Měla tam taky spoustu fotek. Probírat se jimi byla rozhodně větší zábava než zkoumat papíry. Na většině z nich byla rodina a různé srazy

VPZRH. Na spoustě fotografií byla i Jody, což mě rozesmutňovalo. Vzpomněla jsem si na její inteligenci, důvtip a

vášeň pro umění. Jak se může někdo tak chytrý chtít zapojit do tohohle? „Netušila jsem, že je Jody v téhle skupině tak aktivní,“ pozna menala jsem. „Není tak špatná. Dana ji určitě zkazila.“

„Dana je přesvědčivá. Hele, vědělas, že se Jody příjmením

jmenuje Danielsová? A její manžel se jmenuje Jack.“ Oba jsme se tomu zasmáli a hledali dál. Po hodné chvíli jsme pracovnu

konečně opustili. Všechno jsme prohledali – samozřej mě jsme po sobě nezanechali ani stopu. Nakonec už v přízemí nezbyla ani

jedna skříňka nebo zásuvka, do níž bychom se nepo dívali. Nic jsme nenašli. „Možná má tajné sejfy za obrazy,“ napadlo

Bastiena. „Nebo to s tím čističem bazénů možná nebyla pravda a

Dana je v obchodních dohodách čestná a není co proti ní najít, krom toho, že je to mrcha plná předsudků.“

Obrátil oči v sloup. „Zbývá ještě jedno místo. Opravdová sva tyně. Ložnice.“ Ušklíbla jsem se. Vejít do cizí ložnice mi připadalo

děsivé. Na prosté znásilnění soukromí. Ale Bastien na tom trval a stále byl přesvědčen, že tahle naše výprava bude mít nějaký výsledek. Ložnice působila sterilním a neosobním dojmem jako hotelo vý pokoj. Neměla příjemnou smyslnou atmosféru něčího

nejin timnějšího pokoje. Tím pádem to pro mě bylo jednodušší, protože mi připadalo, že se vloupáváme do opuštěné místnosti. Prohle dali jsme všechny zásuvky a skříňky a neobjevili nic zajímavého. „Ty jo!“ vykřikla jsem najednou s pohledem upřeným

do ote vřené zásuvky. Bastien ke mně okamžitě přiběhl. „Co? Co

to je?“ Zvedla jsem příšerné babičkovské bombarďáky. Něco takové ho jsem jaktěživa neviděla. Spíš vypadaly jako pro prababičku. Dokonce byly bílé. Mysleli byste, že bude aspoň natolik originál ní, že si pořídí modré nebo zelené, ale kdepak.

Bastien do mě šťouchl loktem. „Jak tě to může překvapovat, když

jsi slyšela její názory na slušné oblékání?“ „Slušnost je jedna věc, ale… proboha, kam až jí můžou sahat? Ke krku?“ „Vrať je tam. Musíme…“ Cvak. Slyšeli jsme to oba. Střelila jsem po Bastienovi zděšeným pohledem a rychle vrátila kalhotky zpátky do zásuvky.

„Myslela jsem, žes říkal…“ „Já vím, já vím,“ řekl zaraženě. Někdo právě vešel do domu.

7

Strnuli jsme a zůstali stát v ložnici. Oba jsme byli natolik zdě šení,

že jsme ani nedutali. Dole se zabouchly dveře a na dřevěné

podlaze se rozezněly zřetelné kroky. Ozvaly se tlumené hlasy, ale slovům jsme nero zuměli. „Co budeme dělat?“ zašeptala jsem.

Sice jsme byli neviditelní, ale nechtělo se mi poflakovat se po

domě, když jsou v něm lidé. Z toho by mohl být problém. Bastien

se zamračil, patrně se snažil rozluštit, o čem se ti lidé dole baví.

„To jsou mužské hlasy. Není to Dana. Pojď.“ Popadl mě za ruku a potichu jsme se vyplížili do chodby, od kud jsme už slyšeli hlasy zřetelně. „Určitě nepřijdou?“ dotázal se nedočkavý hlas. „Ne.

Budou pryč asi do půlnoci.“ „Super.“ Bastien se na mě usmál.

„Reese,“ vydechl. Reese. Syn. Syn, který měl být u kamaráda. Bylo to lepší, než kdyby se vrátila Dana, ale stejně to bylo

nepříjemné. Tázavě jsem na Bastiena pohlédla, aby mi odezíral

ze rtů. Co tady dělá? Bastien v odpověď jen pokrčil rameny a naznačil mi, abych ho následovala po schodech dolů. Reese a jeho kamarád si beztak počínali tak hlučně, že naše tiché kroky nemohli slyšet. Reese jsem ještě neviděla a byla jsem na něj

zvědavá. Čekala jsem vymydleného vzorného hošíka, ale vypadal úplně normál ně. Po Daně zdědil černé vlasy a modré oči a po

Billovi bohužel některé rysy v obličeji. Jeho kamarád měl dlouhé

vlasy a na sobě džíny a obnošený vojenský kabát. „Kde to

provedem?“ zeptal se kamarád. Reese se rozhlédl. „Venku. Jinak

by to pak ucítili.“

„Fajn, ale ubalíme to tady.“ Usedli ke kuchyňskému stolu. Reese vytáhl z kapsy papírky a sáček s takovým množstvím marihuany,

že by z toho byla pěti členná rodina zkouřená celý týden.

Kamarád zkušeně ubalil obrovského jointa, načež se oba klu ci odebrali ven. Vyšli zadními dveřmi, kterými jsme sem přišli. S Bastienem jsme na sebe pohlédli a měli jsme co dělat, abychom

se nezačali hystericky chechtat. Došli jsme do setmělého obýváku

a zastavili se u okna, odkud jsme pozorovali kluky venku. Všech

na venkovní světla nechali zhasnutá, aby nepřilákali pozornost sousedů. Jediným světelným zdrojem byl oranžový bod na konci jointa, který si předávali. „Panebože,“ vydechla jsem. „Tohle ospravedlňuje celé to naše vloupání.“ Bastien se tvářil zamyšleně.

„Možná bychom to mohli použít proti ní.“ Obrátila jsem se k němu.

„Cože? Neblázni, vždyť je to ještě děcko. Není třeba mu dělat problémy. Kdybych měla jeho rodiče, taky bych se zhulila při každé příležitosti.“ Bastien nad tím chvilku uvažoval a nakonec přikývl. „Dob ře. Máš pravdu. Takže to doděláme v ložnici a pak vypadneme? Ti dva si potom už nevšimnou ničeho, co se kolem

nich děje.“ Vrátili jsme se nahoru a pořád doufali, že objevíme nějakou kompromitující fotografii nebo dokument. Takové štěstí jsme ale neměli. Nechali jsme Reese s kamarádem vzadu a

odešli předním vchodem. Jakmile jsme byli zpátky v bezpečí Bastienova domu, poraženecky jsme se usadili v prostorném obýváku. „Tak. Tohle nebylo k ničemu,“ prohlásila jsem. „Ne tak docela.“ Bastien sáhl do kapsy a hodil po mně Reesův plastikový sáček. Chytila jsem ho a narovnala se v křesle. „Prokristapána!

Tys okradl ta ubohá děcka?“ „Neměl to tam nechávat jen tak válet.“ Zvedla jsem sáček. Byl poloprázdný. „Pro lidi jako ty

existuje speciální peklo.“ „Jo, vlastním v něm sídlo. Navíc to bylo

pro dobro toho kluka. Tráva je nebezpečná droga.“ „Nemůžu tomu uvěřit. Nemyslíš, že si všimnou, že se jim to ztratilo?“ „Ne. Až se

vrátí, budou tak mimo, že si nebudou pamatovat, kde to nechali. Dalších pár dnů se budou vzájemně obviňovat, kdo to ztratil.“ Zavrtěla jsem hlavou. „Vím, že už jsem ti to říkala, ale tohle už jsi

vážně přepískl. Jsem… jsem tak šokovaná, že ani nevím, co mám dělat.“ „Ale já vím.“ O hodinu později jsme oba leželi na

zemi a nemohli se přestat smát, ačkoli jsem tak docela nevěděla, čemu se vlastně smějeme. Bastien mi podal jointa, já jsem si dala práska a šťastně povzdechla. Podala jsem mu ho zpátky.

„Netvrdím, že Monique nebyla mrcha,“ vysvětloval, „ale mu síš uznat, že věděla, jak na to.“ Opřela jsem se o pohovku a nechala hlavu klesnout do pol štářů. „Jo, ale… ona… se flákala. Nebyla vůbec vynalézavá. Tahle práce není jenom o sexu. Je to o… hrdosti… hrdosti na práci.“ Popotáhl a znovu mi jointa podal. „Ale

ta byla na práci hrdá, to mi věř. Rajtovala na mně jako na koni.“

Na chvíli se odmlčel a pak se rozesmál. „Udělala hrdým i mě.“ Narovnala jsem se. „Cože? Ty jsi s ní spal?“ „Jasně. Proč ne?“ Strčila jsem do něj nohou. „Ty jsi teda děvka.“ „Potrefená kachna

se ozvala.“ „Husa. Je to husa. Používej tu metaforu správně.“ „To nebyla metafora. To bylo… víš…“ Zadíval se do prázdna a

zamrkal. „Jedna z těch věcí, co symbolizují jinou věc. Ale není to

totéž. Prostě tak.“ „Myslíš metaforu?“ „Ne! Je to jako příběh…

jako… přísloví! To je ono.“ „To teda žádné přísloví nebylo. Možná analogie.“ „Neřekl bych.“ „Hele, já tyhle věci znám. Pracuju v – sakra!“ „Sakra co?“

„Jak se dostanu domů?“ „Ty odcházíš? Nebo je to taky analogie?“

„Ještě neodcházím, ale… tys mě přivezl… a nemůžeš mě od vézt zpátky.“ „Ale můžu. Jsem v pohodě.“ „To zrovna. Já jsem tolik nehulila.“ Prohrabala jsem kabelku, vytáhla z ní telefon a stiskla

první číslo. Bastien vedle mě cosi brblal o analogiích a pozoroval dým stoupající z jointa. „Ano?“ ozval se z telefonu Seth. Od dnešního trapného rána jsme spolu nemluvili. „Ahoj, to jsem já.“

„Ahoj.“ „No… ehm, potřebuju od tebe laskavost.“ „O co jde?“ Když jsem nedopovídala, zeptal se: „Jsi tam? Jsi v pořádku?“ „Jo…“

Začala jsem se nekontrolovatelně řehtat. „Jsem strašně moc v

pohodě.“ „Aha, dobře. Co potřebuješ?“ Chvilku mi trvalo, než jsem si vzpomněla, co vlastně chci. „Odvézt.“ „Odvézt?“ „Jo,

odvézt.“ Bastien na mě udělal oplzlé gesto a já ho znovu nakopla.

Nic nechápajícímu Sethovi jsem udala adresu a zavěsila. „Idiote!“

zařvala jsem na Bastiena, i když mi celá ta situace připadala stejně směšná jako jemu. „Cos to…“ Zazvonil zvonek u dveří. Vykulili jsme oči a zpanikařili jako děcka přistižená při činu. „Do

prdele,“ ulevila jsem si. „Sakra. Ten spisovatel ale řídí rychle.“ „To

není on, ty vole. Dělej, že tu nejsme. Oni odejdou.“ Vyškrábal se

na nohy. „Ne… Musím se podívat, kdo to je… Třeba je to Jack

Daniels… Celkem bych si dal panáka.“ „Nedělej to!“ prosila jsem

ho a z jakéhosi neznámého důvodu mě to děsilo. Zneviditelnil se

a došel ke dveřím. Vmžiku byl zpátky. „To je Dana! Vrátila se dřív.“ Zběsile si prohrábl Mitchovy upravené blond vlasy. „Co chce? Co

tady dělá?“ „Třeba chce vrátit tu Reesovu trávu.“ „To je moje

šance! Je tady sama. Chce mě. Dělej!“ Popadl mě za paži a táhl

mě ke schodům. Překvapeně jsem vyjekla. „Schovej se. A tohle vyhoď,“ řekl mi. „To teda nevyhodím! A nemyslíš, že si všimne, že celý tvůj dům smrdí jako marihuanové doupě? Ježíši. Máš

zorničky velké jako ty její spoďáry. Je sice ctnostná, ale není

blbá.“ „Prostě běž. Pohni! A nechoď dolů.“ Zavrčela jsem a vydala

se do schodů, zatímco Bastien vybě hl ke dveřím. Zneviditelnila jsem se, s překříženýma nohama se usadila nahoře na schodišti

a dál jsem kouřila. Slyšela jsem, jak dole zdraví Danu. „No ahoj,“ halekal. „Promiň, že jsem tě nechal čekat… Byl jsem…“ Hloupě skončil do ztracena a já jsem zavrtěla hlavou. Nešika. V

normálním duševním stavu byl výmluvný až až, ale v normálním duševním stavu by si okamžitě uvědomil, jakou pi tomost dělá.

„Měl jsem nějakou… práci. Nahoře.“ „Chápu,“ odpověděla Dana.

Už zase mluvila chladným a ne zúčastněným tónem. Nabyla jsem

z toho dojmu, že její otevřenost a vřelost si Bastien jen

představoval. „Omlouvám se, že ruším, ale když jsem ti posledně přinesla ty sušenky, ztratila jsem náušnici.“ Narovnala jsem se. Sušenky? O tom se mi nezmínil. Uvažova la jsem, jaké mu asi přinesla. S burským máslem? S čokoládou? Ach. Možná dokonce

s makadamy v čokoládě. Bastien s Danou se pustili do hledání náušnice, kterou nenašli. Bastien se snažil dělat, že není zhulený,

ale Dana se nenechala na pálit. Ne s těma svýma očima kyborga.

Nemusela jsem to ani vi dět, stačil mi zvukový záznam a ten byl sám o sobě dost zábavný. A já jsem celou tu dobu nemohla

přestat myslet na ty zatrace né sušenky. Znělo to tak dobře. Najednou jsem po nich zatoužila jako nikdy v životě po ničem

jiném. „No,“ uslyšela jsem Danu, „asi jsem ji musela ztratit někde jinde. Díky za pomoc.“ „To jsem ti moc nepomohl.“

„To nic.“ Elegantně se odmlčela. „Není támhleto Tabithina kabelka? Je tady?“ No nazdar. Měla jsem dojem, že Bastien si

pomyslel totéž. „No, jo…, ale… ehm. Je nahoře. Leží.“ Zaváhal.

„Bolí ji hlava.“ „Ach, to je zlé. Vzala si na to něco?“ „Jo, vzala.“ Podívala jsem se na jointa. Vážně jsem si něco vzala. Bastien se začal bavit s Danou o něčem jiném a já jsem se roz hodla, že

musím najít ty sušenky. Umírala jsem hlady. Znělo to, že ty dvě hrdličky se přesunuly do obýváku, takže bych mohla neviditelná klidně sejít ze schodů a vzít kuchyň útokem, aniž by mě ti dva zpozorovali. Zvedla jsem se, jointa jsem típla nahoře v koupelně a začala sestupovat. Tráva obvykle nepůsobí na moto riku tak jako alkohol, ale rozhodně vás může rozptýlit natolik, že nedáváte

pozor na to, co právě děláte. Jako že třeba nesledujete, kam šlapete. Asi na třetím schodu odzdola mi ujela noha. Utrousila

jsem nadávku hodnou protřelého námořníka a tvr dě dopadla na zadek. Nohu jsem měla zkroucenou pod sebou v nepřirozené pozici. Tak tak jsem se stihla přeměnit do podoby viditelné

Tabithy, jinak by si Dana pomyslela, že tam právě spadl nějaký

neohrabaný duch. Po chviličce ke mně přiběhli. „Co se stalo?“ vykřikl Bastien. Vypadal, že ho víc znepokojuje to, že jsem je vyrušila, než že by měl starost o moje zdraví. „Já… zakopla.“ Podívala jsem se dolů a pokusila se dát levý kotník do pohodl

nější pozice. Trhla jsem sebou. Bolelo to jako čert, ale aspoň jsem

s ním dokázala pohnout. „Fajn,“ odsekl příkře. „Aspoň, že jsi v pořádku. Určitě budeš chtít jít a…“ „V pořádku?“ skočila mu do řeči Dana a nevěřícně na něj po hlédla. „Musíme ji odnést na

pohovku, aby si tu nohu narovnala.“ „To ne,“ zaprotestovala jsem, když jsem spatřila Bastienův vražedný výraz. „Opravdu… jsem v pořádku.“ Danu to ale nepřesvědčilo. Podepřela mě pod jednou

paží a on pod druhou. Poskakovala jsem na jedné noze k

pohovce. Když jsem nohu natáhla, Dana mi vyhrnula džíny k lýtku

a opatrně a odborně mi kotník ohmatala. Oceňovala jsem její starostlivost a evidentní zdravotnické znalosti, ale pomyšlení, že

se mě dotýká tahle protivná ženská, mi bylo odporné. A navíc jediné, po čem jsem opravdu toužila, byly ty sušenky. K čertu s kotníkem. „Nevypadá to, že je zlomený,“ usnesla se nakonec.

„Nejspíš jen vymknutý. To máte štěstí. Měli bychom na to dát led.“ Když Bastien nic neudělal ani se nenabídl, že něco udělá, za

mířila do kuchyně. Slyšela jsem, jak otevřela mrazák. „Ty mě nenávidíš, nebo co?“ zasyčel, sotva jsme osaměli. „To nebyla

moje chyba,“ opáčila jsem. „Asi máš pokažený schod.“ „Sklapni.

Jediná věc, která je pokažená, je tvoje načasování. Víš, jak blízko

už jsem měl k tomu, abych zabodoval?“ „Blízko? Blízko? To už má peklo blíž k tomu, aby zmrzlo, než abys ty zabodoval.

Nemyslím, že zrovna letí na zhulené týpky, co nesouvisle blábolí.“

„Já jsem neblábolil. A ona v žádném případě nepoznala, že jsem zhulený.“ „Ale prosím tě. Kdybys byl…“ Zmlkla jsem, protože

Dana už se vracela se sáčkem ledu. Klek la si k mojí noze a

opatrně mi přitiskla sáček na poraněný kotník. Zašklebila jsem se,

jak mě to zastudilo, ale po chvilce to ulevilo tepavé bolesti. Pronikavým pohledem mi nohu znovu prohlédla. Opět mi kotník prohmatala. Zamračila se. „Možná jsem se spletla a nako nec je

to vážnější. Měla byste si to pořád ledovat a vzít si ibupro fen. Pokud se to během pár dnů nezlepší, asi byste měla vyhledat lékaře.“ „Díky,“ řekla jsem a podívala se jinam. Teď mě nejvíc

znepo kojovalo to, jak se ke mně chová starostlivě. Možná jsme ji špatně odhadli. „Takže,“ shrnul to Bastien, „jestli už je na tom

Tabby líp, mohli bychom zajít do kuchyně a dát si kávu.“ „Víte, jak

se to stalo?“ dotázala se mě Dana a jeho návrh zcela ingorovala.

„Asi jsem špatně šlápla… nebo je tam možná nějaký špatný schod.“ „Pochybuju, že je s těmi schody něco v nepořádku,“ namítl Bastien. „Tabitha byla vždycky neohrabaná, tím to je. V

naší rodi ně je tím proslulá.“ Dana nevěnovala pozornost mému zdrcujícímu pohledu, kte rý jsem věnovala inkubovi za tu urážku mojí graciéznosti, a na místo toho pohlédla na moje boty u dveří. Byly to černé páskové sandály s osmicentimetrovými podpatky.

„Tyhle jste měla na nohou?“ Upřela na mě pevný mateřský

pohled. „Já vím, jak silný někdy může být tlak společnosti, která vám vnucuje názor, že musíte zapadat do určité formy. Ale když celý den chodíte v takových botách, můžete si vážně poškodit

nohy. A nejen to, vysíláte tím signál, že nemáte žádný stud, co se týče…“ Zvonek u dveří se znovu rozezněl. Nejprve se nikdo z nás

ani nepohnul, ale pak se Bastien zvedl a zatvářil se překvapeně nad tím, že se tenhle večer může vyvíjet ještě hůř. Dana upustila

od lekce ohledně odívání a pustila se do zdra votnické. „Vážně byste si na to měla dávat pozor. Když se budete stresovat, může

se to zhoršit.“ Po chvilce se Bastien vrátil s naprosto nechápavě

se tvářícím Sethem, který zřejmě ani netušil, kdo ho to vlastně pustil dovnitř. Jakmile spatřil Danu a mě, byl zmatený ještě víc. Bezpochyby uvažoval, jestli si nespletl dům. „Ahoj, Sethe,“ řekla

jsem významně, až příliš hlasitě. „Díky, že ses zastavil, abys mě odvezl.“ Dál na mě zíral a pomalu mu to začínalo docházet. Často

mě viděl, jak si za pomoci kouzla změny podoby měním oblečení,

ale tohle bylo poprvé, kdy mě viděl v jiném těle. Dana se s očekáváním dívala z jednoho na druhého. „Ach,“ povzdechla jsem. Mysl mi po té trávě stále ještě praco vala trochu pomalu.

„Tohle je Seth. Sethe, to je Dana.“ „Těší mě,“ zvedla se a potřásla

mu rukou. „Ráda vás pozná vám.“ „Ehm, jo. Já vás taky.“ Měla jsem dojem, že kdyby měl mož nost, určitě by utekl. „Seth je Tabithin přítel,“ vysvětlil Bastien. „Teď už nejspíš budou chtít vyrazit.“ „Slyšela jsem, že nikoho nemáte. Jak dlouho spolu

chodíte?“ zeptala se Dana konverzačním tónem. Ani jeden z nás neodpověděl. „Pár měsíců,“ řekla jsem na konec a uvažovala,

jestli si tím u ní nepokazím svou ctnostnou pověst. Usmála se. „To

je hezké.“ Zase mi to začalo být nepříjemné a chtěla jsem co nejrychleji odejít. Pokusila jsem se posadit a ona ke mně

přispěchala. „Pode přete ji někdo z druhé strany.“ Když se Bastien

ani nepohnul, Seth se konečně vrhl do akce. Podepřel mě a pomohl mi vstát. Bylo na něm znát, že je nervózní, když se mě musí dotýkat v tomhle těle. Podepíral mě, ale sna žil se ode mě

držet co nejdál. Jeho pohyby působily neohrabaně a nepřirozeně, takže nás Dana bezpochyby musela považovat za ještě větší podivíny než předtím. Ona a Seth mi pomohli nastoupit do auta a Bastien nás násle doval s našpulenými rty. Když už jsem seděla, Dana mně a Setho vi ještě udělila na rozloučenou několik rad, jak ošetřovat kotník. „Díky za pomoc,“ pověděla jsem jí. „Rádo se

stalo. Příště buďte opatrnější.“ Podívala se na hodin ky. „No, já už bych taky měla jít domů.“ „Opravdu už musíš?“ zeptal se Bastien hloupě. „Tedy, mys lím, že není třeba spěchat…“ „Díky, ale ne. Bill

by si dělal starosti, co se mnou je.“ Vykročila ke svému domu a

my se Sethem jsme vyjeli. Ještě jsem si všimla Bastienova

výrazu. Zítra ráno mu asi moc dobře nebude. Byli jsme už skoro

ve městě, když Seth konečně promluvil. „Můžeš se… no… proměnit? Tohle je vážně divné.“ „Co?“ Nepřítomně jsem zírala z okna, zcela zaujatá světly velkoměsta. „Aha. Jasně.“ Po chvilce

už ze mě zase byla Georgina Kincaidová, kterou znal. „Díky. Takže… Ani nevím, jestli chci vědět, co se tam dělo…“ „To radši opravdu vědět nechtěj,“ řekla jsem a otočila se, abych viděla na zadní sedadlo. „Co děláš?“ „Nemáš tam náhodou sušenky?“

„Ehm… ne. Došly mi.“ S povzdechem jsem se uvelebila na

sedadle. „Umírám hlady. Moc dlouho už to asi nevydržím. Určitě

tu nemáš nic k jídlu?“ Zvlnil rty do nepatrného úsměvu. „Ne. Je mi líto. Chceš se někde zastavit?“ „Ano!“ Zastavil u okénka rychlého občerstvení Taco Bell, a když jsem mu pověděla svou

objednávku, zatvářil se překvapeně. Po chvíli mi podal sáček se čtyřmi tacos, dvěma burritos a tastadou. Vrhla jsem se na jídlo

dřív, než jsme vyjeli zase na silnici. Když jsme dojeli před můj dům, nedal mi šanci si zakulhat. Bez námahy mě zvedl do

náruče, skoro jako O’Neill v jeho romá nech. Kdybych nebyla tak zkouřená a necpala se u toho, bylo by to úžasně romantické.

„Myslíš, že jsem divná, viď?“ zeptala jsem se ho, když mě po ložil

do postele a sám usedl na kraj. Seth už o mě jednou pečoval,

když jsem byla opilá. Ve srovnání s ním jsem si připadala nezod povědná. „No, s tou tostadou jsi to trochu přehnala, ale už jsem viděl horší věci.“ „Ne… Myslela jsem…“ Zaváhala jsem. „Možná

sis toho nevši ml, ale tak nějak jsem kouřila… takovou věc.“ „Jo.

To mi došlo.“ „Aha. Promiň.“ Hladově jsem se zakousla do burrita.

„Proč se omlouváš?“ „Protože… ty takové věci neděláš.“ „Co nedělám?“ „Nekouříš trávu. Nepiješ. Ježíši, ty nepiješ ani kafe. Nemyslíš si o mně, že jsem… zkažená?“ „Zkažená?“ zasmál se.

„To těžko. A ty myslíš, že jsem nic z toho nikdy nezkusil?“ To pomyšlení mě natolik šokovalo, že jsem si dokonce dala pauzu i

ve svém obžerství. „No… já nevím. Prostě jsem před pokládala,

že ne. Buď tohle, anebo že se ti přihodilo něco tragic kého…

Třeba že ses opil a vyboural se, nebo jsi běhal nahý na veřejnosti, takže se teď takovým neřestem vyhýbáš.“ „To by byla vážně

tragédie. Ale buď v klidu. Na univerzitě jsem si dopřával neřestí habaděj. Proto mi trvalo šest let, než jsem odpromoval. Kvůli tomuhle a taky proto, že jsem párkrát změnil obor. Nakonec jsem

se rozhodl, že budu abstinovat úplně od vše ho. Byl jsem sám

sobě protivný. Za střízliva se lépe píše a navíc, když jsem opilý nebo zkouřený, plácám hlouposti.“ „Jo,“ souhlasila jsem a uvažovala, co všechno jsem plácla dneska večer já. Moc jsem si

toho nepamatovala. „Takže si o mně myslíš, že jsem… zkažená a zhýralá?“ „Ne. Teda pokud si neubližuješ.“ Podezíravě pohlédl na

můj kotník. „Jinak mi na tom nezáleží. A upřímně, jednou z věcí,

co se mi na tobě líbí, je, že jsi tak… živá.“ Sklopil zrak a zamyslel

se. „Ničeho se nebojíš. Jsi statečná. Nebojíš se užívat si. Prostě

si dě láš, co chceš. Líbí se mi, že vedeš tak bouřlivý život.

Závidím ti to. Je to legrace.“ Usmál se. „Vždycky jsem myslel, že chci partnerku, která bude stejná jako já, ale teď mám dojem, že s

takovou bych se unudil k smrti. Divím se, že já tě někdy nenudím.“ Zalapala jsem po dechu. „Děláš si srandu? Jsi ten

nejzajímavěj ší člověk, jakého znám. Možná kromě Hugha. Ale

ten dělá prsní implantáty a kupuje duše. Taková kombinace se dá těžko překonat. Ale on zase není tak milý jako ty.“ Seth se usmál ještě víc. Stiskl mi ruku. Opět mezi námi zavlád lo mlčení, ale tentokrát bylo příjemné. „Díky, žes mě zachránil,“ vypravila jsem

ze sebe pomalu. „A omlouvám se za včerejší noc.“ Zatvářil se

vážně. „Ne, já se omlouvám. Neměl jsem…“ „Ne,“ prohlásila jsem pevně. „Ty si to nedávej za vinu. Byla to i moje chyba. Já jsem s

tím začala. Měla jsem si o tom s tebou pak promluvit. A hlavně potom, když jsi mi ráno udělal palačinky. Víš, že to teď zase zní

lákavě?“ Významně jsem na něj pohlédla. „Neměli jsme to dělat… Myslím to v posteli, ale aspoň jsme dokázali přestat. To se taky počítá.“ Přikývla jsem, zmačkala sáček od jídla a hodila ho přes

celou místnost do koše. Trefa. Pozoroval mě vřelým pohledem

plným citů. Povzdechl si a znovu se zamyslel. Zjevně se chystal k dalšímu závažnému prohlášení. „Rád bych se pokusil spát vedle tebe, ale asi… bychom s tím měli načas přestat.“ Taky jsem povzdechla. „Jo. To asi jo.“ Vtom jsem si na něco vzpomněla. Naklonila jsem hlavu na stranu a ostře na něj po hlédla. „Čistě hypoteticky – a nenabízím ti to, aby sis náhodou nic nemyslel:

vyspal by ses se mnou, kdybys tím ztratil kus svého života? Samozřejmě nemám na mysli obyčejné spaní…“ Hlasitě se

zasmál a z jeho smíchu zaznívala hořkost. „Thetis, vzdal bych se

klidně části svého života, abych s tebou mohl dělat spoustu věcí.“

To mě zaujalo. „Jako co třeba?“ „No… není to snad jasné?“ Naklonila jsem se k němu. Možná jsem byla pořád ještě zhu lená

a působilo to na mě jako afrodiziakum. Neměli bychom mít právo

si v jiné realitě vynahradit sex? V tu chvíli jsem ale zoufale toužila uslyšet, co všechno by se mnou chtěl dělat. „Řekni mi to.“ Zavrtěl hlavou. „Nemůžu. Víš, jaký jsem.“ Přimhouřil oči. „Ale… možná

bych ti to mohl napsat.“ „Vážně? A tentokrát bys tu povídku nepublikoval?“ „Ne, nepublikoval.“ „To bych byla ráda.“ Musela jsem se tvářit nedočkavě, protože se zasmál. „Ale ne dneska

večer, Thetis. Myslím, že se oba potřebujeme vyspat.“ Zklamalo mě to, ale bylo to moudré. Když bude mít víc času a bude

odpočatý, jeho povídka bude úchvatná. Napětí z toho, co se stalo včera v noci, už povolilo, takže jsem neměla důvod být smutná.

Zase jsme se normálně bavili a měli se rádi. Když jsem se na něj teď dívala, cítila jsem, jak moje city k němu rostou prak ticky s každou další vteřinou. Ještě chvíli jsme si povídali, potom mě

zlehka políbil na rty a zvedl se. Zamyšleně jsem ho sledovala a

přála si, aby zůstal. Když jsem usínala, představovala jsem si, co všechno bych s ním chtěla dělat já. Byl to dlouhý seznam a já

jsem usnula hned na jeho začátku.

8

„Georgino?“ Překvapeně jsem vzhlédla. Pomáhala jsem Tami.

Nějaký zákazník, který neměl účtenku, chtěl vrátit peníze za knihy

s oslíma ušima a polámanými hřbety. Prohlašoval, že se mu sešly dvakrát jako dárky k narozeninám. „Vydrž chvilku,“ pověděla jsem

jí. „Musím dodělat ještě tohle.“ „Dobře,“ odpověděla Beth. „Jen jsem myslela, že by ses měla podívat na Casey.“ „Co je s

Casey?“ „Je nahoře v kavárně.“ To mě zaujalo. S tím zákazníkem jsem debatu uzavřela s tím, že knihy v takovém stavu od něj

zpátky vzít nemůžeme a ať při nese ty údajné druhé knihy, pokud jsou v zachovalejším stavu. Nasupil se a ještě se se mnou chvíli

dohadoval, ale pak to vzdal a odešel. Obrátila jsem oči v sloup. Jedna věc se u lidí nikdy ne změní: vždycky se najdou tací, co chtějí něco zadarmo. A proto peklu kvete obchod. Casey jsem

objevila v kavárně. Seděla tam a pila vodu. Pod očima měla kruhy

a makeup ani účes neměla tak dokonalý jako obvykle. Zakaleným zrakem nepřítomně civěla na stůl. „Ahoj,“ pozdravila jsem ji

přátelsky a usedla na židli naproti ní. „Jak se vede?“ Po chvilce mlčení vzhlédla, ale jako by mě ani neviděla. „Dobře.“ „Určitě? Moc dobře nevypadáš.“ „Nevím.“ Mluvila nevýrazným

nezúčastněným tónem. „Jen jsem se v noci moc nevyspala, to je

všechno. Omlouvám se, že jsem přišla v tomhle stavu.“

„Žádný problém. Taky jsem zažila dost šílených nocí.“ Jen že

Casey nevypadala, že by měla kocovinu. Vypadala spíš, jako by

se vzpamatovávala z něčeho… Nedokázala jsem určit z čeho. Bylo to zvláštní. „Cos dělala? Pařila jsi někde?“ „Jo. Dougova

kapela pořádala další večírek.“ „Vážně?“ To pro mě byla novinka.

„To muselo být super.“ „Nevím.“ „Jak to? Vždyť jsi tam byla.“ Zamračila se a zatvářila se nechápavě. „Já… si to moc nepa

matuju. Blbost, co? Musela jsem být na mraky. Pamatuju si…, že jsem byla s Alekem. Pak jsme odešli a šli někam jinam.“ „A nevíš kam?“ Rozčileně zavřela oči. „Byl to velký dům a… nevím.

Prostě… prostě si to nepamatuju. Promiň, Georgino. Dneska

jsem neměla chodit do práce. Omlouvám se.“ „To je v pořádku. Takže vůbec netušíš, co jsi s ním dělala? Nemáš ani ponětí?“ Zavrtěla hlavou. Neměla bych tlačit na zaměstnance, aby mi vykládali detaily ze svého soukromého života, ale něco mě na

tom znepokojovalo. A bylo v tom víc než moje předpojatost vůči Alekovi. Vybavovala jsem si, jak lil do ženských alkohol a pak je tahal na „lepší místo“. To, že si Casey nepamatovala, co s ním

dělala, mě přivedlo na myšlenku, jestli jí nedal něco do pití a pak ji neznásilnil. „Dal ti Alec něco pít?“ Poprvé během tohohle

rozhovoru se její výraz projasnil a ona na mě poplašeně upřela zrak. „Ne… Ne.“ Ale bylo mi jasné, že lže. Proč? Bojí se ho? Nechce si připadat trapně? Nedokázala jsem se přimět k tomu, abych na ni dál na léhala. Vypadala strašně zbědovaně. Řekla jsem jí, aby šla domů a odpočala si. Nepotřebovala moc přemlouvat. Nastoupila jsem místo ní k pokladně a v duchu

nadávala na toho idiota Aleka. Můj vztek byl o to větší, že jsem s

tím nemoh la nic udělat. Do toho, co Casey dělá v soukromí, mi

nic není. A když nepřiznala, co se stalo, nemůžu Aleka z ničeho obviňovat. Casey byla teď pryč, Paige doma nemocná, Warren

hrál golf na Floridě, takže se mi ulevilo, když do práce dorazil Doug. Byl nabitý energií jako vždy, a tak jsem doufala, že by mi mohl spra vit náladu. „Slyšela jsem, žes zase pořádal večírek.“

„Jo.“ Zazubil se a postavil se za vedlejší pokladnu. „Pokoušel

jsem se ti dovolat, ale nebylas doma.“ „Byla jsem na jiném večírku. Hele, nevšiml sis včera večer ně čeho zvláštního mezi

Casey a Alekem?“ „Jak zvláštního? Vypadá to, že na sebe letí.“

„Nic dalšího?“ „Ne. Ničeho jsem si nevšiml. Proč? Máš o něj snad

zájem? Je na tebe dost mladý, ale jestli o něj stojíš, klidně ti dám jeho číslo.“ „To nemusíš.“ „Ty jo!“ vykřikl náhle. „Sleduj.“ Zvedl

jednu z knih, které právě u jeho pokladny platila zá kaznice. Byl to milostný román a na obálce byl vyobrazen muž s širokými

rameny, který držel v náručí stejně mohutnou ženu. Měla zakloněnou hlavu a rty pootevřené, jako by sténala. Šaty z ní padaly. „Vsadím se, že to je pořádná prasárna. Není nad to, počíst si hezky v soukromí o tepajících údech, co?“ Mrkl na

zákaznici, která celá zrudla a nic neříkala. Podala mu peníze a odešla tak spěšně, jak jen mohla. Znechutilo mě to. Nechala jsem stát zákazníky u své poklad ny, popadla jsem Douga za paži a odtáhla ho stranou. „Co to sakra mělo znamenat?“ zavrčela jsem

na něj vztekle. Hlasitě se rozesmál. „Ale no tak, Kincaidová. Jen

jsem si udě lal legraci. Tahle červená knihovna mi vždycky připadala k po pukání.“ „Nemůžeš komentovat, co si zákazník kupuje. A rozhodně před ním nemůžeš takhle mluvit.“ „Základní trénink. To všechno vím.“ „Jo? Tak se podle toho chovej.“ Oba

jsme tam stáli šokováni mým tónem. Nikdy bych si ne myslela, že

s Dougem budu někdy takhle mluvit. A už vůbec ne tady. Oba

jsme pomocní vedoucí a parťáci. Náš pracovní vztah je obvykle veselý a srdečný.

„Fajn,“ řekl po chvíli. „Jak chceš.“ Vrátili jsme se každý ke své pokladně a během práce se vzá jemně ignorovali. Dál šlo všechno hladce a bez incidentu, ale pak jsem ho uslyšela, jak říká: „Páni, to musí být drsné. Doufám, že vám to zabere.“

Podívala jsem se na něj a zjistila, že jeho zákazník kupuje kni hu

o sexuálně přenosných chorobách. Doug na mě vyzýva vě pohlédl. Domarkovala jsem nákup svého zákazníka a dala na

pokladnu ceduli „Pokladna uzavřena“. Došla jsem k informacím,

kde pracoval Andy, a požádala jsem ho, aby si s Dougem vyměnil místo. „Neříkej mu, že jsem tě o to požádala.“ Připadalo mi

bezpečnější, aby Doug pomáhal zákazníkům hledat knihy. Ale ať jsem byla v prodejně kdekoli, pořád jsem ho slyšela. Smál se a mluvil až příliš hlasitě. Kdykoli jsem se na něj podívala, byl v

pohybu – jako by se nedokázal zastavit. Jednou doslova žongloval knihami. Pak jsem ho zase viděla poskakovat, když

vedl zákazníka k oddělení kuchařek. Mračila jsem se a ne věděla,

co dělat. Poslední týden bylo zábavné pozorovat, jak ožil, ale

tohle se mi zdálo přehnané. „Támhleta rusovlasá slečna mi řekla,

že jste vedoucí,“ pověděla mi žena středního věku. Přišla ke mně

ve chvíli, kdy jsem rovnala vystavené knihy. „Pomocná vedoucí,“ oznámila jsem jí. „Můžu vám s něčím pomoct?“ Ukázala k informačnímu pultu. „Tamten pán na mě byl hrubý. Pomohl mi

najít nějaké knihy a potom… řekl…“ Nedokázala to ani

dopovědět. Bylo jí to nepříjemné a byla naštvaná. Podívala jsem

se na knihy, které držela v ruce. Pojed návaly o depresích. Milé. Aspoň že se žádná nejmenovala Jak si počínat v knihkupectví,

kde se k vám chovají netaktně. Zhluboka jsem se nadechla, abych se uklidnila. Omluvila jsem se té paní a slíbila, že to vyřídím. Pak jsem se s ní vydala k pokladně a pověděla jsem Andymu, aby jí dal ty knihy zdarma. Warren by to nikdy neod

souhlasil, ale to mi bylo v tu chvíli úplně jedno. Čekala jsem, až

Doug skončí se svým zákazníkem, a pak jsem ho opět odtáhla stranou. „Musíme si promluvit v kanceláři.“ Křivě se na mě usmál.

„Proč? Můžeme si promluvit tady. Mám tady plno zákazníků. Nemůžu od tohohle pitomého pultu odejít.“ Zbledla jsem, ale pořád jsem se snažila zachovat klid. Ve fron tě stáli čtyři

zákazníci, kteří nás slyšeli. „Ne. Pojď dozadu.“ Obrátil oči v sloup

a přátelsky mě objal. „Kristepane, ty jsi najednou tak upjatá. Co

se děje?“ „Ty víš, co se děje,“ odvětila jsem a vykroutila se zpod jeho ruky. „Dneska jsi úplně mimo.“ Přestal se usmívat. „Ne, ty jsi úplně mimo. Jak se to chováš? Takhle se mnou nemůžeš jednat.“

Pořád mluvil hrozně hlasitě. Lidé se zastavovali. „Když se chováš jako idiot, můžu s tebou takhle jednat. Rozčiluješ zákazníky.

Chováš se naprosto nevhodně a dobře to víš.“ „Nevhodně? Ježíšikriste, sakra, Kincaidová! Teď mluvíš jako Paige. Já se

bavím. Pamatuješ? Pamatuješ, že jsme se takhle bavili oba, než

ti něco přeletělo přes nos?“ Teď už jsme měli početné publikum. Zaměstnance i zákazní ky. Kromě tiché hudby od Vivaldiho, která

se linula z reproduk torů, vládlo v obchodě hrobové ticho. „Jak jsi vůbec přišla na to, že mě můžeš komandovat?“ pokra čoval, čímž přitáhl ještě větší pozornost. „Kdo ti řekl, že tady ve líš? My dva zastáváme stejnou pozici, nezapomínáš na to? Užila sis svých

deset vteřin slávy v Mortensenově povídce, a teď si my slíš, že můžeš dělat, co tě napadne? Proč za ním nejdeš? Možná kdyby ses s ním znovu vyspala, nebyla bys tak protivná.“ „Dougu,“

zařvala jsem a samotnou mě překvapilo, jak silným hlasem. Připadalo mi, jako by moje tělo používal někdo jiný a já byla jen

pozorovatelem. „Potřebuješ jít domů. Hned. Jestli neode jdeš,

nechám tě vyvést.“ Samozřejmě jsem neměla ponětí, jak bych to provedla. Děsilo mě, že s ním musím řešit takový konflikt. Srdce

se mi rozbušilo. Stáli jsme těsně u sebe a nasupeně se měřili. Byl

o půl hlavy vyšší než já a samozřejmě byl silnější. Nebála jsem

se, že mi doopravdy ublíží, ale nepřímo mi ubližoval fyzicky i psychicky. Přesto jsem si stála na svém a dál se tvářila velitelsky. Nakonec ustoupil a přerušil oční kontakt. Pokrčil rameny a

přitrouble se usmál na všechny přihlížející. „Jasně. Jak chceš. Je

mi to fuk. Den volna určitě využiju.“ Se vzdorovitým a samolibým výrazem se znovu rozhlédl ko lem, jako by vyhrál. Pak se

rozesmál a odkráčel. Nikdo nepromluvil a snad ani nedýchal. Narovnala jsem se, jako by se nic nestalo, a odešla jsem. Cestou jsem ještě řekla Beth: „Půjdeš prosím na informace?“ Došla jsem nahoru do kavárny a objednala si moka. Roztřese nýma rukama

jsem si vzala kávu a rozhlédla se, kde je Seth. Stál tam a měl na sobě tričko s obrázkem metalové kapely Ratt. „Thetis,“ oslovil mě něžně. Došla jsem k oknu a on mě následoval. Dole na ulici

Queen Anne byl provoz. Sledovala jsem chodce i auta, aniž bych

je oprav du viděla. Seth si stoupl za mě a jeho přítomnost mě uklidňovala. Proto mi s ním bylo tak dobře, sexuálním nehodám navzdory. „Nejspíš jsi to všechno slyšel.“ „Jo,“ přitakal. „Vyřešila

jsi to dobře.“ „Nechtěla jsem to řešit.“ „Někdo musel.“ Něžně se

dotkl mojí paže. „Někdy umíš pěk ně zuřit.“ Zavrtěla jsem hlavou, pořád ještě napůl mimo. „Nechci umět zuřit.“ „Georgino, podívej

se na mě.“ Otočila jsem se a poslechla. Jeho přívětivé oči byly plné něhy a lásky, ale vyzařovala z nich i síla. „Udělala jsi

správně.“ Položil mi ruce na předloktí a pohladil mě. „Udělala jsi správně.“ „Je to můj kamarád.“ „Na tom nezáleží.“ „Co se to s ním děje, Sethe? Co ho to popadlo?“ „Není to snad jasné?“ „Mně teda ne.“ Smutně se usmál. „Totéž, co tebe včera večer přimělo sníst

sá ček plný tacos.“ „Cože? Tráva s lidmi takové věci nedělá. Teda

po ní by se určitě nechoval takhle.“

„Ne,“ souhlasil. „Tráva takové věci nedělá, ale on určitě v ně čem jede.“ Zamyšleně jsem se znovu podívala z okna. Vybavila jsem

si Dougovu neutuchající energii a horečný výraz. Ano, to dávalo smysl. Bylo to smutné. Nikdy jsem ho ale nezažila, že by si dal něco tvrdšího než alkohol nebo marihuanu. Jenže… poslední do bou se sice opravdu choval podivně, ale bylo v tom něco víc. Dro

ga z vás neudělá přeborníka v Tetrisu ani nezpůsobí, že za necelý měsíc dokážete vyprodukovat album plné dokonalých písní.

„Nevím, co by mohl brát. Kdysi jsem vyzkoušela skoro všech no,“ přiznala jsem. Nesmrtelnost mi dovolila experimentovat bez nebezpečných následků, kterým musejí čelit smrtelníci. „Ale ne

mám zase takové teoretické znalosti, abych to dokázala

identifikovat. Co myslíš? Amfetamin?“ „Taky netuším.“ Promnula

jsem si spánky a pocítila počínající bolest hlavy. Po ničem jsem v

tu chvíli netoužila tolik, jako rozvalit se doma na pohovce, z jedné strany mít Setha a z druhé Aubrey a na klíně misku sušenek. To

ale nepřipadalo v úvahu. „Musím se vrátit dolů. Teď nám chybějí dva lidi. Stavím se tady před zavíračkou.“ „Chceš, abych šel po práci s tebou? Slíbil jsem Terrymu, že mu pomůžu vymalovat, ale

mohl bych se vymluvit.“ Ujistila jsem Setha, že není třeba, aby

kvůli mně měnil plá ny, a vrátila jsem se dolů. V prodejně všechno běželo, jako by se nic neobvyklého nestalo. Pozoruhodné byly jen pohledy, jakými mě sledovali zaměstnanci. Nebyl v nich výsměch

ani pobavení, spíš něco jiného. Skoro bych si myslela, že ze mě teď mají větší respekt. Po práci jsem došla domů naprosto vyčerpaná. Psychicky i fyzicky. Když jsem absorbovala život ze

svých obětí, obvykle jsem tím jen zachovávala svou nesmrtelnou existenci a schopnost mě nit podobu. Jenže život je plný dalších věcí, které vyžadují ener gii. Bylo to vyčerpávající. Měla jsem dvě dvanáctihodinové směny za sebou. Musela jsem se chovat

počestně vedle muže svých snů. Seřvala jsem jednoho ze svých nejlepších kamarádů a zjistila, že je patrně drogově závislý. Nutně jsem potřebovala energii, rozčilovalo mě to a naplňo valo úzkostí, přestože jsem byla vyčerpaná. U mě se ale touha po energii transformuje v chtíč. Najednou jsem zatoužila, aby se mě někdo dotýkal a abych někoho mohla pohltit. Zavolala jsem Bastienovi.

„Co je zas?“ dotázal se sarkasticky. „Předpokládám, že mi chceš

zase zkazit plány a zavolat Daně. Na rovinu jí vybal, že ji její soused chce svést a zničit ji i její organizaci. A když už v tom

budeš, můžeš se klidně zmínit i o tom, že jsme se k ní vloupali, a nechat mě zatknout. Taky mi můžeš nechat dát botičku na auto.

To by bylo dokonalé zakončení mojí už beztak zničené kariéry.“

„Zmlkni,“ vyštěkla jsem. Na tohle jsem neměla trpělivost. Zjevně jsem v sobě pořád ještě měla plno vzteku. „Za prvé, včera večer

vůbec nehrozilo, že by ses s Danou mohl vyspat, takže to pusť z hlavy. Za druhé, pravděpodobně jsi ji odradil tím, jak jsi jí přišel otevřít zkouřený. Za třetí, pokud chceš, aby o tobě měla dobré mínění, měl jsi projevit větší zájem o mě, a ne se chovat jako bezstarostný idiot.“ „Co tvůj kotník?“ zeptal se váhavě. „Fajn. Víš,

jak to chodí.“ Vymknutý kotník si nesmrtelná bytost vyléčí ani ne

za den. „Klidně můžu jít tančit.“ „Tančit?“ „Jo. Chci si s tebou někam vyrazit. Hned. Měla jsem hrozný den.“ „Promiň, ale to

nepůjde.“ „Že ne? Ty mě odmítáš? To jsi na mě pořád naštvaný?“

„To ne…, anebo možná trochu. Ale Bill mě pozval k nim. Budeme

se dívat na fotbal.“ „Ty fotbal nesnášíš.“ „Jo, ale mohl bych vidět Danu. Je mi líto, Fleur. Dneska večer jsi na to sama.“ Znechuceně jsem zavěsila a zavolala dalšímu skvělému tanečníkovi, kterého znám. „Ahoj, Cody,“ řekla jsem. „Zajdeme do klubu.“ „Tak fajn,“ souhlasil. „Ale vezmu i Hugha a Petera.“ „Ach jo. Ti tančí skoro

stejně hrozně jako Seth.“ „To je fakt. Ale slíbil jsem jim, že si s nimi dneska večer někam vyrazím. Nebo chceš přijít ke mně? Zrovna hrajeme Dračí doupě. Nevíš, jaký stupeň obratnosti má sukuba?“ „Dobře, dobře. Tak je vezmi s sebou.“ Zavěsila jsem.

Stejně mi bylo jedno, s kým půjdu. Chtěla jsem jen nějakou společnost. Pro to, co jsem chtěla udělat, jsem vlastně nikoho s sebou nepotřebovala, ale společnost mému jednání do dávala alespoň zdání normality. „Ježíši, ženská,“ vydechl Hugh, když

jsem jim asi o hodinu později přišla otevřít. „Vždycky jsem k tobě choval sourozenecké city, ale teď s nimi pěkně máváš.“ Měla

jsem na sobě černou nařasenou sukni, která mi nesahala ani do půlky stehen. Halenka mi odhalovala ramena, měla tří čtvrteční rukávy a končila nad pupíkem. Byla z přiléhavé černé krajkové látky. V přítmí byla neprůhledná, ale v plném světle mi v ní bylo

vidět úplně všechno. Musela jsem se rozhodnout, v jakém těle si

vyrazím ven. Nera da jsem dělala práci sukuby ve své normální

podobě, v jaké jsem pracovala v Emerald City a spala se Sethem. Chtěla jsem anonym ní obličej, který pak každý snadno

zapomene. V koupelně před zrcadlem jsem zvažovala několik obličejů a etnik. Nakonec jsem se rozhodla pro hezkou Latinoameričanku s dlouhými tmavými vlasy. Šli jsme do stejného klubu, kde jsem předtím byla tančit s Bastienem. Hráli tam nejrůznější žánry, ale většina skladeb byla rych lá. Muzika tepala

v krvi. Hugh se okamžitě zaparkoval u baru a jako správný chlípník začal okukukovat mladé holky. Peter se nemohl

rozhodnout, jestli se má k němu přidat, nebo se hned vrh nout na

parket. Poflakování u baru ho lákalo, ale takováhle místa jsou ideálním lovištěm jak pro sukuby, tak pro vampýry. Nakonec si koupil drink a zamířil mezi tanečníky. Byl příšerně vymóděný,

takže se tam opravdu vyjímal. Ale věděla jsem, že to nějak zvlád

ne. Provozoval tyhle věci už skoro stejně dlouho jako já. Došla jsem k baru a objednala si panáka zelené, kterou jsem do sebe okamžitě kopla. Bylo to zvláštní – na jednu stranu jsem Dougovi

zazlívala, že bere drogy, ale na druhou stranu si sama dám

panáka jen proto, abych v sobě uvolnila napětí. „Pojď si se mnou zatančit,“ vyzvala jsem Codyho a vzala ho za ruku. Dnes večer vypadal dobře, měl na sobě vzorkovanou košili, jakou si mohou dovolit jen sebevědomí muži s dokonalým vku sem. Se svým tanečním umem a blond kudrlinami byl pro mě dobrý parťák. „To

se na mně rozehříváš, nebo co?“ zeptal se mě po několika písních. Zasmála jsem se. Tančili jsme těsně u sebe a já dělala provoka tivnější pohyby, než je obvyklé při tanci s kamarádem. Neuvědo movala jsem si to. Projevoval se ve mně hlad sukuby.

„Vadí ti to?“ „Ne. Až na to, že z toho mám takový ten incestní pocit, o jakém předtím mluvil Hugh. Ale ode mě stejně

nedostaneš, co chceš.“ „To je fakt,“ řekla jsem a očima pátrala v davu. Bylo tam plno smrtelníků, kteří překypovali životem a

energií, ne jako já a moji přátelé. Znovu se mě zmocnila touha. Chtěla jsem se všech dotýkat. Uvědomovala jsem si, že se budu muset s Codym co nejdřív rozloučit. „Co tě vlastně tak rozpálilo? Většinou tě v takovém stavu ne vídáme.“ To byla pravda.

Většinou mě spíš slyšeli nadávat na mou pe kelnou práci a poslouchali moje nářky nad tím, jak nesnáším, když musím

svádět fajn chlapy. „Potřebuju ukojit svou touhu po Sethovi. A taky

jsem dneska měla hodně vyčerpávající den,“ vy světlila jsem a pověděla mu o tom, co se mi dneska přihodilo. Cody byl taky smutný z toho, co Doug vyvádí. Znal ho a měl ho rád. Souhlasil,

že Dougovo nevyzpytatelné chování by mohlo být způsobeno amfetaminem. Navrhl ještě několik věcí a já se rozhodla, že po

nich pak zapátrám. Nakonec jsme se s Codym rozdělili a každý z nás si šel po svém. Začala jsem bloumat po sále podobně jako

minule, až na to, že teď jsem měla jinou motivaci. Vystřídala jsem

spoustu part nerů a dostala spoustu drinků zdarma. Kdykoli jsem

se objevila na baru s někým dalším, Hugh – který tam stále seděl

– pokaždé jen pobaveně zavrtěl hlavou.

Asi po dvou hodinách jsem našla svůj objekt. Byl mladý, sval natý

a sexy. Měl středomořské rysy, nejspíš nějaký potomek Italů. Byl milý a plachý a vypadal překvapeně, že s ním pořád tančím. Jeho

kamarádi nás sledovali zpovzdáli a zjevně se také divili. Tančili jsme mezi ostatními zpocenými lidmi. Při tanci jsem se o něj

otírala boky a přejížděla po něm rukama. Když se o sebe lehce otřely naše rty, odtáhl se. Pak mi váhavě a neobratně sdělil, že

má přítelkyni. To mě ne překvapilo. Přestali jsme tančit a já předstírala, jak je mi trapně, že jsem to na něj zkusila, když je zadaný. „Počkej,“ řekl mi, když jsem se obrátila k odchodu. Váhal. Působil, jako by se snažil nějak si odůvodnit, že dělá něco špat ného…, ale stejně to chce udělat. Tvářil se konsternovaně. „Ale

pořád můžeme… tancovat, ne?“ O pět tanců později jsem

přemluvila a podplatila jednoho číšníka, aby nás pustil dozadu do skladu, který se nacházel ve sklepě. Byla tam tma a málo místa, protože tam bylo uskladněno plno stolů. Ale našim potřebám to postačovalo. Pořád jsem slyše la hudbu shora, celá budova vibrovala rytmem. Můj úlovek byl pořád nervózní, ale alkohol nakonec zbořil jeho zábrany. Neřekla jsem mu své jméno a na

jeho jsem se taky neptala. Přitáhla jsem si ho k sobě. Začali jsme

se líbat – tvrdě a zuřivě. Položil mi ruce na boky a pak jimi přejel výš, při čemž mi odhrnul krajkovou halenku a odhalil prsa. S úžasem zkoumal jejich tvar a velikost, až se mi z toho vztyčily bradavky. Sklonil se a na jednu mi přitiskl rty a začal tvrdě sát.

Když jsem ucítila jeho zuby, souhlasně jsem zamručela a začala mu rozepínat pásek. Narovnal se a tentokrát jsem to byla já,

komu podklesly nohy – doslova. Klekla jsem si, stáhla mu boxerky

a osvobodila jeho vztyčený penis, který napínal látku. Jazykem jsem mu přejela po špičce a ochutnávala slané kapky. Pak jsem

ho bez dalšího váhání vzala do úst celého a obkružovala ho jazykem, zatímco jsem pohybovala hlavou dopředu a dozadu. Zasténal a propletl si prsty za mým krkem. Snažil se ke mně při tisknout ještě víc. Pocítila jsem, jak se do mě začíná vlévat jeho energie, a bylo to sladké a vynikající. Patřil k těm lepším, byl plný

síly. Sála jsem víc a víc a ještě pár minut jsem ho dráždila. Pak jsem se od něj odtrhla a zvedla se. Tvářil se tak zoufale, že to působilo až komicky. Jako by nemohl uvěřit, co jsem mu to

udělala. Jako bych ho praštila baseballovou pálkou. Olízla jsem si

rty a usmála se. „Chceš víc? Tak to si budeš muset vzít sám.“ To jsem potřebovala. Když sbalím chlapa se silnou životní mízou, splním kvótu u Jeroma a zároveň někoho zkazím. Kluk, kte rý má přítelkyni, se může cítit dost provinile, když ji podvede, ale bude

se cítit ještě provinileji, když tu nevěru bude iniciovat on. Je příliš jednoduché říct: ona mě k tomu přiměla. Svou roli už jsem

sehrála a teď byla řada na něm. Možná neodhalil můj postranní motiv, ale zdálo se, že je mu jasná vážnost celé situace. Teď stál

na pokraji rozhodnutí, které může ovlivnit jeho nesmrtelnou duši. Udělá to, nebo ne? Podleh ne chtíči a zradí ženu, na které mu záleží? Využije šance, jaká se mu se mnou nabízí a která se už nemusí znovu opakovat? Nebo mě odmítne a odkráčí? Zůstane věrný? Jak se rozmýšlel, pomalu jsem se usmála. Přecházela

jsem po místnosti, jako bych měla všechen čas světa a jako by mi

bylo úplně jedno, jak se rozhodne. Klapání mých podpatků znělo

na dřevěné podlaze tvrdě. Podívala jsem se na zarámovaný

obraz na zdi, který v přítmí vypadal jako tmavá šmouha. Pak jsem

ho ucítila za sebou. Objal mě zezadu kolem pasu a potom sjel rukama níž. Nadzvedl mi minisukni a stáhl tanga. Pomalu prozkoumával každou křivku mého těla. Jednou rukou mě

pohladil po stehně a vklouzl mi mezi nohy. Cítila jsem, jak se ke mně tiskne a je tvrdý a připravený. Horce mi dýchal na krk a tiskl

se ke mně čím dál víc. Prsty mi přejel po pečlivě vyholené kůži

mezi nohama. Sklonil se ke mně a pohrával si s mými rty. Tiše jsem zasténala a přitiskla se k němu. Doufala jsem, že na to zareaguje. V plynulém rytmu mě dráždil prsty a já už jsem byla

bez sebe touhou. Asi po minutě vnikl prsty dovnitř. Vlhce to klou zalo a překvapilo mě to natolik, že jsem hlasitě vykřikla. Dru hou rukou mě objal kolem pasu a přitáhl si mě blíž, při čemž mi nepřestával prsty zajíždět dovnitř a zase ven. S každým dalším pohybem moje touha sílila. Než jsem ale stihla vyvrcholit, prsty vytáhl. Teď jsem se zase já cítila nenaplněná. Uchopil mě za

rame na a otočil si mě k sobě. Zapřela jsem se o stůl u zdi. K

mému údivu mě zatlačil na kolena. Zrychleně oddechoval a oči

mu plály touhou a chtíčem. „Tvoje pusa,“ vydechl. „Chci zase tvoji pusu.“ To bylo nečekané a možná mě to i trochu zklamalo, ale

nako nec to obojí u mě vyjde nastejno. Než jsem stačila cokoli

udělat, měla jsem ho v puse. Překvapeně jsem povzdechla, což

ho patrně rozpálilo ještě víc. Už jsem si nemusela lámat hlavu s tím, kdo to začal – byl to jednoznačně on. Přidržoval mi hlavu a

krk na místě a narážel do mě. Jeho životní síla a energie se do mě začaly vlévat plnou silou a spolu s nimi jeho myšlenky a

pocity. Konečně, konečně, konečně, myslel si a přímo jím proudila palčivá touha. Když jsem teď cítila jeho mysl a duši, došlo mi, že

není tak snadným cílem, jak jsem původně předpokládala. Miloval svou přítelkyni. Vášnivě ji miloval. Jenže neměla ráda orální sex a jednou z největších fantazií tohohle muže bylo, že by se jí udělal

na obličej. Kdybych na něj šla dnes večer jinak, mož ná by byl natolik silný, že by mě odmítl. Ale poskytla jsem mu tu jedinou věc, které nedokázal odolat. Překonávalo to dokonce i výčitky

svědomí v hloubi jeho mysli. Takovou šanci už nikdy mít nebudu. Allison se to nemusí dozvědět. Tohle zdůvodnění jsem dobře

znala. Patřilo k těm nejstarším. Začal přirážet naléhavěji, měla jsem jeho dlouhého údu plnou pusu. Nedočkavě mě sledoval a pak se mu z hrdla vydral neartikulovaný skřek. Mně sice byl orgasmus odepřen, ale přišla jsem si na své jinak. K přenosu

životní síly nedochází hned při fyzickém kontaktu, dokonce ani ne

při orgasmu. Je to mnohem větší a ucelenější. Od duše k duši.

Jeho energie mě zasahovala ve vlnách a byla to čirá extáze, když jsem se vznášela v tom oceánu výš a výš. Celé tělo mi hořelo,

skoro se to nedalo snést. Než to celé skončilo a naše spojení se přerušilo, zachytila jsem ještě jeho prostou myšlenku: pusa, nebo obličej? Páni! Vybral si pusu a hlasitě u toho sténal. Na jazyku

jsem ucí tila teplou nahořklou tekutinu a on v křečích zarýval

nehty do mého krku a do vlasů. Počkala jsem, dokud neskončil, a pak jsem polkla, protože jsem věděla, že přesně to chce. To chce každý. A opravdu to bylo to nejmenší, co jsem pro něj mohla

udělat, pro tože po jeho orgasmu mě zasáhlo mé vlastní

vyvrcholení. Plná síla jeho energie mě zasáhla jako blesk ve stejnou chvíli, kdy on pocítil její ztrátu. Odtrhla jsem se od něj a zalapala z té síly po dechu. Vychutnávala jsem si to blaho a připadala si posilněná a živá. On ale strnul a zbledl, náhle byl

zesláblý a zmatený z toho, že přišel o něco, o čem ani netušil, že

to má. Zašátral po nějaké opoře a zachytil se okraje stolu. Podlomily se mu nohy, a kdyby se nedržel, jistě by spadl. Zachytila jsem ho pod paží a pomohla mu. Opatrně jsem ho

usadila na židli a on se opřel. Snažil se mít otevřené oči, ale ztratil tolik energie, že se o něj pokoušelo bezvědomí. Další zásadní pravidlo sukub: čím silněj ší je muž, tím silnější bude jeho ztráta.

„Panebože…, co je to se mnou?“ Odsunula jsem stranou veškerý soucit a připomněla si, že se z toho nakonec vzpamatuje.

Chladně jsem na něj pohlédla a upra vila si oblečení. „Asi jsi moc pil.“ Sklonila jsem se k němu a natáh la mu kalhoty. „Dojdu pro pomoc.“ Nadechl se k protestu, ale to už jsem byla venku ze

dveří. Do šla jsem zpátky na taneční parket, celá rozzářená jeho energií. Při padala jsem si jako bohyně, která vešla do chrámu,

kde ji všichni uctívají. A mnoho lidí na mě právě tak pohlíželo. Rychle jsem se rozhlédla v davu a našla jsem jeho kamarády. Řekla jsem jim, že vytuhl dole, a nechala jsem to na nich. „Tahle

je na mě,“ slyšela jsem Hugha, když jsem došla k baru. Hlavně on

na mně viděl tu postsexuální záři. Objednala jsem si panáka Jägermeistera a zapila to panákem Goldschlageru. Bezvadné zakončení večera likérem s legračním jménem. „Cítíš se po tom líp?“ dotázal se mě skřet a naklonil hlavu ke dvěma prázdným sklenkám. „Ne,“ odpověděla jsem. „Ale někdy mi to pomáhá,

abych si toho tolik nepamatovala.“ Pak jsem odešla domů a dala

si dlouhou horkou sprchu. Po koušela jsem se ze sebe smýt ten pocit ze sexu. Moje povznesená nálada zanedlouho vyústila v už druhou bolest hlavy a lehkou nevolnost. Usadila jsem se na

sedačku a bezmyšlenkovitě sledo vala televizi. Už jsem byla zase

ve své obvyklé podobě, když při šel Seth. „Chtěl jsem tě jen vidět

a zeptat se, jak ti je,“ vysvětlil a sedl si vedle mě. „Líp,“ pověděla jsem mu. „Tak trochu. Vyrazila jsem si ven s bandou.“ „Aha. To musela být zábava.“ Neznělo to příliš upřímně. Myslím, že naše

„banda“ mu pořád připadala podivná. Opřel si hlavu a dlouho se

na mě díval, aniž by něco řekl. Rozesmála jsem se. „Co je?“

„Nevím,“ řekl s vážným výrazem. Připomínal mi dítě, které s úžasem zírá na vánoční stromek. „Je to zvláštní. Dneska večer

jsi… tak krásná. Teda samozřejmě jsi krásná pořád, ale dneska…

nevím. Nedokážu z tebe spustit oči. Chci…“ Svou potřebu nevyslovil. „To musí být těmi mokrými vlasy a pyžamem,“ řekla jsem odlehčeně. „To vždycky zapůsobí.“ Ale věděla jsem, co ho

tak oslnilo. Ten kluk z klubu. Nebo spíš jeho kradená životní energie. Lidé tomu nedokážou odolat. Ne smrtelní také ne. Jak

jsem tak vzpomínala, došlo mi, že mě Seth vlastně nikdy neviděl takhle brzy po doplnění energie. Někdy mě viděl tentýž den – a to komentoval, jak jsem atraktivní –, ale tentokrát to bylo poprvé, kdy pocítil plný účinek. Připadala jsem si provinile, když se na mě

takhle díval. Vzal mě za ruku a já se snažila při tom doteku neucuknout. I po té sprše jsem si připadala špinavá a laciná. Nechtěla jsem, aby se mě dotýkal po tom, co jsem udělala, i když

v jiném těle. Takovou lásku si nezasloužím. Seth stále ještě

okouzlen povzdechl. Dlouhými prsty mě hladil po kůži. Dech mi ztěžkl. „Kéž bych tak dokázal tvou krásu po psat. Ale tak dobrý spisovatel zase nejsem. Asi budu muset ještě pracovat.“ Rychle jsem se zvedla a zatáhla ho za ruku. „Nebuď blázen. Měl bys jít domů a odpočinout si.“ Zamrkal. „Aha. Takže už žádné další pokusy o spaní vedle sebe?“ Zaváhala jsem. Chtěla jsem to

udělat znovu, ale moc jsem si nevěřila. Vlastně jsem nevěřila ani

Sethovi, když mě sledoval s ta kovým obdivem a žárem v očích.

Člověk by si pomyslel, že ta rychlovka ve skladu pro jednu noc ukojila můj chtíč, jenže po Sethovi jsem toužila stejně jako

kdykoli jindy. To ale nebylo žád ným překvapením, jelikož v tom skladu jsem svoje fyzické potře by neuspokojila. „Ne,“ řekla jsem Sethovi. „Ještě ne. Je na to moc brzy.“ Tvářil se, jako by mu

fyzicky ubližovalo, že nemůže být se mnou, ale nakonec mě

políbil na tvář a souhlasil. Ten polibek byl delší a smyslnější, než bych čekala. Rozechvěle jsem dýchala. Nemohla jsem mu to ale oplatit. Ne těmihle rty. Ještě chvíli obdi voval mou krásu a pak odešel. Zanedlouho jsem si šla lehnout. Ležela jsem v posteli a pořád dokola si opakovala, že jsem tam v klubu udělala správnou věc. Udělala jsem, co jsem muse la, abych byla silná a schopná. Koneckonců Seth prohlašoval, že miluje moji divokost. A tu si

můžu uchovat jedině pomocí sexu. Zachovala jsem se správně. A

s Dougem taky. Všechno, co jsem dneska udělala, bylo k něčemu dobré. A přitom… Pokud si počínám správně, proč je mi z toho

všeho tak hrozně?

9

„Hezky záříš,“ pověděl mi Bastien, když mi druhý den odpo ledne přišel otevřít. „Jo, povídej mi o tom.“ V Tabithině těle jsem se

courala po jeho domě a nakonec jsem usedla na stoličku u baru v

kuchyni. Podal mi z lednice Mountain Dew. „Proč jsi tak mrzutá? Tak špatné to být nemohlo.“ „Bylo to fajn. Trochu laciné, ve

skladu. Pak se u mě stavil Seth a pořád mi říkal, jak jsem hezká.“

„No samozřejmě.“ Bastien dnes taky zářil. „Nemohl si po moct. Je

to jen slabý smrtelník jako všichni.“ Ignorovala jsem to rýpnutí a naráz do sebe kopla půlku ple chovky. „Když už je řeč o slabých smrtelnících, jaké bylo sledová ní fotbalu s Billem?“ „Strašná

nuda. Bill musí mít fantastické lidi, co mu píšou pro jevy, protože bavit se s ním bylo jako bavit se tady s tou policí. Světlou

stránkou ale je, že jsem se několikrát dal do řeči s Danou a snad

jsem napravil škody, které jsi napáchala.“ „Proboha, kdy už toho necháš? Nic jsem neudělala. Tohle ne můžeš dávat za vinu

nikomu jinému než sobě.“ „Hele, já jsem nespadl ze schodů. Každopádně jsem se ale za řídil podle tvé rady a hrál jsem starostlivého bratra. Vypadala, že na to skočila, až na to…“ „Až na co?“ Zamračil se a vytřeštil modré oči. „Zdá se, že si mě dost ob

líbila. Ptala se na moji práci, na tebe. Ale je to zvláštní. Prostě se necítím na to…“ „Aby ses na ni v dohledné době vrhl? To bych do tebe neřekla.“ Jeho výraz ztvrdl a vytratily se z něj pochyby. „Je to

jen otáz ka času, to je všechno. Jako ten klášter v Bruselu. Pamatuješ, jak dobře to nakonec dopadlo?“ Usmála jsem se.

„Jenom otázka času. Jasně. Tak co máš dneska v plánu?“ „Nic. Později asi půjdu ven, ale teď se tu jen tak potloukám. Ostatně

Mitch právě má být v práci.“ „Tak se odtud můžeš vyplížit a třeba

zajít do kina.“ Upřímně jsem chtěla dělat něco aspoň trošku zábavného. Ko nečně jsem měla den volna a nechtěla jsem ho promarnit. Trápila mě jediná věc, a sice, že nevím, co se děje v knihkupectví, když – nebo spíš pokud – Doug dorazil do práce. Kdyby tam byl Warren nebo Paige, ti by ho načas uklidili. Já jsem

ale takovou moc ne měla a rozhodně jsem nechtěla přijít o svoji funkci. Nakonec jsem se rozhodla zavolat Janice a pověděla jsem

jí, aby mi okamžitě zavolala na mobil, kdyby byl nějaký problém. Zatím ale nic nena stalo. Bastien projevil chabý zájem o kino.

„Hrajou něco dobrého?“ Než jsme to stačili zjistit, někdo zazvonil

u dveří. „Ježíši, Bastiene, kdykoli jsem tady, připadám si jako na hlav ním nádraží.“ „Nejspíš Svědci Jehovovi,“ usnesl se a nenápadně se podíval, kdo to je. „Ha! To je Jody. Co asi chce?“ Danina návštěva by byla horší, takže se mi ulevilo. „No tak ji tam nech. Máš být v práci.“ Šťouchl do mě. „Běž otevřít ty.“ „Já?“

„Jasně. Něco si vymysli, proč jsi tady. Je to Danina kámoška. Můžeš z ní něco vytáhnout.“ „Proboha!“ Zvonek se rozezněl znovu a Bastien na mě úpěnlivě pohlédl. Proti Jody jsem nic neměla, ale nechtěla jsem, aby mě zatahoval do svých afér.

Zavrčela jsem a vydala se ke dveřím. Pomyslela jsem si, že třeba

jen nese něco dobrého, co upekla. Jakmile mě uviděla, po tváři se

jí rozlil široký úsměv. „Doufala jsem, že tady budeš! Říkala jsem

si, že ten passat je určitě tvůj.“ Oplatila jsem jí úsměv. „Máš

dobrou paměť. Chtělas mluvit s Mitchem? Je v práci.“ „Ne, ani ne. Jen jsem si všimla tvého auta, tak jsem tě chtěla pozdravit. Zdržíš

se tu?“ „Jo. Dneska mám volno a slíbila jsem mu, že… tady udělám nějakou práci na zahradě.“ Bastien postával neviditelný poblíž. „Dneska je na to hezké počasí,“ souhlasila. Nejspíš ano, když jednou za čas v zimě vyleze sluníčko. Dneska aspoň

nepršelo. „Co děláš? Vypadá to, že trávníková služba už většinu listí odvezla.“ To byla pravda. Snažila jsem se vymyslet nějakou

práci, na kterou si tihle lidé z předměstí nenajímají firmy.

„Chystala jsem se zasadit nějaké květiny.“ „Ó!“ Spráskla ruce a hnědé oči se jí rozzářily. „To je skvělý nápad. Nechceš pomoct?“

„No…“ Bastien vedle mě z toho málem dostal záchvat. Vehementně kýval hlavou a nehlasně mi sděloval vytáhni z ní

informace. Práce na zahradě byla tím posledním, co bych chtěla dělat, když mám den volna, ale teď už jsem se z toho vyvléknout

ne mohla. „Jistě. Stejně jsem nevěděla, kudy do toho.“ To bylo po chopitelné. „Jenom si dojdu pro kabát a zajedeme do mého oblíbeného zahradnictví,“ zašveholila. „To bude zábava.“

Odkvačila zpátky do svého domu a já vypěnila na Bastiena.

„Nenávidím tě.“ „Copak to nevím?“ Poplácal mě po zádech.

„Určitě v sobě máš zahradnické vlohy, Fleur. A jestli ne, tak si je vyčaruj.“ „Mám to u tebe. A dlužíš mi hodně.“ Jody mě odvezla do zahradnictví, které mi připadalo jako blu diště v zeleni. Ačkoli

zeleň nebyla zrovna výstižné slovo. Spousta stromů a rostlin měla opadané nebo zežloutlé listy, jelikož už byla zima. Labyrint

vegetace. „Jsou pořád naživu,“ oznámila mi, když odborným

okem pro zkoumala rostliny. „Teď sice není nejvhodnější doba na sázení květin, ale něco zvládneme, dokud ještě není půda promrzlá.” šklíbla jsem se. „To zní jako špinavá práce.“

Rozesmála se. „Jak ses k tomu vůbec dostala?“ „Můj bratr si často… věci nepromyslí. A umí být hodně pře svědčivý, když chce.“ A otravný. A hodně na lidi tlačí. „To vidím. Taky je moc hezký. Vsadím se, že přiměje ženy k čemukoli.“ „To si ani

nedovedeš představit.“ To ji znovu přimělo k úsměvu. „Jakmile s touhle prací začneš, dostaneš se do toho. A není to nic

špinavého. Jestli chceš špínu, někdy ti budu vyprávět o

Guatemale.“ „Kdy jsi byla v Guatemale?“ Teda jo. Vždycky jsem si před stavovala, že tenhle typ lidí jezdí na dovolenou na Malibu

nebo do Paříže. „Když jsem byla v Mírových sborech.“ „Tys byla v

Mírových sborech?“ „Jo, když jsem byla mladší.“ Dívala jsem se

na ni, jak vybírá květiny. Přitom pokračovala ve vyprávění. V Mírových sborech pracovala jako učitelka. Zjev ně je velmi

kreativní a talentovaná. Taky je chytrá a má silnou osobnost. Jak

se sakra mohla zaplést s Danou? Nakonec jsme koupily několik rostlin, které označila za vá noční růže, a pár cibulek, o nichž prohlásila, že buď vyrostou, nebo nevyrostou, ale až na jaře. Když jsme se vrátily k Bastienovi, oblékly jsme si kabáty, nasadily

rukavice a pustily se do práce na přední zahradě. V jednu chvíli

jsem Bastiena zahlédla, jak vyku kuje z okna a mává mi. Když se Jody nedívala, vyplázla jsem na něj jazyk. Jody mi nadšeně vykládala o své minulosti. Občas jsem se jí na něco zeptala,

abych si to ujasnila, a ona pokračovala dál. Na slouchala jsem, chvílemi taky něco poznamenala, a jakkoli nera da jsem si to přiznávala, nakonec jsem musela uznat, že tohle odpoledne plyne příjemně. Měla pravdu – zahradničení není tak špatné, jakmile s

ním jednou začnete. Nakonec se hovor samo zřejmě stočil na VPZRH a ji překvapilo, když jsem vyjádřila svůj nesouhlas s některými názory. „Stojím za nimi,“ řekla. „Absolutně. Ale někdy

by se mi víc zamlouvalo, abychom některé věci dělali jinak.“ Vzhlédla jsem a byla ráda, že mám záminku na chvilku si do přát

pauzu od rytí v zemi. „Jaké věci?“ Našpulila své hezké rty. „Asi… Spoustu času trávíme tím, že vykládáme lidem, co mají a nemají dělat. Snažíme se jim pomoct, aby vedli lepší život, což je dobře. Koneckonců Dana tvrdí, že gram prevence vyváží kilo léčby.“ Uf.

To je ale klišé! „Ale taky bych si přála, abychom dělali něco pro ty, kdo po třebují pomoc hned. Víš, kolik rodin v téhle oblasti má tak málo peněz, že nemají ani na jídlo? Bylo by skvělé, kdybychom

spolu pracovali s místními potravinovými bankami a něco s tím dělali – hlavně teď, když se blíží svátky. Nebo třeba… děláme hodně proto, abychom pomáhali teenagerům správně se

rozhodovat, co s životem, ale já navštívila pár dívčích domovů,

kde jsou dívky, které už se dostaly do problémů. Utekly z domova. Jsou těhotné. Dana říká, že jsou to ztracené případy, ale…“ „Ty si

to nemyslíš?“ zeptala jsem se něžně. Taky přestala kopat v zemi

a nepřítomně se zahleděla na cibul ku, kterou držela v ruce.

„Myslím, že není nikdo takový, komu by nebylo pomoci. Jenže

Dana… no, ona je hrozně chytrá. Ví o tom mnohem víc než já.

Věřím tomu, co říká.“ „Na zpochybňování není nic špatného.“ „Asi máš pravdu. Ale ona je taky moje výborná kamarádka.“ Jako by

se dívala na něco vzdáleného v čase i prostoru. „Před pár lety

jsme měli s Jackem nějaké problémy, chápeš? To se přece stává, že? Žádný vztah není dokonalý.“ „To je fakt,“ souhlasila jsem pochmurně. „A ona mi pomohla to vyřešit. Cítím se jí tak nějak…“

„Zavázaná?“ Jody se zadrhla. „Jájá nevím. Asi ano. V ní se dá někdy těž ko vyznat… Dokáže tě překvapit něčím, co bys

nečekala. A jindy zase…“ Zavrtěla hlavou a nervózně se zasmála.

„Co to plácám? Je zkrátka úžasná. Nejskvělejší osobnost, jakou jsem kdy poznala. Dělá tolik dobrých věcí.“ Poté urychleně

změnila téma a já už se k předchozímu taky nevracela. Probíraly jsme zábavnější věci a já se často přistihla, jak se směju a je mi s Jody dobře. Zaběhla jsem do Bastienovy kuchyně a udělala nám horkou čokoládu, kterou jsme si vypily venku. Skončily jsme se sázením a obdivovaly výsledek. Přestože jsem z toho původně

měla obavy, nakonec mě potěšilo, že jsem udělala nějakou hmatatelnou práci. „Podívej,“ prohlásila Jody. „Dana se právě

vrací domů.“ U vedlejších vrat zastavil Danin explorer a po chvilce

z něj vystoupila. Obdařila nás jedním ze svých ledových úsměvů.

„To vypadá hezky.“ Jodyino dřívější radostné rozpoložení se kamsi vytratilo. „Za stavila jsem se, abych Tabitě pomohla na

zahradě.“ „To je od tebe hezké.“ Dana se na ni podívala tak, že jsem z toho pohledu nedoká zala vyčíst nic kromě nesouhlasu a

možná i hněvu. Přestože jsem předtím Bastienovi oponovala, teď jsem nabyla dojmu, že jsem Danu nejspíš opravdu vytočila víc,

než jsem myslela. Patrně si na mě nevytvořila dobrý názor. A teď

to vypadalo, že se chystá vyklopit svůj názor na mě Jody. Sledovala jsem, jak se v Jodyině výrazu zračí postupně několik

emocí. Byla jsem přesvědčená, že je mnohem silnější, než dává najevo. Asi půl vteřiny se tvářila dost vzdorovitě. Pak ale přeruši la oční kontakt s Danou a ustoupila. Asi jsem se měla připitoměle

uculit a pokusit se Daně zavdě čit, jenže mě naštvalo, jak Jody

kárá pohledem. Neměla právo jí tohle dělat. „Bylo to neuvěřitelně milé,“ prohlásila jsem ostře. „Jody je jed ním z mála upřímných a dobrých lidí na světě. A ne že by to jen předstírala. To vy ale samozřejmě víte.“ Jody zčervenala a Dana se pokřiveně usmála.

„Ano. Ano, jistě. Co váš kotník?“ „Už je to dobré.“ „To ráda slyším.“ Poté zavládlo trapné mlčení. Rozhodla jsem se, že

tentokrát počkám, až něco řekne Dana, a vydržím její strašidelný pohled. Ona ale samozřejmě byla mistr ve vyčkávání, takže

nebylo divu, že se jako první zlomila Jody. Upřímně – ani jsem jí

to nemohla zazlívat. „No, Jack přijde každou chvíli. Měla bych jít domů.“

Zvedla jsem se spolu s ní a pomohla jí posbírat nářadí. Pak jsme

si ještě všechny tři vyměnily několik strnulých zdvořilostí a

rozloučily se. „Co se stalo? Co se stalo?“ vyřvával Bastien, sotva

jsem se vrátila do domu. „Viděl jsem tam Danu.“ „Nic nového.

Jody je světice, Dana je mrcha. Doufám, že si pospíšíš a už brzo

s tím skončíš.“ „Sakra, vždyť se o to snažím! Nepředpokládám, že ses dozvě děla něco užitečného.“ „Ani ne… Ale myslím si, že

Jody na Danu něco ví. Něco do statečně šťavnatého i pro tebe. Ale neřekla mi přesně, o co jde.“ Inkubus se vrhl na tuhle

informaci jako pes na kost. „Musíš zjistit, co to je! Zítra jí zavolej. Zajdi s ní na oběd.“ „Ježíšimarjá, Bastiene. Mám ji ráda, ale

nebudu za tebe dělat tvou práci. Tohle je tvoje show, pamatuješ? Navíc mám taky svůj život.“ Zamračil se. „O tom by se dalo debatovat.“ „Proč se vlastně v téhle záležitosti s Danou tolik angažuješ? Teda, já bych taky ráda viděla její pád, ale ty se

chováš tak… ne vím. Přeháníš to.“ „Proč bych se neměl angažovat? To, že ty už nehraješ o duše, neznamená, že my

ostatní přestaneme dbát na svou kariéru.“ Znala jsem Bastiena až

příliš dobře, takže jsem předpokládala, že má ke svému počínání ještě jiný důvod. „A to je všechno, jo? Jenom stará dobrá

americká pracovní morálka?“ „Ano,“ odpověděl strnule. „Na tom není nic špatného.“ Měřili jsme si jeden druhého a já se mu

snažila očima sdělit, že vím, že je v tom něco víc, než mi říká. Oplácel mi můj upřený pohled, ale odmítal se mi otevřít. Nakonec

jsem zavrtěla hlavou. Už jsem se nemínila nechat zatáhnout do další hádky. „Nevadilo by ti, kdybych se u tebe vykoupala ve vířivce?“ zeptala jsem se namísto toho. Mávl rukou směrem k terase vzadu za domem. „Posluž si.

Dělej si tu, co chceš. Využij mě a jdi.“ „Chováš se jako děcko.“ Aniž by odpověděl, odebral se sledovat televizi. Došla jsem na

terasu vzadu a otevřela víko vířivky s horkou vodou. Okamžitě se vyvalila pára a já jsem vydechla rozkoší. Bylo to tak příjemné, po celém dni stráveném v zimě. Rozhlížela jsem se kolem po

prostoru, který oddělovaly tři mříže porostlé popí navými

rostlinami, mezi nimiž bylo místo sotva na to, aby tudy prošel člověk. Rychle se stmívalo, takže na mě ani sousedé ne mohli vidět. Svlékla jsem se a váhavě strčila do vody nejprve jednu

nohu. Horké. Moc horké. Zase jsem ji vytáhla a po chvilce to zkusi

la znovu. Pomalu jsem se kousek po kousku nořila do vody. Když jsem tam byla až po krk, šťastně jsem vydechla a pohodlně si

opřela hlavu o okraj. Fantastické. Se zavřenýma očima jsem si hověla v bublinkové lázni. Najednou mi připadalo, že dokážu

všechno pustit z hlavy. Douga, toho muže z klubu, Danu, Setha. No, Setha možná tak docela ne. Ale aspoň ty špatné věci. Když

už jsem měla z toho vlhka zkudrnatělé vlasy a po čele mi stékal pot, vylezla jsem, usadila se na okraj vany a čekala, až uschnu. Spousta lidí nechápe venkovní horké vany, ale já je mám radši než ty uvnitř. Nic se nevyrovná rozdílům teplot. Jakmile jsem se zchladila, vrátila jsem se zase do vody, od hodlaná ten postup

opakovat. Tohle bych mohla dělat celou noc a byla bych dokonale šťastná. Ale byla jsem zpátky ve vodě sotva pár minut, když jsem

od někud zblízka zaslechla prasknutí větvičky. Působilo to jako ze

špatného hororu, ale přesto mě to vyděsilo. Vyskočila jsem ven,

až všude kolem vyšplouchla voda. Když jsem lezla z vany, slyšela jsem šustění větví. „Bastiene!“ křičela jsem cestou do domu.

Vešel do místnosti, byl bledý a tvářil se poplašeně. „Co se děje?“ Ustoupila jsem od terasy a ukázala tím směrem. „Někdo tam je.“ Samozřejmě mi nic nemůže doopravdy ublížit, ale to, že jste nesmrtelná bytost, vás ještě nepřipraví o instinktivní strach a opa trnost. Čas na to, abych se cítila trapně, že jsem se chovala jako děcko, bude později. Zadíval se na terasu a pak se tam bez

váhání vydal, aby to obhlédl. Můj rytíř. Čekala jsem v kuchyni a voda ze mě kapala na dřevěnou podlahu. Srdce mi pořád zrychleně bušilo. Bastien se za pár minut vrátil a zavrtěl hlavou.

„Nic tam není. To se ti jen zdálo.“ „Ne. Něco tam bylo. Slyšela

jsem to.“ „Tak to muselo být nějaké zvíře.“ Uculil se. „Nebo tě možná okukoval Reese.“ Když jsem se tomu vtipu nezasmála, přistoupil ke mně a při vinul si mě k sobě. Nedbal na to, že mu zamokřím oblečení. Třásla jsem se. „To je v pořádku,“ šeptal mi.

„Jsi v pořádku. Jsi v bezpečí.“ Svlékl si svetr a navlékl mi ho. Byl

mi moc velký, ale příjemně hřál. Zachumlala jsem se do něj.

Pořád jsem byla příliš rozrušená, než abych si vykouzlila nějaké oblečení. „No tak, Fleur. Víš, že jsem tu. Víš, že bych nedopustil,

aby se ti něco stalo.“ Naše nepřátelství z předchozí hádky rázem pominulo a všech no se vrátilo zase do normálu. Zavedl mě

nahoru do své ložni ce, při čemž mě nepřestával jednou rukou objímat. Cestou jsem změnila podobu na suchou Georginu. On se také přeměnil do své původní podoby a oba jsme si lehli na postel tak, že jsem se mu opírala hlavou o hruď. Spousta lidí nechápe

vztah mezi sukubami a inkuby. Máme tendence se vzájemně často dotýkat způsobem, který většině lidí připadá intimní. Už

mnohokrát jsem během let byla nařčena z toho, že s Bastienem spím. Pravdou ovšem bylo, že za celou tu dobu, co se známe, mezi námi nikdy k ničemu nedošlo. Byli jsme si blízcí fyzicky i citově, ale bylo mezi námi pouze přátelství a nic víc. Když totiž většinu svého života dovolujete úplně cizím lidem, aby se vás

dotýkali, byla by hloupost neužívat si fyzické blízkosti s těmi, na kterých vám opravdu záleží. A fyzickou blízkostí mí ním drobná gesta, a ne aktivity, které končí orgasmem a podobně. Mazlení. Hlazení. Masírování. Tu a tam pusa. To jsou všechno známky důvěrnosti. Myslím, že takové věci při dnešním způsobu života potřebujeme, abychom si zachovali zdravý rozum. A je v tom i jakási útěcha, když víte, že ten druhý vám to oplácí. Tako vý

slušný citový vztah s fyzickými doteky bych nemohla mít tře ba s

Hughem nebo vampýry. Pro ně by to znamenalo něco jiného. Proto jsem teď mohla ležet v Bastienově posteli polonahá a

přilepená k němu. Smáli jsme se pod dekou a vzpomínali na to,

kdy a kolikrát jsme spali takhle podobně, i když ne tak pohodlně.

V kabinách na lodích. Na úzkých postelích v penziónech. V tábo rech podél venkovských cest. Tehdy jsme se k sobě taky choulili, abychom se zahřáli a měli pocit bezpečí. Nakonec jsem s ním strávila celou noc. Džentlmensky mě objí mal jako Seth. Ale s Bastienem jsem si celou noc nedělala starosti kvůli tomu, jakou škodu bych svou lehkomyslností mohla napá chat. Takhle dobře

jsem se nevyspala už celé týdny. Když jsem se druhý den vrátila domů, zavolala jsem Sethovi a zeptala se ho, jestli byl včera v knihkupectví. Řekl mi, že ano a že se Doug choval normálně. „Byl takový rozradostněný a choval se trochu potrhle, ale žád né

výstřelky jako posledně.“ „To je dobře. Doufám, že tomu už je konec.“ Nastala trapná pauza a pak se mě Seth zeptal až příliš jakoby nic: „Byla jsi v noci venku? Volal jsem ti, bylo už dost pozdě, a tys to nebrala.“ „Jo, jasně. Spala jsem u Bastiena.“

„Aha.“ Ticho. „Není to tak, jak si myslíš,“ rychle jsem ho ujišťovala.

„Jenom jsme spali. Bylo to dokonale cudné. Stejně jako…“ „Ty a

já?“ Ticho. „K ničemu nedošlo. Je pro mě jako bratr. Upřímně – on

je tím posledním, na koho bys měl žárlit.“ „Já nežárlím. To ne.

Když řekneš, že to nic není, tak to nic není. Nechtěl jsem, aby to vyznělo, jako že ti nevěřím. Vím, že bys mi nelhala.“ Vzpomněla jsem si na orální sex v tanečním klubu a jak jsem se k Bastienovi tiskla polonahá. Sice nelžu, ale ani neříkám Sethovi celou pravdu.

Za pár dní jsme se Sethem vyrazili na další koncert Noční ho doznání. S Dougem jsme spolu celý týden v práci vycházeli, i když jsme se příliš nekamarádíčkovali. Seth mě vyzvedl u mě

doma a opět jen zíral, jak vypadám. Minulou noc jsem vyrazila s

Bastienem na lov a dostala jsem další oběť. Ta záře u mě stále přetrvávala, takže bych vypadala sexy, i kdybych měla na sobě pytel. Tím, co jsem si vzala na sebe, jsem svůj půvab ještě zdů raznila. Oblékla jsem si šedé pletené šaty, které byly pod ňadry

stažené stuhou. Měly výstřih do véčka a jen úzká ramínka, sukně

mi sahala kousek nad kolena. Bylo to jako letní šaty do zimy. Seth

mě objal a přitiskl mi obličej ke krku. „Ty mě nikdy ne přestaneš překvapovat. Vždycky si myslím, že vím, co od tebe můžu čekat. Pak tě ale uvidím a…“ Nedokázal to ani dopovědět, ale jeho oči

se vyjádřily za něj. Přejel mi rukama po celém těle, až mě to vzrušilo. Hoď mě na postel a vezmi si mě, prosila jsem ho v

duchu. Nahlas jsem ale řekla: „Měli bychom jít.“ Na koncertě

odvedlo Noční doznání stejně vynikající výkon jako minule. Jejich fanoušků přibylo, takže v sále bylo narváno. Skoro jsem ani

neviděla na pódium, ale slyšela jsem dobře. Pohledu na Douga jsem si dostatečně užila po koncertě. V sále mu pak totiž dovolili

uspořádat další divoký večírek. Na něj i na ostatní členy kapely se

s obdivnými pohledy vrhaly ženy – i ně kolik mužů. Když mě Doug uviděl, objal mě, na kohosi houkl, aby nám přinesl drink, a choval

se, jako by se mezi námi nikdy nic špatného nestalo. Byla jsem

ráda, že na tu nevraživost zapo mněl, jenže když jsem teď věděla,

co způsobuje jeho radostné a živé chování, znervózňovalo mě to. Ukázala se i Casey, která pořád vypadala trochu zachmuřeně, ale zjevně už se její nálada zlepšovala. Sledovala jsem ji přes celý

sál, jak se váhavě blíží k Alekovi. Ten se bavil s kytaristou Wyat

tem. Jakmile ji spatřil, přinutil se k falešnému úsměvu. Neslyšela jsem, o čem se baví, ale situace mi byla jasná. Chtěla s ním

mluvit a upoutat jeho pozornost, ale on ji ignoroval. Když mluvila, vrtěl na ni hlavou a tvářil se skoro až zoufale. Nakonec prostě odešel a nechal ji tam stát. „Půjdu tam a jednu mu vrazím,“

oznámila jsem Sethovi.

„Ne, to nemůžeš. Je to jejich věc, tobě do toho nic není.“ Otočila jsem se k němu. „Sakra, Sethe! Jak můžeš být pořád tak klidný a nekonfliktní? Copak si za ničím nestojíš?“ Chladně na mě pohlédl.

Pokud ho můj výbuch překvapil nebo urazil, nedával to najevo.

„Stojím si za spoustou věcí. Jenom si uvědomuju, kdy se vrhnout

do boje. To bys měla taky.“ „Dochází ti, že se s ní vyspal, a teď už

o ni nestojí? Klidně toho mohl docílit nějakou nekalou metodou.“

„Věř mi, že to neschvaluju, ale tohle by si měla vyřešit Casey.

Jinak ho zbytečně nařkneš a vyvoláš scénu.“ Zamračila jsem se. Tak napůl jsem s ním souhlasila, ale stejně bych nejradši něco udělala. Casey nejspíš půjde domů a na něja ký čas zanevře na

všechny muže. Seth si odešel odskočit a téměř v téže minutě, kdy odešel, přišel ke mně Alec. „Ahoj, Georgino. Vypadáš sexy.“

„Díky,“ řekla jsem. Celým tělem jsem se natočila pryč od něj a doufala, že z toho signálu vyčte, že nemám zájem. Měl štěstí, že jsem ho nekopla. „Ty jsi tady dneska večer nejkrásnější ze

všech.“ Nevím, jestli to byla pravda, ale moje načerpaná životní síla mě dělala nejpřitažlivější. A to je rozdíl. Prohlížela jsem si Aleka a pohrávala si s myšlenkou, že bych mu jeho flirtování oplácela a vyspala se s ním. Líbila se mi představa, že by se

někde válel v bezvědomí a bylo by mu zle. Ale ne. Když jsem si to promys lela, usoudila jsem, že je to takový ubožák, že bych mu

stejně nesebrala mnoho energie. „Zase piješ vodku s džusem?“ dotázal se. „Jo,“ přitakala jsem. „Kdybys chtěla něco jiného, na baru ti namíchají cokoli. A taky je tu plno trávy. A myslím, že jsem

zahlédl Coreyho s extází.“ Tenhle chlap si zkrátka nikdy nedá

pohov a pořád bude na hánět ženské, aby je dostal do postele. V

tu chvíli se vrátil Seth. Obrátila jsem se k němu s okouzlujícím úsměvem. „Ráda jsem si s tebou popovídala, Aleku,“ zašveholila jsem a zavěsila se do Setha. „Tak zatím.“ „Co to bylo?“ zeptal se

mě Seth, když už jsme byli z doslechu. „Ten kretén se mě zase pokoušel sbalit. Ihned poté, co odmítl Casey. Bože, jak ho nenávidím! Nešel na to nijak originálně. Sna žil se do mě nalít víc alkoholu a říkal mi, jak jsem sexy.“ Seth ke mně sklonil obličej.

„Jsi sexy.“ „Nech toho. Napadají mě pak divné věci.“ Dál mě držel těsně u sebe. Vážně jsem radši měla počkat a sejít se s ním až

tak dva dny po doplnění energie. „Uvažuju, jak dale ko bych mohl zajít s polibkem na rty,“ prohlásil. „Co tím myslíš?“ „No, na tváře a

na krk tě líbat můžu, ne? Ale na rty… Dovoluješ mi jen letmé pusy. Vášnivost a jazyk jsou zakázané. Tak mě napadá, jestli neexistuje nějaká střední cesta.“ „Tys něco pil?“ „Jenom

přemýšlím, to je všechno.“ Jeho výraz prozrazoval, že podléhá

mojí záři. Nedbali jsme na to, že nás každý může vidět, a dovolila jsem mu, aby se ke mně sklonil. Něžně se svými rty dotkl mých. Nebyla to ani příbuzen ská pusa, ani hluboký polibek. Bylo to jako pohlazení. Pomalu jsme se o sebe otřeli ústy a on mi lehce přejel jazykem po rtech. Okamžitě mi od hlavy až ke špičkám prstů na nohou projely elektrické záchvěvy a pak se usídlily mezi mýma nohama. Seth ustoupil. „Stalo se něco špatného?“ „Ne,“ vydechla jsem. „Ale myslím, že tenhle experiment bu deme muset ještě

párkrát zopakovat, abychom měli jistotu.“ Náhle jsme z druhé

strany sálu zaslechli výskání a bujaré výkřiky následované

děsivými zvuky, jako když se něco rozbíjí a pak zděšené zajíknutí. Aniž bychom si se Sethem cokoli řekli, oba jsme okamžitě vyrazili

tím směrem, podívat se, co se tam stalo. Doug ležel na zemi před pódiem a hystericky se chechtal. „Co se děje?“ zeptala jsem se Coreyho. Corey měl rozšířené zornice a já si hned vybavila, jak

Alec říkal, že basák si dal extázi. „To je nová olympijská disciplína. Skoky ze stolu z pódia.“ Sledovala jsem směr jeho pohledu a všimla si, že na pódiu je stůl. Asi o pět metrů dál u jiného, teď převráceného stolu pod pódiem ležel Doug. Těkala jsem pohledem mezi pódiem a podla hou. „On se snažil skočit támhle z toho stolu na ten druhý?“ Corey se zasmál. „Jasně.

Sakra, skoro se mu to povedlo. Ale dopadl na kraj a stůl převrátil.“

„Mohl si zlomit nohu,“ zabrblal znechuceně Seth. „Nebo mohl dopadnout ještě hůř.“ Doug ale vypadal, že mu nic není. Nějaké starostlivé ženy v upnutých tričkách mu pomáhaly na nohy.

Zachytil můj pohled a rozesmál se ještě víc. „Netvař se tak zděšeně, Kincaidová. Jsem v pohodě…, ale jest li se chceš přesvědčit, pojď mě políbit a hned mi bude líp.“ Mrkl na Setha a

ostatní se rozesmáli spolu s ním, aniž by vědě li čemu. Brzy na to

ale všichni zapomněli, protože se k Dougovi nahrnuli další obdivovatelé. Já a Seth jsme se sebrali k odchodu. „Co si myslí?“

rozčílila jsem se. „Na pódiu vždycky vyvá děl akrobatické kousky,

ale muselo mu být jasné, že tohle ne zvládne.“ „Těžko říct, co si myslí, když neuvažuje normálně. Tohle dro gy dělají. Dodávají ti pocit nezranitelnosti.“ Připomněla jsem si, že bych si měla

vyhledat něco o těch drogách, o nichž se mi zmínil Cody. Netušila jsem, jestli to k něčemu bude, ale aspoň budu mít dobrý pocit, že

s tím něco dělám. „Hele,“ vykřikla jsem a zatáhla Setha za paži,

aby se zastavil. „To je zase on.“ „Kdo?“ „Ten chlap, co mluví s Alekem. Ten divný viktoriánský ma nekýn.“ Seth se podíval tím směrem. Opodál u baru stál Alec s tím mužem, kterého jsem si všimla už na minulém koncertě, a vedli spolu plamennou debatu. Manekýn se tentokrát tvářil neústup ně a chladně a už nepůsobil

tak uhlazeně. Alec vypadal, jako by o něco škemral. Zběsile gestikuloval, tvářil se zoufale a vyděšeně. Druhý muž jen rozhodně vrtěl hlavou. Mávl rukou do davu a pak něco řekl

Alekovi. Ten zbledl a znovu začal žadonit. Manekýn opět zavrtěl hlavou, načež odkráčel. Nemířil přímo k nám, ale aby se dostal k východu, musel jít naším směrem. Byl od nás dobře patnáct

metrů a mezi námi po stávalo plno lidí, ale přesto jsem pocítila cosi podivného, z čeho mi naskočila husí kůže. Byl to zvláštní a nepříjemný pocit, ale zároveň takový hladký. Skoro tentýž, jaký

jsem vnímala kolem Douga a jeho kapely, jenže tam se nedal blíž identifikovat. Tenhle ovšem jednoznačně patřil té osobě.

Přidušeně jsem se zajíkla a rychle ustoupila stranou. Setha jsem strhla k sobě, objala ho a políbila ho na krk. Přitom jsem koutkem oka sledovala toho muže. Zarazil se a těkal očima v davu. Taky

mě vycítil. Několikrát po nás přejel pohledem, ale evidentně jsme

ho nezaujali. Byli jsme jen další rozvášněný pár. Napjala jsem se

a čekala, až se přiblíží a pokusí se mě znovu vycítit. Aniž bych věděla proč, nechtěla jsem, aby mě objevil. Ještě chvíli pátral očima v davu, ale pak to vzdal a odešel. Když konečně zmizel,

uvolnila jsem se a opřela se o Setha. „Co…?“ „Ten muž, co se bavil s Alekem,“ vypravila jsem ze sebe šoko vaně, „je nesmrtelný.“ Seth povytáhl obočí. „Vážně? A co je zač? Anděl? Démon?“ „Ani jeden z nich. Ani nikdo z mých.“ „Co tím myslíš

nikdo z tvých?“ „Ne všichni nesmrtelní jsou součástí nebe a pekla.

Po světě se pohybuje spousta dalších stvoření – nymfy, orišové, ogři…“ „Uvědomuješ si, žes mě právě přivedla do teologických

roz paků, které mě budou po nocích budit ještě roky?“ zažertoval. Když jsem ale nic neříkala, zvážněl. „Dobře. Tak co byl tenhle

zač?“ Zavrtěla jsem hlavou. „To je právě to. Nevím. Nevím přesně.“

10

Druhý den ráno jsem zavolala Jeromovi a moc jsem ho tím nepotěšila. „Máš vůbec tušení, kolik je hodin, Georgie?“ zavrčel

do tele fonu. „Co si stěžuješ? Vždyť nemusíš spát.“ „Zkrať to.“

Pověděla jsem mu o svém zážitku z koncertu a o své neschop

nosti identifikovat toho záhadného nesmrtelného. „Nebyl jedním z nás. No, chápeš… nebyl součástí našeho pantheonu,“ vykoktala jsem. „Pantheonu? Nikdy jsem neslyšel, že by o tom někdo takhle mluvil. Snad jen na hodině úvodu do mytologie.“ „Takže?“ „Takže

co?“ „No není to zvláštní? Potkala jsem už stovky nejrůznějších

ne smrtelných, ale něco takového jsem nikdy necítila. Neměla jsem z něj… normální dojem. Totiž, vnímala jsem ho jako nesmrtelné ho, ale bylo to prostě divné.“ „Možná tomu nechceš věřit, ale existuje spousta věcí, které jsi ještě nikdy nezažila – i přes svůj pokročilý věk.“ „Jasně, jasně. Já vím, že jsem ještě

děcko. Ale tebe to vůbec neznepokojuje?“ Zívl. „Ani v nejmenším. Něco andělského nebo démonského by mě asi znepokojilo, ale nějaký obyčejný polobůh nebo satyr? To těžko. Ti nejsou součástí hry. Teda jsou součástí té nejvyšší Hry a velkým H, ale ne té naší. Nepotřebují povolení, aby se tu směli pohybovat. Dokud se

nepletou do našich záležitostí, je mi to úplně jedno. Dělají si svoje. My je jenom zapíšeme do katalogu a jdeme dál.“

„Do katalogu? Takže si vedeš záznamy?“ „Já samozřejmě ne. Dělá to Grace a Mei.“ To mě nepřekvapovalo. Jerome není

zrovna… pracovitý. Gra ce a Mei jsou jeho podřízené démonky,

které dělají spoustu špinavé práce, do které se mu nechce. Skoro nikdy jsem je neviděla. „Musím jim dát vědět,“ zamumlala jsem a mysl mi pracovala na plné obrátky. „Asi ti nemusím říkat, že jsou

stovky mnohem užitečnějších projektů, kterým bys mohla věnovat svou energii. Řekněme třeba, že bys mohla víc pomáhat svému kamarádovi inkubovi. Nějak se nám zadrhl a trčí na půl cestě. Zdůrazňuji slovo zadrhl.“ „Hele,“ ohradila jsem se, abych bránila Bastienovu čest. „Jen si dává na čas. Kvalitní práci nemůžeš uspěchat. Navíc všechno, co umí, se naučil ode mě.“ „Bůhví proč

mě to neuklidňuje.“ Jerome zavěsil. Našla jsem číslo Grace a Mei. Počkala jsem na vyzváněcí tón, stiskla tlačítko pro zpětné volání

a zavěsila. O minutu později se v mém obýváku vyrojila záplava jisker jako o čtvrtém červenci a přede mnou se objevily dvě démonky. Ty dvě si mohly vybrat jakákoli těla, ale vzájemně si

byly po zoruhodně podobné. Grace byla štíhlá a působila jako

manažerka, což ještě zdůrazňovala černá sukně a sako. Světle blond vlasy měla zastřižené pod bradu, hnědočerné oči a pleť, která nikdy neviděla slunce. Jediná opravdová barva na ní byla

jasně rudá rtěnka. Mei byla oblečená úplně stejně, včetně té rudé rtěnky. Vlasy po bradu měla ovšem modročerné. Přestože měla jemnější rysy, vystouplejší lícní kosti a hezké mandlové oči, nepůsobila o nic přátelštěji než její kolegyně. Ty dvě všude

chodily společně, takže jsem předpokládala, že musejí být kamarádky. Nebo něco na ten způsob. Ale nepochy bovala jsem,

že kdyby šlo o povýšení, vyškrábaly by si vzájemně oči. Nebo Jeromovi. „Ahoj, Georgino,“ pozdravila mě Mei. „Dlouho jsme se neviděly,“ dodala Grace. Obě na mě hleděly s očekáváním.

Aubrey je sledovala z pohovky, byla celá naježená a divoce

mrskala ocasem.

„Ahoj, holky,“ řekla jsem nervózně. „Díky, že jste se objevily tak rychle. Málo práce?“ Obě na mě zíraly. „Ehm, no dobře. Jerome

mi řekl, že vedete záznamy o nesmr telných, kteří se objeví ve městě. O nesmrtelných mimo náš…“ „Dvoreček?“ navrhla Grace.

„Pantheon?“ navrhla Mei. „Jo. Jasně. Takže… máte to na

starosti?“ „Koho hledáš?“ dotázala se Mei. „Nesmrtelného jakého druhu?“ „To je právě ten problém.“ Pověděla jsem jim všechno, co jsem o něm věděla, včetně dal ších událostí, při nichž jsem měla

ten podivný pocit. Popsat jeho energii už bylo těžší. Nedokázala jsem přesně říct, jestli z něj mám dojem jako z inkuba, anděla, nymfy nebo ogra. Na tenhle druh jsem nikdy předtím nenarazila. Démonky se nad tím zamyslely, pohlédly jedna na druhou a

zavrtěly hlavami. „To mi nezní povědomě,“ prohlásila Grace. „Ale můžeme se podívat do záznamů,“ navrhla Mei. „Díky,“ pověděla

jsem jim. „To bych vážně ocenila.“ Zdvořile přikývly a obrátily se k

odchodu. Mei se po mně náhle ohlédla. „Někdy bys s námi měla vyrazit za zábavou,“ řekla nečeka ně. „U Clea v Capitol Hill se o Dámské noci podávají vynikající speciality.“ „Nás holek je tady tak málo,“ dodala Grace. „Musíme držet při sobě.“ Usmály se a

zmizely. Otřásla jsem se. Jít s těmi dvěma do baru mi připadalo

jen o maličko lákavější než razítkovat s Daninými kamarádkami z VPZRH. Když už jsem si na to vzpomněla, rozhodla jsem se, že odpole dne zajdu navštívit Bastiena. Už se mi pár dnů neozval.

„Víš vůbec, jak moc jsou mi fuk tvoji smrtelní přátelé?“ vy štěkl, když jsem mu pověděla o bizarní situaci kolem Douga, Ale ka a

toho záhadného muže. „Já tady mám opravdové problémy. Jsem

v koncích. S Danou to nikam nevede. Vídám se s ní, je milá, ale

to právě to! Jako by chtěla jen…“ „Abyste byli kamarádi?“ Přestal přecházet po kuchyni a zpražil mě pohledem. „Se mnou ženy

nikdy jenom nekamarádí.“ Opřel se o linku a zavřel oči. „Jenom nemůžu vymyslet, co dál. Pokud nebudu jednat rych le, některý z našich nadřízených zjistí, jak moc je to nahnuté.“ Rozhodla jsem

se raději nezmiňovat o Jeromově poznámce o zadrhnutí a trčení

na půl cesty. „Tak si dej na chvíli pauzu a bav se. U Petera se zase bude hrát poker. Pojď si taky zahrát. Vezmu tam i Setha.“

„Myslel jsem, žes mluvila o zábavě.“ „Hele! Proti komu něco máš?

Proti Peterovi, nebo Sethovi?“ „Musím uznat, Fleur, že Peter dělá opravdu vynikající soufflé. Co umí ten spisovatel?“ „Přestaň si

Setha dobírat. Vždyť ho ani neznáš.“ Bastien pokrčil rameny.

„Promiň. Ale ty mi to dost ulehčuješ.“ „Ty žárlíš.“ „To těžko,“ odfrkl.

„Pobláznění do smrtelnic už jsem si užil až až, děkuju. A ty taky, pokud mi paměť dobře slouží. A taky jsi chodila se spoustou nesmrtelných. Ale kvůli žádnému ses netrá pila tak jako kvůli tomuhle chlapovi.“ „Seth je jiný. Nedokážu to vysvětlit. Když jsem

s ním, připadá mi to tak… správné. Mám dojem, jako bych ho

znala odjakživa.“ „Fleur, já tě znám odjakživa. Tohohle muže znáš

jen pár mě síců.“ Se Sethem jsme se dali dohromady celkem rychle a občas mě to trápilo, ale upřímně jsem věřila v sílu a

hloubku svých citů vůči němu. Nebyly ani povrchní, ani pomíjivé –

alespoň jsem v to doufala. Jednou mi řekl, že pro něj na celém světě neexistuje nikdo jiný než já. Když jsem mu řekla, že to je celkem odvážné konstatování na to, že se známe teprve krátce, jenom mi na to pověděl: „Jsou věci, které člověk prostě ví.“ Něco pozoruhodně podobného mi řekl můj manžel Kyriakos, když jsme

se poprvé setkali. To bylo v dávných dobách, kdy jsem ještě byla smrtelnicí. Tehdy mi bylo patnáct a můj otec mě poslal do doků v našem městě, abych vyřídila vzkaz Kyriakovu otci. Poslat mě samotnou bylo trochu neobvyklé, ale můj otec o tom příliš nepřemýšlel, protože to bylo jen kousek od tržiště. Stejně mi to

ale připadalo jako děsivá procházka. Bez ustání tam pracovali

upocení špinaví muži, kteří na žha vém slunci nakládali a

vykládali lodě pohupující se na tyrkyso vém Středozemním moři. Jakýsi malý plešatý muž, který po mně pokukoval, mi poradil,

kudy jít. „Jsi vysoká,“ poznamenal. „To by asi některým chlapům

vadi lo, ale mně ne. Na mě máš úplně tu správnou velikost.“

Zasmál se a přidali se k němu i další jeho kumpáni. Když stál, měl hlavu v úrovni mé hrudi. Proběhla jsem kolem nich se sklo

penýma očima a hledala tu správnou loď. Jakmile jsem spatřila Kyriaka, zaplavila mě úleva. Zrovna kontroloval lana a bavil se s dělníky. Nikdy jsem se s ním nedala do řeči, ale znala jsem jeho otce a věděla jsem, že je důvěryhodný. Kyriakos se na mě

podíval a usmál se. „Ty jsi dcera Marthanese, viď? Letha?“ Přikývla jsem. „Mám vyřídit tvému otci, že náklad může být přichystán už dnes večer, jestli to chce urychlit.“ „Řeknu mu to.

Teď tady není.“ „Dobře.“ Chvíli jsme tam trapně stáli. Cítila jsem,

že mě nená padně koutkem oka sleduje, zatímco předstíral, že se dívá na děl níky. Vypadal, jako že mi chce ještě něco říct, ale když

se k tomu neměl, obrátila jsem se k odchodu. „Tak díky. Už bych

se měla vrátit.“ „Počkej, Letho.“ Natáhl ruku, aby mi zabránil odejít, ale styd livě ji zase odtáhl dřív, než se mě dotkl. „Tys…

nepřišla jsi sem sama, že ne?“ „Můj otec říkal, že to není daleko.

A že mi nehrozí, že bych přilákala pozornost.“ Kyriakos drsně

odfrkl. „Tvůj otec je blázen. Můžu tě dopro vodit zpátky?“ Zarazil

se. „A neříkej otci, že jsem o něm řekl, že je blázen.“ Něco ještě domluvil s jedním ze svým mužů a pak jsme se spo lečně vydali zpátky do města. Byl starší než já a tvář měl opálenou od slunce. Černé rozcuchané vlasy mu sahaly po bradu a byl skoro – ale ne úplně – stejně vysoký jako já. „Viděl jsem tě před pár dny na té svatbě,“ prohlásil po dlouhém mlčení. „Tančila jsi s ostatními dívkami. Víš…, jsi opravdu dobrá.“ Ten kompliment mě překvapil.

„Myslím, že mi pomohlo víno.“ „Ne. Víno pomohlo těm ostatním děvčatům – aby ztratily zá brany.“ Podíval se na mě a já málem zakopla pod intenzivním pohledem jeho tmavých očí. „Ale ty… ty máš tanec v krvi. Hudba k tobě mluví a ty jí rozumíš.“ „Tys hrál na flétnu,“ vybavila jsem si a snažila se nezčervenat. „Ano.“ Vypadal šťastně, že jsem si na něj vzpomněla. Pak opět zavládlo ticho. Už

jsme došli skoro až na tržiště a kolem bylo ruš no. Kyriakos

zjevně stál o to, abychom si dál povídali. „Já… slyšel jsem, že se

tvoje sestra na jaře provdala.“ „Ano.“ „A co ty?“ Podívala jsem se

na něj. „Já jsem se na jaře neprovdala.“ Koutky rtů se mu zvlnily

do úsměvu. „Co příští jaro?“ „Chceš si mě snad vzít?“ „Jen zjišťuju. Slyšel jsem otce, jak říkal…“ Zastavila jsem se na kraji tržiště, abych se mu znovu mohla podívat do očí. Kolem nás

pobíhali lidé i zvířata a na druhé straně cesty jsem viděla svého otce, jak se baví s prodavačem ovoce. „Podívej,“ prohlásila jsem příkře, „svého otce jsem to taky sly šela říkat – že uvažují o tom,

že by naše rodiny spojili sňatkem. Vytvořilo by to dobré obchodní svazky. Ale jestli ti jde o tohle, měl by sis s otcem promluvit, aby ti

dal jednu z mých sester, a ne mě.“ „Co? Ty se nechceš vdát?“ Jeho úsměv byl teď trochu váhavý. „Nebo je pro tebe připraven někdo jiný?“ Nevěřícně jsem na něj vytřeštila oči. „Ne, samozřejmě, že ne. Ty si mě ale vzít nechceš, to je vše.“ „Že

nechci?“ „Ne. Chceš jednu z mých sester.“ „Vážně?“ „Ano. Jsou menší, hezčí, milejší – a uhlazeněji se vyjadřují.“

„Umějí tančit?“ Zamyslela jsem se. „Ne. Jsou hrozné.“ Jeho

plachý úsměv se vrátil. „Tak to chci tebe.“ „Jsi blázen. Vždyť ani nevíš, o čem mluvíš. Nic o mně nevíš.“ V těch dobách

samozřejmě jen málo lidí něco vědělo o svých snoubencích. Pozoruhodné mi ale připadalo jeho přesvědčení, že se k sobě hodíme. „Na tom nezáleží. Prostě vím, že jsi ta pravá. Ty to necítíš?“ Zadívala jsem se mu do očí a zachvěla se, jako bych narazila na něco mnohem většího a silnějšího, než jsme my. Na chvíli jsem přemýšlela o tom, jestli by o mě tenhle muž z vysoce respektova né rodiny skutečně mohl mít zájem. Byl to opojný

pocit, a nejen proto, že by to pro mě byla čest. Díval se na mě a mluvil se mnou, jako bych mu byla rovná a stála mu za to. Něco mezi námi vzni kalo a táhlo mě to k němu. Nechápala jsem to.

„Nic o mně nevíš,“ zopakovala jsem tiše a v puse mi vyschlo.

Jeho váhavý úsměv byl nyní o něco smělejší. „Vím toho hod ně.

Vím, že dobře tančíš a že jsi chytrá – podle mého otce až příliš chytrá. A taky vím, že tvoje rodina teď nemůže obchodovat s Lai sinou pekárnou, protože jsi její dceru nazvala…“ „To nebyla moje chyba,“ skočila jsem mu rychle do řeči. Můj otec nás z dálky zaregistroval. Zvedla jsem ruku na pozdrav a on na mě netrpělivě mávl, abych už šla. „Můj otec mi něco chce.“ Kyriakos se na něj podíval a rychle se zase otočil. Pokud jsem já byla proslulá svým ostrým jazykem, můj otec měl ještě horší reputaci. Kyriakos se navzdory svojí nesmělosti a zamilovanosti zjevně zatím necítil na

to, aby mu čelil. „Řeknu otci, aby promlu vil s tvým.“ Předchozí žertování bylo pryč a Kyriakos zvážněl. Díval se na mě, jak se na

mě ještě nikdo nikdy nedíval. Polévalo mě z toho horko a pak mě zase mrazilo. Cítila jsem takové šimrání. Nedoká zala jsem od něj

odtrhnout zrak. „Tohle se netýká obchodních dohod,“ zašeptala jsem. „Ne. Tohle se týká tebe a mě. Ty jsi ta pravá.“ Zírala jsem

na něj a zcela netypicky jsem nenacházela slov. Šo kovaly mě ale

spíš moje bláznivé pocity než jeho pošetilá nabídka k sňatku, kterou mi ostatně neměl učinit bez vědomí našich rodin.

Později jsem zjistila, kolik odvahy musel sesbírat k tomuhle naše

mu rozhovoru. Nedostal do vínku smělost ani výřečnost. Obecně mluvil jen málo a mnohem raději se vyjadřoval očima, hudbou a potom… poté, co jsme se vzali, i milováním. „Podívej,“ řekl a najednou znervózněl, protože si špatně vy ložil můj výraz i mlčení.

„Mám něco našetřeno. Můžeme si kou pit hezký dům. Už nebudeš muset bydlet s tolika lidmi. Já budu často pryč, ale ty

nejspíš zvládneš domácnost i obchody lépe než já. Že nemůžeš

do pekárny pro chleba, je sice trochu potíž, ale možná si budeme moct dovolit i služku. Nebo se můžeš naučit…“ „Zmlkni,“ přerušila jsem ho. Vykulil na mě oči. „Co?“ „Prostě zmlkni. Jenom marníš

čas. Běž za svým otcem a řekni mu, ať promluví s mým.“ Pak jsem ještě dodala: „A chléb péct umím.“ Zadržel dech. „Jsi si

jistá?“ „S tím chlebem? Ano, jsem si jistá.“ Pomalu se usmál a smál se i očima. Tep se mi zrychlil a taky jsem se usmála. Nic dalšího už jsme si říkat nemuseli. Můj otec na mě znovu křikl, a

tak jsem se k němu rozběhla. Uvažovala jsem o té vzpomínce a o tom, co se mi teď děje se Sethem. Zasněně jsem hleděla z okna. Všimla jsem si, jak Jody vybírá schránku. „Zajdu ji pozdravit,“ oznámila jsem Bastienovi. Vyběhla jsem ven a zamávala na ni. Okamžitě mě obdařila jedním ze svých krásných širokých

úsměvů. Málem mě objala, což mě překvapilo. „Jé! Tak ráda tě vidím. Jak ses měla?“ Vyměnily jsme si pár zdvořilostí, načež mě nadšeně popadla za paži. „Co máš dneska v plánu? Nechceš

zajít do obchoďáku?“ Kupodivu mi to znělo jako dobrá zábava. Rozhodně lepší než poslouchat Bastienovy nářky a kritiku.

„Jasně.“ „Skvělé. Zajdu to říct Daně.“

11

Když jsem pak zašla dovnitř, abych Bastienovi pověděla tu novinku, nakupování s Danou ho nadchlo mnohem víc než mě.

„To je fantastické! Víc času na…“ „Jestli se zmíníš o vytahování

informací, přetrhnu tě jako hada. Jdu tam proto, abych se

podívala na hadry.“ „No jasně. Ale je to jedinečná příležitost, což dobře víš. Mů žeš na ni udělat dojem. Ztratit za mě slovo. Možná. Udělat něco. Cokoli. Moc to potřebuju. Ale,“ dodal ještě, „hlavně

se snaž… nic nepokazit.“ „Trochu mi důvěřuj. Chápu vážnost

situace. Pomůžu ti.“ Jeho – nebo spíš Mitchův – obličej se rozzářil uličnickým úsmě vem, což bylo trochu podivné. „A když už v tom budeš, možná bys mohla zapracovat na ženských

kamarádstvích.“ „Co to má znamenat?“ „Někdy si spočítej svoje nejbližší přátele. Myslím, že nemáš ráda ženskou konkurenci.“ Ušklíbla jsem se na něj, ale to už dorazila Jody s Danou. Vzaly

mě do nějakého ohromného obchodního centra o několik kilo metrů dál. Nemohla jsem uvěřit, že se dovnitř vejde tolik obcho

dů. V Seattlu máme pár nákupních center, ale rozhodně ne nic

takového. Prolézání obchodů s Danou bylo příšerné nad

veškerou před stavu. Nevraživě civěla na extravagantně oděné teenagery a s čer nošskou prodavačkou se bavila jako s poskokem. Přestože mě to znechucovalo, měla jsem na paměti svoje povinnosti a pokoušela jsem se o přátelské chování.

Vytrvale jsem se snažila vylepšit Bastienovu prestiž. „Moc se mu líbí, co dělá vaše skupina. Rád by se angažoval víc. Možná by sis

s ním o tom někdy měla promluvit.“

Naštěstí pro „Mitche“ tahle poznámka vyvolala u Dany vře lou reakci. Ano, velice ráda si s ním o tom popovídá. Udělá pro to

cokoli. Je od něj hezké, že má takový zájem. Je to vskutku in teligentní a soucitný muž. Bla, bla, bla. Prý je s ním moc ráda pohromadě. Ale i přes tenhle mírný pokrok se dál chovala odtažitě

a po každé od Mitche odvedla řeč ke mně. Zahrnovala mě množstvím nejrůznějších otázek, jako by ze mě toužila vydolovat nějakou klíčovou informaci. Chtěla vědět, čím se živím. Jak blízcí jsme si s Bastienem. Kam směřuje můj vztah se Sethem. Jaký

mám ná zor na VPZRH, různé rasy, sexuální orientaci a tak dál. Připadala jsem si jako na rožni, ale dál na mě útočila tím svým

medovým hlasem. Přes svou odtažitost to vždycky dokázala

podat tak, aby to vyznělo přátelsky a nijak výhrůžně. Už mi bylo jasné, čím tolik okouzluje své stoupence. Tohle není pouhá zvědavost, uvědomila jsem si. Ona mi nevěří. Dana ví, že se

kolem mě a Bastiena něco děje, a snaží se na to přijít. To byl patrně ten důvod, proč se v jejich vztahu nemohl do stat dál.

Určitě by ani ve snu nečekala tajný plán, v němž hlavní roli hraje inkubus, ale jistě měla spoustu běžnějších nepřátel. Byla zvyklá zůstávat ve střehu a odtud zřejmě pramenila její nedůvěra vůči našim krycím historkám. Bastien neměl tušení, do čeho nás to

zatáhl. Tvrdě jsem pracovala na tom, abych zachovala zdání naší

ne vinnosti, a všechny otázky během toho výslechu jsem

zodpovída la, jak nejlépe jsem uměla. Můj obvyklý šarm na ni sice nezabíral, ale vedla jsem si lépe než při našich předchozích setkáních – až na otázky ohledně Setha. Realita našeho vztahu

byla dost divná i bez nové verze Tabithy Hunterové. Kdykoli na

něj přišla řeč, zakoktala jsem se a zčervenala. Když nás Dana zanechala u pultu značky Christian Dior a šla se podívat na

spodní prádlo, málem jsem hlasitě vydechla úlevou. „Co tohle?“ Jody mi ukazovala světle růžový lesk na rty, který by vypadal

skvěle na Tabitě, ale už méně skvěle na Georgině. Otevřela jsem

ho a studovala tu barvu. „Příliš světlé. Navíc by se to nejspíš

setřelo hned, jak bych se něčeho napila.“ Rozpustile se na mě usmála. „Nebo při jiných aktivitách.“

Sehrála jsem užaslý výraz. Nedalo mi to moc práce – ustavičně

mě překvapovala. A bylo to zábavné. „Teda, Jody! Myslela jsem,

že jsi ctnostná vdaná žena.“ „Děláš si legraci? Manželství na

ctnosti spíš ubírá. Člověk má spoustu času objevovat nové věci.“ Usmála jsem se na ni a růžový lesk na rty vyměnila za rudý.

„Ještě že tě Dana neslyší. Já jsem u ní nejspíš za svého přítele dostala trojku.“ Jody trochu zvážněla, ale usmívat se

nepřestávala. „Možná ti to tak připadá, ale ona je jen zvědavá. To

je všechno.“ „Jo, asi jo. Předpokládám, že v tom není nic jiného.“ Pocho pitelně jsem se radši nezmínila o svém pocitu, že Dana podezírá Bastiena a mě z nějaké falešné hry. Jody sklopila zrak a začala si prohlížet oční stíny. Záměrně se vyhnula mému

pohledu. Připomnělo mi to ten den na zahradě, kdy jsem měla dojem, že mi chce o Daně něco povědět. Něco nepěkného.

„Jody,“ zašeptala jsem a odložila lesk na rty. „Co se děje?“

Zavrtěla hlavou. „Nic. Zapomeň na to.“ V ten okamžik se Dana vrátila a zmařila mou šanci něco se dozvědět. „Nemají tam to, co potřebuju. Pojďme se podívat do Victoria’s Secret.“ Nadskočila

jsem radostí. To byla ta nejlepší věc, kterou jsem za celý den slyšela, tedy kromě náznaků od Jody. Vešly jsme do jed noho z mých pěti nejoblíbenějších obchodů. Rozešly jsme se, Jody se zamířila podívat na pyžama a Dana se poohlížela po nějaké spodničce, která by se hodila k jejímu příšernému prádlu. Teprve když jsem se přesvědčila, že obě ženy jsou zabrány do

nakupování, zamířila jsem k sexy soupravám. Nechtěla jsem opakovat trapas od bazénu. V obchodě ale bohužel měli mnohem větší výběr než obvykle. Původně jsem se chtěla jen podívat, ale

pak mě to pohltilo a objevila jsem několik souprav, které jsem si

prostě musela vyzkoušet. Dana i Jody byly stále zabrané do

svého nakupování, a tak jsem nenápadně proklouzla ke kabinkám

a doufala, že budu

zpátky dřív, než si některá z nich všimne, co si to ta milá a nevinná Tabitha vlastně zkouší. Ale když jsem postoupila ve frontě dopředu, obě ženy se vmáčkly vedle mě. „To je nával,“

poznamenala Jody. „Nevadilo by ti, kdybychom si to vyzkoušely všechny v jedné kabince? Tady jsou ohromné.“ Cítila jsem, jak blednu. Snažila jsem se přijít na nějaký důvod, proč odmítnout. V hlavě se mi začal rodit nápad o nakažlivé, smrtelné kožní

chorobě, ale to už nás prodavačka pobídla, abychom vešly do místnosti, která byla pro nás všechny velká až dost. Dana si přinesla jen dvě sukňové spodničky. Nezúčastněně si svlékla

kalhoty. Trhla jsem sebou, když jsem opět uviděla ty ba bičkovské spoďáry. Jody si zkoušela dvě flanelová pyžama. Když jsem se

ani nepohnula, Dana se mě zeptala, jestli mi nic není. Polkla jsem

a pomalu se začala svlékat. Sledovala mě přimhouřenýma očima. První podprsenka a kalhotky, které jsem si zkoušela, byly z krajky slonovinové barvy, ozdobené černými mašličkami. Druhá

souprava z byla purpurového saténu a tak od vážná, že to vlastně byly jen proužky látky. Když jsem si zkoušela třetí – černou

síťovou, ozdobenou vyšitými růžovými kytičkami – chtělo se mi umřít. Jody s Danou už skončily a čekaly na mě. Jody se tvářila

nor málně a vesele. Dana si sice zachovávala neutrální výraz, ale

přes to z ní vyzařoval nesouhlas. No výborně. Cítila jsem, jak červe nám. Bastien mě zabije, až zjistí, že jsem náš počestný

image nejen poškodila, ale kompletně zničila. Zatímco Dana stála

s kamenným výrazem, Jody zvědavě na klonila hlavu na stranu.

„Myslím, že máš špatnou velikost podprsenky, Tabitho. Všechny vypadají, že jsou ti moc velké.“ Samozřejmě, že byly moc velké. Tabitha Hunterová nemá ve likost 75C. Georgina Kincaidová ano. Původně jsem měla v úmy slu změnit si tělo na svoje původní,

jakmile se ocitnu v kabince sama. „Aha,“ řekla jsem hloupě a připadala si jako děvka, za jakou mě Dana bezpochyby považovala. Navíc jako hloupá děvka. „No, nedávno jsem dost zhubla.“ Vyzkoušela jsem si poslední soupravu – červenou s lesklými stříbrnými kytičkami –, a i když jsem měla špatnou velikost, vypadala na mně nádherně.

„To vypadá skvěle,“ vyslovila moje myšlenky nahlas Jody. „Kéž bych tak měla dost odvahy, abych nosila taky něco tako vého.“

Dana si mě zamyšleně prohlížela. „Ta podprsenka vůbec nedrží

prsa. Není k ničemu.“ „Ona si nemusí prsa podepírat. Navíc právě

o to jde. Nechce prádlo funkční, ale hezké.“ „Pro koho? A proč? Vždyť není vdaná.“ „No a? Do toho nám nic není.“ Dana na Jody pohlédla vražedným pohledem. „Nic nám do toho není? Do

lidskosti nám tedy něco je.“ Asi si nedávno přečetla Dickense. Ve zkoušecí kabince zavládlo hrobové ticho. Ačkoli jsem tam stála polonahá, připadala jsem si neviditelná. „Dámy? Asi by chom

měly jít. Jenom si to sundám.“ „Ne,“ vypravila ze sebe strnule

Jody s pohledem upřeným do Daniných očí – byl to souboj vůlí.

„Je to krásné, Tabitho. Nemáš se za co stydět.“ „Je krásná,“ přisvědčila Dana. „Ale takovéhle prádlo je pro vdanou ženu.“ Tón jejího hlasu naznačoval, že i o tom by se dalo pochybovat.

Nejradši bych odtamtud vypadla, ale když jsem viděla, jak Jody

Daně otevřeně odporuje, měla jsem z toho příjemný pocit. Bastien

mě sice zabije, ale nedokázala jsem se udržet a do hádky jsem

se taky zapojila. „Pokud to tak je,“ prohlásila jsem směrem k

Daně, „tak by sis to možná měla vyzkoušet ty. Ta barva by se k

tobě hodila, je taková vánoční. Moc ráda bych to na tobě viděla. A vsadím se, že Bill by z toho byl nadšený.“ Dana na mě jen zírala a kousala si ret. Vypadala, že mi řekne něco nemilého, ale nakonec místo toho semkla rty do úzké lin ky. Bez dalšího slova odešla z kabiny a hlasitě za sebou práskla dveřmi. Jody ještě chvíli nejistě

postávala. „Vypadá to báječně,“ zopa kovala a vydala se za

Danou. Když jsem osaměla, rozhodla jsem se, že si změním tělo

na to, pro které jsem si tohle prádlo chtěla koupit, a znovu si všechno vyzkouším. Jak jsem předpokládala, vypadalo to

ohromně sexy, a tak jsem si všechny soupravy koupila. Dopřála jsem si je jako odměnu, abych si vynahradila tuhle katastrofu.

„Tak jak to šlo?“ vyptával se Bastien, když mě pak Jody s Da nou

vysadily před jeho domem. „Fajn,“ odpověděla jsem. Nakoupené prádlo jsem si dala do svého auta dřív, než jsem vešla do domu,

aby se mě na nic nevy ptával. „Prostě fajn. No… tak nějak.“

Pověděla jsem mu, jak mě Dana vyslýchala, a o své teorii, že nás možná podezírá z něčeho zákeřného. Jak jsem mluvila, tvářil se

čím dál zachmuřeněji. Věděla jsem, že chápe, jak to myslím. Když jsem mu vše vylíčila, opřela jsem si mu hlavu o rameno. Ničilo mě vidět ho v tak bídném stavu. „Netrap se. Tohle

zvládneme. Podívej se na to z té lepší strán ky – s Danou jsem se

dneska skamarádila. Myslím, že to je oprav du… průlom.“ Viděla jsem na něm, že stále pochybuje, ale když jsme odložili podobu Mitche a Tabithy a vyrazili jsme do Seattlu, trochu se roz veselil. Cestou k Peterovi jsme vyzvedli Setha a od té chvíle na mě ani jeden z mužů nepromluvil. Jerome se opět rozhodl neoblažit nás svou přítomností, ale na dobré jídlo a partičku pokeru dorazili všichni ostatní: Peter, Cody, Hugh a Carter. Cartera očividně

zaujala Sethova přítomnost, ale všichni ostatní se s ním vítali jako

s dlouho ztraceným bratrem. Vzhledem k tomu, jak často jsme se

o něm bavili, ho ostatní ne smrtelní už zřejmě považovali za jednoho z nás. Většinu večera se držel u mě. Ukázalo se, že poker hraje zatra ceně dobře. Myslím, že jeho klidná a tichá

povaha všechny obala mutila natolik, že zapomněli, že tam vůbec

je. Kdykoli vyhrál, byl potěšen, i když tím svým mírným

sethovským způsobem. Byla jsem ráda, že ho poznávám zase z

jiné stránky, a ještě radši jsem byla, když jsem viděla, že si užívá společnosti mých přátel. Ale jakou stránku mé povahy viděl ten večer on, to nevím. Moji kamarádi si ze mě tentokrát neutahovali

kvůli mým výstřed nostem a Bastien se rozhodl považovat dnešní večer za vzpomín kový. Neustále vykládal historky z mojí

minulosti a snažil se mě vlákat do vtipkování, které nikdo jiný nemohl pochopit. Snažila jsem se tomu vyhnout, ale tak, abych

ho neurazila. Prioritou pro mě byl můj vztah se Sethem. Celý večer jsem ho držela za ruku a na Bastiena se jen zdvořile usmívala. Myslím, že inkubovi bylo jasné, ke komu jsem

loajálnější. Moc nadšený z toho nebyl. Asi v půlce hry mi zavolaly

Mei a Grace. „Ahoj, Georgino,“ pozdravila mě Grace. „To jsme my,“ přidala se Mei. „Zjistily jste něco?“ „Popisu nikdo

neodpovídá,“ pověděla mi Mei. „Aha.“ Takže to k ničemu nevedlo.

„Ale to ještě nemusí nic znamenat,“ řekla Grace. „Vždycky nám někdo unikne.“ „A nijak na tom nezáleží,“ řekla Mei.

„Nepředstavují žádný problém, když se nepletou do našich záležitostí.“ „A většinou se nepletou?“ Během let jsem narazila na spoustu nesmrtelných z nejrůznějších kultur a na nejrůznějších stupních moci, ale nikdy jsem příliš neuvažovala o tom, jak spolupracují v politickém slova smyslu. Vždycky jsem se starala

jen o svou práci a spokojila se s tím, že moji nadřízení jsou natolik mocní, aby se s každým vypořádali. „Většinou ne,“ souhlasily démonky jednohlasně. Když jsem zavěsila, hráči pokeru mě

zvědavě pozorovali. „Kdo to byl?“ zeptal se Peter. „Grace a Mei.“ Hugh se zašklebil. „Fuj. Ta šílená lesbická dvojčata.“ „Hele, to je nefér. Náhodou se mi moc snažily pomoct.“ „Jo? Jen počkej,“

varoval mě. „Za chvíli tě budou chtít ostříhat a taky tě navlečou do černých šatů.“ Cody se usmál. „Pročpak mám dojem, že Georgina zase rozjíž dí nějaké nelegální pátrání?“ „Není nelegální.“ „Dost nelegální,“ prohlásil Bastien a zívl. „Ty a tví smrtelníci.“ Strčil si do

kapsy peníze, které mu zbyly, dopil bourbon a zno vu Peterovi poděkoval za další báječný večer. „Ty už odcházíš?“ podivila jsem

se. „Jdu do lepší společnosti. Bez urážky, Fleur.“ Sklonil se ke mně a políbil mě na rty. Na kamarádský polibek to bylo příliš dlouhé. „Dobrou noc.“

Jeho odchod vyvolal spekulace o tom, do jakých sexuálních dobrodružství se asi pustí tentokrát. „Jak to dělá?“ dotázal se Peter. „Taky bych chtěl být tak dobrý,“ dodal Cody. „Hele,“

ohradila jsem se, „svádět ženy není o nic těžší než svádět muže. Někdy je to i jednodušší.“ „Ten chlap je zkrátka úžasný.“ Hugh

dělal, jako bych nic ne řekla. „Dneska večer jde ulovit další, a

přitom z něj pořád ještě vyzařuje energie, řekl bych tak den stará. Kéž by se na mě taky usmívalo štěstí tak často.“ Seth v téhle společnosti moc nemluvil – ostatně jako v žádné jiné –, ale stejně jako moji ostatní kamarádi inkuba obdivoval. Obzvlášť Hughova

poznámka ho zaujala. „Co myslíš tím vyzařováním energie? Něco jako doznívání po sexu?“ Hugh se na něj zazubil. „Něco

takového… Přece musíš vědět, o čem mluvím. To po sexu.

Přitažlivé kouzlo.“ „Koho to zajímá?“ ozvala jsem se příkře, neboť

se mi nelíbil směr, kterým se tahle konverzace ubírala. Seth se zamyslel. „Takže je to něco jako doznívání po sexu. Každý po tom

asi zažívá něco takového.“ „Ano, ale u inkubů a sukub je to jiné,“

objasnil Peter profe sorsky. Pokud jsem se nepletla, dokonce

začal mluvit s britským akcentem. Příliš mnoho Bastienova vlivu.

„V jejich případě jde doslova o záři – aspoň ostatní nesmrtelní to vidí. Při sexu berou té druhé osobě život. Životní síla je přitažlivá. Nesmrtelný vidí inkuba nebo sukubu po sexu skoro až…“ „Jako

by se třpytili,“ navrhl Cody. „Nebo jiskřili. A přitom to tak není.

Těžko se to vysvětluje. Copak ti to Georgina nepověděla?“ „Tohle ne,“ řekl Seth. „Takže… ehm, smrtelníci to nevidí?“ „Tak hrajeme, nebo ne?“ zeptala jsem se netrpělivě, až příliš zvýšeným hlasem.

Carter zachytil můj pohled. „Ne tak jako my,“ pokračoval Peter.

„Ale oni… vy to cítíte. Nebo spíš vytušíte, to je výstižnější slovo. Přitahuje vás to. Je to velice atraktivní.“ Sklouzla jsem v křesle níž

a uvažovala, jestli by si někdo všiml, kdybych se tady teď zneviditelnila. Ale klidně jsem neviditelná být mohla, protože moje protesty beztak nikdo nebral na vě domí. „Musel sis toho

všimnout,“ prohlásil Hugh a napil se whisky. „Některé dny ses jistě

při pohledu na Georginu prakticky nedo kázal ovládat, jak strašně sexy ti připadala. Mohl jsi jenom zírat. Ale ten rozdíl se dá vypozorovat jen těžko, protože ona je sexy pořád, viď?“ Všichni kromě Cartera, Setha a mě se rozesmáli. Věděla jsem, že tu poslední větu skřet mínil jako kompliment, ale i tak bych mu

nejradši vychrstla svůj drink do obličeje. Veselí brzy pominu lo a

my se vrátili zase ke kartám. Škoda už ale byla napáchána. Se

Sethem jsme spolu po zbytek večera téměř nepromluvili. Ne že

by si toho někdo všiml – nejspíš kromě Cartera. Když jsme pak se Sethem odcházeli, věděla jsem, že se schy luje k něčemu zlému. Zastavila jsem u něj před domem a on mě pozval k sobě na

zmrzlinu Rocky Road. Měl zmrzlinu moc rád. Měla jsem se otočit

a odjet, jenže Rocky Road funguje jako zaklí nadlo. Navíc jsem si vzpomněla, o čem jsme se Sethem mluvili po naší nehodě v

posteli – že bychom se měli o problémech bavit, a ne je ignorovat. Pořád jsem věřila, že je to pravda, ale teorie a praxe jsou dvě naprosto odlišné věci. Nandal zmrzlinu do dvou misek a chvíli

jsme jedli mlčky. Když dojedl, začal si hrát se lžičkou a na mě se nedíval. „Takže?“ zeptal se. „Je to pravda?“ „Co jestli je pravda?“ Jako bych to nevěděla. „Ale no tak, nenuť mě to hláskovat,“

prohlásil něžně. „Chci jenom slyšet tvou verzi, to je všechno.“ Otevřela jsem pusu, abych promluvila a nějak to všechno zmírnila, ale jazyk mi ztuhl. Nevypravila jsem ze sebe souvislé slovo. „Je to pravda?“ zopakoval Seth. Když jsem stále

neodpovída la, pokračoval: „Někdy, když tě vidím…, jako třeba

teď nedávno, nemůžu skoro ani dýchat, jak jsi krásná. Tak krásná,

že nemůžu dělat nic než se chovat jako idiot. To znamená, že ses právě… s někým vyspala? Samozřejmě tím nemíním normální spaní…“ Sakra, tahle záležitost s komunikací je vážně na houby.

12

„Thetis,“ oslovil mě po chvíli mlčení. „Mluv se mnou.“ Příkře jsem vzhlédla. „Co ti mám říct? Odpověď už stejně znáš. Nelžou. Teda lžou vlastně pořád, ale ne v těchhle věcech.“ Přikývl a odložil

misku se lžičkou na stolek. Opřel se na po hovce, ale nedíval se

na mě. Zamyšleně hleděl přes celý pokoj. Mohla jsem se

domýšlet, co se mu honí hlavou. Věděl, co jsem zač, a věděl, co dělám. Ale mít hrubou představu bylo něco úplně jiného, než se zničehonic dozvědět, že existuje očividný důkaz o tom, kdy jsem měla sex. Teď už tu záři rozpozná a bude vědět, že jsem se právě vrátila z postele někoho jiného. Že jsem před nedávnem někomu

jinému ležela v náručí a dělala s ním ty nej intimnější věci, jaké

dva lidé mohou dělat. Věci, které s ním dělat nemůžu. „Omlouvám se,“ řekla jsem, protože jsem nevěděla, co jiného říct. „Za co?“

„Za… tohle. Za to, co dělám.“ „Proč? Ty to přece dělat musíš, ne? Není třeba se omlouvat za svou… ehm, přirozenost.“ „Takže…

co? Jsi s tím v pohodě? Že víš, co dělám s jinými muži? Nebo

spíš s tím, že víš, kdy to dělám?“ „,V pohodě‘ je v tomto případě zvláštní výraz, ale asi ano. Ale nejsem v pohodě ohledně toho…“ Odmlčel se a jako vždy promýšlel svá slova. „Ohledně toho, že se bojíš mi to říct. Muselas přece pokaždé vidět, jak jsem z tebe v transu. Ale nikdy jsi mi to nevysvětlila.“ „Co jsem ti asi měla říct?

,Díky, že sis všiml, jak jsem hezká. To proto, že jsem si to zrovna rozdala s cizím chlapem ve špinavém klubu.‘“ Seth sebou trhl a já okamžitě zalitovala, že jsem byla tak kon krétní. „Možná… možná

jsi to mohla formulovat trochu taktnějším způsobem, ale jo. V

zásadě si myslím, že tohle jsi mi měla říct.“ Lžičkou jsem postrkovala v misce zbytky rozteklé zmrzliny. „Není to tak

jednoduché a ty to dobře víš. Už tak pro tebe bylo dost těžké

smířit se s tím, že spím s jinými, aniž bys měl důkaz, kdy k tomu přesně došlo.“ „Proč nenecháš mě, abych se rozhodl, co můžu nebo nemůžu přijmout?“ Neznělo to přímo naštvaně, ale takhle ostře jsem ho ještě ni kdy promluvit neslyšela. Arogantní stránka

mé povahy nechtěla, aby se mnou takhle mluvil, ale uvědomovala jsem si, že na to má právo. A musela jsem uznat, že mě ta jeho sebejistota vzrušuje. Alfa samec. Mňam. „Vím, co jsi,“ pokračoval.

„A taky vím, co děláš. Musel jsem se s tím smířit už od začátku našeho vztahu. Trápí mě to, ano, ale to neznamená, že s tím vědomím nedokážu žít.“ Položil ruku na moji a nepřítomně mě pohladil. „Ale ty se neboj říkat mi pravdu. Nikdy. I když je ošklivá.

To, co je mezi námi, není o sexu – jako by to nebylo dokonale zřejmé. Ale když k sobě nebudeme upřímní, nezůstane nám už vůbec nic.“ Podívala jsem se mu do očí a usmála se. „Jak můžeš

být tak mladý a zároveň tak moudrý?“ „Nejsem zase tak moudrý,“ prohlásil a přitáhl si mě k sobě. Opřela jsem se mu o rameno. Poznámku o mládí už nerozváděl. Objektivně vzato byl mezi námi takový věkový rozdíl, že jsem klidně mohla být obviněna z kradení nemluvňat z kolébky. S povzdechem jsem se k němu přitulila. „Nic

to neznamená, víš. Všechny ty věci, co dělám. Ani si nepamatuju

jejich jména.“ „Já vím. Tos mi říkala. Ačkoli…“ „Co?“ „To mě zrovna moc neuklidňuje. Není správné, aby sex byl o ničem.

Nelíbí se mi představa, že jsi s mužem, se kterým být nechceš. I

když jsi technicky vzato moje přítelkyně… Byl bych radši, kdyby

se ti líbilo, co děláš.“ „No… celkově vzato se mi to líbí. Ta energie, kterou ze sexu získávám…, to bys nedokázal pochopit. Ale je to… Doslova z toho žiju. Takže i když předtím a potom s tím mužem

být ne chci, uprostřed nastane moment, i když krátký, kdy to chci.“

Po kusila jsem se ho uklidnit úsměvem. „Nemusí ti to zase připadat tak hrozné. Všechno je lepší, než bývalo. Teď si můžu

vybírat, s kým chci jít, a to je velký rozdíl. Není to tak, že musím brát, co mi přijde pod ruku.“ „Co tím myslíš, že teď si můžeš

vybírat? Tos nemohla vždyc ky?“ Nervózně jsem se zasmála. „Ale

no tak, Sethe. Víš přece, že ženy získaly práva až tak před sto

lety. Muži nebývali ve vztahu k něžnému pohlaví vždycky pozorní

a ohleduplní – zejména ti z nižších vrstev.“ Šokovaně na mě zíral

a trochu se stáhl. Milovala jsem ty jeho oči, které dokázaly vyjádřit vše, i když emoce, která se v nich zračila teď, nebyla příliš

pozitivní. „Mluvíš o… To… to zní skoro jako znásilnění.“ Pokrčila jsem rameny a došlo mi, že z těchhle vod musíme urychleně vyplout. „Sukuba se dá těžko znásilnit. V konečné fázi je dobyvatelem ona – obzvlášť když pak ten chlap skončí v bez vědomí.“ „Tos mi ale neodpověděla na otázku.“ „A ty ses vlastně nezeptal.“ Zavládlo ticho. Po chvíli mě Seth znovu objal a zabořil

mi ob ličej do ramene. „Netrap se tím. Nemůžeš posuzovat

minulost podle součas ných měřítek. To nejde,“ řekla jsem. „Nelíbí

se mi představa, že děláš něco, co dělat nechceš,“ zavr čel. „Kéž bych tak mohl něco udělat… Nějak tě ochránit.“ „To nemůžeš,“ zašeptala jsem a políbila ho do vlasů. „Nemů žeš a nezbývá ti,

než se s tím smířit.“ Potom jsme si šli společně lehnout. Bylo to poprvé od toho incidentu s líbáním. Seth mě celou noc ze spaní pevně objímal, jako by se bál, že bych mu utekla, kdyby mě pustil. Znovu jsem žasla, kolik má pro mě pochopení. A znovu jsem se

ptala sama sebe, jestli už jsem zamilovaná. Jak to poznám? Co je

to vůbec láska? Objímala jsem ho a přitom v duchu odškrtávala

ze seznamu. Cit. Spojení. Pochopení. Přijetí. Všechny ty věci mi dával. To jsou součásti lásky. A všechno mi to nabízel dobrovolně

a nezáleželo mu na tom, jak hrozné věci o mně zjišťuje. Uvažo

vala jsem, jestli mu vracím tolik, kolik dostávám. Mám vůbec na takový vztah právo? Dost jsem o tom pochybovala, ale po Sethovi jsem toužila čím dál víc. Když jsme pak ráno dojeli do

knihkupectví, držel mě majet nicky za ruku. Pustil mě až u dveří.

„Přijde dneska Doug?“ zeptala jsem se Beth, když jsem vešla do prodejny. „Jo, už je tady. Myslím, že bude ve vaší kanceláři.“

Došla jsem dozadu. V kanceláři byla tma. Když jsem rozsvíti la, objevila jsem ho schouleného v rohu. Dřepla jsem si k němu. „Co

se děje?“ Po několika vteřinách zvedl hlavu a zadíval se mi do očí. Ty jeho byly tmavé a ustarané. „Nic.“ Odporovat nemělo cenu, i když se to nabízelo. „Jak ti můžu pomoct?“ Hořce se

zasmál a byl to příšerný zvuk. „Copak to nechápeš, Kincaidová?

Nic nepomůže, to je ten problém. Nic nemá smysl. Víš to stejně dobře jako já.“ „Opravdu?“ Obdařil mě cynickým úsměvem. „Jsi jedna z nejdepresivněj ších osob, co znám. I když se usmíváš a

flirtuješ, vím, že tenhle život nesnášíš. Nesnášíš tenhle svět. Vím,

že ti připadá skrzna skrz hloupý.“ „To není pravda. Na všem špatném je něco dobrého. Vždycky existuje naděje. Co se ti

vlastně stalo?“ „Jen mě dostihla realita. Prostě jsem se probudil a uvědomil si, jak je to všechno hloupé. Nevím, proč se tím vůbec namáhat.“ Dotkla jsem se jeho paže. „Hele, víš, že mě děsíš?

Spal jsi vů bec? Nepotřebuješ se najíst?“ Opřel se o zeď a pořád

se tvářil nepřítomně. „Kincaidová, po třebuju tolik podělaných

věcí, že už to ani není zábava. Ale víš ty co? Člověk z toho nikdy

nic nedostane. Tak to prostě je. Co z toho plyne? Život je krutý a krátký.“ „Ehm… celkem trefa.“ Ještě dlouho jsem tam s ním

seděla a poslouchala jeho výlevy. Jeho slova byla plná zahořklosti, hněvu a černého zoufalství. Dě sivá kombinace. Nikdy jsem ho neslyšela takhle mluvit. To nebyl ten dobře

naladěný Doug, který měl vždycky po ruce nějaký vtí pek. Doug, který nikdy nic nebral vážně. Jeho zachmuřený výraz mi dost připomínal Casey, když jsem ji tuhle zastihla v kavárně, ale ta na tom nebyla až tak zle. Jak plynul čas, uvažovala jsem, co dělat.

Rozhodně nebyl ve stavu, kdy by byl schopen pracovat, ale poslat

ho domů jsem se bála. Kdo ví, co by mohl v tomhle rozpoložení udělat? Nikdy dřív jsem se neobávala, že by si mohl sáhnout na život, jenže teď to bylo jiné. „Chci, abys tady zůstal,“ řekla jsem

mu nakonec, zvedla se a protáhla si bolavé nohy. „Musím se vrátit

do prodejny, ale ještě se na tebe přijdu podívat, ano? Slib mi, že

za mnou zajdeš, kdy bys něco potřeboval. Pak si spolu dáme

oběd. Přinesu nám falafel z tvojí oblíbené restaurace.“ Polovičatě

a křivě se na mě usmál. Tvářil se nasupeně a vý směšně. Odešla jsem a odnesla si s sebou nožík na dopisy. Ani postupem dne se jeho nálada nezlepšila. Dokonce ani falafel mu nepomohl. Opět

jsem zoufale uvažovala, co dělat. Ve městě neměl rodinu, které bych ho mohla svěřit. Věděla jsem, že v nemocnicích jsou

psychiatrické pohotovostní služby. Měla bych tam zavolat? Krátce

po obědě se objevil Alec. Vyhýbal se Casey, která ho pronásledovala úpěnlivými pohledy. Na mě se usmál. „Ahoj,

Georgino. Je tu někde Doug?“ Zaváhala jsem. Aleka jsem neměla ráda, ale byl to Dougův kamarád. Možná by mu setkání s ním pomohlo. Zavedla jsem bu beníka do kanceláře. Jakmile ho Doug spatřil, s ohromující energií vyskočil. Tvářil se zoufale a nadšeně zároveň. „Kristepane, chlape! Kdes byl?“ „Promiň,“ prohlásil Alec.

„Trochu jsem se zdržel.“ Popošli k sobě a pak nervózně pohlédli mým směrem. Vycítila jsem, že o mě nestojí, a tak jsem z

kanceláře vycouvala. Ale ještě jsem stačila zahlédnout, jak Alec

něco vytahuje z kapsy u kabátu a Doug na to kouká dychtivě a nedočkavě. Takže Alec, došlo mi. To on dává Dougovi drogy. To zjištění mě naštvalo. Nejradši bych se tam vrátila a uškrtila ho. Ale když ti dva po půlhodině z kanceláře vylezli, změna v Dougově

chová ní byla tak markantní, že jsem se nedokázala přimět k činu. Doug si zase hrdě vykračoval a ve tváři měl svůj obvyklý ve selý úsměv. Janice kolem něj prošla a on jí řekl něco, po čem vy

prskla smíchy. Když mě uviděl, přiskočil ke mně a zasalutoval.

„Připraven vrhnout se do práce, šéfko. Co pro mě máš?“ „Já…“ Hloupě jsem na něj zírala, což u něj vyvolalo ještě širší úsměv.

„Jen do toho, Kincaidová,“ prohlásil s hranou přísností. „Vím, že

jako moje oddaná fanynka jsi připravená vrhnout se na mě kdykoli

a kdekoli, ale jelikož jsme profesionálové, ještě pár hodin musíme svou vášeň krotit.“ Dál jsem zírala jako u vytržení. „No… tak běž k pokladně.“ Znovu mi zasalutoval a po vojensku srazil podpatky.

„Jistě.“ Obrátil se k Alekovi. „Uvidíme se dneska večer na

zkoušce?“ „Jo.“ Doug se na nás oba usmál a odešel. Zůstala

jsem tam stát s Alekem. Vyčkával, jako by předpoklá dal, že mu něco řeknu. Nejvhodnější se mi zdálo „běž do prdele“, ale

nakonec jsem si to rozmyslela. Usmála jsem se na něj. Byl to pomalý úsměv, který začal u rtů a postupně mi rozzářil oči. Ta

kový úsměv naznačoval, že jsem si právě všimla něčeho, co jsem nikdy dřív neviděla. Něčeho, co se mi líbí – a co chci. Zato Aleka úsměv přešel. Nejspíš už mě balil tak automaticky, že nečekal odezvu. Polkl a opět se uculil. „Tak zkouška, jo?“ řekla jsem.

„Čeká vás další koncert?“ „Příští víkend. Přijdeš?“ „Pokusím se.

Bude pak zase večírek?“ „Nejspíš jo. Wyatt pořádá pařbu už zítra, kdyby se ti chtělo.“ „A ty tam budeš?“ dotázala jsem se

sametovým hlasem a významně mu pohlédla do očí „To si piš.“

„Tak to přijdu.“ Otočila jsem se k odchodu a pořád jsem ho hypnotizovala úsměvem. „Tak zatím.“ Jakmile jsem mu zmizela z dohledu, můj úsměv se změnil v úšklebek. Sakra. Myslela jsem si,

že už není možné si toho chla pa ještě víc zprotivit, ale to jsem se mýlila. Uvědomovala jsem si však, že flirtovat s ním je nejlepší způsob, jak zjistit, co se děje s Dougem. Byla jsem si jistá, že na

mě Alec bude zkoušet přesně to, co na Casey. A když se uvolím podlehnout jeho takzvanému šarmu, mohl by se se mnou rozdělit

o svoje zboží. Brzy jsem zjistila, že Doug mi v téhle záležitosti

nijak nepo může. „Ty něco máš,“ pošťouchla jsem ho, když jsme

se potkali u re gálu s fantasy literaturou. Obdařila jsem ho smrtícím úsměvem. Oplatil mi ho. „Přitažlivost? Sexappeal?

Inteligenci? Kotě, mám to všechno.“ Přistoupila jsem k němu blíž

a škádlivě ho zatahala za tričko. Zadívala jsem se mu do očí. „To nemyslím. Máš něco dobrého, a nerozdělil ses.“ Stál těsně u mě. Pohrával si s pramenem mých vlasů. „Nevím, o čem to mluvíš.“

„Jasně, že nevíš. Máš vůbec tušení, kolik hodin jsem poslední

dobou odpracovala za tebe a za Paige? Panebože! Už z toho ma gořím. Vodka mi pomáhá jen trochu. Jestli máš něco lepšího, tak

se o to poděl.“ „Podělím se s tebou, o co chceš, klidně i o sebe.

Jen řekni kdy a kde.“ „Myslela jsem, že jsme kamarádi.“ Šťouchla jsem ho do hru di a s našpulenou pusou odstoupila. „Tajíš to

přede mnou. Ani náhodou ses nemohl tak rychle vzpamatovat. Ne

z toho stavu, v jakém jsi byl dneska ráno. Něco sis vzal.“ „Změna nálad. Jsi ženská, ty to přece musíš chápat. Jen jsem se probudil trochu nabručený, to je všechno. Trocha falafelu a šarm

Kincaidové a jsem zase v pohodě. Dokonce je mi skvěle.“ Přistou

pil ke mně a patrně doufal, že se zase vrátím k flirtování. Oči mu plály a bylo v nich cosi temnějšího a intenzivnějšího než obvykle.

„Abych pravdu řekl, teď jsem k nezastavení. Jsem bůh, kotě. Pojď

se mnou do kanceláře a já ti to předvedu.“ Otočila jsem se a přes rameno jsem ho obdařila výsměšným pohledem, kterým jsem to zlehčila. „To se neslučuje s mou vírou, zlato.“ Rozesmál se a já

jsem odešla. Flirtovali jsme spolu už celé roky a já jsem věděla,

že ho moje kousavé poznámky neurážejí. Já ale zuřila. Už tak bylo dost zlé, že Alec zatáhl Douga do toho maléru s drogami a nevhodným chování v práci. Ale to ranní hluboké zoufalství bylo

něco docela jiného. Zjistím, co se tu děje, a udělám tomu konec –

i když to bude znamenat, že se budu muset pakto vat s tím slizounem Alekem. Vzpomněla jsem si na další komplikaci ve

svém životě a večer jsem zavolala Bastienovi, abych zjistila, jak je

na tom. „Ani se neptej, Fleur. Stahují se nade mnou mračna selhání.“ „Sakra, co to s vámi všemi dneska je, že máte takovou depku? Proč musím všechny rozveselovat?“ Řekla jsem mu, aby okamžitě přijel do ulice Queen Anne. Když dorazil, pořád ještě skučel. „Dana se ke mně chovala vážně hezky,“ oznámil. „Ale nic intimního. Dokonce ani nepřišla sama. Pořád s sebou tahá Jody nebo nějakou jinou úchylačku z VPZRH. Měl bych větší šanci na skupinový sex než dostat jen ji. Všechny se mě snaží přesvědčit, abych se přidal k jejich kultu. Kdybych to gesto udělal, asi by to nikomu neublížilo. Ale myslím, že se s ní budu vídat víc, když

budu předstírat, že s konverzí váhám. Taky se hodně vyptávala

na tebe.“ „Na co třeba?“ „Na různé věci. Naposled chtěla vědět,

jak to dopadlo s tím oblečením, co sis koupila. O co jde?“

„Nemám tušení,“ zalhala jsem. Byla to vážně ironie, protože právě

v tu chvíli si Bastien všiml tašky Victoria’s Secret, která se mi

pořád válela na polici. Bez ohledu na moje soukromí obsah tašky vysypal. Zálibně si prohlížel spodní prádlo. „Chceš si něco z toho vyzkoušet?“ zeptala jsem se ho kysele. „Tys měla vždycky dobrý vkus.“ Zvedl černou síťovanou pod prsenku a díval se na mě

skrze ni, jako by si představoval, jak v ní asi vypadám. „Ale stejně nechápu, proč si pořád kupuješ takové věci. Můžeš si je vykouzlit rovnou na sobě.“ „Respektuju duševní vlastnictví. Ať už to navrhl kdokoli, za slouží si za to dostat zaplaceno.“ „I kdyby to ušily vykořisťované pracovní síly ve třetím světě?“ Ušklíbla jsem se.

„No tak. Pojď odtud vypadnout.“ „Kam?“ „Do baru, kde mají

piano.“ Zatvářil se překvapeně. „Takové podniky ještě existují?“

„Jo. I tady v Seattlu jich pár je.“ Jeden takový se nacházel ani ne čtvrt hodiny cesty od mého bytu. Cestou Bastien neustále naříkal nad tou záležitostí s Danou. Už jsem z toho šílela. Taky jsem ji nesnášela, ale pořád jsem ne mohla přijít na to, proč je tím tak posedlý. Piano bar byl naštěstí natolik neobvyklý, že ho to

přivedlo na jiné myšlenky – v což jsem doufala. Najedli jsme se a

pili koktejly jako martini Midori a Sex on the Beach. Mezitím různí pianis té hráli a zpívali všechno možné, Eminemem počínaje a Barrym Manilowem konče. Jak večer pokračoval, nechat si

zahrát písničku na přání stálo čím dál víc peněz. Ale hosté byli

čím dál opilejší, a tak jim bylo jedno, že tu nechají majlant. Jelikož jsem s tím počítala, připravila jsem si štos bankovek a s

Bastienem jsme se dobře bavili nad tím, jak se pianisté vy pořádávají s čím dál staršími a neznámějšími skladbami. Zpívali jsme spolu s nimi a bylo to krásné. Mezi mnohé výhody měnění podoby patří i to, že můžete modifikovat svůj hlas a hlasový roz

sah. Pianisté kupodivu znali všechny písničky, které jsme po nich chtěli. Udělalo to na nás takový dojem, že jsme jim v závěru veče

ra nechali tučné spropitné, i když v tom sehrála roli i naše opilost.

Ale než jsme odešli, Bastien trval na tom, že si musíme počkat na poslední píseň na přání. „Dal jsem za ni padesátku,“ prohlásil.

„Určitě ji zahrají brzo. Vybral jsem ji pro tebe.“ „Jestli to bude

,Superfreak‘, tak odcházím,“ varovala jsem ho. Zasmál se. „Až to uslyšíš, poznáš to. Ta píseň mi připomíná tebe a tvého

spisovatele.“ Samozřejmě, že jsem okamžitě poznala, jakou píseň

mi se svým zvráceným smyslem pro humor vybral. Prozradil ho i jeho úsměv. Tak napůl si mě posadil na klín a hlasitě zpíval text písně od Fiony Apple:

„Byla jsem špatná, špatná holka Byla jsem neopatrná s jemným mužem Je to smutný, smutný svět Když holka zlomí kluka Jen proto, že může.“ „Ty jsi vážně pekelná stvůra,“ oznámila jsem mu

a pokusila se od něj odsunout. „Víš to, že jo?“ „Říkám to tak, jak

to je.“ Držel mě dál a zpíval. „Nebesa, pomozte mi od toho, jaká jsem Zachraňte mě před těmi zlými skutky Dřív než je udělám…“ Když jsme konečně odešli z baru, smáli jsme se a laškovali. Prošli

jsme kolem skupinky dívek, které byly ještě opilejší než my.

Několik z nich na Bastiena pohlédlo s otevřeným zájmem a já se

na něj tázavě podívala. Zavrtěl hlavou. „Příliš snadné. Navíc radši půjdu domů s tebou, abych tak řekl.“ Doprovodil mě k mému bytu

a držel mě za paži, jak to kdysi diktovaly dobré mravy. Chodník

byl mokrý od deště a ve vzdu chu se vznášel vlhký chlad. Nedaleko svítila nad budovami věž Space Needle, na níž se co

nevidět objeví vánoční osvětlení. Bas tien mi stiskl paži pevněji a

nepřítomně se zahleděl na zamračené nebe. Pak se zase podíval

na mě. „Fleur, chceš vědět, proč jsem tak umanutý v té záležitosti

s Danou?“ Pokusila jsem se okamžitě vystřízlivět, neboť jsem očekáva la zásadní odhalení. „Myslíš kromě spravedlivého hněvu, který vůči ní chováš?“ Něžně se usmál a sklopil oči k chodníku,

jak dával pozor, aby chom neuklouzli. „Jsem v maléru. Ve velkém maléru.“ Povzdechl si. „Slyšelas někdy o démonovi jménem Barton?“

„Ne. Měla bych?“ „Možná. Pracuje v Chicagu. Je velmi vysoce postavený. Vel mi mocný. Je jedním z těch, co od svých zaměstnanců očekávají ,laskavosti‘.“ Chápavě jsem přikývla. To patřilo k rizikům práce sukub a in kubů a bylo to něco, o čem by Seth raději neměl vědět. Jelikož vlastně pracujeme v sexuálním průmyslu, naši démoničtí nadří zení mají často za to, že nám

jeden „zákazník“ navíc vadit nebu de. Spousta z nich to prostě považuje za naši povinnost. Ať už byl Jerome jakýkoli, nic takového po mně nikdy nechtěl. „Takže… Barton má sukubu

jménem Alessandra. Je relativně nová. Asi tak sto let. Je krásná. Pokud jde o vytříbený vzhled, má stejně dobrý vkus jako ty. A je chytrá. Má smysl pro černý humor. Je společenská.“ Ohromeně jsem na něj zírala. „Ty ses zamiloval, Bastiene?“ „Ne, ale hodně

mě přitahovala… přitahuje. Jí je těžko odolat. Tak nějak jsme se začali blíž poznávat a jedna věc vedla k dru hé…“ „To se ti stává často.“ „Ano,“ přiznal zkroušeně. „Ale bylo to úžasné. Ta žena…

páni!“ „A jak ses dostal do toho maléru?“ „No, věc se má tak, že Barton chce svoje lidi vlastnit. Oče kával, že Alessandřino tělo bude patřit jen jemu – záležitosti se smrtelníky do toho pochopitelně nepočítá.“ „A on vám na to přišel?“ „Ano. Začal se

projevovat dost žárlivě.“ Z Bastienova hlasu zaznívalo pohrdání.

„U našinců je to dost nečekaná a stupidní emoce. Ale i když je démon, samozřejmě měl dobrý důvod k ne jistotě, když věděl, že

si jeho přítelkyně začala s takovým sexuál ním mistrem, jako jsem

já. Kdo je jednou s Bastienem…“ „Drž se vyprávění a kroť svoje ego. Co se stalo?“ „No… kdybych řekl, že se naštval, bylo by to málo. Zcela upřímně, dnes bych si asi neužíval tvé milé společnosti, kdyby se do toho nevložila Janelle.“ Janelle byla Bastienova arcidémon ka v Detroitu. „V podstatě mě ale jen uchránila před fyzickým mučením. Všechno ostatní je v hajzlu.

Moje kariéra je v troskách. Barton má mocné přátele a Janelle mi jasně sdělila, že už mě krýt nebude.“ Došli jsme až k mému domu

a teď jsme postávali před ním. Prohrábl si tmavé kudrliny a náhle

vypadal hrozně vyčerpaně. „U všech to mám polepené. Už

plánují, že mě přesunou někam jinam, a je mi jasné, že to bude hrůza. Něco jako Guam. Nebo Omaha. Proto potřebuju tuhle věc

s Danou. Takováhle veliká vý hra bude veřejným zostuzením druhé strany. A já se zase dostanu na vrchol. Už mě nebudou moct potrestat, když budu mít v zá znamech takovou oběť.“

Začínala jsem chápat jeho posedlost tou ženou z rádia. „Jenže ti

to zrovna moc nevychází.“ „Nevím, co dalšího ještě dělat. Vyzkoušel jsem všechny staré triky a navíc pár exkluzivních

Bastienových tahů jako z učebnice. Nic z toho nezabírá.“ Natáhla jsem k němu ruku. „Budeš se muset smířit s tím, že má silnou

vůli, Basi. To se stává.“ „Já vím.“ Mluvil tak zdrceně, že mi to lámalo srdce. „Ale no tak. Ještě ten boj nevzdávej. Všechno, co

umíš, jsem tě naučila já, pamatuješ? Najdeme nějaký způsob, jak

to vyřešit. Však my se jí dostaneme k tělu.“ Rozesmál se a jedním prstem mě pohladil po tváři. „S tebou je mi vždycky hned líp, víš

to? To je na tobě jedna z nejúžasnějších věcí. Tohle a – pokud je pravda, co se povídá – tvoje pusa.“ „Je pravda, co se povídá. Pomůžu ti s tím. Když na ni nic ne zabírá, vždycky je tu přece

ještě alkohol, ne?“ „Ano, ten starý dobrý pomocník.“ Pevně mě objal a políbil na obě tváře. „Dobrou noc, moje milá. Díky za

hezký večer.“ Taky jsem mu dala pusu. „Nápodobně.“ S rukou na klice mě ještě něco napadlo. „Hej, Bastiene.“ Ohlédl se, už o kus

dál na chodníku. „Ano?“ „Proč jsi to udělal?“ „Co?“ „S Alessandrou. Musel jsi přece vědět, jak to s ní Barton má, ne?“

„To jsem věděl.“ „Tak proč jsi to riskoval?“ Podíval se na mě, jako

by nemohl uvěřit, že se na to musím ptát. „Protože jsem mohl. Protože je krásná a nádherná a já jsem ji chtěl.“ Bylo mi to jasné,

a tak jsem se s ním nedohadovala. Byla to inkubí logika jako z

příručky. S úsměvem jsem vešla do domu.

13

Dougův saxofonista Min projížděl u Wyatta láhve s alkoho lem.

„Myslím, že žádný nemá,“ prohlásil nakonec. „Nemůžeš si dát vodku bez džusu?“ „To ne,“ odpověděla jsem. „To by pak nebylo

ono.“ „Aha, jasně. Tak dáš si aspoň panáka něčeho?“ Zvedl láhev

– bože, pomoz mi – Skyy vodky. „Tohle asi vynechám.“ Rozhlédla jsem se po hlučném dění na večírku. Jako obvykle tu byla

spousta lidí a pochybovala jsem, že kapela jich zná alespoň polovinu. To je nejspíš daň za slávu. A jako obvykle tu taky byla spousta pití a drog pro ty, kdo tako vé věci chtějí. Široká nabídka

ale zjevně nezahrnovala limetkový džus. Otočila jsem se zpátky k

Minovi. „Viděl jsi dneska Aleka?“ „Ne. Ale říkal, že tu bude. Doufám, že se brzy objeví.“ Neklidně se zavrtěl a já jsem uvažovala, kolik lidí do toho Alec vlastně zatáhl. Koneckonců všichni členové kapely se chovali jako bezstarostní blázni. Většinu dne jsem strávila plánováním dnešního večera a úva hami o tom, co budu muset udělat, abych z Aleka vytáhla infor

mace a pokud možno i drogu. Jak se večírek blížil, usoudila jsem,

že nad tím přemýšlím až moc. Alec rozhodně není žádný geniální zločinec. Když od něj něco chci, jistě bude stačit se jenom svlék

nout a nabídnout mu svoje tělo. K tomuto účelu jsem si oblékla minišaty. Stejně jako ty před chozí, které jsem měla na koncertě, i tyhle měly výstřih do véčka a ramínka. Byly hedvábné a trochu připomínaly noční košilku. Jejich sytě smaragdová zelená barva zvýrazňovala zeleň mých očí. Ty jsem si zezelenila ještě víc.

„Konečně,“ zamumlala jsem sama pro sebe, když jsem mezi lidmi

zahlédla Alekovy modře pruhované vlasy. Jakmile si mě všiml,

zamával mi a samolibě se usmál, když jsem na něj taky mávla.

„Nazdar,“ pozdravil a přejel mě pohledem od hlavy k patě. „Páni.“

„Právě včas,“ prohlásil Min a podal mu pivo. Ti dva se přivíta li jakýmsi divným pozdravem, při kterém do sebe strkali rameny.

Potom Min zvedl láhev limetkového likéru. „Hele, co jsem obje vil. Dáš si to?“ „Jasně. Cokoli,“ odpověděla jsem. Chtěla jsem už

začít zpra covávat Aleka, přimět ho, aby se odvázal. A pokud to

vyžaduje, abych do sebe lila patoky, musím to holt risknout. Min

mi podal plastový kelímek plný jasně zelené tekutiny a pak jsme

se s Alekem vzdálili. „Ty necháš Mina, aby na tobě prováděl pokusy?“ zeptal se a ukázal na můj kelímek. To mě inspirovalo.

„Experimentuje se mnou už celý večer.“ Zasmála jsem se až příliš hlasitě a chytila ho za paži. Alec nemu sel vědět, že tohle je můj

první drink tady na večírku. „Ale nic z toho, co mi namíchal

předtím, nevypadalo takhle příšerně.“ Usmál se a jakoby nic mě chytil kolem pasu. „Už jsem ti řekl, jak skvěle vypadáš?“ „Jo,

nějak mi to došlo,“ pověděla jsem mu. Přičichla jsem ke kelímku a neucítila nic než cukr. Opatrně jsem ochutnala. Fuj! Chutnalo to

jako ústní voda s ovocnou příchutí. Naštěstí nemám moc silné dávivé reflexy, a tak jsem to dokázala polknout, aniž bych se

pozvracela. Alec mi ještě párkrát zalichotil a pak jsem odvedla řeč

k téma tu, o kterém mi bylo jasné, že ho uchvátí – k němu samotnému. Zabralo to. Během pár minut jsem ovšem zjistila, že moc rozma nité to nebude. Chtěl se bavit jenom o kapele. „No

jasně, říkáme si, že bychom měli vyjet i někam mimo Seattle a dobýt i další velká města v okolí. Chápeš, jako třeba Portland a

Vancouver. Když nás budou znát na Severozápadě, můžeme pak ovládnout i zbytek západního pobřeží, chápeš? A Coreyho táta

zná chlápka, který zná někoho z nahrávací společnosti. Pošle mu

tu recenzi, co vyšla v Seattle Times…“

Nechala jsem ho mluvit a jenom jsem přikyvovala a občas po

znamenala „aha“. Měla bych zdůraznit, že mi opravdu záleželo na úspěchu Nočního doznání. Věřila jsem v jejich talent. Ale ne

dneska večer. Teď moji pozornost vyžadovaly jiné věci. „Víš,“ prohlásil najednou, „myslel jsem, že mě nemáš ráda.“ Jo. Skvělý postřeh. Usmála jsem se. „Za to se ti omlouvám. Potkávám tolik blbců, že jsem radši na každého ze začátku nepříjemná, dokud

ho líp ne poznám. Ale ostatní kluci z kapely by za tebe dali ruku

do ohně a já jim věřím. A navíc…“ Naklonila jsem se k němu blíž

a smysl ně zavrněla. „Teď už tě znám a rozhodně se mi líbíš.“ K mému ohromení se ode mě Alec odtáhl. To bylo nečekané. A co bylo ještě podivnější, v jeho očích jsem sice viděla zájem, ale jen

v jeho očích. Jinak jako by se zabýval něčím jiným. To pře

kvapení se muselo odrazit i v mém výrazu, protože po chvíli se zasmál, jako by se nic nestalo, a zase mě objal kolem pasu. „No

já bych jim zase tolik nevěřil, ale jestli tě přesvědčili, pak je to v

pořádku.“ Usmála jsem se na něj a předstírala, že jsem jeho podivnou reakci vůbec nezaznamenala. Dál jsme se bavili a já jsem ho ne chala, aby určoval směr naší konverzace. Když mi začal vyklá dat o skateboardingu a vyzdvihoval přednosti jedné

značky před druhou, už jsem se nudila. Naklonila jsem se k němu

a bez pře mýšlení se napila z kelímku. „Sakra!“ zanadávala jsem, když jsem znovu ochutnala ten hnus. „Co?“ „Tohle.“ Odložila jsem kelímek na rozviklaný stolek, až z něj vyšplouchla zelená tekutina.

„Je to odporné.“ Uvědomila jsem si, že tohle je moje příležitost.

„Bože, já měla tak otřesný týden.“ Otočila jsem se k němu tak, abych stála ještě blíž. Položila jsem mu ruku na záda a pomalu s

ní klouzala níž k jeho pasu. „Jsem ráda, že pořádáte tenhle

večírek. Ale asi už z toho musíte šílet, abyste zvládali všechno, co děláte.“ Vypadal, že je rád, že jsem u něj tak blízko, ale rukou,

kterou mě držel kolem pasu, ani nepohnul. „Víme, kdy pracovat a kdy si hrát.“ Trapně se vytahoval. Pokoušel se předstírat životní

moudrost, na kterou byl ještě příliš mladý.

Usmála jsem se na něj. „Taky si ráda hraju.“ Stejně jako předtím jeho pohled prozrazoval, že by si rád hrál – obzvlášť kdybychom

si hráli na doktora. Ale řeč jeho těla tomu neodpovídala. Z

nějakého důvodu se držel zpátky, což mi k němu nesedělo. Měla jsem ho za holkaře a drogového patrona. Ale dál se usmíval, přestože byl strnulý. „Jak si ráda hraješ?“ „S tímhle ne.“ Ukázala

jsem na odhozený kelímek a pak po hlédla na Aleka laníma očima

– pohledem, který byl jak nevinný, tak provokativní. Pokusila jsem

se vybavit si ten hloupý výraz, který na mě použil na prvním večírku. „Neměl bys třeba něco… tvrdšího?“ Pokud jsem se nepletla, ve tváři mu zahrál potěšený úsměv a možná i úleva.

„Možná, že mám.“ Lehce jsem do něj strčila a pak mu ovinula ruku kolem krku. „Já to věděla. Viděla jsem tě, když jsi to dával Dougovi. Věděla jsem, že máte nějakou dobrotu, ale nerozdělíte

se. Zatímco já… já se vždycky dělím o všechno…“ Pořád se ale nechytil ani na moje fyzické flirtování, ani na moje dvojsmyslné

řeči. To ostatní ho ale zaujalo. „Něco mám,“ prohlásil a opatrně se rozhlédl kolem. „Pojďme si promluvit do ložnice.“ No konečně se

to někam pohnulo. Následovala jsem ho do malé zaneřáděné

Wyattovy ložnice, která jako zázrakem ještě ne byla obsazená. S

překříženýma nohama jsem usedla na rozháze nou postel a snažila se působit co nejuvolněněji. „Budeme si teď hrát?“ Odpověděl mi otázkou: „Určitě se dokážeš vypořádat s něčím

tvrdým?“ Povytáhla jsem obočí. „Zlato, zvládnu cokoli tvrdého, co

mi dáš.“ Sedl si vedle mě, sáhl do kapsy u kabátu a vytáhl malý plas tikový sáček. Mnohem menší než ten, v jakém měl Reese trávu. V chabém osvětlení jsem rozeznávala třpytivé krystalky. Skoro jako červený cukr. „Na tohle,“ prohlásil hlubokým hlasem,

„jsi čekala celý svůj život. Tahle věc ti změní svět. Udělá z tebe ženu, kterou jsi měla být.“ Připravilo mě to o řeč. Ne jeho

melodramatický úvod, ale ty krystalky. Když jsem u nich byla takhle blízko…, cítila jsem je. Měly svou vlastní auru, skoro

stejně, jako má každý nesmrtelný svou specifickou energii. Až na

to, že tohle nebyla právě příjemná aura. Působila cizorodě. Do vzduchu vysílala malé šokové vlny. Naskočila mi husí kůže. A nejpodivnější na tom bylo, že tuhle energii jsem cítila už dřív. Jednou s Dougem a jednou s kapelou. Doufala jsem, že Alec si

můj zamračený výraz vyloží jako roz tomilou nechápavost. „Co je to?“ Po tváři se mu rozlil prohnaný úsměv. „Magický elixír, Geor

gino.“ Taky jsem se na něj usmála, ale nechápavost jsem

předstírat nemusela. „Nevěřím na magii.“ „Tak po tomhle začneš.“ Vtiskl mi sáček do dlaně a já potlačila vyjeknutí. Nelíbilo se mi dotýkat se těch krystalků. „Dojdi si pro něco k pití a zamíchej to

do toho. Pak to vypij, pokud možno co nejrychleji. Účinek

nastoupí dřív.“ „Co to s člověkem dělá?“ „Něco dobrého. Něco, co

se ti bude líbit.“ Pročísl mi rukou vlasy. „Páni, nemůžu se dočkat,

až tě uvidím, jak na to budeš reagovat.“ Jak budu reagovat? To mi vůbec neznělo dobře. Možná, že mi nakonec dal něco jiného, než dává Dougovi. Třeba mi dal něco, po čem ztratím vědomí, aby mě pak mohl znásilnit. Ale vzhledem k tomu, jak jsem se k němu

snažila chovat vstřícně, mu muselo být jasné, že není třeba zacházet do takových extrémů. Vyhnala jsem si ty nepříjemné myšlenky z hlavy. „Co ti za to dlužím?“ Můj zastřený hlas mu

jasně prozrazoval, jak bych si to placení asi představovala. „Nic.

To je dárek.“ „Nic?“ Přejela jsem mu rukou po stehně. Věřte mi, že jsem s ním vážně spát nechtěla, ale musela jsem na něj být milá, abych přišla na to, co je tohle za drogu. A taky jsem si musela

přiznat, že bych ho ráda viděla trpět ztrátou energie. „Určitě?“ Přitiskla jsem se k němu a něžně ho zatlačila na postel, aby si

lehl. Vykulil oči, když jsem ulehla vedle něj a rty mu lehce přejela

po krku. Otočil ke mně hlavu, a tak jsem ho zlehka políbila na

bradu. „Určitě?“ zopakovala jsem ještě hlubším hlasem. Jeho dech ztěžkl. Pohladil mě po boku a přejel na moje od halené

stehno. Vypadal napůl vyděšeně. V očekávání si olízl rty. Olízla jsem mu je také a jazykem kroužila po jejich okrajích, než jsem

vnikla dovnitř. Potlačil zasténání a pak mě odstrčil. „Ne… Já… ne. Ne.“ Posadil se a celý se třásl. „Ještě ne.“ Taky jsem si jediným plynulým a ladným pohybem sedla. Hodila jsem si vlasy přes

jedno rameno a obdařila ho svůdným úsměvem. „No tak. Chci to.“

„Nemůžu…, ale možná, že později bychom mohli něco vy myslet.“

V jeho výrazu se zračila touha i váhavost, což mě potěšilo. Bylo hezké vědět, že můj šarm stále ještě funguje. Třeba provo zuje systém „první vzorek zadarmo“ a bude se dožadovat svých

nároků později. Taky dobře. Když se s ním nevyspím, nebude to konec světa. A možná ani nebudeme potřebovat druhý pokus.

„Na.“ Alec se vzpamatoval a podával mi svoje pivo. „Co?“ „Dej se

do toho a vyzkoušej ty krystalky. Můžeš si je zamíchat sem do

piva.“ Pohlédla jsem dolů na ty červené třpytivé granulky. Skoro

až zářily samy o sobě. Znovu se mě zmocnil ten podivný pocit a

ne příjemně dráždil moje nesmrtelné smysly. Obsah tohohle

sáčku v žádném případě nespolknu. Zavrtěla jsem hlavou. „Teď nemůžu. Musím jít ještě na jeden večírek. Slíbila jsem to kamarádce. Vyzkouším je později, jo?“ Netvářil se na to zrovna

nadšeně. „Chci, abys to vyzkoušela hned.“ „Co je na tom, když si

to vezmu až pak?“ „Asi nic… Hele, ale ať se o tom nikdo další nedozví. Moc toho nemám. Kdyby se to rozkřiklo, chtěli by to

všichni. Teď to dávám vyzkoušet jen výjimečným lidem.“ „Já jsem výjimečná?“ škádlila jsem ho. Alec na mě dlouze pohlédl a

prohlížel si můj obličej i moje slušivé hedvábné šaty. Oči se mu opět zaleskly touhou, ale držel se zpátky, přestože jsem se vyzývavě usmívala. „Velice výji mečná.“ Krátce poté se mi

podařilo se z večírku vytratit. Předtím mě Alec znovu varoval,

abych si krystalky nechala pro sebe. A taky chtěl, abych mu pak dala vědět, jak se mi to líbilo. „Druhá dávka je ještě lepší,“

sliboval. Konečně jsem unikla a sama v chladném nočním

vzduchu vy dechla úlevou. Cestou k autu jsem krystalky strčila do kabelky. Pořád mě děsila ta jejich energie. Byly nadpřirozené, to bylo zjev né. Bylo mi jasné, že je musím dát někomu, kdo dokáže

určit, co to vlastně je. To ale bude muset ještě počkat, protože jsem slíbila, že zavolám Sethovi, a už teď jsem s tím měla

zpoždění. Ulevilo se mi, že ten balíček už necítím, když byl

obalen látkou kabelky. Aspoň že tak. „Kde jsi?“ zeptala jsem se Setha, když zvedl svůj mobil. „U Terryho a Andrey. Chceš se stavit?“ Strávit večer s jeho rodinou mi znělo jako příjemně obyčejná možnost, zvlášť po tom ubohém večírku a Alekově

zkaženosti. Ve srovnání se všemi podivnostmi v mém životě mi to znělo přímo nádherně. Když jsem přijela, ve dveřích mě přivítaly blonďaté holčičky se stejnými obličeji a obdivně našpulenou

pusou. Vzápětí se za svými sestramidvojčaty objevila i Brandy.

„Georgino, ty šaty jsou tak krásné.“ Odstrčila Morgan a McKennu stranou, obě pořád ještě u vy tržení. Vešla jsem do domu Mortensenových, kde vládl naprostý chaos. Všude se válely kusy průhledného igelitu. U okraje stěn byly nalepené krycí pásky.

Většina nábytku z obýváku stála na jedné hromadě v hale. Věci, které v obýváku zůstaly, byly obaleny dalšími vrstvami igelitu. Kolem stály kbelíky s barvou, nádobky na rozdělávání barvy a štětce. Všechno – lidi nevyjímaje – bylo pokryto cákanci žluté

barvy. „Georgino!“ vykřikla osmiletá Kendall a rozběhla se ke

mně. Její matka vyskočila a zadržela ji. „Nesahej na ni!“ vykřikla a strhla dcerku k zemi. „Ne, když má tyhle šaty.“

Rozesmála jsem se, protože bych nejradši všechny holčičky

pořádně objala a na šaty se vykašlala. „Sethe,“ plísnil Terry svého bratra ze štaflí, „proč jsi jí neřekl, že je tady válečná zóna?“ Bratři

Mortensenové mě vždycky do kázali pobavit. Přestože byl Terry mladší, zoufal si nad Sethovým podivínským chováním a často

mu připomínal realitu. Seth seděl s překříženýma nohama na

zemi a na klíně si mu hověla Kayla, nejmladší z Mortensenových dcer. Stejně jako všich ni ostatní byl i on upatlaný od barvy. Měl ji i

na tričku s nápisem Spisovatelé to dělají na stole. Tvářil se vyrovnaně jako buddhistický mnich. Usmál se na mě. „Protože

tady je vždycky válečná zóna.“ „No tak ji odtud odveď a vezmi ji

na nějaké hezké místo,“ navrhl Terry. „Není třeba ji tahat do tohohle.“ To okamžitě vyvolalo hlasité protesty holčiček. „Mně

nevadí, když tu zůstaneme,“ pověděla jsem jim. „Ráda po můžu.“ Andrea se zvedla od malířského nádobíčka s jednou rukou stále kolem Kendall. „V tom případě se musíš převléknout. Pojď se podívat, jestli najdeme něco, co ti bude.“ Pustila Kendall. Dívenka udělala krok ke mně, ale ani se mě nedotkla. „Vypadáš jako jedna

z těch paní z katalogu Victoria’s Secret.“ „To je moje oblíbené

čtivo,“ oznámila jsem jí vážně. „Tátovo taky.“ Její matka zaúpěla a odvedla mě do ložnice, kam jsme se mu sely protáhnout úzkou uličkou mezi nahromaděným nábytkem. Terryho a Andreina

ložnice byla úplně jiná než Danina. Byl tam nepořádek, rozházená postel a na zemi haldy prádla. Dekorace ani barvy příliš neladily, takže to vypadalo, že si ložnici nejspíš zařizovali během let

kousek po kousku a že to není pokoj naplá novaný chladným

okem architekta. Zdi byly pokryté fotografiemi dcer v nejrůznějším věku, fotky stály i na skříňkách. Volné povr chy pokrývaly podivné šperky a knihy. A přes všechen ten nepo řádek z celé té místnosti sálala láska a bylo jasné, že tu bydlí lidé, kteří jsou šťastní a milují

se. Díky tomu byl pokoj hřejivý a útulný, ne sterilní a nevýrazný

jako Danin. Cítila jsem se tam dobře a tak trochu jsem i záviděla,

že nesdílím s nikým nic takového. Připadala jsem si jako vetřelec,

že jsem pronikla na tak intimní území. Bylo to jako poslouchat za

dveřmi. „Aha, tady je to,“ brblala Andrea, zatímco probírala zásuvky. Podala mi nějaké oblečení. Svlékla jsem si šaty a vyzkoušela si je. Andrea měla neuvěřitelnou postavu na to, že porodila pět dcer, ale byla vyšší a robustnější než já, takže na mně její obečení plan dalo a bylo mi velké. Rozmyslela si to a dala mi místo džínů kom binézu. Musela jsem si pořádně vyhrnout rukávy, ale jakžtakž to na mně drželo. Stáhla jsem si

vlasy do culíku a byla připravená vrhnout se do práce. Když mě

Seth uviděl, rozesmál se. „Hej,“ řekla jsem a strčila do něj nohou.

„Nezlob.“ „Myslím, že to je poprvé, kdy tě vidím v něčem…“

Odmlčel se a pohrával si s volbou slov. „Ne úplně promyšleném.“

„Ty ďáble se stříbrným jazykem. Přesně tak chci vypadat. Ostatní ženy chtějí vypadat sexy nebo šik nebo krásně. Ale já?

Promyšleně.“ „Víš dobře, jak to myslím. Navíc vypadáš dobře i v něčem ne promyšleném. Vůbec to není špatné.“ Mluvil hlubokým

a nebezpečným tónem. Jak jsme se dívali jeden druhému do očí, přeskočila mezi námi jiskra. „Flirtujte si, až budete mít volno,“

vložil se do toho Terry a po dal mi váleček a nádobku s

rozmíchanou barvou. „Teď pracuješ pro nás. Myslíš, že zvládneš tenhle kus zdi?“ „Jasně.“ Pohlédla jsem na Setha, jehož hlavní náplní práce bylo zřejmě znehybňování Kayly. „Proč taky nemaluješ?“ „Protože nesmí,“ odpověděla Brandy, která obratně malovala stěnu u dveří. „Strejda Seth je nezdoba,“ objasnila

Kendall. „Nešika,“ opravila ji její matka. Usmála se na mě. „Podle záko na přírody musíš být lepší malířka pokojů než on.“

„Samozřejmě. Je dobrá ve všem.“ Seth mě sledoval, jak jsem se plynule pustila do malování. „Vidíte?“ Malování s Mortensenovými byla nesmírně všední a nesmírně příjemná činnost. Byli tak

zábavní a milí, že nebylo možné nemít je rád. Když jsme tak pracovali bok po boku, mohla jsem si skoro namlouvat, že jsem vážně jednou z nich. Jako by byli moje vlastní rodina. Do všeho

mě zahrnovali a mluvili, jako by můj vztah se Sethem byl jasně

daná věc. Předpokládali, že s nimi budu nejen na Díkůvzdání, ale

i na Vánoce a při různých rodinných sešlos tech. Ty prosté a obyčejné city, které jsem k nim chovala, mě těšily, ale i rozesmutňovaly. Nikdy úplně nezapadnu do žádné smrtelné

rodiny, i kdyby se můj křehký vztah se Sethem někdy stabilizoval.

Odsunula jsem stranou krabici zakrytou igelitem a nakoukla dovnitř. Usmála jsem se, když jsem objevila zarámovanou foto grafii ze svatby Terryho a Andrey, na které byl i o mnoho mladší Seth. „Podívejme,“ utahovala jsem si z něj. „Dřív ses holil.“

Poškrábal si strniště na bradě. „Pořád se holím.“ „Takže tohle je ta neblaze proslulá událost, která Sethovi té měř unikla?“ „Jo,“

prohlásil Terry smutně. „Dokončení Talentovaného žáru pro něj zjevně bylo důležitější, než aby mi svědčil na svatbě.“ „Ta kniha je vážně dobrá,“ řekla jsem neutrálním tónem. Ne byla jsem si jistá, jestli stála za to, že málem prošvihl svatbu, ale rozhodně patřila k mým nejoblíbenějším. Možná by za to oprav du stála. „Kdo je ten druhý pán vedle vás?“ „Náš bratr Ian.“ „Další Mortensen? Vás

teda je.“ „Povídej mi o tom,“ povzdechl Terry. „Ian je černá ovce.“

„Myslel jsem, že černá ovce jsem já,“ vložil se do toho Seth téměř

až ublíženým tónem. „Ne. Ty jsi roztržitý umělec. Já jsem ten zodpovědný. A Ian je nezkrotný požitkář.“ „Co je to požitkář?“ zeptala se Kendall. Její otec se nad tím zamyslel. „Když někdo vybere spoustu kreditek, které pak nemůže splácet, pořád mění zaměstnání a má spoustu… kamarádek.“ Brandy obrátila oči v sloup. „Hezký eufemismus, tati.“ Snad jen v rodině Mortensenových čtrnáctiletá holka použije slovo „eufemismus“. Andrea došla ke mně a obdivovala starou fotku. Na své svatbě měla krajkové šaty s dlouhými rukávy, které jí nechávaly odha

lená ramena. „To byly časy,“ povzdechla. „Než mi tělo zničilo

těhotenství.“ „No, nebylo to tak úplně před těhotenstvím,“

zamumlal polo hlasem její manžel. Střelila po něm varovným pohledem. Brandy zaúpěla. Seth se snažil skrýt úsměv a změnit téma. „V tom kostele byl příšerný koberec. Vínový a hrozně vysoký.“ Zavrtěl hlavou. „Mys lím, že já se radši budu ženit

venku.“ „Panebože!“ vykřikl Terry s hraným zděšením. „Nemůžu

uvě řit, že jsi právě přiznal, že by ses někdy mohl oženit. Měl jsem

za to, že jsi ženatý se svým psaním.“ „Hele, nikdy jsem neměl problém s polygamií.“ Kendall vykulila oči. „Co je to polygamie?“ Když jsme skončili s malováním obýváku, nabídli jsme se se Sethem, že tam uklidíme, aby Terry s Andreou mohli uložit své ratolesti. Holčičky nechtěly jít spát, lepily se na mě a na Setha a dožadovaly se, abychom přišli i zítra. „Moje neteře tě považují za něco jako rockovou hvězdu,“ po znamenal, když jsme v kuchyni

myli štětce. „Myslím, že tě mají radši než mě.“ „Ode mě nemuseli odtrhávat Kaylu. Mluví ona vůbec?“ „Občas. Většinou když má v puse bonbón a hrozí, že jí za skočí.“ Mlčky jsme domyli štětce a pak jsem vybalila téma, které mi vrtalo hlavou už od té chvíle, co

ho zmínil. „Tak svatba venku, jo?“ Představa, že by se Seth

oženil, mě zvráceným způsobem fascinovala. Protože jsem žena

a takové věci mě zkrátka baví. A zvráceným způsobem proto, že jsem věděla, že já tou nevěstou nebudu. Nepřipadalo to v úvahu, protože sukuby se neustále pře souvají. A pak tu byl samozřejmě taky ten fakt, že moje smrtelné manželství mi nevyšlo. Manžela

jsem podvedla a on z toho trpěl depresemi, což později vyústilo v

to, že jsem zaprodala svou duši a rozšířila řady pekla. Jakožto manželka nemám zrovna dobré skóre.

Seth na mě pobaveně pohlédl. „Jo.“ „Nemyslela jsem, že chlapi vůbec uvažují o takových věcech.“ „Občas ano.“ „A máš

vymyšlené i další detaily? Nebo jen oslavu pod širým nebem?“ Uvažoval o tom cestou zpátky do obýváku. Tvářil se zamyšle ně. Tenhle výraz jsem u něj znala, měl ho pokaždé, když se snažil

napsat určitou věc nebo hloubal, co chytrého říct. „Chci dobré studené občerstvení,“ řekl. „Ne takové ty laciné věci. A žádné

mašle na židlích a podobně. To přímo nesnáším.“ „Páni. Koukám,

že to máš všechno naplánované.“ Začala jsem strhávat ze zdí ochrannou pásku, zatímco on se sehnul pro další štětce. Stále zamyšleně pokračoval. „A chci, aby moje nevěsta měla sandály.“

„Proč sandály?“ Ohromeně vzhlédl. „Protože prsty na nohou jsou sexy.“ Podívala jsem se na svoje bosé nohy. Prsty jsem měla

malé a hezké, nehty nalakované levandulovým lakem. Andrea neměla žádné boty, které by mi padly. Usmála jsem se na něj.

„Jako tyhle?“ Podíval se jinam a vrátil se k práci. Pustila jsem z hlavy ochrannou pásku, došla jsem k němu a snažila se nesmát.

„Ale, Sethe Mortensene, že by sis potrpěl na fetiše?“ „Není to pro

mě fetiš,“ odpověděl vyrovnaně. „Jen se mi to líbí.“ Tentokrát už jsem se rozesmála. „Vážně?“ Zvedla jsem nohu, abych ho s ní polechtala v podpaží. „Líbí se ti tyhle prsty?“ „Na tobě se mi líbí všechno – i to, jak jsi zlá.“ Skrčila jsem se vedle něj a jednou

rukou ho objala. „Když si pomyslím, že jsem se celou dobu před tebou producírovala s hlu bokými výstřihy a bez spodního prádla, abych na tebe zapůsobi la, a tobě přitom stačily jenom prsty…“

„Bez spodního prádla?“ přerušil mě. „Počkej. A teď ho máš?“

„Mlčím jako hrob. Budeš to muset zjistit staromódním způsobem.

Já ti nic neřeknu.“

„Pozor,“ zavrčel varovným tónem. „Jsou způsoby, jak tě přimět promluvit.“ „A to jako jak?“ Seth mě jediným, překvapivě rychlým pohybem převalil na záda. Jednou rukou mě držel, zatímco

druhou mě ohrožoval štět cem, ze kterého kapala barva. „Hej!“ vykřikla jsem. „To není sexy. To není ani legrace.“ Když mě tak ale držel přitisknutou k zemi, připadalo mi to sexy až kam. Škádlivě

učinil štětcem výpad. Ani se mě nedotkl, ale já stejně ucukla. „V

čem je problém?“ utahoval si ze mě. „Můžeš si prádlo klidně

odčarovat.“ „Ty jsi ale zvrhlík.“ Rty se mu uličnicky zvlnily do úsměvu a lehce mi klepl štět cem o tvář, takže mi tam zůstala

malá barevná šmouha. Pak mi domaloval podobnou na druhou tvář. „Připravená k bitvě,“ prohlásil. Vyjekla jsem a využila jeho momentálního uspokojení, abych se osvobodila. Obrátila jsem situaci a překulila se na něj. Teď jsem byla nad ním, s jednou

dlaní přitisknutou na jeho hrudník a dru hou jsem mu držela ruku.

„Každý den se toho o tobě dovídám víc a víc,“ poznamenala jsem

a sklonila se k němu. V tom předchozím zápase se mi culík rozpustil a teď Setha zahalily prameny mých vlasů jako záclona.

„Ty máš opravdu svou temnou stránku.“ „To je problém?“ „Vlastně

se mi to líbí.“ Sklonila jsem se k němu a dala mu to, čemu jsme začali říkat „kradmý polibek“ – takový polovičatý, jaký jsme si dali

na kon certě, a který ve mně ještě neprobouzel pohlcující sklony sukuby. Po chvilce jsem se od něj odtáhla. Rty se mi pořád

chvěly. Seth mi jednu ruku položil na záda a druhou mi zabořil do vlasů. Ve tváři mu hrál líný spokojený úsměv. „Nechceš si po tom všem dát něco k jídlu?“ „Co máš na mysli?“ „Cokoli. Jen když

budu mít i nadále tak milou společnost.“

Usmála jsem se a sklonila se k němu, abych ho znovu políbi la. Tentokrát jsem ale měla problém, abych ten polibek udržela v mezích. Když už jsem se od něj měla odtrhnout, namísto toho

jsem ho políbila ještě víc a pronikla mu jazykem hlouběji do úst.

Překvapilo mě, že mě nezarazil přenos energie, ale Seth sám.

„Thetis,“ zavrčel varovně a odstrčil mě – ne drsně, ale taky ne něžně. Zůstala jsem na něj civět a zdravý rozum mě najednou opus til. Chtěla jsem ho políbit znovu. A znovu. K čertu se

sukubími problémy. A nezpůsobila to jen chemie mezi námi, ani tělesná práce v domácnosti, ani poznámky o mých prstech a chybějícím spod ním prádle. Způsobil to celý tenhle večer. Předstírala jsem, že jsem součástí jeho rodiny. Mluvili jsme o

svatbě, která se nikdy neodehraje. Najednou ve mně kypěly

emoce. Měla jsem radost, že můžu být s ním. Věděla jsem, že mě miluje nejen kvůli tomu, jak vypadám, ale i proto, jaká jsem uvnitř. Cítila jsem hřejivé uspoko jení z jeho blízkosti. Samozřejmě tu ale byly i pochmurnější emo ce. Vztek, že náš vztah nikdy nebude

úplný. Zoufalství, že není nesmrtelný. Žárlivost, že se nikdy nemůžu stát jeho nevěstou. Co mi to říkal Jerome? Že když chodím se Sethem, odpírám mu tím v životě normální věci? Na všechny tyhle pocity jsem zareagovala tak, že jsem ho políbila.

Byla to pudová reakce na trápení, se kte rým jsem se nedokázala vyrovnat jinak. „Thetis,“ zopakoval a studoval můj obličej. Netušila jsem, jak se tvářím. „No tak. Jsi přece silnější.“ Vyznělo to smutně

a soucitně, ale zároveň i vážně a otcovsky. Jeho slova mě vytrhla

z víru mých emocí a najednou jsem si ve srovnání s ním

připadala neschopná. Terry se vrátil do obýváku a vypadal velmi překvapeně, že mě vidí sedět na bratrovi. „Nepotřebujete taky do postele?“ Se Sethem jsme si vyměnili hořce pobavené úsměvy.

„Kéž by,“ řekla jsem. Když bylo vše uklizeno, se Sethem jsme se vydali najít nějaký podnik, kde nám takhle pozdě ještě dají večeři. Mlčeli jsme a ani jeden z nás se nevracel k tomu, co se stalo

předtím. Seth si asi uvědomoval, že to snáším hůř než on, a chtěl

říct něco, čím by mě rozveselil. Zjevně ho ale nic nenapadalo, a

tak jsme celou cestu k autům mlčeli. „Georgino,“ řekl náhle, když jsme se zastavili u mého auta. „Musíš mi něco říct.“ Znaveně

jsem na něj pohlédla. Ten jeho vážný tón se mi vůbec nelíbil. Dnes večer už jsem se necítila na řešení dalších závažných

témat. „Co?“ Chvíli si mě prohlížel a zjevně přemítal, jak mi asi je.

„Takže… máš na sobě teď spodní prádlo?“ Ohromeně jsem zamrkala. A pak jsem si všimla, že stěží za chovává vážný výraz. Bylo to legrační. Seth se mi snažil spravit náladu podobně praštěným způsobem, jakým bych to jindy udě lala já. Ty

nepříjemné tíživé pocity a frustrace trochu povolily. „Ano,“ odpověděla jsem mu s úsměvem. „Aha,“ řekl a vypadal, že se mu ulevilo, když viděl, že jsem se uvolnila. Ale moje odpověď ho zklamala. „Ale víš, v čem spočívá ta pravá krása toho, že umím

měnit podobu?“ „V čem?“ „Teď už to prádlo nemám.“

14

Když jsem druhý den přišla k Bastienovi, nečekala jsem, že mi přijde otevřít Dana. Panebože, pomyslela jsem si. On se s ní konečně vyspal. Ukázalo se ale, že skutečnost není natolik vzrušující. Bastien – jakožto Mitch – měl ruce až po lokty od

mouky a pilně hnětl těsto. „Ahoj, Tabby,“ pozdravil mě, když uviděl můj překvapený výraz. „Dana mě učí péct chleba.“ „Páni,“

utrousila jsem. Na jeho prohlášení se nedalo zareago vat jinak. Osobně jsem viděla Bastiena péct chleba v mnohem primitiv

nějších podmínkách, ale teď zjevně věřil, že ten starý fígl – hra na

učitelku a studenta – mu vydláždí cestu do Daniny postele. Samozřejmě to mělo své výhody. Je lidskou přirozeností před vádět, co všechno umíme. A navíc když někdo někoho učí, zna

mená to, že ti dva spolu tráví dost času. Měla jsem podezření, že

Danu nedostane ani s touhle taktikou, ale za pokus to možná přece jen stojí. Připadalo mi skoro k nevíře, že si na něco takového vůbec udělala čas. Předpokládala bych, že bude zaneprázdněná bombardováním interrupčních klinik nebo rozdáváním školních uniforem. Uvažovala jsem, jestli jsem

inkubovi náhodou nepokazila jeho příležitost. Setkala jsem se s jeho pohledem. „Můžu přijít později, jestli jdu nevhod,“ pověděla

jsem mu. „Ne, ne. Dana musí jít za chvíli na schůzi. Můžeš mi

dělat společnost, až se bude chleba péct.“ Znělo to upřímně. Asi

už byl vyčerpán přesvědčováním Dany, aby zůstala. V její

přítomnosti jsem byla nervózní. Sedla jsem si na stoličku k baru a

napila se bílého čokoládového moka, které jsem si přinesla s

sebou. Dana usedla vedle mě. Odolala jsem touze odsu nout se. Pohlédla jsem na Bastienův kuchyňský stůl a uviděla na něm

hromadu brožur a letáků od VPZRH. „Odkdy se zajímáš o vaření?“ vyhrkla jsem bezmyšlenkovitě, když se nikdo neměl k

tomu, aby něco řekl. „Starý mládenec nemůže věčně přežívat jen

z jídel z fast foo dů a z mražených večeří, že?“ Usmál se ještě víc. „A navíc jsem vždycky otevřený novým zážitkům. Příště mě Dana naučí dělat cr?me br?lée.“ Zabručela jsem: „Ty se naučíš

dělat cr?me br?lée a já se sem nastěhuju.“ Dana se ke mně obrátila s elegantně překříženýma nohama. Vykukovala jí ta

úchvatná spodnička, kterou si pořídila během našeho společného nakupování. Já přestala nosit spodničky před hodně dlouhou

dobou – beztak jenom zdržují. „Taky ti to můžu ukázat.“ Sakra, to ne. Podobným způsobem jsem se tehdy s Jody necha la

zatáhnout do práce na zahradě. Už žádné domácí práce. Navíc

mi bylo jasné, že Bastien by z mé přítomnosti nadšen nebyl.

„Díky, ale tohle nechám na Mitchovi. On je stejně v naší rodině nejšikovnější.“ Bastien naposled poklepal na bochník chleba.

„Hotovo. A teď co?“ „Teď ho dáme na pekáč.“ Došla k němu, aby

mu to ukázala. On se přitom naklonil těsně k ní, asi aby měl lepší výhled. Dokonce zvedl ruku a letmo se dotkl její, když jí pomáhal přesunout bochník. Asi by bylo slušné dívat se jinam, ale nic

vypjatě milostného se tu nedělo a navíc jsem pociťovala profesionální zájem. Musela jsem uznat, že Bastienova technika

je dobrá. Velice nenásilná. Nic, co by si Dana mohla vykládat

jinak než jako nedopatření. Jakmile byl bochník na pekáči, Dana strnula a o krok ustoupila. „Teď ho jen necháš vykynout,“ řekla o něco chladnějším tó nem. „A pak ho dáš do trouby.“ Zajímavé. Bastienova blízkost jí nebyla příjemná. To pro něj nevypadalo dobře. Ale myslím, že si toho ani nevšiml.

Čekala jsem, že odejde, ale ona si znovu sedla vedle mě. Vů bec mě nenapadalo, o čem zajímavém bych se s ní mohla bavit.

Hrozně mě znervózňovala. Tak jsem ty dva nechala, aby se bavili

spolu, a odpovídala jsem jen, když se mě na něco zeptali.

Nechala jsem Bastiena určovat směr hovoru. Celý zářil. Dana se

mě mno hokrát pokusila zatáhnout do konverzace a znovu se mě vyptá vala na podrobnosti ohledně mého života, které jsem jí rozhodně vykládat nechtěla. Když se konečně zvedla k odchodu, prohlásila: „Musím jít na schůzi správní rady, kde budeme

plánovat demonstraci proti sňatkům homosexuálů. Měli byste na

ni jít, až se uskuteční.“ „Rozhodně,“ přitakal Bastien, který by teď patrně souhlasil i s demonstrací proti inkubům. Podívala se na

mě. Jazyk mi náhle ztěžkl a nedokázala jsem ze sebe vypravit slovo. „Ty jsi snad pro sňatky homosexuálů?“ dotázala se překvape ně. „Myslela jsem, že když jsme se o tom bavily v

nákupním cen tru, naznačovala jsi, že by bylo třeba jim pomoct,

aby pochopili, jakou chybu dělají.“ Kristepane. My jsme se o tomhle bavily při nakupování? Ne vybavovala jsem si to. Jasně

jsem si pamatovala jen ty dohady ohledně prádla. Nejradši bych

se s ní začala hádat, že si nemyslím, že si někdo homosexualitu

„vybere“, a že se mi nelíbí představa, že by měly existovat zákony omezující lidi, kteří se milují. Naštěstí jsem se dokázala

ovládnout. Tohle v kombinaci s důrazným Bastienovým pohledem mě přimělo raději se otázce vyhnout. „Ráda bych na tu

demonstraci šla,“ řekla jsem nevýrazně. „Ale záleží na tom, jestli budu mít čas.“ Pousmála se, utrousila ještě pár slov na

rozloučenou a odešla. Vydechla jsem úlevou. „Promiň, Basi.

Málem mě to zadusilo.“ „Žádný problém. Včas ses vzpamatovala.

Navíc si myslím, že se věci obracejí k lepšímu. Ten nápad s

vařením byl vynikající.“ Nakoukl do trouby, kde už se pekl chleba,

a pak šťastně usedl ke stolu. „Představ si to. Třeba spolu budeme péct koláč a já řeknu: ,Jé, Dano, máš na tváři čokoládu.‘ A ona

řekne: ,Tak mi ji setři.‘ A já to udělám, ale jazykem…“

„Dobře, přestaň, prosím. Dovedu si to představit. Vážně ne chci

poslouchat, jak se spolu budete válet v těstu na koláč.“ „Ale

budeš to poslouchat, až to bude ve večerních zprávách.“ Usmála jsem se a byla jsem ráda, že se od naší poslední hád ky

Bastienovi zlepšila nálada. Nedokázala jsem se ale odhodlat k tomu, abych mu řekla, že tyhle lekce vaření patrně Danu ne rozpálí tak, jak by si představoval. Pokud od něj máme odvrátit pekelný hněv, potřebujeme zjistit, co – pokud vůbec něco – tu

ženskou rozpálí. A mám takový dojem, že mně se to může poda

řit spíš než jemu. Další věc, kterou si musím přidat na seznam. „A

co nového u tebe?“ „Všechno při starém. Další fyzický kontakt se

Sethem. Nebylo to tak vážné jako minule, ale stejně.“ Bastien pokrčil rameny. „Smrtelníci jsou bohužel slabí.“ Opustily mě

myšlenky na Danu a namísto toho jsem začala uvažovat o svých problémech. „O to právě jde. Všichni mi pořád říkají, že Seth náš vztah nezvládne, ale problém není v tom, že on by byl slabý. Problém je ve mně. To já jsem ta špatná. Seth se chová přesně

tak, jak by měl. Vyrovná se s každou hroznou věcí, kterou mu o

sobě řeknu, a nikdy neudělá nic, čím by překročil sexuální hranici. Měl jedinou slabou chvilku a za tu jsem mohla já. On je dokonalý.“

„Nikdo není dokonalý, Fleur. Pokud jsem si něčím na tomhle světě jistý, pak tímhle. Dokonce ani andělé nejsou dokonalí.“

Pomyslela jsem na Carterovo kouření a slabost pro alkohol. „To je fakt. Ale Seth se té dokonalosti blíží. Alespoň v měřítku

smrtelníků. Jenže já… já nevím. Připadám si v našem vztahu úpl

ně k ničemu.“ Vstal a přivinul si mě k sobě. „Co je to s tebou, že

jsi dneska tak melodramatická a máš mizernou náladu? V

žádném případě nejsi k ničemu – ne, když jsi s ním tak dlouho.

On s tebou nechodí kvůli sexu, ale kvůli tobě samotné. Kvůli tvému důvtipu a šarmu, kterým zvedneš náladu každému

nabručenému bastardovi, jako jsem třeba já. Jen nemůžu přijít na

to, proč o něj tak stojíš.“ „Mám spoustu důvodů,“ řekla jsem a

vzpomněla si na Sethův humor a inteligenci a stálou povahu. „A

myslím, že je spokojený s tím, co dostává, jenže se určitě pořád

cítí nenaplněný. Je přece muž. Občas ho přistihnu, jak se na mě kouká, a vím, co se mu honí hlavou…, co chce.“ Pomyslela jsem

na to, jak jsem ho lech tala nohou. „A já mu to nejspíš vůbec neulehčuju. Flirtuju, aniž bych o tom uvažovala. Přála bych si, abych mu mohla něco dát. Něco, co by ho nezabilo a čím bych mohla odměnit to jeho odhod lání k celibátu a vůbec to, že je tak

skvělý.“ „Něco, co by ho nezabilo… To pro tebe asi bude těžké. Ty

jsi holka jenom na koukání – na sahání ne.“ Zvedla jsem hlavu.

„To je ono.“ „Co?“ „Dívat se a nesahat. Ty mi s tím pomůžeš.“ Zachvátil mě můj přirozený optimismus a obdařila jsem inkuba šťavnatým úsmě vem. „Budeš můj fotograf.“ Povytáhl obočí, ale nejspíš už mu bylo jasné, kam tím mířím. „A prozraď mi, co budu fotit, má drahá.“ „Mě. V různých svůdných pózách a skrovném spodním prá dle. Nebo v ničem. Nafotíme toho spoustu.“ Usmál

se. „A myslíš, že tohle mu pomůže? Jediné, čeho tím docílíš,

bude, že se tak na deset hodin zavře sám v koupelně.“ „Hele, ať

si s nimi dělá, co chce, ale je to skvělý nápad. Bude to dárek. Bezpečný způsob, jak mě může mít, aniž by mě měl doo pravdy.“ Šťouchla jsem inkuba do paže. „Ty mi pomůžeš, viď? Jsi jediný, komu důvěřuju, aby mě takhle nafotil.“ „Samozřejmě, že ti

pomůžu. Ani se nemusíš ptát.“ Šťastně jsem povzdechla, jako by

ze mě spadlo ohromné bře meno. „To bude samozřejmě dobře

pro Setha, ale nevyřeší to můj problém, že jsem děvka se slabou vůlí. Stejně na něj budu pořád myslet. Pořád si budu říkat, jaké by

to bylo, dotknout se ho – opravdu dotknout. Pořád budu mít svoje slabé chvilky.“ Znovu jsem povzdechla, tentokrát frustrovaně.

„Mně asi není pomoci. Ani jeho fotky by mi nepomohly.“ „Hele,“ prohlásil Bastien a dotkl se mojí brady. „Usmívej se. Na něco přijdeš. A jestli ne, slibuju, že na něco přijdu já. Jsem jako tvůj

bratr, nezapomeň. Jsme tu jeden pro druhého, n’est-ce pas?“ Usmála jsem se a opřela si mu hlavu o hruď. „Oui.“ Zůstali jsme

tak ještě pár minut a pak jsem si vzpomněla na méně

sentimentální záležitost. Posadila jsem se. „No jo vlastně, musíš

pro mě něco zjistit.“ Zvedla jsem kabelku a vytáhla z ní sáček s krystalky, který mi dal Alec. Bastien ucukl, když jsem mu ho podávala. „Co to sakra je?“ „To je otázka za milión dolarů. Kvůli

tomuhle se můj kamarád z knihkupectví chová tak divně.“ Když se

trochu vzpamatoval, podíval se na to blíž, ale sáčku se nedotkl.

„Jsou zvláštní,“ vypravil ze sebe pomalu. „Vydávají něco…“ „Jako energii nesmrtelné bytosti,“ přitakala jsem. „Ale nikdy jsem

neviděla neživý objekt, který by takhle fungoval. Není to totéž jako kouzlo.“ „Nemám z toho vyloženě špatný dojem…, spíš že to není správné.“ „Ptala jsem se na to Setha. Smrtelníci ale nic necítí, jen my. Nenarazils náhodou někdy na něco podobného?“ „Ne, ale já jsem ve srovnání s tebou nováček.“ Schovala jsem sáček zase do

kabelky a oběma se nám ulevilo. Pak jsem mu pověděla, co mi

řekl Alec, že by se ty krystaly měly zamíchat do pití. „Je to čím dál zajímavější,“ zabručel Bastien. „Není to jako žádná droga, kterou znám. Ani to nemá vibrace jako normální lektvar. Fleur, jestli

chceš vědět, co to je, budeš se muset obrátit na větší autority.“ Věděla jsem, že má pravdu. Ještě chvíli jsme spolu pobyli a probírali všednější témata. Chleba, který se pekl v troubě, bá

ječně voněl a nechtěla jsem odejít, aniž bych kousek ochutnala. Když jsme ho jedli, musela jsem uznat, že ať je Dana jaká chce, vařit umí. Dostala jsem půl bochníku a odjela zpátky do centra vyhledat „větší autority“. Měla jsem štěstí, protože mi Jerome

zvedl mobil a sdělil mi, kde se nachází. I kdybych se mu nedovolala, tohle místo by bylo jedním z prvních, kde bych ho hledala. Hospoda pojmenovaná Sklep se nacházela na Pioneer

Square v historickém centru Seattlu a byla stará a tmavá. Muselo

se tam sejít dolů po schodech a vždycky jsem měla dojem, že

tohle místo nepřežije příští velké zemětřesení. Sklep byl jedním z oblíbených podniků Jeroma a Cartera. Oba jsem je tam našla v

jejich obvyklém rohu. V hospodě vlád lo přítmí jako vždy a pomalu

se začínala plnit. Anděl a démon můj příchod sledovali s typicky pobavenými výrazy. Oba mě sa mozřejmě vycítili dřív, než jsem

se objevila ve dveřích. Jerome se do telefonu vždycky tvářil, jako

že ho připravuju o čas, ale teď ani jeden z nich nepůsobil nijak zaneprázdněně. Na baru jsem si objednala vodku s džusem,

usmála se na dva chlápky zabrané do hovoru a pak jsem došla k

té svojí andělskodémonské dvojici. „Pracovní oběd?“ zeptala jsem

se a kývla hlavou k prázdným sklenkám před nimi. Seděli vedle

sebe a jediná volná židle byla naproti, takže jsem si připadala jako

u výslechu. Carter pozvedl prázdnou sklenku k posměšnému přípitku. Přiťukla jsem si s ním. „Nezpochybňuj božské fungování univer za, dcero Lilithina.“ „Boží práce nikdy nekončí,“ dodal

vážně Jerome. Oba působili trochu přiopile, ale nenechala jsem

se tím zmást. Výše postavení nesmrtelní, jako jsou andělé a démoni, dokážou ovládat úroveň intoxikace. My ostatní níže postavení nesmrtel ní jsme už před nimi navykládali spoustu hloupostí, když jsme si mysleli, že jsou namol. Teď na mě oba hleděli zkoumavými pohledy a bezpochyby byli zvědaví, co mě přimělo vyhledat je uprostřed dne. „Byla ses podívat za

inkubem?“ zeptal se mě po chvíli Jerome. Přikývla jsem. „Myslí,

že dělá pokroky.“ „Myslí?“ pozastavil se nad tím a zdvihl jedno obočí. Uvažova la jsem, jestli by takovou grimasu zvádl i John

Cusack. „Nějaké pochyby?“ „To jsem neřekla.“ „Ale ani jsi neřekla,

že opravdu dělá pokroky.“ „To mi ujelo. Přeřekla jsem se.“ „Ty se nepřeříkáváš často, Georgie. A já už uvěřil, že o svádění přece

jen něco víš. A možná i o lidské povaze.“ „Něco?“ Carter se zasmál mému sarkastickému tónu.

„Takže,“ pokračoval Jerome, „jak je na tom podle tvého odbor ného názoru? Dokáže to ten tvůj kamarád, nebo ne?“ Už jsem chtěla říct „samozřejmě“, jenže jsem věděla, že Car ter by lež

poznal. Sakra, nejspíš by ji poznal i Jerome. „Nevím. V Daně se

dá těžko vyznat. Je to hodně zvláštní ženská.“ Semkla jsem rty a přemýšlela. „Ale pokud je někdo schopen ji svést, pak je to on. S mou pomocí.“ Zaváhala jsem a pak jsem ještě dodala: „Vy víte o

té záležitosti s Bartonem, že jo?“ „Samozřejmě. To byla od

Bastiena veliká hloupost.“ „Nejspíš.“ Nechtěla jsem jednoho ze svých nejlepších přátel v takovéhle společnosti shazovat. „Ale bytosti našeho druhu ne jsou právě proslulé sebeovládáním. A

stejně mi připadá od Bar tona přehnané takhle vyvádět kvůli ženě, která beztak spí s kaž dým. Co záleží na jednom navíc, ať je

smrtelný nebo nesmrtelný?“ „Protože nesmrtelný něco znamená,“

prohlásil Carter vážným tónem. „Zrovna tobě by to mělo být jasné.

Co by si pomyslel Seth, kdyby ses vyspala se mnou?“ „To je nabídka?“ S hraným nadšením jsem se obrátila na Jero ma. „To bych mohla odejít do výslužby, kdybych dostala anděla, že jo? S plnou penzí a tak.“ „To závisí na andělovi,“ zívl Jerome. Carter se

dál samolibě usmíval a vtípky o jeho celibátu a ne smrtelnosti ho nerozhodily. „Ty víš, jak to myslím. Je rozdíl mezi obchodem a svobodnou volbou.“ Přikývla jsem. Věděla jsem, co tím myslí, a

měl pravdu. Když teď chodím se Sethem, tyhle drobné nuance si

dobře uvědomuju. „Víte, že jsem nepřišla rozebírat tohle,“ zarazila jsem je. Oba měli tendence odvádět mě od tématu a probírat věci,

o kterých jsem se bavit nechtěla. „Tak nás tedy zasvěť,“ prohlásil arcidémon shovívavě. „Umí rám touhou dozvědět se, co tě uprostřed dne odlákalo od před městského spiknutí a pletich smrtelníků.“ „Vlastně se to pletich smrtelníků týká.“ Krátce jsem

jim objasnila situaci s Dougem. Jerome jako vždy dělal, že ho to absolutně nezajímá. Carter se tvářil dost podobně, ale navzdory

jeho sarkasmu to byl pořád anděl, takže jsem v jeho očích zahlédla jiskřičky soucitu. Nemohl si pomoct.

„Takže jsem konečně z Aleka tu věc vytáhla a teď se potřebu ju dozvědět, co to vlastně je. A připadalo mi, že vy dva byste to možná dokázali identifikovat.“ Jeromův nezájem se změnil v ohromení. „Takhle nás zneva žuješ? Máme identifikovat drogy? Vypadáme snad jako poldové z protidrogového?“ Carter se líně

protáhl. „Pamatuješ ty staré dobré časy, kdy nás sukuby žádaly o pomoc, abychom je ochránili před nefily a dal šími vražednými

tvory? Tohle je znamení doby, to ti povídám.“ Nechala jsem je,

aby se zasmáli na můj účet. Snažila jsem se zachovat klid a

neplácnout něco, co by mě dostalo do maléru. „Skončili jste?“

zeptala jsem se asi po minutě. „Protože už bych se ráda dostala k jádru věci.“ „A když ti povíme, co to je, rozdělíš se s námi?“ zeptal

se Jerome. Obrátila jsem oči v sloup a sáhla do kabelky. Hodila

jsem sá ček na stůl. Přejel po stolní desce a zastavil se až před těmi dvěma kumpány. Úsměv je přešel. Chvíli na ten sáček zírali

a pak – v téměř dokonalé souhře – pohlédli jeden na druhého a pak zase na mě. Když pak Carter promluvil, jeho tón zněl

pobaveně, ale bylo to chmurné pobavení. „Možná jsem neměl tak rychle vyloučit nadpřirozené tvory.“ „Jak to děláš,“ vykřikl Jerome

s rozšířenými nozdrami, „že se vždycky zapleteš do takové šlamastyky?“ Dívala jsem se z jednoho na druhého. „Co? Co je

to?“ „Tohle, Georgino,“ prohlásil Carter a jedním prstem poklepal

na sáček, „tohle je potrava bohů.“

15

Na rty se mi drala spousta kousavých poznámek, ale když jsem viděla jejich výrazy, radši jsem si to rozmyslela. Namísto toho

jsem položila otázku, která byla nasnadě. „Co tím myslíte?“ Carterovi cuklo v koutcích. „Propánakrále. Myslel jsem, že znáš svoje tradice. Hlavně řeckou mytologii.“ „No… potrava bohů se

říkalo ambrózii,“ vypravila jsem ze sebe pomalu. Vyrůstala jsem v řeckořímské společnosti, ale to ještě neznamená, že jsem expert

na všechny staré příběhy. V mlá dí jsem se setkala jen s některými. To až později začali učenci shromažďovat legendy z

řeckého světa a já jsem zjistila, jak roz sáhlá ta mytologie vlastně

je. „Ano,“ řekl Carter a kývl na mě, jako bych byla žák a on učitel. Jerome měl rty semknuté a tvářil se nasupeně. „Co dalšího víš?“

„Ambrózie dodávala bohům nesmrtelnost,“ pokračovala jsem. „Ale vždycky jsem myslela, že je to nějaký nápoj…“ Zarazila jsem se. Krystalky sice nebyly tekuté, ale měly se konzumovat v teku tém stavu. Napadla mě další znepokojující myšlenka. „Tvrdíte, že

tahle řecká věc udělá z Douga a ostatních nesmrtelné?“ Teď jsem přímo k nezastavení. Jsem bůh, zlato. „Ne tak docela,“ prohlásil Carter. „Asi bych taky měl zdůraz nit, že ambrózie se nevyskytuje

jen v řeckých bájích. V různých formách ji můžeme najít v

legendách mnoha kultur. Ve světě krá le Artuše se říkalo, že naplňuje svatý grál. Pro ty, kdo ji vypili, byla zdrojem osvícení a nového vnímání a věřilo se, že uzdravuje zemi. Taky se tvrdí, že plameny, které se objevily nad hlavami apoštolů o Letnicích,

nebyly vůbec žádné plameny, ale jen vize, kterou měli po vypití ambrózie. Díky ní se apoštolové stali energickými a charismatickými a umožnila jim komunikovat s lidmi z různých kultur hovořících různými jazyky.“ „Znám spoustu oddaných

křesťanů – včetně své dobré kama rádky Dany –, které by to

tvrzení jistě urazilo.“ Jerome už nedokázal dál mlčet, přestože ho

to téma rozla ďovalo. „Představ si její reakci, kdyby se dozvěděla,

že někteří lidé spekulují, že eucharistie nemá ani tak něco společného s krví Kristovou, jako spíš se ztraceným obřadem ambrózie. Prohlašují, že dnešní rituál jen napodobuje dávné zkušenosti, a Ducha svaté ho přirovnávají k rauši z ambrózie.“ „To

by asi spoustu lidí naštvalo,“ souhlasila jsem. Všichni tři jsme dobře věděli, že mnohé rituály a věrouky, které přetrvaly

dodneška, jsou jen zparchantělinami těch původních. Některé, ale

ne všechny. Carter dál vlídně pokračoval, jako by přednášel učební látku. „Stará hindská kultura říkala ambrózii soma a

dokonce ji i per sonifikovala do podoby boha téhož jména. Jeho přítomnost byla omamná jako nápoj sám a kalila smysly všech přítomných.“ „Soma byla také droga na dobrou náladu v Konci civilizace od Huxleyho,“ vybavila jsem si. „Nedošlo mi, jak široce

je ta idea rozší řená.“ Přikývl. „A tyhle příběhy jsou jen špičkou ledovce. Je toho mnohem víc.“ Měla jsem z těch informací radost. Páčit z těch dvou nějaké smysluplné vysvětlení bylo obvykle

stejné jako prodírat se do pravní zácpou v Seattlu – pomalé, bolestné a kdykoli hrozila sráž ka. A teď mi říkali přesně to, co

jsem potřebovala vědět. „Jo, ale vy dva si dáváte hodně záležet, abyste říkali věci jako ,někteří lidé věří‘ nebo ,tvrdí se‘. Tak jak to

je? O co doopravdy jde? Jsou některé ty příběhy pravdivé?“ Carterovy šedé oči se zaleskly. „Nemůžu přece kazit záhady. Lidé

se celý svůj život snaží rozpoznat božskou pravdu. Dokonce ani sukuba nemůže znát všechna tajemství.“ Upřela jsem na něj zoufalý pohled. Tohle už se jejich obvyklé mu chování podobalo

spíš. „Dobře, zapomeňte na báje. Můžete mi teda říct, co je ta věc zač? Dělá z lidí nesmrtelné?“

Anděl s démonem pohlédli jeden na druhého. „Ne,“ odpově děli

oba unisono. „Ale způsobí, že se cítíš jako nesmrtelná,“ dodal Carter. Pomyslela jsem na Dougovo energické chování a jeho ohro mující přesvědčení, že zvládne naprosto všechno,

perfektním vý konem na koncertě počínaje a skákáním z pódia konče. Ničeho se nebál a vůbec mu nepřišlo na mysl, že něco může dopadnout hůř než dokonale. „Takže je to jako stimulant nebo jakákoli jiná droga, která ovlivňuje náladu,“ řekla jsem.

„Člověk se po tom cítí dobře.“ Anděl zavrtěl hlavou. „Ne. Je v tom mnohem víc. Ambrózie funguje…“ Zamyslel se, jaká slova zvolit.

„Asi tak, že znáso bí tvoje nejlepší schopnosti. Vytáhne z tebe to,

v čem jsi dobrá, v čem vynikáš. A v tomto směru tě pak nakopne až… do bož ských výšin.“ „Ano, samozřejmě,“ vydechla jsem. Tak

proto kapela tak rychle a náhle dosáhla úspěchu. Všichni byli talentovaní. Ambrózie jim nic nového nepřidala, jen desetkrát znásobila jejich přirozené schopnosti. Možná stokrát. A Casey… Matematicky nadaná Casey dokázala během pár vteřin spočítat z hlavy to, co by si většina lidí musela zapsat a zdlouhavě sčí tat na papíře. Dokonce i Dougova šikovnost v Tetrisu nesla jisté známky nadání zvýrazněného ambrózií. Nemůžu se dočkat, až uvidím, jak

na to budeš reagovat, řekl mi Alec. Vážně, jak bych asi reagovala? Jaké dobré schopnosti by to ve mně posílilo? Jaké

schopnosti vůbec mám? Vnucoval se vtí pek, že bych pak byla schopná opravdu obrátit nějakému muži v posteli svět vzhůru nohama. Ta odpověď se mi ovšem nelíbila už proto, že to dokážu

i bez nějakých děsivých krystalků. A taky se mi nelíbilo pomyšlení,

že to je všechno, co umím. Musí ve mně přece být něco víc než sexuální dovednosti. „Každý, kdo si to vzal, se ocitl na dně,“ připomněla jsem Car terovi. „Doug, Casey. A když se ocitli na dně…, bylo to opravdo vé dno.“ „Takové věci to dělá,“ připustil.

„Někdo by mohl namítnout, že absťák zase naopak vytáhne na povrch ty nejhorší vlastnosti…

Nebo ty dobré obrátí ve špatné. Nejčastěji to ale dotyčnou osobu uvrhne do deprese. Potom je těžké vrátit se zase k normálu.“ To

by vysvětlovalo Dougův nedávný zubožený stav. Když jsem ho vyhodila z prodejny, musel mít zrovna absťák. Nedosta tek ambrózie změnil jeho normální sarkastické promluvy a hravé chování v cosi temnějšího a zvráceného. A přitom… „Musí být hezké cítit se jako bůh. Asi chápu, že si to někdo může přát.“

„No,“ ozval se konečně Jerome, „jak všichni víme, nic není zadarmo.“ Carter přikývl. „V podstatě je to návyková látka a jako

každá návyková látka si i tohle vybírá svou daň – zotročí tě to a

cítíš se hrozně, když to nemáš. Pravdou ale taky je, že lidé nebyli stvo řeni k tomu, aby byli dokonalí. O tom je lidství – série

úspěchů a selhání, která testuje schopnosti a povahu dotyčného. Ani tělo, ani duše nedokážou vydržet takový stav. Nakonec to

pohltí celou osobnost.“ Ukázala jsem na krystalky. „Co by se

stalo, kdybych si je vza la já?“ „Není to snad jasné?“ zeptal se Jerome a jeho tón naznačoval, že naráží na moje sexuální dovednosti. Carter mi odpověděl přímo. „Mělo by to podobný účinek. Umocnilo by to tvoje dobré vlastnosti. Nesmrtelní nespadnou tak rychle do závislosti, nějaký čas to vydrží a

opravdu se cítí jako bo hové. Ale z dlouhodobého hlediska jsou následky stejné. Taková intenzita je k nevydržení. Ambrózie samozřejmě nemůže zničit tvoje tělo, ale kdybys ji brala dlouho, mohla by ti způsobit vážné problémy.“ „Pravděpodobně by ses jen zbláznila,“ objasnil obětavě Jero me. „A do konce věků bys

zůstala šílená.“ „To je hrůza,“ vydechla jsem. „Neboj, Georgie. Jestli se ti to stane, hned tě zlikvidujeme.“ Ignorovala jsem ho a zadívala se na krystalky. Najednou mi byly ještě odpornější než předtím. Tentokrát ale moje reakce ne měla nic společného s

jejich děsivou aurou. „Teď by mě ale zajímalo,“ začal arcidémon o

něco vážnějším tónem, „kdes je sakra sebrala?“ „Už jsem ti to

řekla. Od Aleka.“ Oba výše postavení nesmrtelní si znovu vyměnili pohledy. „Pověz nám ještě o tom chlapovi,“ poručil

Jerome. „Všechno, co víš.“ Udělala jsem to. Když jsem skončila, zase se na sebe podívali a vedli mentální konverzaci, kterou jsem

neměla slyšet. Bože, šli mi hrozně na nervy. „Alec to není,“ řekl Carter nakonec. „Kdo?“ „Ten, od koho to pochází,“ vysvětlil Jerome. „Ale já jsem to od něj dostala…“ „Na tom nesejde, Georgie. Tím zdrojem není nějaký dvaceti letý modrovlasý

pankáč. Dostává to od někoho jiného. On je jen poslíček. Navíc ty

jsi z něj nikdy nic nevycítila, ne? Něco jako z těch krystalků, ale

ne tak docela?“ „Ne, ale…“ Ale u někoho jiného jsem něco

vycítila. U někoho, kdo trávil čas s Alekem. Ukázala se poslední karta. „Vím, kdo to je. Je to on. Ten chlap.“ „Samozřejmě,“ přitakal suše Carter. „Věděl jsem, že je to ten chlap. Vždycky je to ten

chlap.“ „Počkej, já vám to vysvětlím.“ Obrátila jsem se na Jeroma.

„Pa matuješ, jak jsem ti říkala o tom zvláštním nesmrtelném? O

tom, co dobře vypadal a byl romanticky oblečený? To musí být on, Ale kův dodavatel. Viděla jsem, jak se spolu bavili a Alec se u

toho málem složil.“ Kvůli Carterovi jsem to ještě rozvedla a pověděla jsem mu, jak jsme se s tím manekýnem vzájemně vycítili. Jerome s Carterem nad tím mlčky uvažovali. Nakonec démon řekl: „Ano, to na něj vypadá.“ Potom chvíli nikdo nic

neříkal. Umírala jsem touhou začít se vyptávat, co je ten muž zač,

ale bylo mi jasné, že anděl s démo nem si dají na čas. „Tak co budeme dělat?“ zeptal se po pár minutách Carter. Jerome ho zpražil pohledem přimhouřených očí. „Proč by chom měli něco dělat?“ „Protože to je správné.“ „Nevím, kde ses od počátku vesmíru flákal, ale ,správné‘ se nenachází na seznamu mých priorit.“ „Tráví smrtelníky.“ Jerome si založil ruce. „To je mi fuk.“

„Dělá to na tvém území. Přímo tobě pod nosem.“ „Nesnaž se mě vyhecovat. Do nás se nemíchá. Se smrtelníky ať si dělá, co se

mu zachce.“ Znovu bych nejradši vyskočila, ale nakonec jsem se ovládla. Poslouchat hádku Jeroma a Cartera mě vždycky zneklidňovalo. Hlavně asi proto, že se moc často nehádali – většinou se obehnali neproniknutelnou zdí solidarity, bez ohledu

na dobro a zlo. A sle dovat je při hádce samozřejmě vyvolávalo obavu, co strašného by se mohlo stát, kdyby se neovládli. Převracející se stoly. Explodují cí sklenice. Přijeli by čtyři jezdci apokalypsy na koních. Ale byla jsem si jistá, že Carter to jen tak nenechá. Vyhraje. Jak už jsem řekla, nevím jistě, jestli mu můžu věřit, ale vážím si ho – a jeho přesvědčovacích schopností. „Je to

mocenská hra,“ varoval Carter. „Neměl by se o ni po koušet. Jeho čas už pominul, teď ovládáme hru my. Tím, co dělá, nás uráží – a hlavně tebe, protože ty si tady vytyčuješ hranice teritoria. Je to

nevyřčená výzva.“ Viděla jsem, že tohle na démona zapůsobilo. Poznal, že Carter se ho do toho snaží zatáhnout, ale i tak to na

něj zabralo. Pýcha není jedním ze sedmi smrtelných hříchů pro

nic za nic. Jerome jakožto oddaný služebník pekla jí podléhal. Už dřív jsem u něj pozorovala její projevy. Neměl rád, když si někdo zahrával s jeho pověstí. Měl přirozeně i mnoho jiných slabostí, ale řekla bych, že právě tahle by ho mohla přimět vrhnout se do akce.

„Nemůžeme se do toho míchat,“ prohlásil bezvýrazně. „To přece víš. I když máme navrch, tohle by byl začátek otevřené vál ky. A nechtěl bych čelit důsledkům.“ „Souhlasím,“ zamumlal anděl,

načež opět zmlkl. Já jsem se dívala z jednoho na druhého a čekala, že některý přijde s nějakým brilantním plánem. Ten by zahrnoval, že anděl s démonem bok po boku ve vší své úžasné velkoleposti zničí Ale ka i toho bastarda, který ho zásobuje.

„Georgina by to udělat mohla,“ řekl náhle Carter. „Co?“ vyjekla jsem. Takhle se moje fantazie nevyvíjely. Oba na mě upřeli oči.

V Jeromových zuřil temný hněv, ale zmizel stejně rychle, jako se

objevil. „Hmm. Možná.“ „O čem to mluvíte? Já se s nikým prát

nebudu.“ „Nepůjde o žádnou rvačku,“ objasnil Carter s vážným vý razem. „Ale může to být nebezpečné, pokud se to neprovede správně.“ „A proč bych to měla dělat?“ „Protože ty, Georgie, disponuješ menší mocí než my. Tebe ne bude nikdo vyšetřovat a nebudeš čelit následkům, jako bychom museli my. Je rozdíl mezi

tím, když nějaká země vyhlásí válku, a tím, když udeří nějaká

malá odbojná frakce.“ „Výborně,“ řekla jsem a opřela se na židli.

„Jsem frakce.“ Carter už se zase usmíval. „Copak nechceš

pomoct Dougovi?“ Po chvilce jsem odpověděla: „To víš, že chci.“

„Myslel jsem to vážně, když jsem řekl, že to může být nebez pečné, ale když budeme opatrní, vyjdeš z toho bez úhony.“ Pomyslela jsem na Dougovo černé zoufalství a lehkomyslné chování. Pomyšlení, že ho ambrózie ničí, mi svíralo srdce. „Jo,

dobře. Udělám to. Ať už jde o cokoli. I když to bude nebezpečné.“ Odmlčela jsem se. „Tak o co jde?“ Ani jeden z nich neodpověděl.

„Ale no tak! Nemůžete čekat, že něco udělám, když mi neřek

nete, co to má být.“ „Bude to chtít přípravu předem,“ pověděl mi Carter, který si vychutnával moje ohromení. Ale v jeho tváři byl ještě jiný vý raz… hrdost. Taková ta správná hrdost, když jste přesvědčeni, že se někdo chová správně. Ne ta špatná hrdost, která dohání ke zbrklostem. „Dáme ti vědět, až bude načase.

Zajdu pak za tebou.“ Zašklebila jsem se. „Chápete, že tohle nepovažuju za uspoko jivou odpověď?“ „A ty pochop,“ opáčil Jerome, „že tohle je nejlepší odpověď, kterou teď dostaneš.“ Carter byl o něco milejší. „Do té doby se můžeš pokusit zís kat

přístup k tomu dodavateli. Nakonec budeš mít co do činění s ním. Dál koketuj s Alekem. Dělej, co musíš.“ Přikývla jsem. Koketovat bych svedla i v polospánku. Ulevilo se mi, že jsem zase ve

známých vodách.

Poté, co jsem se s nimi rozloučila, jsem hodila akci ambrózie za hlavu a zašla jsem k Sethovi. Měli jsme domluveno, že si za

hrajeme scrabble. Slíbila jsem, že tentokrát už nebudu podvádět,

ale předpokládala jsem, že to bude záviset na tom, jak dalece se ocitnu v úzkých. Ale když jsem dorazila, Seth nebyl zrovna v ná ladě na hru. Seděl v ložnici u stolu a se svraštělým obočím zíral

na moni tor, jako by ho chtěl silou vůle přinutit, aby pro něj něco udělal. Věděla jsem, že má v bytě pracovnu, ale ta byla zatím

plná nevy balených krabic, takže mu prozatím k pracovním

účelům sloužila ložnice. Vše nezbytné měl na jednom místě. Kdyby byla u ložnice ještě koupelna, pravděpodobně by nikdy nevycházel. „Můžeš mi dát… asi tak… hodinku?“ zeptal se nepřítomně, když zaznamenal, že jsem přišla. Ani se na mě nepodíval. „Mu sím dokončit tuhle kapitolu.“ To byl diskutabilní

požadavek. I kdybych byla ochotná dopřát mu ještě hodinu, stejně

by potom psal dál. To už bych spíš po hnula horou, než odtrhla Setha zprostředka psaní příběhu. Ale už jsem si zvykala. Políbila jsem ho na tvář a odebrala se do oprav dové pracovny, kde jsem

chtěla najít něco ke čtení. Ale prodírat se těmi krabicemi bylo dost náročné. Když už jsem několik vy prázdnila, rozhodla jsem se, že bych mohla pokračovat a udělat tu práci pořádně. Vybalila jsem všechny krabice, i ty v obýváku. Nepočítala jsem, kolik knih jsem objevila, ale bylo jich hodně. Moje instinkty z knihkupectví mi

velely roztřídit je do kategorií, což samo o sobě bylo dost zdlouhavé. Když jsem se pak uprostřed práce zastavila, zjistila jsem, že uplynuly už skoro tři hodiny. Vstala jsem, protáh la se a

vrátila se do ložnice. „Ahoj,“ řekla jsem. „Tu tvou hodinku už jsme přetáhli.“ Dál psal. Vyzula jsem si jeden sandál a vykouzlila si

vínový lak na neh tech. Pak jsem mu přejela chodidlem po noze.

Nadskočil. „Hej!“ „Promiň, že ruším, ale potřebuješ se najíst, nebo

se složíš a upadneš na klávesnici.“ „Nebylo by to poprvé,“

poznamenal. Očima těkal všude mož ně a hrozilo, že je upře opět

na monitor, a tak jsem do něj znovu strčila nohou. Povytáhl obočí

a chytil mě za chodidlo, až jsem málem upadla. Posadil si mě na klín. „Víš, tvoje prsty na nohou nejsou zase tolik přesvědčivé.

Není to tak, že bych s nimi chtěl mít sex nebo dělat něco podobně ujetého. Jen se mi prostě líbí. Takže si nemysli, že s nimi

dosáhneš všeho, co se ti zamane.“ Vykroutila jsem se mu. „Říkej

si, co chceš. Mám na tebe novou páku. Takže utrhneš se aspoň

na chvíli, že bychom někam zašli na večeři?“ Ukázalo se, že ne,

ani přes moje provokování. Zklamaná jsem objednala pizzu. Jedli jsme spolu a povídali si, ale oba jsme byli myšlenkami jinde. On uvažoval nad svými postavami a já jsem přemýšlela o ambrózii. Najednou jsem se začala smát. „Co je?“ dotázal se překvapeně. Pověděla jsem mu o ambrózii a o tom, co dokáže. Ty novin ky ho ohromily, ale už měl dost času přivyknout si na mnoho

nevídaných nadpřirozených věcí, které se na světě dějí. Svoje vy právění jsem ukončila tím, že Carter a Jerome s tím něco udělají.

Už jsem se ale nezmínila, že to bude nebezpečné a že v tom taky budu muset sehrát svou roli. Zase jsem mu něco zatajila, jenže mi připadalo nesmyslné ho znepokojovat, když zatím neznám podrobnosti. „No prostě jsem se smála, protože jsem si

představila, co bys dělal ty, kdyby sis vzal ambrózii,“ řekla jsem mu. „Co je na tom tak legračního? Možná bych ze sebe vychrlil knihu za týden.“ „Jo, ale už bych tě nikdy neviděla. Nekoupal by ses, ani by sis nestříhal vlasy. Měl bys je až do pasu, stejně jako vousy. A seděl bys tu potmě v tričku s Punky Brewster.“ „To není

legrační. Takhle plánuju strávit důchod. A navíc, kdy bych měl příštích padesát let strávit v jednom tričku, vybral bych si to s Flesh Gordon.“ Zamračil se uprostřed žvýkání. „Celá ta

představa, že Dougův problém vyvolala magie…“ Zavrtěl hlavou.

„Je to šílené. A děsivé. Vážně mu dokážou pomoct?“ „Udělají to, pokud to bude v jejich silách. Hlavně Carter.“

„Vždycky jsi v něj vkládala velikou důvěru. Vzhledem k okol

nostem je to dost ironické.“ Asi ano a pořád mi to připadalo nezvyklé. Asi jsem si začínala uvědomovat, že přestože patřím k Jeromově partě, Carter posled ní dobou stojí na mé straně.

Usmála jsem se na Setha. „No, kdybys nemohl důvěřovat

andělovi, tak komu?“ Po večeři ho opět zavolala múza a já jsem

ho nechala jít. Múze jsem vzdorovat nechtěla. Uvažovala jsem,

jestli by Seth vůbec mohl chodit s ženou, která by nemilovala jeho knihy. Jen velmi málo žen by se asi smířilo s takovou konkurencí. Ostatně i pro mě to někdy bylo těžké. Už tak bylo obtížné, že Seth nerad provozuje činnosti vyžadující pohyb, jako třeba tanec. Uvědomovala jsem si, že mě zanedbává pro vyšší dobro, a tak

jsem se vrátila k třídění knih. Při téhle činnosti mi zůstávala po

lovina mozku volná na úvahy o problému s Alekem a o tom, jak se dostanu k tomu jeho tajemnému dodavateli. Zastihnout takhle

večer Douga není nikdy jednoduché, ale uvidím se s ním zítra v

práci. Už jednou mi nabízel Alekovo číslo, tak doufám, že mi ho zítra dá. Asi ve dvě ráno jsem skončila s tříděním a rovnáním

knih. Všechny byly srovnané buď v pracovně, nebo v knihovničce

v obýváku a označeny žánrem a jménem autora jako v Emerald

City. V pracovně konečně vzniklo místo na stůl. V ložnici Seth

pořád ještě psal a jediné světlo tam vydával monitor. Znovu jsem

ho políbila na tvář a unavená usnula v jeho posteli. O několik

hodin později mě probudil polibek na tvář. „Ahoj,“ zamumlala jsem rozespale a pokusila se Setha stáhnout k sobě do postele.

„Podněcuješ mě ke zvláštním nápadům.“ Sklonil se ke mně a dal

mi pusu na nos. Ranní světlo prosvě covalo jeho rozcuchané vlasy měděným odstínem. Tváře měl jako obvykle zarostlé

strništěm. Díval se na mě a usmíval se. „Tys mi srovnala knihy. Všechny.“ „Musela jsem. Panebože. Kdyby někdo z Emerald City zjistil, že jsem to tak dlouho zanedbávala, vyrazili by mě.“ Schoulil

se vedle mě a jednou rukou mě objal. „Ty jsi na mě tak hodná,

Thetis. A já se občas chovám jako idiot.“

„Přestaň si dělat srandu z mého oblíbeného spisovatele, nebo tě shodím z postele.“ „Myslím to vážně. O několik přítelkyň jsem

přišel kvůli men šímu prohřešku, než byla ta dnešní noc.“ „Nebyl

jsi zase tak špatný. Už jsem tě viděla v horším stavu.“ Napůl jsem

se posadila. „Hele, kolik těch přítelkyň jsi vlastně měl?“ Kolem očí

se mu objevily vrásky od smíchu, takže vypadal ještě roztomileji.

„Přísahám, že všechny jen kvůli poznatkům do knihy.“ Říkala

jsem si, že ironií osudu vždycky skončím s něja kým umělcem. Před dávnými časy jsem byla vdaná za muže, o kte rém bych přísahala, že svou hudbu někdy miloval víc než mě. A během

staletí se stejný scénář zopakoval s několika další mi smrtelníky.

Vzpomněla jsem si na svoje úvahy z předchozího večera a dělala

si starosti, aby Seth zase nevytáhl tu starou zele nookou příšeru žárlivost. „Jak ta kapitola dopadla?“ zeptala jsem se a rozcuchala

mu vlasy ještě víc. „Dobře. Dokonce výborně.“ Obdařil mě

roztomile pobaveným pohledem. „Asi bys… Asi bys nechtěla číst rukopis, když na něm pracuju, co? Vidět, jak ten proces

postupuje.“ Strnula jsem, když mi došlo, jak vzácný dar mi nabízí. Seth už mi dříve řekl, že nikdy nedává nikomu číst své rozepsané

ro mány. Nechtěl žádnou zpětnou vazbu, která by mohla ovlivnit jeho tvůrčí práci. Až když vše dopsal a měl dojem, že je román

dokonalý, dal ho konečně přečíst svému redakčnímu týmu. To, že

to teď nabídl mně, mě vzrušovalo i dojímalo. „Ne,“ pousmála jsem

se. „Ale děkuju. Nechci ti narušovat tvůj obvyklý cyklus. Ale možná… možná kdybys měl nějaký kus už hezky upravený a připravený k odeslání, tak bych se na to podí vala.“ Přikývl a oplatil mi úsměv. Proběhlo mezi námi něco, co ne mělo nic

společného s rukopisy ani tříděním knih, ačkoli obě ty hle věci ten pocit vyvolaly. „Tady,“ řekl a vstal. Otočil se k nedaleké židli a

zvedl z ní tác, kterého jsem si dosud ani nevšimla. „Včera v noci

jsi mě krmila ty.“ Podívala jsem se na tác, který mi položil na klín. Palačinky se smajlíky polité javorovým sirupem. Dobrá silná káva. Dokonce i malá vázička se dvěma purpurovými kosatci. Seth měl slabost pro květiny purpurové barvy. Dotkla jsem se jednoho

hebkého okvětního plátku. „Tyhle jsi neměl v kuchyni. Musel jsi vstát brzy a vyrazit ven.“ Zavrtěl hlavou a zatvářil se stydlivě.

„Vůbec jsem nešel spát.“ Ani mě nepřekvapilo, že zatímco jsem

jedla, Seth se svalil ve dle mě a okamžitě usnul. Dojedla jsem tu luxusní snídani, umyla nádobí a odešla do práce. Sethovi jsem nechala vzkaz, že mu pak zavolám. V knihkupectví už jsem byla zvyklá na absenci Paige a Warre na, takže mi připadalo, že už tu

ani nepracují. Hned jsem zašla za Dougem, a jak jsem doufala,

dal mi Alekovo číslo. Samozřejmě se to neobešlo bez vtípků na můj účet. Při obědě jsem zavolala Alekovi a netušila, jestli ho zastihnu doma. Ale byl tam a zněl dost nadšeně, že mě slyší.

Ano, ano, samozřejmě, že mi toho může sehnat víc. Je tak rád,

že se mi to líbí. Dal mi adresu kavárny, kde bude, a domluvili jsme

se, že se tam sejdeme, až skončím v práci. Dorazila jsem tam pět minut po skončení směny. Kavárna vypadala naprosto normálně,

nic temného ani zlověstného. Stěží místo obvyklých schůzek drogových dealerů. Aleka jsem zahléd la vzadu u stolu a byl tam s ním ještě někdo. Nechtěla jsem je rušit, a tak jsem si stoupla do

fronty k pultu, abych si objednala moka. Alekův společník byl

mladík, dokonce mladší než on. Tipova la jsem ho tak na osmnáct. A byl krásný. Tmavě blond vlasy měl stažené do krátkého culíku a měl výrazné rysy v obličeji. Když se usmál

nějaké Alekově poznámce, ukázal dokonale bílé zuby, kte ré se vyjímaly v jeho opáleném obličeji. Vypadal jako z reklamy. Ale žádný herec z něj asi nebude, když takhle zahazuje svůj život.

Alec sáhl do kapsy a dal mu sáček. Ve tváři toho zlatého chlapce

se objevil výraz úlevy a vypadal – pokud to bylo vů bec možné –

ještě atraktivněji. Odešel. Vztekle jsem popadla svou kávu, usedla

na jeho místo a přinutila se k přátelskému úsměvu.

„Ahoj,“ pozdravil mě Alec zjevně v dobrém rozpoložení. „Ne máš ponětí, jak jsem rád, že tě zase vidím. Vypadáš sexy jako vždy.“

„Díky. Jak to jde?“ „Teď úžasně.“ Široce se usmál. „Skvělý den.“ Naklonil se ke mně. „Takže? Co ty na to?“ Odložila jsem šálek a nahodila výraz úžasu. „Měl jsi pravdu… Bylo to nádherné. Jako

bych byla…“ Rozhodla jsem se, že nedo statek slov zapůsobí víc,

než kdybych se snažila popsat něco, co jsem nezažila. On ale

můj nedostatek slov nadšeně doplnil. „Lepší než kdy jindy? Bylas taková, jaká jsi měla být?“ „Ano,“ vypravila jsem ze sebe bez

dechu. „Musíš mi dát další dávku.“ „To můžu.“ Sáhl do své

magické kapsy. Objevil se další smr tící sáček a mně po zádech přejel mráz. Škádlivě držel krystalky z mého dosahu. „Víš, že čím

víc je bereš, tím je to lepší? Jsi na to připravená?“ Toužebně jsem

hleděla na sáček a pak zase na něj. „Nemáš toho víc? Chci ten sáček…, ale tohle mi stačit nebude. Potřebuju toho hodně.“

„Zpomal. Víc než ten jeden sáček nepotřebuješ.“ „Já vím, ale

tohle mi vystačí tak na den dva, ne?“ Oči se mu zaleskly. „Už si děláš velké plány, co? Většina lidí se pro to nenadchne tak

rychle.“ Skousla jsem si ret. Nechtěla jsem vzbudit podezření.

Uva žovala jsem o svých vlastnostech a snažila se přijít na něco

ase xuálního, co by se mnou ambrózie mohla udělat. Odpověď mi

dal Alekův předchozí klient. „Je to zvláštní. Znám jednoho kluka z modelingové agentury a vždycky mě obletoval. Ale viděla jsem ho včera, když jsem si dala tohle…, a bylo to… já nevím. Nemohl se

mě nabažit. Chtěl, abych se vrátila na nějaké důležité focení.“

Stiskla jsem Alekovi paži. „Nechápu, jak to funguje… Možná je to náhoda. Nevím. Ale chci toho víc. Myslím, že to potřebuju, aby mi vyšla tahle práce. Musíš mi pomoct. Nebo mě vezmi ke zdroji. Zaplatím. Udělám cokoli.“ Jeho výraz mi napověděl, že jsem řekla

přesně to pravé.

„Není to náhoda,“ prohlásil samolibě. „A seženu ti toho víc.“

Vydechla jsem úlevou. „Slibuješ? Velikou zásobu?“ „Slibuju. Zatím

si vem tohle.“ „Co jsem dlužná?“ „Nic.“ „Ale no tak. Přece to není zadarmo.“ Přestala jsem mu úporně svírat paži a dala do toho víc něhy a smyslnosti. „Už jsem ti řek la…, že ráda zaplatím… jak

jenom budeš chtít…“ Povzdechl si, zamyšleně na mě pohlédl a pak mi krátce přejel prstem po ruce. Rychle se zase odtáhl. „Já

vím. Chceš toho hod ně? Tak za to budeš muset zaplatit. Vezmu

tě za týpkem, který mi to dodává, a ty pak můžeš zaplatit jemu.“

„Co to bude stát? Kolik budu potřebovat?“ V očích mu zablesklo cosi, co jsem si nedokázala nijak vyložit. „Teď už jsi dostala, co potřebuješ. Můžeme se sejít zítra večer?“ Zaváhala jsem. Carter říkal, že potřebujeme nějaký čas na pří pravu, než se setkám s

dodavatelem. Tohle je příliš brzy. „Už něco mám,“ řekla jsem mu a snažila se, aby to vyznělo lítostivě. „Co pozítří večer?“ Netvářil se

na to nadšeně. Měl stejný výraz, jako když jsem si tu první dávku

nechtěla vzít hned před ním. Posledně ale naléhal, protože byl zvědavý. Teď vypadal až panicky úzkostlivě. Uva žovala jsem, jak náročný asi jeho pán je. „Dřív by to bylo lepší. Stejně to tak

dlouho nevydržíš, když o to tolik stojíš už teď.“ Trvala jsem na

svém. „Když ono to fakt nejde.“ Po dalším přemlouvání nakonec souhlasil a domluvili jsme se, kdy a kde se pozítří setkáme. Když jsem se zvedla, ještě mě upozornil: „Kdybys to nevydržela,

zavolej mi i dřív. Tady máš moje číslo na mobil.“ „Dobře, díky.“

„Hej,“ křikl za mnou, když už jsem odcházela. „Hodně štěstí s focením.“ Na okamžik jsem nechápala, o čem to mluví. Pak jsem

si vzpo mněla na svou údajnou práci v modelingu. Usmála jsem

se a po děkovala mu. Odešla jsem a v duchu jsem se smála. Ze všech těch lží, co jsem mu napovídala, byla jedna věc pravdivá. Opravdu mě čeká focení. Dnes večer mě Bastien bude fotit pro

Setha.

16

Už potřetí jsem zazvonila u Bastienových dveří a pak se nevrle podívala na dům. Kde sakra je? Přišla jsem sice o chvilku dřív, než jsme měli domluveno, ale ne s žádným extra předstihem. Vztekle jsem do dveří kopla, když jsem si představila Bastiena,

jak asi zrovna tiskne v náručí nějakou domácí pipku a ta blaženě lapá po dechu. „Není tu,“ ozval se poblíž chladný hlas. Ohlédla

jsem se a spatřila Danu s malým pejskem na vodítku. Vypadal

jako pro dukt nějaké tragické nehody v továrně na bavlnu. „Hezký pejsek,“ řekla jsem. „Patří mojí sestře. Já ho teď pár dní hlídám. Nechceš se s námi projít?“ Ne, ale onehdy jsem si slíbila, že prozkoumám Danino uva žování, abych objevila způsob, jak

pomoct Bastienovi, a tohle mi připadalo jako dobrá příležitost. Taky by mě nejspíš zabil, kdyby zjistil, že jsem promrhala šanci vytáhnout z ní nějaké informace. Srovnala jsem krok s Danou a

tou nadýchanou koulí. V duchu jsem si posté gratulovala, že jsem dost chytrá, abych si pořídila kočku, a ne psa. Tutu – ano, tak se jmenoval – pobíhal kolem s vy plazeným jazykem. Černýma

očkama koukal na všechny strany a radostně hopsal a vůbec mu nevadilo, že si na mokré cestě ušpi ní bílé tlapky. „Jak to

pokračuje s tou demonstrací?“ zeptala jsem se, když jsme vyčerpaly téma psi. „Výborně. Překvapuje mě, žes o tom ještě

neslyšela ve zprávách. Média se o to hodně zajímají.“ „Moc se na zprávy nedívám.“ Sdělila mi místo a čas. „Myslíš, že přijdeš?“

„Obávám se, že ten den jsem zrovna v práci,“ odpověděla jsem

automaticky. Dana mě obdařila vědoucím pohledem. „Tabitho, mám dojem, že s tím tak docela nesouhlasíš.“ Má ten dojem?

Odvrátila jsem pohled a v duchu bojovala sama se sebou, jestli jí

říct od plic svůj názor, když tím způsobím problémy Bastienovi. Nakonec jsem se rozhodla zareagovat ně čím, co znělo zhruba

jako pravda. „Jenom si myslím…, že se na to dá pohlížet z mnoha úhlů pohledu. To je všechno.“ „To je v pořádku, že nejsi jistá.“ To

mě od ní ohromilo. „Vážně?“ „Samozřejmě. Proto existují skupiny jako je VPZRH. Aby ti pomohly uvidět pravdu.“ Potlačila jsem odfrknutí. Na okamžik už jsem si myslela, že mě snad překvapí otevřenou myslí. Znovu zavládlo ticho. „Takže,“ začala po chvíli,

„o čem jsi tedy přesvědčená?“ „Ehm, jak to myslíš? Co se týká homosexuality? Nebo sňatků homosexuálů?“ „Obojího.“ Můj

názor je takový – ať si každý vezme, koho chce, a hotovo. V lásce neplatí žádné předpisy a nedá se tvrdit, že je něco špatné. Jenže Daniny názory na tohle téma vycházely z náboženského základu

a já vím líp než kdokoli jiný, že diskutovat o tom, co je z hlediska víry správné a co špatné, nemá smysl. „Jenom si nejsem jistá, že

si člověk může vybrat, kdo ho bude přitahovat,“ objasnila jsem, což nebyl žádný útok na její přesvěd čení. „Takže mi připadá zvláštní mluvit o ,pomoci‘ lidem, kteří nic nenadělají se svou

přirozeností, ať už je ta přirozenost správná nebo špatná.“ „Takže

si myslíš, že homosexualita je vrozená?“ Nedokázala vlídným tónem zakrýt opovržlivé překvapení. „U některých lidí ano. Myslím, že někteří se zapletou do… ehm, sexuálních aktivit se

stejným pohlavím jenom pro zábavu, ale ostatní to mají biologicky dané.“ Měla jsem dojem, že Dana by sexuální aktivity se stejným

po hlavím rozhodně nepopsala jako zábavu, ale bylo mi hned líp, když jsem řekla svůj názor. „Vyjádřila ses velice dobře,“ uznala. „I když s tebou nesou hlasím.“ Hlasitě jsem se rozesmála a ona mě zpražila podivným pohle dem. „Ani jsem nečekala, že bys se

mnou souhlasila,“ vysvětlila jsem. Znovu jsme zmlkly a já si vzpomněla, že bych z ní měla pro Bastiena vytáhnout, co pokládá

za romantické. „Přála bych si, abych si mohla vybrat, kdo mě

bude přitaho vat,“ řekla jsem zčistajasna. Začala jsem s osobními

záležitostmi, což bylo netypické jak pro Tabithu Hunterovou, tak pro Georginu Kincaidovou. Dana se zatvářila patřičně

překvapeně. „S přítelem ti to nekla pe? Jakže se jmenuje? Sven?“

„Seth,“ opravila jsem ji a bylo mi všelijak z toho, že ho zata huju

do téhle krycí historky. Můj vztah se Sethem momentálně fungoval skvěle, ale musela jsem lhát. „Je hodný a já ho mám

ráda…, ale na romantiku ho moc neužije.“ „Aha,“ poznamenala neutrálním tónem. „Jsem snad blázen? Chci toho snad příliš? Možná bych se měla zaměřit na jiné věci.“ „Co považuješ za romantiku?“ „Nevím. Občas pohlazení, drobná gesta, která ti dají najevo, jak jsi pro něj důležitá a jak moc mu na tobě záleží.“

Kosatce a pa lačinky se smajlíky. „Co ty považuješ za romantiku?“ Pokrčila rameny. Už jsme obešly kolečko a pomalu se vracely k Bastienovu domu. „Dnes už mi romantika nepřipadá důležitá,“ přiznala. „Ani já, ani Bill na to nemáme čas.“ „Aha.“ „Není to

špatné. Řekla bych ale, že mnohem důležitější než povrchní roztomilůstky je schopnost sblížit se s někým. Otevřeně s ním

mluvit a sdílet s ním svoje pocity. Vědět, že cítí totéž.“ „Aha,“ řekla jsem zase, tentokrát překvapeně. Její poznám ka skoro dávala

smysl. V určitém ohledu to vlastně byla obdoba Sethova názoru

na upřímnost ve vztahu. Skousla jsem si ret a pokračovala. „A

co… vzájemná přitažlivost a sexappeal?“ Dlouze na mě pohlédla.

„Co s tím?“ Pokrčila jsem rameny. „Ne vždycky to s ním cítím.“ Lhářko, lhářko! Kalhotky máš pokaždé v jednom ohni. „Mám na to špatné názory? Co je podle tebe sexy?“ Trvalo jí dlouho, než odpověděla. „Nevím.“ Když jsme se přiblížily k domu, ve dveřích

už stál Bastien. Mával nám na pozdrav. „Zdravím, dámy.“ Tvářil se

ohromeně a potěšeně, že nás dvě vidí spolu. Dana mi poděkovala za společnost, odmítla Bastienovo auto matické

pozvání a zamířila ke svému domu. Jakmile byla pryč a my jsme seděli v autě a jeli na focení, pověděla jsem mu, o čem jsme se s Danou bavily. „Ona neví, co je sexy?“ vykřikl. „To mě v podstatě prosí, abych ji zneuctil. Hmm. A Bill není romantik. To mě nepřekvapuje. Myslíš, že lhala, když ti řekla, že jí to nepřipadá důležité? Že to byl takový obranný mechanismus?“ „Nevím.

Možná. Ale i kdyby jí romantika chyběla, příliš mno ho přehnaných gest by v ní rozblikalo varovné kontrolky. Není

hloupá. Je potřeba s ní mluvit vážně.“ „Takže to s tím vařením je dobrý nápad. U toho se dá hodně mluvit.“ „Asi jo.“ Neřekla jsem mu, že mám o účinnosti téhle meto dy vážné pochyby. Upřímně

jsem netušila, co víc by mohl ještě udělat. Pro úspěch focení

jsme se rozhodli udělat maximum. Jeli jsme do centra do hotelu

Andra, což bylo jedno z nejhezčích míst ve městě, přestože

zvenčí působil hotel obyčejně. Bastienovi se ně jakým zázrakem podařilo zamluvit nám prakticky ze dne na den takzvané

královské apartmá. Bylo větší, než bylo nutné, ale jeho největším lákadlem – aspoň pro mě – byla naprosto úchvatná, dokonale

sexy postel. Stála v romanticky nasvíceném výklenku, měla čelo z lakovaného černého dřeva a byla přes ni přehozena purpurová pokrývka. Působilo to temně a smyslně. Jakmile jsme za sebou zavřeli dveře, změnili jsme podoby z Mitche a Tabithy. „Už jenom tahle postel,“ prohlásil Bastien, „by ty fotky pro dala. No dobře –

postel a tvoje nahé tělo. Ale je to opravdu výzva.“ Prohlédl minibar

a namíchal nám martini, které jsem do sebe žíznivě kopla. Najednou jsem z toho focení dostala daleko větší strach, než

bych čekala. „Tak si obleč něco sexy a natáhni se na postel,“ řekl Bastien, jako by vycítil mou nervozitu. Nevzala jsem si s sebou žádné oblečení, a tak jsem si ho vy kouzlila. Začala jsem s

jednoduchou černou noční košilkou. Byla výjimečně krátká, s výjimečně hlubokým výstřihem. Připadalo mi to jako sázka na jistotu. Bastien mě naaranžoval na postel v jaké si lenivé póze, rozcuchal mi vlasy a požádal mě, abych našpu lila rty. „Fleur,

mělo by to působit, jako že když si v dohledné době nevrzneš, budeš z toho hodně, hodně znechucená. Na to muži letí.“ Moje obavy se pozvolna rozplývaly. Bastien mi říkal, jakou pózu mám zaujmout a jak se mám tvářit, a vše zachycoval na svůj digitální foťák. Nafotili jsme toho hodně. Na některých fotkách jsem byla úplně nahá a nic neskrývala. U jiných jsme usoudili, že pouhý náznak nahoty bude působit provokativněji. Třeba náho dou

spadlé ramínko košilky, která mi pak téměř odhalovala ňa dro.

Nebo průsvitná podprsenka a kalhotky, které mě zakrývaly, ale

přitom odhalovaly. Na všech fotkách jsem se netvářila hladově po sexu. Na někte rých jsem působila elegantně a dokonale, ani

vlásek jsem neměla tam, kde by být neměl. Na jiných jsme se rozhodli pro rozcu chané vlasy a divoký dojem. Taky jsme se neomezili jenom na postel, i když byla úchvatná. Pózovala jsem u oken, na pohovce, v koupelně, ve vaně. Díky své práci jsme měli

oba smysl pro to, co je sexy a svůdné. Ale i tak jsme si radši pro inspiraci přinesli pár katalogů se spodním prádlem a časopisů pro dospělé. Čas od času jsme si udělali pauzu a vážně se zamýšleli

nad každou novou pózou. Celkem vzato, byla to vyčerpávající

dřina, ale Bastien dál ener gicky pokračoval jako skutečný profesionál. A v určitém bodě už jsem ani nepotřebovala, aby mě vedl. Uvědomovala jsem si, že jsem sexy, a bylo snadné na tu strunu hrát, hlavně když jsem věděla, že si Seth pak bude

všechny ty fotky prohlížet.

Když Bastien zaplnil celou paměťovou kartu, prohlásili jsme

focení za skončené. Natáhl se vedle mě na postel, zavolal poko jovou službu a objednal další martini, protože to z baru už nám

došlo. Přinesli nám ho a my si vychutnávali zasloužený odpoči

nek a popíjeli. „Díky, Basi,“ řekla jsem mu a dotkla se jeho paže.

„Jsi dobrý přítel.“ „To je snadné, když jsi tak hezká. Čeká tě ale nelehký úkol, až si je budeš chtít nechat vytisknout. Jestli je odneseš do obchodu, už je zpátky nedostaneš.“ O tom už jsem

taky uvažovala. „Hugh má hypermoderní ko pírku. Vytisknu si je u něj,“ řekla jsem. „I když ten si jich asi taky pár nechá.“ „To bych

mu nezazlíval.“ Bastien odložil svůj drink a překulil se ke mně. Tvářil se pro změnu vážně a mluvil s citem. „Jsi krás ná žena, Fleur, a to něco znamená, když navíc dokážeš dokonale dbát o svůj vzhled. A nejde jen o fyzickou stránku, i když ta je moc

pěkná. Máš něco tady.“ Poklepal mi na hruď. „Něco vřelého, smyslného a krásného, co z tebe vyzařuje. Poznal bych tě v ja kémkoli těle na jakémkoli místě.“ Šťastně jsem se k němu schoulila. „Jsem ráda, že jsi tady, i když je to kvůli zmatkům s Bartonem a Danou. Ale tenhle tvůj malér napravíme. Slibuju.

Nedovolím, aby tě poslali na nějaké příšerné místo.“ Zvlnil rty do škádlivého úsměvu. Z jeho tmavých očí vyzařo valy city, které se nepochybně zrcadlily i v mém pohledu. Najed nou se ke mně

sklonil a políbil mě. Teda. Nebyl to zrovna kamarádský polibek,

jaký si obvykle dáváme. Tohle byl hluboký a erotický polibek. Rty měl jako samet a jazy kem pomalu klouzal po mém. Byla jsem tak

ohromená, že jsem nedokázala dělat nic jiného než se tomu

polibku poddávat a vy chutnávat si ho celým tělem. Pak jsem se vzpamatovala, odtrhla jsem se od něj a sedla si. „Co to sakra děláš?“ Taky se posadil. Moje reakce ho evidentně překvapila.

„Co jako?“

„Políbils mě. Doopravdy jsi mě políbil.“ Smyslně a provokativně se usmál. Zachvěla jsem se. Když na vás inkubus zaměří svůj šarm, vyvede vás to z míry, i když jste sukuba. „A co je na tom

špatného? Znamenáš pro mě víc než kdokoli jiný na celém světě.

Je to přirozené. Tohle jsme měli udělat už dávno.“ Zavrtěla jsem hlavou a odtáhla se. „Líbilo se mi to tak, jak to mezi námi vždycky bylo.“ „Jen proto, žes nevyzkoušela něco jiného. Podívej,

nežádám tě, abys se mnou odjela vstříc zapadajícímu slunci.

Jsme přátelé. Vím to a líbí se mi to. Ale sama jsi řekla, že spát s lidmi, na kte rých ti nezáleží, je únavné.“ „Jo, ale… nemyslím, že zrovna tohle by bylo řešení.“ „Tak co je řešení?“ chtěl vědět. „Spát

– nebo spíš nespat – se smrtelníkem, na kterém ti záleží?“ Vstala

jsem z postele. „To bylo kruté. A nijak to s tím nesouvi sí. Nechci, abychom byli něco víc než přátelé, Bastiene. Sex akorát všechno zamotá.“ Zůstal na posteli a sledoval mě. „Sex spoustu věcí

spraví. Už je čas, abychom si taky něco užili a nebyla to jen samá práce. Byla by to terapie pro nás pro oba. Potřebujeme to.“

Otočila jsem se a nepřítomně se zahleděla z okna. „Já to ne potřebuju.“ „Vážně ne?“ Ale hlas, který se mě zeptal, nepatřil Bastienovi. Byl to Sethův hlas. S vykulenýma očima jsem se

otočila. „Nech toho! Okamžitě se proměň zase zpátky!“ Bastien –

v Sethově podobě – pohodlně ležel s hlavou na polš tářích. Měl

na sobě džíny a tričko s obrázkem kapely Whitesnake, přesně jak

by mohl být oblečen Seth. Vlasy měl rozcuchané. Dokonce zvládl

i ten jeho roztomilý roztržitý úsměv. „V čem je problém, Thetis?“ Rozběhla jsem se k posteli a chtěla mu dát pocítit plnou sílu

svého vzteku, i když bych nejradši utekla. „Tohle není legrace!

Okamžitě se proměň zase zpátky!“ Sedl si a přesunul se na kraj postele. „Ale no tak. Copak jsi to nečekala? Tohle je dokonalé řešení všech tvých problémů.“ „Ne, to není. To opravdu není.“

Zvedl se a došel ke mně. Nedotkl se mě, ale zastavil se tak

blízko, až se mi z toho rozbušilo srdce. Zůstala jsem tam stát jako opařená a nedokázala se ani pohnout. „Samozřejmě, že je.

Pokud si chceš Setha vyhnat z hlavy, tohle je způsob, jak to

udělat. Vždyť po něm celou tu dobu vzdycháš a říkáš si, jaké by

to bylo, dotýkat se ho a být s ním. Tohle je tvoje šance. Tohle je jediný bezpečný způsob, jak si s ním můžeš dělat, co chceš, aniž bys mu ublížila. Udělej to teď a v budoucnu si ušet říš trápení.“ Zavrtěla jsem hlavou. Dokonce ani pusou jsem nemohla po

hnout. Zmítalo mnou příliš rozporuplných pocitů. Celý ten vý jev

byl neskutečný. Ohromující. Především jsem ale byla pořád v šoku, že to Bastien vůbec udělal. Věděla jsem, že je ztřeštěný,

ale tohle bylo příliš dokonce i na něj. Na druhou stranu ale napo dobil Setha do nejmenších detailů, takže když jsem se na něj teď dívala, působil na mě jako Seth. Všechno bylo nachlup stejné. Ta roztomilost a dokonalost. Na Bastienově nabídce mě ale nejvíc

omamovalo, že měl úplnou pravdu. Opravdu bych si s ním moh la dělat, co bych chtěla. Bylo to v lecčem nesprávné, ale nemohla

jsem popřít, že mě to láká. Dokonalé pokušení. „Nepodvedu

Setha.“ „Co znamená ve vašem vztahu podvádění? Vždyť jsi mu

ne ustále nevěrná.“ „Tak teda nebudu jedním z tvých dobyvatelských úspěchů,“ vyštěkla jsem. „Fajn.“ Odčaroval si

tričko, takže jsem teď viděla jen jeho pěk ný holý hrudník. Vztáhla jsem ruce a položila mu je na hruď. Zjis tila jsem, že je skoro dokonale hladká, až na pár světlých chloup ků. „Snažíš se mě dobýt.“ „Tohle není žádné dobývání.“ „Dobře. Tak teda dej ty ruce pryč.“ Zadívala jsem se na svoje ruce na jeho hrudi. Na Sethově

hru di. Byl tak teplý. Moje ruce se k němu hodily. Oba jsme měli svět lou, jen lehce do zlatova opálenou pleť. Dej ty ruce pryč. To

je všechno, co musím udělat. Jenom musím pohnout rukama, od

stoupit a nechat téhle směšné hry. Od návratu k normálu mě dělil

jen vlásek…, ale přesto jsem se nedokázala ani pohnout. Věděla jsem, že to není Seth, ale ta iluze byla tak silná, že jsem si říkala,

že přesně takové by to bylo, kdybych se skutečně dotýkala jeho.

Bez přemýšlení jsem mu přejela prsty po hrudi níž na břicho. Seth nebyl žádný svalovec, ale byl štíhlý a tělo měl vypracované z

plavání a běhání. Už dřív jsem ho viděla jen v boxerkách. Měl silné svaly přesně tam, kde být měly. Opět dokonalá iluze. Po

břiše jsem Setha už jednou v posteli pohladila, ale nikdy jsem si nedovolila smyslně ho prozkoumávat, jako jsem mohla teď. Po kračovala jsem a zkoumala všechny jeho linie a kontury. Neřekl a neudělal vůbec nic. Ale kdykoli jsem vzhlédla, upíral na mě ty své hnědé oči plné žáru. Moje tělo na to reagovalo taky žárem. Díval

by se na mě Seth takhle, kdybychom spolu mohli být? Předpokládala jsem, že ano. Věděla jsem, že pohlíží na sex jako

na vážnou věc, v čemž se lišil od svých postav. Bral by to velice

vážně. A taky jsem věřila – ačkoli jsem pro to neměla žádný

důkaz –, že by se choval stejně opatrně jako teď Bastien a nechal

by mě určovat tempo. Nic agresivního. Sjela jsem rukama níž, až

k okraji džínů, zpod kterých vyku kovaly modré flanelové boxerky. Vklouzla jsem prsty pod ně a ta hle nebezpečná hra mě

vzrušovala čím dál víc. Bylo tak omamují cí ocitnout se na dosud zakázaném území. Ruce se mi začaly třást. Se Sethem bych to nikdy nenechala zajít tak daleko. Nedopustila bych, abychom se k

sobě tak tiskli. Zvlášť v tak nedostatečném oblečení. Rozum by

mě varoval, že se může stát něco nebezpeč ného. Ale Bastien měl pravdu: dnes v noci se nic nebezpečného stát nemůže.

Aspoň ne v tělesném smyslu. Podívala jsem se na něj. Zrychleně oddechoval. Jiskřilo to mezi námi. Byl úplně jako Seth. Bylo by to

tak snadné. Tak snad né předstírat. Políbila jsem ho a vychutnávala si jeho hebké rty a jazyk. Hladil mě po zádech, po holé kůži i přes hedvábnou látku. Měla jsem na sobě to, co při

posledním focení – košilku s krajkovým vrškem slonovinové barvy

a růžovou hedvábnou sukýnkou. Líbala jsem ho čím dál víc a podléhala té žhavé touze. Celou tu dobu mě hla dil čistě neutrálně, nevyužil příležitosti a spíš nechával mě, abych si diktovala podmínky. Popadla jsem ho za ruce a přitiskla si je k

tělu. Chtěla jsem vědět, jaké to je, přimět ho – Setha –, aby se mě dotýkal. Dala jsem si jeho ruce na boky a potom je přesunula ze strany na stehna. Ponoukala jsem ho, aby mi vyhrnul košilku.

Udělal to. Vyhrnul mi hedvábnou látku až nad ňadra a pak mi ji přetáhl přes hlavu. Vydechla jsem, když jsem teď před ním stála úplně nahá a když mě pak začal laskat po těle. Ty doteky byly elektrizující, sršely životem. „Lehni si,“ řekla jsem a samotnou mě překvapil můj drsný hlas. Poslechl a já vlezla do postele za ním. Obkročmo jsem si na něj sedla a sklonila hlavu, až ho polechtaly moje vlasy, stejně jako ten večer u Terryho a Andrey. Seth. Mám Setha. A můžu s ním dělat, co chci. Znovu jsem ho políbila,

tentokrát tvrději než předtím. Jako bych věděla, že tohle může každým okamžikem skončit, a snažila se toho co nejvíc nabažit.

Nepatrně jsem se od něj odtáhla a znovu si dala na sebe jeho

ruce. „Nepřestávej se mě dotýkat.“ Vrátila jsem se k jeho rtům a začala je něžně okusovat. Celou tu dobu mě hladil, jak jsem poručila. Pak zastavil ruce pod mými ňadry a vzápětí je začal laskat. Prsty mu zabloudily k mým už dávno vztyčeným

bradavkám. Nejdřív po nich lehce přejel a po tom je stiskl s větší intenzitou. Vykřikla jsem v návalu divoké tou hy a přesunula rty na jeho krk. Líbala jsem ho a kousala, nedbala na to, že mu to

zanechá na kůži stopy. Jako bych si tím mohla Setha označit za svého navždy. Nakonec jsem se od něj odtrhla, trochu se nadzvedla na ko lenou a přitiskla si jeho ruku mezi nohy. Začal

mě dráždit, aniž bych ho k tomu musela pobízet. Prsty mi klouzal

po klitorisu a zvyšoval tím už tak vzrůstající touhu a spalující pocity v podbřišku. Jeho prsty se pohybovaly lehce, čemuž

napomáhala moje vlastní vlhkost. Slast byla čím dál větší, až se z

ní stala téměř agónie. Ale zarazila jsem ho dřív, než jsem vyvrcholila a dosáhla uvolnění. Zběsile jsem z něj co nejrychleji servala džíny a boxerky. Ro zechvěle jsem vydechla, když jsem

spatřila jeho dlouhé tvrdé mužství. Jako by to bylo to jediné, co

mě může udržet při životě. Přitiskla jsem se k němu a začala se o

něj otírat. Nechala jsem jeho penis, aby dokončil to, co začaly jeho prsty. Udělala jsem se téměř okamžitě, protože už jsem k

tomu neměla daleko. A než moje kře če začaly pozvolna pomíjet, nechala jsem ho do sebe vklouznout a celou mě naplnit, až jsem měla dojem, že ze mě v mém těle už nic nezůstalo, jen on. Pořád

mě nechával vést, ale i na něj to mělo účinek. Těžce dý chal,

roztoužené rty měl pootevřené a očima mě pobízel. A já… já jsem

se ztrácela. Nezáleželo mi na ničem jiném, než že je ve mně, tak blízko, jak bych se kdy mohla k Sethovi dostat. Pořád mi

připadalo, že se musí něco stát, něco, co tohle ukončí. Nic se ale nestalo. Byla jsem víc než dobyvatelkou. Brala jsem si, co jsem chtěla, aniž bych pomýšlela na následky. Pohybovala jsem se nad ním a pokaždé jsem na něj tvrdě do sedla, aby mě probodl.

Rukama jsem ho tiskla k posteli, i když nevypadal, že by se

chystal odejít. Ňadra se mi pohupovala, jak jsme do sebe naráželi těly, bradavky jsem měla tvrdé a rozcitlivě lé. Kdykoli jsem na něj dosedla, naše těla o sebe mlaskla a ten pra videlný rytmus

splýval s naším přerývaným oddechováním. Topila jsem se v Sethovi, v jeho potu a dotecích. Jako bych byla z tekutého zlata, rozplývala jsem se v něm. Tělo mě bolelo samou snahou být k

němu co nejblíž. Nemohla jsem se ho nabažit a pohybovala jsem

se čím dál tvrději. Věděla jsem přesně, jaký úhel potřebuju k vyvrcholení, a už jsem se ani nesnažila pozdržet vlny pulzující rozkoše, které mi zachvacovaly celé tělo. Občas mezi námi nepatrně zapraskala energie – ne ta obvyklá absorp ce, k jaké dochází u obětí, ale nevyhnutelné sdílení, jaké nastá vá mezi

inkubem a sukubou, dvěma stvořeními, jejichž těla jsou určena k tomu, aby nasávala životní sílu. Chtěla jsem Setha pohltit, vzít si z

něj tolik, kolik jenom můžu. Jiný úmysl jsem neměla. Čas ubíhal.

Moje tělo přijímalo rozkoš nenasytně a opakovaně. Znovu a

znovu jsem opakovala jeho jméno, někdy jen šeptem, jindy jsem

ho křičela. A pak už jsem byla tak vyčerpaná, že jsem se nemohla

ani pohnout. Přestala jsem a málem jsem na něj upadla. Sotva jsem popadala dech. Byl pořád ve mně a připravený, ale já už

byla celá odřená. V krku jsem měla sucho a bolavo. Celá pokrytá potem jsem se nad ním skláněla jako zoufalé zvíře, které právě ukojilo svůj hlad a je mu jedno, kdo leží pod ním. Pozoroval mě a jednou rukou mě pohladil po zpocené tváři. Pak mě na jakýsi nevyřčený signál překulil na záda, aby i on konečně vyvrcholil.

Chytil mě za kotníky, dal si moje nohy přes ramena, klečel přede mnou a přirážel. Tiše jsem zasténala. Připa dala jsem si jako z

želé a nedokázala dělat nic, než tam ležet a ne chatho, aby si se mnou dělal, co chce. Ruce jsem měla za hlavou a opírala se o

černé čelo postele. Se zavřenýma očima jsem si vy chutnávala

ten pocit, že si mě Seth bere. Byla jsem slabá a vyčerpaná, ale přesto jsem se cítila skvěle. Otevřela jsem oči a dívala se na něj,

jak tvrdě přiráží a konečně se dopracovává i ke své vlastní rozkoši. Kvůli mně to tak dlouho oddaloval a čekal, až nasytím

svůj chtíč. Teď byl nenasytný on a zmocňoval se mě tak, jak chtěl. Nakonec se zasténáním vyvrcholil, na okamžik zavřel oči a při držoval si mě. Když skončil, vyklouzl ze mě a lehl si vedle mě.

Chvíli jsme takhle zůstali a potom si mě drsně přivinul k sobě

zády. Oba jsme stále těžce oddechovali a tlukot našich srdcí se

po zvolna zpomaloval. Opřela jsem se mu tváří o paži. Pořád

jsem se nemohla vzpamatovat ze sexu se Sethem, z toho, že byl

ve mně, že mi zničil tělo devastující rozkoší. Jednou rukou mě objímal a druhou mě něžně hladil po vlasech. V tu chvíli jsem si něco uvědomila. Nevoněl správně. Nemyslím tím, že by páchl, to

ne. Jen zkrátka nevoněl jako Seth. Ten pot nebyl stejný. Nebyla v tom ta lehká vůně jablek, kůže a pižma, žádná unikátní Sethova

vůně. Voněl jako Bastien. Taky to je Bastien, připomněla jsem si konsternovaně a v tu chvíli iluze pominula a kouzlo bylo zrušeno. Nebyla jsem se Sethem, i když vypadal přesně jako on. Byla jsem

se svým kamarádem inkubem. „Proměň se zpátky,“ zašeptala

jsem. „Co?“ „Proměň se zpátky do své podoby.“ Neptal se proč a vzápětí už jsem odpočívala v Bastienově ná ručí. Nebyl to Seth, uvědomila jsem si s pocitem hrozivé otupělé prázdnoty, když mi došla pravda. Pak už jsme nic neříkali, jen jsme spolu po zbytek noci zůstali ležet v posteli. Já jsem ale neusnula. Celou tu dobu

jsem ležela s očima dokořán a zírala do tmy.

17

„Mám teď vyvěsit plakáty Lorelei Biljanové? Nebo mám počkat,

až sundáme ty s E. J. Putnamem?“ Vzhlédla jsem od faktur na svém pracovním stole. Právě jsem přečetla jednu řadu čísel pětkrát, aniž by mi dávala nějaký smysl. A s Tammiinou otázkou

se mi nevedlo o moc líp. Promnula jsem si oči. „Proč… bychom měli čekat?“ Pokrčila rameny. „Nevím. Jen se mi zdá trochu netaktní dělat reklamu jednomu autorovi, když tady bude mít autogramiádu jiný.“ Mysl mi pracovala pomalu, pravděpodobně

proto, že pouze pět procent své mozkové kapacity jsem používala

na dění v knih kupectví. Zbytek se pokoušel nějak zpracovat tu katastrofu, která se nazývala můj život. „Ehm… ne, na tom nezáleží. Vyvěs oba. Mezi autogramiáda mi je jen týden a chceme, aby se publicita zaměřila i na Biljano vou. Navíc si

nemyslím, že by spisovatelé kvůli konkurenci nějak vyváděli. Na

to jsou moc malí páni.“ Tammi si prohrábla krátké zrzavé vlasy.

„No, já nevím. Jsou to umělci, a slavní. Zdá se mi to jako špatná kombinace. Jsou oba temperamentní. Ne všichni spisovatelé jsou jako Seth. I když bych se vsadila, že i jeho dokáže občas někdo pořádně vytočit.“ „Ještě něco?“ zeptala jsem se ostře a dala jí

jasně najevo, že náš rozhovor je u konce. „Prostě pověs všechny plakáty, jasné?“ Překvapeně na mě pohlédla a odešla z

kanceláře. Když za se bou zavřela dveře, nechala jsem hlavu klesnout na stůl a zaúpěla jsem. Tammi ve své pubertální naivitě

ani netušila, jak se trefila. Stejně jako ona, i já jsem věřila, že by

Seth dokázal pěkně zuřit,

kdyby k tomu měl důvod. Řekněme třeba, kdyby ho podvedla jeho přítelkyně.

Bastien měl pravdu, když řekl, že v mém pochybném vztahu se

Sethem je definice „nevěry“ dost volná, ale i já jsem si uvědo

movala, co se za ni počítá a co ne. Tady nebyla žádná šedá zóna. Žádné balancování na hraně. Prostě jsem to těžce podělala. Uvědomovala jsem si to, už když jsem tam s Bastienem ležela.

Po bezesné noci jsem od něj za svítání odešla a taxíkem se

vrátila domů do Queen Anne. Celé tělo mě pořád bolelo. Nechtěla

jsem s ním mluvit. Spal tak tvrdě, že se vůbec nevzbudil, když

jsem odcházela. Jeho netížily výčitky svědomí. Ale já? Můj pohár viny přetékal. A nejen to, musela jsem se rozhodnout, co si s tím chaosem počnu: mám to Sethovi říct, nebo ne? Celý den v práci jsem se tím užírala. Co se stalo, stalo se a teď nemá cenu dlouze

se tím trápit. Zaměřila jsem se na budouc nost. Seth naštěstí dneska pracoval doma, což mi trochu pomohlo. Byli jsme

domluveni, že se sejdeme večer, ale než k tomu dojde, mám dost

času na to, abych něco vymyslela. Cokoli. Jenže když jsem po práci přišla domů, nebyla jsem k odpovědi o nic blíž než ráno.

Bylo mi bídně. Vzala jsem si propisku a papír a usedla ke sto lu v kuchyni. Aubrey okamžitě vyskočila na stůl, rozvalila se mi přes polovinu papíru a pozorovala mě. Odstrčila jsem ji a napsala si bilanci: NEŘíCT SETHOVI Pro: Vše bude pokračovat, tak jak to

je, nebude naštvaný. Proti: Moje výčitky svědomí úplně zničí upřímnost mezi námi. Na chvíli jsem se nad tím zamyslela a překvapilo mě, že těch důvodů pro a proti není víc. Bylo to takhle jednoduché. Pod to jsem napsala druhou možnost. ŘíCT

SETHOVI Pro: Správná věc Proti: Přiznám, že jsem idiot, budu emočně na dně, rozejdeme se a já toho budu doslova věčně litovat a trápit se.

Zvedla jsem propisku a dívala se z jednoho seznamu na druhý.

„Tohle nic nevyjasnilo, Aubrey.“ Abych ulevila své frustraci, mrskla jsem propiskou kamsi do obýváku. Aubrey to se zájmem

sledovala, a jakmile propiska dopadla, rozběhla se za ní, aby ji ulovila. „Co potřebuješ říct Sethovi?“ „Ježíši!“ vykřikla jsem a nadskočila leknutím. Odnikud se zje vil Carter a teď stál vedle stolu. Tvářil se jakoby nic. Měl na sobě černé tričko s krátkými

rukávy, pod ním šedé tričko s dlouhými a stejné džíny, které nosí

už posledních několik desetiletí. „Tohle už nedělej, jasné?“ vyčetla jsem mu. „Klepání nepatří k dávno za pomenutým dovednostem.“

„Promiň.“ Odtáhl si od stolu židli a obkročmo na ni usedl. Dlouhé paže si líně opřel o opěradlo. Odhrnul si blond vlasy z ob ličeje a ukázal na můj papír. „Nechtěl jsem tě rušit.“ „Nerušíš,“ zamumlala jsem a zmačkala ho. Hodila jsem ho taky obýváku, aby měla

Aubrey další věc, kterou může ulovit. „Nechceš si o něčem promluvit?“ nabídl se. Zaváhala jsem. Ze všech lidí, které znám,

je Carter jediný, kdo pevně věří, že můžu mít se Sethem vážný vztah. On jediný to nebral jako žert. V určitém ohledu to z něj dělalo vhodného důvěrníka, ale zároveň ho to diskvalifikovalo.

Jediné osobě, která má ve mě důvěru, se nemůžu svěřit s tím, že jsem ve slabé chvilce všechno tak podělala. „Ne,“ řekla jsem

příkře. „Ale předpokládám, že ty máš něco, o čem si chceš promluvit.“ Chvilku se na mě díval, jako by zvažoval, jestli na mě nemá naléhat, abych šla s pravdou ven, ale pak to nechal být.

„Něco pro tebe mám.“ Natáhl ruku sevřenou v pěst. Když ji

otevřel, v dlani měl malý pytlík. Zvedla jsem ho a jedním prstem přejela po látce. Netušila jsem, co to je, ale ta látka byla hebká

jako okvětní plátky. Začala jsem váček otevírat. „Ne,“ varoval mě. Jeho rozkazovačný tón mě přiměl zastavit se. „Zničíš kouzlo.“

„Jaké kouzlo?” „To, které maskuje, co je uvnitř pytlíčku. A to, které maskuje tvou nesmrtelnou energii.“ Chápavě jsem přikývla. Sice

jsem nevěděla, co si počít se svým milostným životem, ale konspirace nesmrtelných stíhám sledo vat. „Abych skryla sebe i

tohle před Alekovým dodavatelem.“ Anděl přikývl. Zvedla jsem

pytlíček a začala jím houpat. „Tak dozvím se, co je uvnitř?“ „Je to…“ Odmlčel se. Ne že by mi to nechtěl říct, ale hledal správná

slova. „Asi je to šíp. Nebo možná… hrot šípu. Ale to zní divně. No, říkejme tomu šíp. Je to dlouhé jen něco přes dva centi metry.

Vypadá to jako malý dřevěný hrot šípu.“ „Aha. Dobře. Chápu. A co mám s tím šípem dělat?“ „Probodneš tím tomu nesmrtelnému

srdce.“ „Ty jo! Jako… probodnout vampýra?“ „Ne tak docela.

Musíš poznat, kdy přijde ta správná chvíle. Až ten pytlík otevřeš,

on pozná, co jsi zač a co je v tom. Nemůžeš mu poskytnout ani chvilku, aby zareagoval, protože pak by se to nevyvíjelo moc hezky. Jednej rychle a neváhej.“ „Jak může tak malý kousek

dřeva vyřešit naše problémy?“ „Je to speciální dřevo,“ odvětil s úsměvem. „Aha, jasně. To vysvětluje všechno.“ „Už se nějak

blížíš k tomu, aby ses s ním setkala?“ „Dost se k tomu blížím. Pravděpodobně jsem se s ním mohla sejít už včera, kdybych chtěla. Alec se nemohl dočkat, až nás se známí.“ Carter se zamračil a zamyslel se nad tím. „Hmm. Podivné.“ „Měla bych si dělat obavy?“ „Ne víc, než už si je musíš dělat kvůli tomu, že napadneš ne smrtelného.“ „Ale nic se mi nestane, když budu dostatečně rychlá a nebudu si to zbytečně rozmýšlet, ne?“

„Přesně tak. Ostatně mám dojem, že tak jednáš běžně.“ „Ještě něco bych měla vědět?“ „No… uvidíme. Jo. Jednu věc. Nedělej

to, dokud tě nevyprovokuje.“

„Co?“ Vytřeštila jsem oči. „To není dost velká provokace, že ten bastard dává smrtelníkům návykové látky, které je zničí?“

„Kupodivu ne. Musí tě nějak ohrozit.“ Roztrpčeně jsem hodila pytlík na stůl. Tohle bylo typické jed nání Cartera a Jeroma – bizarně složitý plán s podivnými nuan cemi a spoustou trhlin.

„Ohrozit? Jak by mě mohl ohrozit? To nemůže, pokud není… Počkej, není to nesmrtelný, který by mě mohl zabít, že ne?“ „Ne, samozřejmě, že ne. Ale může ti pěkně… znepříjemnit ži vot.

Každopádně je mnoho způsobů, jak někoho ohrozit. Jestli ti

ublíží… nebo se budeš jen cítit ohrožená…, kdyby třeba chtěl zne užít svou moc nad tebou, pak to zafunguje. On je silnější nesmrtel

ný než ty. Kdyby se tě snažil zmocnit – zvlášť když patříš Jeromo

vi –, zašel by daleko za přípustné meze. Ospravedlnilo by tě to,

že ses bránila. Ale pokud ho napadneš jen tak, dostaneš se do maléru u nadřízených kvůli tomu, že útočíš na jiné nesmrtelné. A

nás bys zatáhla do problémů taky, protože jsme ti poskytli zbraň.“

„To zní, jako že se mám nechat zahnat do úzkých.“ „To je ošklivé vyjádření. Říkejme tomu raději sebeobrana.“ „Takže myslíš, že se

to bude vyvíjet natolik drsně, že se budu potřebovat bránit?“

Zaváhal. „Nevím. Prostě nevím.“ „Jasně, ale co když se ten chlap bude chovat dokonale mile a jenom mi prodá hromadu ambrózie? Můžu v tom případě něco dělat? Promarníme šanci?“ „Jak jsem

řekl, nevím. Opravdu nevím. Ale upřímně… Je mi hodně divné, že

k němu tak snadno otevírají cestu. Něco na tom nehraje. Hlavně buď opatrná, jo?“ Tvářil se naprosto vážně. „Jsi chytrá. Ty to zvládneš.“ „A nepředpokládám, že mi někdy řeknete, kdo ten

chlap vlastně je.“ „Věřím, že nevědomost je dar.“ Rozhodila jsem rukama a nevěděla, co dalšího říct. S Carterem jsme si vyměnili ještě pár vtípků a pak se zvedl k odchodu. Zavá hal a zvědavě na

mě pohlédl. „Určitě si nechceš promluvit? Evidentně tě něco trápí.“

„To jo. Ale musím si s tím poradit sama.“

„Dobře. Tak zatím.“ Anděl vmžiku zmizel. Asi o hodinu později

přišel Seth a na tváři měl malou šmouhu od modré barvy. „Terry s Andreou zrovna malují kuchyň.“ Usmála jsem se na něj a polkla. Vířila ve mně spousta emocí. „Jak se můžeš takhle zašpinit, když

ani nemaluješ?“ Došla jsem pro žínku a otřela mu tvář, ale stejně

to nešlo dolů. Jak jsem u něj stála tak blízko, okamžitě se mi

vrátily vzpomínky na minulou noc. Jak mi laskal ňadra. Jak jsem

ho cítila uvnitř své ho těla a jak mě naplňoval. Jak se naše těla společně pohybovala. Jak pootevřel ústa, když vyvrcholil. „To nepůjde dolů,“ řekl najednou a ucukl. „Aha. Dobře.“ Po zbytek večera jsem byla zamlklá a strnulá a nepokoušela se ho ani

dotknout. Seth moji náladu vycítil a nechal mě být. Vydali jsme do kina o několik bloků dál, kde hráli jen filmy nominova né na

Oscara a umělecké nezávislé filmy. Jeden takový jsme tam zhlédli

a musela jsem uznat, že odvedl moje myšlenky od milost ného života, i když jen na dvě hodiny. Potom jsme zašli do italské restaurace a já se od Setha nechala zatáhnout do debaty o tom filmu. Udivovalo mě, že dokážu mlu vit k věci, zatímco jsem duchem úplně jinde. Znovu a znovu jsem si přehrávala, co se

stalo v noci – a ne jen ten sex. Všechno jsem analyzovala, všechny události, které k tomu vedly. Proč jsem to udělala? Co

mě přimělo se vzdát? Byl to jen dobře míněný pokus upevnit

vztah se Sethem tím, že z něj odstraním pokušení? Byla to spalující touha, kterou utěšil Bas tien? Anebo, což je nejpravděpodobnější, byla to moje sobeckost? Palčivá touha dotknout se toho, co nesmím mít – ne proto, že by to mohlo pomoct našemu vztahu, ale jen proto, že chci. Chtěla jsem tu rozkoš. Prahla jsem po jeho těle a prostě jsem se oddala požitkům, po kterých jsem toužila. Koneckonců jsem stvůra pe kel. Už dřív jsem zjistila, že nevynikáme sebeovládáním. Nic z

toho nemění fakt, že se to stalo. Stalo se to a já s tím teď musím něco udělat. Nebo ne? Seth seděl proti mně a při hovoru se tvářil šťastně a spokoje ně. Nevědomost je někdy opravdu dar. Znovu jsem pomyslela na svou bilanci. Když na to nikdy nepřijde, pravda

mu neublíží. Můžeme prostě pokračovat tak jako dosud. Problém ovšem je, že já pravdu znám. Budu muset žít s vědomím, že jsem

ho zradila nejen po tělesné stránce, ale i v naší snaze o

upřímnost a otevře nost. Další věc na seznamu mých temných a

špinavých tajemství. „Posloucháš mě, Thetis?“ „Co?“ Mile se usmál a chytil mě za ruku. Stiskla jsem mu ji. „Vypa dáš, že jsi myšlenkami kilometry daleko.“ Polovičatě jsem mu úsměv

oplatila. Evidentně neumím zacho vávat zdání tak dobře, jak jsem

si myslela. Dívala jsem se na něj a prohlížela si jeho milované rysy. Zavrtěla jsem hlavou. Nemůžu to udělat. Nemůžu mu to

povědět. Ne teď. „Jsem jenom unavená,“ zalhala jsem. Dali jsme

si dohromady mísu zmrzliny a pak jsme se vrátili do mého bytu. Zrovna jsme si rozložili scrabble, když vtom jsem zaznamenala,

že se blíží nesmrtelná bytost. Zaúpěla jsem. O tohle jsem teď vůbec nestála. „No nazdar, celá banda je tu.“ Seth se zatvářil nechápavě, ale po chvíli jsme uslyšeli zakle pání na dveře. Otevřela jsem a pustila dovnitř Hugha, Petera, Codyho a

Bastiena. „Ty žiješ,“ prohlásil Peter radostně a sevřel mě v

dusivém objetí. „V noci jsme se ti pokoušeli dovolat.“ „A já jsem se

tě snažil zastihnout celý den,“ dodal Bastien vý znamně. Věděla jsem, že mi mnohokrát volal, ale schválně jsem to ne zvedala.

„Pardon,“ omluvila jsem se všem. „Ahoj, Sethe,“ pozdravil Cody a poplácal spisovatele po zá dech. Vampýr i ostatní nesmrtelní se rozvalili v mém obýváku, jako by tu taky bydleli. Sklesle jsem sledovala jejich vtipkování a bezstarostné chování. „Vy jste táhli

od baru k baru?“ „Jo,“ odpověděl hrdě Hugh. „Měli jste jít taky s námi.“ „Noc je naštěstí ještě mladá,“ prohlásil Bastien. Přecházel

po pokoji, a když uviděl scrabble, povytáhl obočí. „Když jsi

nebrala telefon, rozhodli jsme se, že tě půjdeme přizvat osobně.“

„Jdeme si zahrát kulečník,“ objasnil Cody vesele. „Tam do toho podniku v Belltownu. Měli byste jít s námi.“ Potutelně se na Setha usmál. „Georgina hraje kulečník zatraceně dobře.“ „Thetis je

dobrá úplně ve všem,“ zamumlal Seth automatic ky. Z řeči jeho těla mi bylo jasné, že se ve společnosti přiopilých nesmrtelných necítí moc příjemně. Taky jsem věděla, že se mu nikam nechce.

„Je mi líto, kluci,“ pověděla jsem jim. „My už jsme venku byli a teď chceme zůstat doma.“ Tím jsem si vysloužila kousavé poznámky

a nesouhlasné mru čení. „Ale no tak,“ přemlouval mě Hugh a

snažil se přilákat pozor nost Aubrey kočičí hračkou na provázku. Nijak ji to nezaujalo a namísto toho na něj syčela. „Vždycky když jdeš s námi, zachází s námi obsluha líp.“ „A navíc to nevypadá, že

jste se chystali dělat něco záživné ho,“ dodal drze Bastien. „Měli byste být rádi, že jsme se pro vás zastavili. Něco vám nabízíme.

Něco, co jinak dostat nemůžete.“ Zůstala jsem klidná, ostatní myslím vycítili náhlé napětí ve vzduchu. „Je mi líto,“ zopakovala jsem. „Zůstaneme doma. Jestli chcete, chvíli tu s námi můžete pobýt, ale pak vás budu muset vyhodit. Máme svoje plány.“

„Nepřipadá mi, že byste něco dělali,“ zabrblal Bastien sotva

slyšitelně. Možná to zaslechli i vampýři se svým nadlidsky dob rým sluchem. „Máš něco k pití?“ dotázal se Peter a jemně mě popostrčil k hostitelským povinnostem. Pořád jsem byla zaneprázdněná bitvou vůlí a pohledů s inku bem. „Jo, koupila jsem šestibalení Smirnoff Ice.“ „á,“ zajásal Cody. „Zásah.“ S

Hughem se vrhli k ledničce, odkud vytáhli orosené láhve. Podali

je všem kromě mě a Setha. My jsme abstinovali. Brzy se

rozproudila konverzace o hloupostech, ale Bastien, Seth a já jsme

se neúčastnili. Seth byl zamlklý, protože za takovýchto okolností

byl zamlklý vždycky. Bastien a já jsme mlčeli, protože jsme na sebe byli naštvaní.

Omluvila jsem se, že si jdu odskočit, a když jsem pak vyšla z koupelny, Bastien tam na mě čekal u dveří. „Už máš v žilách místo krve alkohol, co?“ rýpla jsem si a pro táhla se kolem něj. Zastoupil mi cestu a přitlačil mě zády ke zdi. „Co je sakra s

tebou?“ zavrčel hlubokým hlasem. „Nic. Pusť mě.“ „Kecy. Nechal jsem ti nejmíň sto vzkazů. Vyhýbáš se mi.“ „No a? Mám na to

právo.“ Odfrkl. „Nech mě hádat. Prožíváš nějakou

melodramatickou morální krizi kvůli tomu, co se stalo včera v

noci. To je pro tebe poslední dobou typické.“ „Nemluv se mnou o

včerejší noci. Neměl jsi to dělat.“ „Já jsem neměl? Můj bože, Fleur, nedělej ze sebe oběť. Nikdo tě nenutil. Bylas víc než svolná. Vlastně bych si troufal tvrdit, že sis to užívala.“ „Byla to chyba.“ „Kterou hodláš napravit tím, že se mi budeš vyhýbat?

Nesnaž se obalamutit samu sebe. Nebyla to chyba. Prospělo ti to. Pomoh lo ti to. Dal jsem ti něco, co bys jinak nikdy nedostala.

Budeš si to pamatovat po zbytek života.“ „Ježíši,“ povzdechla

jsem sarkasticky. „To je od tebe milé. Pro tože o nic jiného nešlo, viď? Udělals to čistě jenom proto, abys mi pomohl. Nic víc v tom nebylo. Určitě jsi to neudělal proto, že se ti naskytla možnost – protože jsem ,krásná a nádherná a tys mě chtěl‘.“ „Poslouchej mě…“ „Ne, ty poslouchej mě. Když se ti chci vyhýbat, tak mě

nech. Nechoď ke mně domů opilý a nenuť mě, abych s tebou mluvila. Takhle ze sebe děláš většího lumpa, než jsi. Nechci s

tebou mluvit. Ne v dohledné době. Možná už nikdy.“ „Věčnost je

dlouhá doba.“ Naklonil se ke mně blíž a jednu ruku mi položil na předloktí. „Nepřipadá ti, že trochu moc vy vádíš kvůli jedné

souloži? Navíc mě nesmíš opustit. Musíš mi pomoct s Danou.“

„Ne,“ prohlásila jsem chladně. „Nepomůžu ti. Zůstal jsi v tom sám.

A jestli tě pošlou třeba do Guamu, tak si za to můžeš jen ty a

nikdo jiný. Aspoň budeš mít čas přemýšlet o svých mimopra

covních vztazích k ženám.“ „Zatraceně…“ „Georgino?“ Oba jsme

se otočili a uviděli Setha stojícího v chodbě. S Bas tienem jsme u sebe byli blízko – až příliš blízko –, ale nepůsobi lo to nijak

intimně. Každý, komu to aspoň trochu myslí, musel poznat, že se hádáme. Vyzařovalo to z našich postojů i výrazů. Bastien mi svíral paži ne zrovna přátelsky. „Všechno v pořádku?“ zeptal se Seth opatrně. Promluvil od měřeným tónem, ale v jeho výrazu bylo

něco, co jsem neznala. Nebyl to přímo hněv, ale něco

podobného. Jednou mi řekl, že pečlivě zvažuje, kvůli čemu mu stojí za to se pohádat. Teď jsem uvažovala, co by udělal, kdyby

se domníval, že mě inkubus sku tečně ohrožuje. „Jsme v

pohodě,“ řekla jsem a vytrhla se z Bastienova sevření. Nepokusil

se mě chytit znovu. „Ano,“ přitakal s chladným úsměvem. „Jsme v pohodě.“ Prošel kolem mě a u Setha se zastavil. „Měl by ses cítit polichocen,“ oznámil mu. „Většina žen se bě hem sexu dovolává Boha, ale Fleur křičela tvoje jméno. Člověk by si myslel, že jsi

hotové božstvo, vzhledem k tomu, kolikrát ti včera v noci takhle vzdala čest.“ Pokračoval v chůzi do obýváku a já jsem ani nečekala, abych viděla Sethovu reakci. Vyběhla jsem za Bastienem. „Vypadni,“ zařvala jsem na něj. Podívala jsem se po ostatních nesmrtelných. „Vy všichni okamžitě vypadněte.“ Peter,

Cody a Hugh na mě ohromeně zírali. Už jsem je vyho dila

mnohokrát, ale nikdy jsem na ně přitom takhle nekřičela. Začali se zvedat a ani ne za minutu odešli. Bastien po mně při odchodu

střelil zlověstným pohledem. Jakmile byli pryč, zhluboka jsem se nadechla a otočila se k Sethovi. Vřel ve mně vztek a zoufalství.

„Nech mě hádat. Chceš vědět, co tím myslel.“ Tvářil se nečitelně.

„Upřímně, já nevím.“ Náhle zněl hrozně unaveně. „Nevím, jestli to chci vědět.“ „Dobře, stejně ti to řeknu.“ Ta slova mě rvala na kusy, když jsem je pronášela, ale už jsem nedokázala s tím tajemstvím

žít. Nejen proto, že ho Bastien vy zradil, ale taky proto, že jsem

věděla, že už to v sobě neunesu. Až příliš to bolelo. Uvědomila

jsem si to, když jsem s inkubem mluvila. O fotografování jsem se nezmínila, ale všechno ostatní jsem Sethovi vypověděla.

Všechno. Když jsem skončila, nic neříkal. S prázdným výrazem zíral kamsi do dálky. Po několika minutách bolestného mlčení se

ke mně konečně zase otočil. „A jaký jsem byl?“

18

„To není legrace,“ řekla jsem. „Připadá mi to jako rozumná otázka.“ Podívala jsem se na něj a objala si pažemi tělo. „To je

všechno, co k tomu řekneš?“ „Já… vážně nevím, co dalšího bych měl říct.“ „Teď bys na mě měl řvát.“ Povytáhl obočí. „Aha. Nevěděl

jsem, že už k tomu napsali scé nář.“ „Tohle není… Podívej,

vyspala jsem se s někým jiným. A ne jenom vyspala. Nemusela jsem to dělat…, ne tak, jak to musím dělat s lidmi. Chápeš to?“

„Ano,“ prohlásil stále se smrtelným klidem. „A nebyla jsem opilá

ani nic takového. Možná jsem byla tro chu v náladě, ale ne

natolik, abych nevěděla, co dělám.“ „Ano.“ „Takže ty se nezlobíš?“

„Momentálně u mě ze všech emocí dominuje ohromení. Mno hem

víc než ten sex mě znepokojuje, že mě může někdo ztě lesnit.“

„On tě neztělesnil… Věděla jsem, že je to on.“ „Já vím. Ale stejně

je to zvláštní.“ Opět jsme zmlkli. Jenom jsem nevěřícně zírala. Zachytil můj pohled a oplatil mi ho. „Co po mně chceš?“ Tentokrát

už zněl rozčileně, skoro až naštvaně. „Chceš, abych se zlobil? Aby tě to… potrestalo? Tohle chceš?“ Nic jsem neříkala. Došlo

mi, že přesně tohle chci. Jednou jsem četla knihu, ve které muž řídil opilý a omylem zabil dívku. Jeho vlivná rodina to zařídila tak,

že se vyhnul vězení, ale on nebyl rád. Toužil po trestu, aby pykal

za svůj zločin. A já jsem teď po třebovala totéž. „Zasloužím si to,“

pověděla jsem Sethovi. Jeho hlas byl chladný. „Ale já ti to teď dopřát nemůžu. Nemů žeš mi diktovat, co mám cítit. Promiň.“ Překvapeně jsem otevřela pusu a netušila, co dělat, když se události vyvíjejí tímhle směrem. Z úvah mě vytrhlo zvonění mo

bilu. Podívala jsem se na svou kabelku a nechala hovor spadnout

do hlasové schránky. Po chvilce zazvonil znovu. „Měla bys to

vzít,“ řekl mi Seth. Nechtěla jsem s nikým mluvit. Nejraději bych

se odplazila do nějaké díry. Ale nakonec jsem telefon vytáhla a podívala se na displej. Neznámé číslo. Někdy mi takhle volal Jerome. Kdybych to nezvedla, démon by se sem pravděpodobně teleportoval a si tuace by byla ještě horší, pokud to vůbec bylo

ještě možné. „Promiň,“ řekla jsem Sethovi a zvedla telefon. Nevěděla jsem, jestli se omlouvám za vyrušení, nebo za to, co

jsem udělala s Bas tienem. „Haló?“ „Ahoj, Georgino. Tady Wyatt.“

Chvilku mi trvalo, než jsem ho zařadila. Z Dougovy kapely. „Ahoj. Jak se máš?“ „Blbě. Nevěděl jsem, komu jinému zavolat. Jsem s Dougem v nemocnici.“ Srdce se mi zastavilo. „Panebože! Co se stalo?“ „On… vzal si nějaké prášky.“ „Jaké prášky?“ „Nevím jistě.

Ale vzal si celé balení.“ Wyattova zvěst mě i Setha vyprovokovala

k akci. Je zvláštní, že tragédie dokážou přebít zlost. Veškeré nevyřešené záležitosti jsme hodili za hlavu a nasedli do auta.

Wyatt mi ještě cestou pověděl do telefonu zbytek. Alec ne přišel a

nedonesl mu zásilku. Doug se znovu zhroutil do temné deprese, kterou už jsem u něj zažila. Wyatt nevěděl, proč se Doug předávkoval. Kladl to za vinu kdečemu, od sebevražedných sklo

nů až po zoufalou snahu pomoci si k rauši jinými prostředky. Na pohotovosti Dougovi vypumpovali žaludek a doktor prohlásil, že prozatím je stabilizovaný, ale ještě se neprobral z bezvědomí. Wyatt mi zavolal proto, že Doug tady neměl žádnou rodinu a ni

kdo neznal kontakt na jeho příbuzné, kteří žijí jinde. Když jsme dorazili do nemocnice, byli tam už Corey a Min. Pověděli nám k

tomu ještě něco víc a řekli, že se Dougův stav zatím nezměnil.

Seth mlčel, ale bylo mi jasné, že ho to trápí stejně jako mě.

Zeptala jsem se sestřičky, jestli můžu Douga vidět, a ona svoli la. Vešla jsem do pokoje sama. Ležel tam a spal, připojený k pípa

jícím přístrojům. Sledovala jsem, jak se během let mění lékařská technika. Od pijavic k defibrilátorům byl velký posun. Ale to ješ tě neznamenalo, že se mi to zamlouvalo. Přístroje, které udržují lidi

naživu, mě znepokojovaly. Nebyly přirozené, i když dělaly dobro.

„Dougu,“ zamumlala jsem a usedla k němu na postel. Pleť měl bledou a ruce studené a lepkavé. Podle pípajícího přístroje mu

srdce bilo pravidelně. Z ostatních údajů jsem moc moudrá nebyla. Pozorovala jsem ho a připadala si bezmocná. Smrtelníci jsou tak křehcí a já s tím nemůžu nic udělat. Před mnoha a mnoha lety

jsme s Bastienem pracovali v taneč ním podniku v Paříži. V té době byly tanečnice skoro ve všech případech i prostitutky, ale

mně to nevadilo. Byla to příležitost, jak jsem jako sukuba mohla snadno získat energii a zároveň přijít i k penězům. Bastien tam dělal vyhazovače a rád se chvástal, že je mým milencem. Díky tomu na mě mohl pět chválu, vylepšovat mi pověst a posílat mi velkou klientelu. „Je tu jeden mladík, co sem chodí každý večer,“

pověděl mi jednoho dne. „Úplně z něj vyzařuje, že je ještě panic,

ale je hodně bohatý. Párkrát jsem s ním mluvil. Nelíbí se mu, že

by měl za sex platit, ale tebou je jako posedlý.“ Ta zpráva mě potěšila. Když mi pak Bastien toho dotyčného ukázal, během vystoupení jsem s ním několikrát navázala oční kontakt. Později

za mnou, samozřejmě ve vší diskrétnosti, přišel jeho sluha a vyřídil mi pozvání od svého pána. „Josephino,“ ozval se někdo vedle mě. Otočila jsem se a spat řila jinou tanečnici, se kterou jsem se přátelila. Jmenovala se Dominique.

„Zdravím,“ odpověděla jsem jí s úsměvem. „Dostala jsem hez kou nabídku.“ Když jsem ale viděla její pochmurný výraz, zarazi la

jsem se. „Co se děje?“ Dominique byla malá blondýnka se skoro

dětským vzezřením a vypadala, jako by se jakživa pořádně nenajedla. Na tom by ne bylo nic divného. Při naší práci jsme opravdu kolikrát neměly co jíst. „Josephine…,“ zašeptala s vykulenýma modrýma očima. „Po třebuju, abys mi pomohla. Myslím… Myslím, že jsem těhotná.“ Zastavila jsem se. „Víš to jistě?“ „Docela jistě. Nevím… Nevím, co mám dělat. Potřebuju

tuhle práci. Ty víš, že ano.“ Přikývla jsem. Zpovzdáli na mě křikl

Jean – muž, který nás obíral o většinu našich výdělků –, abych si pospíšila a šla už za tím svým mladým klientem. Rychle jsem Dominique objala. „Musím jít. Potom se sejdeme, ano? Něco vymyslíme.“ Ale už jsme se nesešly. Ten mladý pán, Etienne, byl rozkošný. Byl mnohem mladší, než na kolik jsem vypadala já. A

taky byl za snoubený a měl se ženit. V otázce sexu byl

rozpolcený. Na jednu stranu si chtěl uchovat panictví pro svou nevěstu, ale na druhou stranu chtěl mít o svatební noci už nějaké zkušenosti. To u něj pře vážilo a vehnalo ho to do postele se

mnou. A já jsem tím získala sukubí bonus za zkažený charakter a

navíc ještě spoustu energie. Etienne vůči mně cítil odpor kvůli

mému životnímu stylu i kvůli tomu, jakou mám nad ním moc. Ale

to mu nebránilo, aby se následujících několik týdnů vracel každý večer. „Nenávidím tě za to,“ pověděl mi jednou poté, co jsme se spo lu vyspali. Ležel zpocený na posteli a zklidněný po sexu. Já jsem se zatím vedle postele oblékala a on mě pozoroval. „Vezmi

si mě za muže.“ Hlasitě jsem se rozesmála a přehodila si vlasy – tehdy kudrna té a medově světlé – přes rameno. Zrudl vzteky. Měl tmavé oči a vlasy. Ve tváři měl věčně za hloubaný výraz. „Je ti to

k smíchu?“ „Jen proto, že mi jedním dechem říkáš, že mě nenávidíš, a druhým, že mě miluješ.“ Usmála jsem se a dál si zapínala svoje spodní prádlo. „Takových manželství je asi spousta.“ „Ne všechno je žert,“ namítl. „Možná ne,“ souhlasila

jsem. „Ale tohle se tomu dost blíží.“ „Takže mě odmítáš?“ Přetáhla jsem si šaty přes hlavu. „Samozřejmě. Nemáš ponětí, o co si koleduješ. Tohle je bláznivina.“ „Někdy se ke mně chováš, jako

bych byl dítě,“ prohlásil a po sadil se. „Nejsi zas o tolik starší než

já. Nemáš právo dělat ze sebe takhle přemoudřelou…, obzvlášť, když jsi…“ Zazubila jsem se na něj. „Děvka?“ Měl v sobě tolik slušnosti, že se zatvářil zahanbeně. „Miláčku, to je právě ten

problém. Ani nemluvě o tom, jak hystericky by reagovala tvoje rodina. I kdyby chom to ustáli, nikdy by ses s tím nesmířil. Zbytek našeho man želství – které by pravděpodobně bylo velice krátké

– bys vyváděl kvůli všem mužům, které jsem měla před tebou. Uvažoval bys, jestli některý z nich náhodou nebyl lepší. Říkal by

sis, jestli jsem s nimi dělala něco, co s tebou ne.“ Vztekle se zvedl

a natáhl si kalhoty. „Myslel jsem, že budeš vděčná.“

„Polichocená,“ řekla jsem chladně, „ale nic víc.“ Nebyla to tak

úplně pravda. Pravdou bylo, že jsem Etienna i přes jeho mládí a střídání nálad měla ráda. Hodně. Něco mě na něm přitahovalo. Možná to, že ta jeho citlivost a hrdost vycházela z umělecké povahy. Jako koníček měl malování. A bylo to tu zas, ta moje posedlost tvůrčími typy. Naštěstí jsem v tomhle období svého

života měla dost rozumu na to, abych se vyhýbala svaz kům s

lidmi. „Přál bych si, aby si člověk mohl vybrat, koho bude milovat,“

vypravil ze sebe hořce. „Protože tebe bych si nevybral. Ale stalo

se. Nedokážu na tebe přestat myslet. Cítím, že mě to k tobě táhne, a nedokážu tomu vzdorovat.“ „To je mi líto,“ řekla jsem

něžně. Bodnutí u srdce mě samotnou překvapilo. „Počkej, až se oženíš. Tvoje žena tě přiměje na mě zapomenout.“ „Ne. Ta se s tebou nedá vůbec srovnávat.“ „Je ošklivá?“ To bylo ode mě

možná egoistické, ale slýchala jsem to často. „Nudná,“

odpověděl. Vtom jsem uslyšela děsivý křik. Pustila jsem Etienna z hlavy a vyběhla z malého zatuchlého pokoje. Běžela jsem

chodbou k místu, kde se už shromáždili lidé u zdroje toho

rozruchu. Byla to Dominique. Ležela na úzké posteli v kaluži krve.

„Můj Bože,“ vydechla jsem a poklekla k ní. „Co se stalo?“ Už jsem

to ale věděla. Nepotřebovala jsem vysvětlení od dal ších tanečnic. Když mě před několika týdny prosila o pomoc, vykašlala jsem se

na ni, protože jsem byla příliš zaneprázdněna svým novým románkem. A tak se uchýlila k vlastnímu řešení, stejně jako

mnoho jiných žen z nejnižší společenské vrstvy. Tehdy

neexistovaly žádné přístroje ani dezinfekce. Potrat byl nebezpeč nou záležitostí, která často končila smrtí. „Ach Bože,“ vypravila

jsem ze sebe znovu. Nikdy jsem ne ztratila potřebu obracet se na svého Stvořitele, přestože jsem ho teoreticky odvrhla. Stiskla

jsem Dominique ruku a nevěděla, co dělat. V davu se objevil napůl ustrojený Etienne. Zoufale jsem na něj pohlédla. „Musíš sehnat doktora. Prosím.“ Ačkoli jsem ranila jeho hrdost, tohle

nemohl odmítnout. Otočil se, aby odběhl, ale Bastien ho chytil za paži. „Ne, už to není potře ba.“ A mně pošeptal: „Je mrtvá, Fleur.“ Podívala jsem se na její mladý obličej. Pleť měla bledou a

prázdným pohledem zírala do stropu. Uvědomovala jsem si, že bych jí měla zatlačit oči, ale najednou jsem se jí nedokázala dotknout. Pustila jsem její ruku a začala zděšeně couvat. Rozhodně to nebylo poprvé, kdy jsem viděla mrtvého člově ka,

ale s děsivou jasností mě zasáhlo vědomí, které jsem si dosud nepřipouštěla. V jednu chvíli tady byla, a v následující už byla pryč. Jaký rozdíl může způsobit jediná vteřina… Ve vzduchu se

vznášel zápach smrtelnosti, který ilustroval děsivou pravdu o

lidech. Jejich životy jsou tak krátké. A křehké. Jsou jako panenky

z papíru, mrknutím oka se změní na popel. Kolik už jsem jich za tisíc let viděla rodit se a umírat? Kolik jsem jich viděla vyrůst z malých dětí a změnit se v bělovlasé starce? Zápach smrtelnosti. Vznášel se v celé místnosti. Jak to, že to nikdo jiný necítí?

Nesnášela jsem to… a bála jsem se toho. Připadalo mi, že mě to dusí. Couvala jsem ještě dál.

Bastien i Etienne se po mně natáhli, aby mě utěšili, ale já jsem o

to nestála. Dominique, která prožila dětství teprve nedávno, teď vykrvácela přímo před mýma očima. Lidé jsou tak křehcí. Musela jsem odtamtud utéct dřív, než se mi udělá zle. Vytrhla jsem se

těm, kteří mě chtěli utěšit, a utekla jsem. „Lidé jsou tak křehcí,“

zašeptala jsem Dougovi. Když jsem teď vedle něj seděla, necítila jsem bolest ani zoufal ství. Byl to vztek. Doběla rozžhavený vztek. Lidé jsou sice křehcí, ale na některých mi záleží. A i když je to ode

mě možná pošeti lé, svoje povinnosti nezanedbávám. Doug je jedním z mých lidí. A někdo mu málem ukrátil život. Vstala jsem, naposledy mu stiskla ruku a vyšla jsem z pokoje. Vzhledem k

tomu, jak šokovaně se na mě dívali Corey, Min a Wyatt, jsem usoudila, že asi musím vypadat dost hrozně. Pak jsem si ale

něčeho všimla a odsunula jsem svůj spravedlivý hněv stranou.

„Kde je Seth?“ „Říkal, že už musí jít,“ objasnil Corey. „Nechal ti tady tohle.“ Podal mi kousek papíru pokrytý Sethovým

škrabopisem. Thetis, promluvíme si spolu později. Zírala jsem na

to a najednou jsem nic necítila. Úplně jsem otu pěla. Moje mysl mi

v tu chvíli nedovolila soustředit se na Setha. Zmačkala jsem papírek, rozloučila se s kapelou a odešla z nemoc nice. V hale jsem vytáhla telefon a vyťukala číslo. „Aleku? Tady Georgina.“

„Nazdar, Georgino!“ V jeho hlase jsem slyšela úzkostlivý pod tón. Skoro až zoufalý. „Měl jsi pravdu,“ začala jsem a doufala, že to

taky zní úzkost livě. „Měl jsi pravdu. Potřebuju toho víc. Hned. Dneska v noci. Můžeš to zařídit?“ „Ano,“ řekl. Slyšitelně se mu ulevilo. „Rozhodně to můžu za řídit.“ Okamžitě jsme se domluvili, kde se sejdeme. Nemohla jsem se dočkat. Posledních

čtyřiadvacet hodin jsem prožila na citové hou pačce a chtěla jsem

si na Alekovi zchladit žáhu. Už aby to bylo. A to, že hořel

dychtivostí, pro mě bylo jako třešnička na dortu. „Jo, a Georgino?“ ozval se ještě, než jsem zavěsila. „Ano?“ Jeho hlas zněl podivně, nedokázala jsem z něj vyčíst jeho roz položení. „Nemáš ani

tušení, jak jsem rád, žes zavolala.“

19

Dealerův dům se nacházel stranou od silnice, jak se asi hodí pro všechny zločinecké domy. Přestože jsem byla předpojatá, ji nak

na tom domě nebylo nic děsivého. Byl velký a vypadal hodně

draze, kolem se rozprostíraly pečlivě posekané trávníky – tu péči jsem rozeznala i v noci. V oblasti, kde bylo výhrou mít vůbec ně jakou zahrádku, tyhle velké pozemky naznačovaly, že jejich maji

tel musí být hodně bohatý. Na rozdíl od Bastienova domu, který vypadal podobně jako ostatní domy v jeho okolí, tenhle neměl žádné stejně výstavné sousedy. Nepatřil k obvyklé zástavbě na předměstí. „Kde to jsme?“ zeptala jsem se, protože mi to

připadalo jako správná naivní otázka, kterou bych měla položit. S Alekem jsme se sešli v centru a on mě svým autem vezl sem. Byli

jsme asi dva cet minut od města. „Tady ten chlápek bydlí,“

pověděl mi rozjařeně. Čím víc jsme se blížili k domu, tím víc se

jeho nálada zlepšovala. „Sežene ti, co chceš.“ Jeli jsme po dlouhé klikaté příjezdové cestě a zastavili jsme u garáže. Džentlmensky

mi otevřel dveře a naznačil, abych ho následovala do domu.

Ohlédla jsem se po ojetém Fordu Topaz a pomyslela si, že

poskok nesmrtelného drogového dealera by si zasloužil větší plat. Alec mě vedl postranním vchodem do domu. To, co jsem uvi děla uvnitř, ohromilo dokonce i mě. První slovo, které mi přišlo na

mysl, bylo luxus. Takový opulentní luxus. Ale ne kýč. Byl to ten druh přepychu, ze kterého přechází zrak a člověk ho přímo hltá. Stěny, podlaha i stropy byly z lesklého tmavého dřeva, skoro jako

bychom byli na nějaké chalupě. Ovšem v chalupě za něko lik miliónů. Trámy z krásného dřeva se křížily a tvořily vysoký strop jako v katedrále. Na stěnách visely olejomalby ve zlacených

rámech. V umění jsem se vyznala natolik, aby mi bylo jasné, že tohle nejsou žádné laciné kopie. Přešli jsme foyer a došli do podobně zařízeného obýváku. Jeho ústředním bodem byl

ohromný cihlový krb až ke stropu. Na stěně nad praskajícím ohněm visela skleněná mozaika zobrazující krajinu. Plameny z

krbu a několik strategicky rozmístěných svíček byly jedinými zdroji světla. Žádné elektrické osvětlení. V tom potemnělém prostředí a blikotavém přísvitu jsem toho muže vycítila dřív, než jsem ho

uviděla. Zaznamenala jsem stej nou neznámou energii

nesmrtelné bytosti jako tehdy na koncertě, jenže tentokrát v tom bylo i něco víc. Když jsem u něj stála tak blízko, uvědomila jsem

si, jak moc se jeho energie podobá těm krystalkům. Nebo spíš jak moc se energie krystalků podobá jeho energii, jako by to byly vybledlé úlomky původního mistrovské ho díla. Jeho vibrace byly zvláštní, ale ne tak nepříjemné jako vi brace krystalků. „Aleku,“

oslovil ten muž medovým hlasem mého společníka. „Kdopak je tvoje krásná přítelkyně?“ Jediným plynulým pohybem se zvedl z pohovky. Teď už jsem poznávala jeho rysy: opálenou pleť bez

poskvrnky, dlouhé černé vlasy a vystouplé lícní kosti. Měl na sobě tentýž sexy viktoriánský oděv, doplněný další z těch nádherných hedvábných košil nabí raných na ramenou, které mu ve výstřihu

odhalovaly hladkou hruď. „To je Georgina,“ představil mě Alec hlasem roztřeseným ner vozitou a vzrušením. „Jak jsem řekl.“ Muž ke mně přistoupil a sevřel mi ruku v dlaních. „Georgina. Krásné jméno pro krásnou ženu.“ Zvedl si mou ruku ke rtům – které měly plný tvar a růžovou barvu – a políbil mi hřbet ruky.

Ještě chvíli mi ruku držel a provrtával mě tmavýma očima. Pak se pomalu narovnal a pustil mě. „Mé jméno je Sol.“ Potlačila jsem nutkání učinit nějakou kousavou poznámku nebo toho chlapa

zmlátit. Namísto toho jsem se rozhodla předstí rat ohromení a nevinnost s příměsí strachu. „Aahoj.“ Nervózně jsem polkla a

sklopila zrak. „Udělal jsi dobře,“ oznámil Sol Alekovi. „Moc dobře.“ Nemusela jsem se na Aleka ani podívat, aby mi bylo jasné, že se prakticky roztéká úlevou. „Takže… Znamená to, že… můžu?“

„Ano, ano.“ Pokud jsem se nemýlila, v přívětivém hlase se

objevila stopa podráždění. „Potom. Teď běž nahoru. Až budu při praven, zavolám tě.“ Alec se obrátil k odchodu a já jsem ho chytila

za rukáv. Pořád jsem hrála vyděšenou pannu. „Počkej! Kam

jdeš?“ Usmál se na mě. „Hned se vrátím. To je v pořádku. Chtělas toho víc, ne? Sol ti to opatří.“ Musela jsem vypadat opravdu vyděšeně, protože mi stiskl paži, aby mě uklidnil. „Je to v pohodě. Vážně.“ Skousla jsem si ret a váhavě přikývla. Chvilku se mi ještě

dí val do očí a v těch jeho jsem postřehla něco nápadně podobného lítosti. Pak odešel. „Pojď, posadíme se,“ vyzval mě Sol a opět mě vzal za ruku. Vedl mě k veliké pohovce u krbu. Dýchl na mě žár z oranžo vých plamenů, které se odrážely i v

jeho tmavých očích. Opatrně jsem se posadila a málem jsem se převrátila, protože polštáře byly příliš velké. Seděli jsme tam

mlčky. S očekáváním se na mě usmál a já ho obdařila váhavým roze chvělým úsměvem. „Alec říkal, že mi můžeš dát víc… tamtoho, ty víš.“ „Takže se ti to líbilo?“ „Ano. No ano. Cítila jsem

se pak…“ „Jako nesmrtelná?“ „Aano, to je ono. Prosím. Potřebuju

toho víc. Můžu ti zapla tit…, čím jenom budeš chtít.“ Ledabyle mávl rukou. „Přízemní záležitosti probereme pozdě ji. Teď se podívejme, jestli dokážeme ukojit tvůj hlad.“ Naklonil se nad stolkem a zvedl dva poháry. Poháry. Obrovské. „Tohle ti bohatě postačí, dokud neseženeme větší dávku.“ Vzala jsem si od něj

pohár. Byl těžký, jako by byl vyroben ze zlata. Pokud se chystáte vypít potravu bohů, pak jenom z toho nejlepšího, pomyslela jsem

si. V pohárech byla tmavorudá teku tina. Zatímco energie

krystalků byla jako slabý odvar té Solovy, aura vyzařující z těch pohárů byla jejím mnohonásobkem. Byla silná a intenzivní. Ve

srovnání s ní byla energie samotných krys talků ničím. Možná to

tak bývá s ambrózií, když je v tekutém stavu. Uvědomila jsem si,

že zatímco tady přemýšlím, on čeká. „Vy pij to.“ Zaváhala jsem. Tentokrát jsem svoje obavy předstírat ne musela. Vypít to? Co mám dělat? Když to nevypiju, prozradím se. A zatím mě ještě nevyprovokoval, abych ho směla probod nout tím hrotem šípu, nebo co se s tou věcí vlastně dělá. Carter a Jerome tvrdili, že ambrózie nesmrtelné bytosti neublíží. Nesmr telní prý dokonce dokážou do určité míry odolávat jejím nepěk ným účinkům, mnohem déle než člověk. Ale to mě nijak neu klidňovalo. Byla

bych mnohem radši, kdybych se s tímhle mohla vypořádat v normálním stavu, jenže to vypadalo, že mi ten luxus dopřán nebude. Už jsem nemohla déle otálet. Plaše jsem se usmála,

pozvedla pohár ke rtům a pila. On udě lal totéž. Kdo ví, co se bude dít? Možná mi zesílení mých dobrých vlastností nakonec pomůže. Možná mám v sobě ukrytou Ama zonku, která umírá

touhou se díky ambrózii probudit a mlátit toho chlapa pohárem po hlavě. Sol začal pít a vyprázdnil pohár na jeden zátah. Odložil ho,

až když ho vyprázdnil. Udělala jsem totéž. Nechutnalo to nijak špat ně. Vlastně to bylo sladké, skoro až zvráceně sladké.

Nejpodiv nější na tom byla ta konzistence. Bylo to husté. Skoro až viskózní. „Tak,“ prohlásil a odebral mi prázdný pohár. „Za chvilku

už ti bude lépe a budeme si moci rozumně promluvit.“ Pohodlněji

se uvelebil, natáhl dlouhé nohy a uvolnil se. Měl štíhlou postavu a jemné rysy. Kolem dlouhého útlého prstu si omotal pramen čer

ných vlasů. „Pověz mi něco o sobě, Georgino. Co děláš?“ „Já… ehm, pracuju v knihkupectví.“ „Aha, takže hodně čteš.“ „Snažím se.“ Pokynul hlavou ke stěně, u níž stála knihovna plná knih.

„Taky dost čtu. Není nic užitečnějšího, než si rozšiřovat obzory.“ Začal mi vykládat o svých oblíbených knihách, já jsem se

usmívala a patřičně reagovala. Jak jsme si povídali, začala jsem

se cítit… no, jelikož neexistuje výstižnější slovo, tak dobře. Vážně dobře. Skoro jako po vypití vynikajícího likéru. Paže i nohy se mi trochu uvolnily a rozhořela se ve mně euforie. Slyšela jsem samu sebe, jak se směju jednomu z jeho žertů. Znělo to téměř

přirozeně. „Jsi velice krásná,“ řekl najednou a já jsem uvažovala, kdy se přesunul blíž ke mně. Musela jsem zamrkat, abych se

soustředila. Celá místnost se se mnou trochu točila a tělo mě moc

neposlou chalo. Sol natáhl ruku a dotkl se mojí tváře. Ladnými prsty mi sklouzl k hrdlu. „Tvoje krása je dar.“ Pokusila jsem se pohnout, hlavně proto, abych zjistila, jestli to vůbec dokážu, ne

abych uhnula jeho doteku. Upřímně – jeho doteky byly příjemné. Extrémně příjemné. Trochu mi zrychlovaly tep. Brzy jsem zjistila,

že pohnout se stále dokážu. Byla jsem jen trochu zpomalená.

„Klid,“ zašeptal a sevřel mi zápěstí. „Neboj se. Všechno bude

fajn.“ „Coco to děláš?“ Jednou rukou mě teď držel kolem pasu a

rty přibližoval k mís tu mezi mým krkem a ramenem. Když se jeho

rty dotkly mé kůže, byly horké a slibovaly víc. Trochu jsem se u toho polibku zachvě la a snažila se přijít na to, co se tu děje. Odpověď byla zřejmá – něco se pokazilo. Připadala jsem si dezorientovaná a točila se mi hlava jako ráno po studentském

mejdanu. A vrcholem bylo, že tenhle nesmrtelný – tenhle podiv ný nesmrtelný, kterého jsem sotva znala – mi najednou připadal nepředstavitelně přitažlivý. Nepřišla jsem sem náhodou proto,

abych mu nakopala zadek? Proč si s ním něco začínám? Tohle

se mnou dělá ambrózie? Tohle jsou moje hlavní rysy – že snadno ztratím hlavu a vyhledávám rozkoš v sexu? Stane se ze mě ještě lehčí zboží, než už jsem? Sklouzl rukama níž a rozepnul mi košili. Sevřel mi ňadra v černé síťované podprsence, kterou jsem si

koupila s Danou. Teď už mě políbil rovnou na ústa. Když mi

jazykem vklouzl mezi rty, ucítila jsem podobně sladkou chuť jako

u ambrózie. Zásadní podmínka: musí to být v sebeobraně. Tak to

řekl Carter. V tuto chvíli jsem se ale bránit nepotřebo vala – leda

tak sama před sebou. Aniž bych si to uvědomovala, začala jsem mu rozepínat košili a naše těla se proplétala na měk kých polštářích. Sebeobrana. Sebeobrana. Proč sebeobrana? Na co

zapomínám? Aha, samozřejmě. Na ten hrot šípu. Rozhrnula jsem rudou mlhu, která mi obestírala smysly, a po kusila se jasně uvažovat. Ten hrot. Ten hrot Sola nějak zastaví, zabrání mu dál rozšiřovat jed ambrózie. Zabrání mu ubližovat lidem, jako je

Doug. Bojovala jsem se svou otupělostí a nakonec jsem od Sola

od trhla rty. Pokusila jsem se vymanit z jeho sevření. Trochu prostoru jsem si vybojovala, ale ne moc. Pořád byl příliš blízko.

„Ne…“ vydechla jsem. „Nedělej to. Přestaň.“ Sol na mě pohlédl překvapeně a pobaveně. Snažil se mě uklid nit. „Nevíš, co říkáš.“

„Vím. Přestaň.“ Podařilo se mi osvobodit si jednu ruku. Sáhla

jsem do kapsy, kde jsem měla pytlíček od Cartera. Potřebovala jsem i druhou, jenže tu mi stále svíral. Když jsem se podívala

dolů, uviděla jsem, že mu krvácí zápěstí. Jak se to stalo? Já jsem

ho nezranila. „Georgino, hodlám tě povýšit nad ostatní smrtelné ženy. Leh ni si. Přestaň se bránit. Nic se ti nestane. Tuhle noc si užiješ, to ti slibuju.“ Znovu se mě pokusil políbit a mě opět

zaplavila vlna eufo rie. Z hrdla se mi vydralo zrádné slastné zasténání. Sol to patrně považoval za známku toho, že jsem podlehla, a tak uvolnil své sevření. Pohnula jsem se tak, abych pytlíček chytila oběma ruka ma. Ale byl to těžký boj. Moje

motorické schopnosti pořád nebyly takové, jaké by měly být. Líbat

ho se mi v tu chvíli zdálo mnohem důležitější než nějaký hloupý pytlíček. Moje mysl se nechtěla sou středit na nic jiného. Ale přinutila jsem ji. Za vynaložení veškeré síly vůle jsem vypudila z hlavy fyzické potěšení a namísto toho si připomněla zničující

účinky ambrózie, které jsem viděla: Caseyinu depresi, Dougovo

divoké střídání nálad od frenetické neposednosti až k

nejčernějšímu zoufalství a nakonec jeho bezvládné tělo v

nemocnici.

Smrtelníci jsou křehcí. Velice křehcí. A Sol si s nimi hraje, jako by byli pouhé nicky. Doutnající uhlíky mého hněvu se znovu

rozhořely. On je silnější nesmrtelný než ty. Kdyby se tě snažil zmocnit – zvlášť když patříš Jeromovi –, zašel by daleko za přípustné meze. Ospravedlnilo by tě to, že ses bránila. Znovu jsem od něj odtrhla ústa. „Přestaň,“ řekla jsem o něco odhodlaněji. „Chci, abys přestal. Nedělej to.“ „Nepřestanu,“ vyštěkl. Jeho medový tón byl podbarven vzte kem. Těžce

oddechoval. Svlékl si – nebo já mu svlékla – košili, takže jsem teď měla dokonalý výhled na jeho nechráněnou hruď. „Nepřestanu a

věř mi, že až začnu, taky nebudeš chtít, abych pře stával.“

Jednou rukou jsem pomalu otevírala pytlíček a druhou jsem se připravovala do něj rychle sáhnout. Ambrózie zpomalila moje reflexy, ale vzdorovala jsem jejím účinkům a pohledem si měřila, kde má Sol asi srdce. „Už jsem tě žádala třikrát, abys přestal.

Jednou by to mělo stačit. Ne znamená ne.“ „Od někoho jako ty ne

nic neznamená.“ Zasmál se, pořád mě nebral vážně. „Co je s tebou? Myslel jsem, že chceš být nesmrtelná.“ Ruku už jsem

měla v pytlíčku a vytahovala jsem hrot. Sol i já jsme zaznamenali jeho moc ve stejném okamžiku. Jemu v té chví li došlo i to, kdo jsem. Vytřeštil oči, ale nedopřála jsem mu čas, aby zareagoval.

Nezaváhala jsem. Přesně, jak mi Carter přikázal, vrhla jsem se do akce. Samozřejmě jsem si neodpustila lacinou závěrečnou větu.

„Byla jsem tu, udělala jsem to,“ řekla jsem a vrazila mu hrot do

srdce. Sol na okamžik strnul, neschopen uvěřit, že se to skutečně děje. A vtom se rozpoutalo peklo.

20

Vbodnout do Sola ten malý kousíček dřeva bylo jako upustit do místnosti nukleární hlavici. Ten výbuch mě odhodil z gauče a já bolestivě se žuchnutím dopadla na podlahu. Menší předměty to odhodilo až ke stěnám. Obrazy popadaly na zem, okna v míst

nosti se rozprskla a všude se rozsypalo sklo. A uvnitř pršelo. Ko lem mě se snášely k zemi kapky krve a červené třpytky. Moje

pravá podstata nebyla jediná, která tu byla odhalena. Těsně předtím, než Sol explodoval, jsem ho ucítila. Opravdu jsem ho

ucítila. Ano, byl součástí jiného systému než já, ale nebyl to žádný

níže postavený nesmrtelný, který rozdmýchává menší trable. Byl

to bůh. Bůh v pravém slova smyslu. Teď bych měla po dotknout,

že bohové přicházejí na svět a zase ho opouštějí na zá kladě naší víry. Božská moc je přímo úměrná víře jejích vyznava čů. Takže ti, jejichž jména už nikdo nezná, chodí po světě doslova jako

vandráci a od lidí je odlišuje jen jejich nesmrtelnost. Nicméně Sol disponoval velikou mocí. Ne takovou jako třeba Krišna nebo Bůh

s velkým B, ale hodně velikou mocí. Rozhodně větší než já. No nazdar! Zničila jsem boha. Jak jsem byla schoulená, narovnala jsem se a rozhlédla se ko lem. Nikde se nic nepohnulo, jen

rozbitými okny dovnitř pronikal lehký vánek. Kůži i oblečení jsem měla pokryté lepkavou krví, jako bych se ocitla na špatné straně štětce u Mortensenových. Moje srdce se odmítalo zpomalit.

Vzápětí jsem uslyšela dupání na schodech. Aleka přilákal do místnosti hluk a otřesy. Rozhlížel se kolem a čelist mu spadla málem až na zem. Strnul na místě. Moje intoxikace se Solovou

smrtí nepřešla. Ta zatracená am brózie mi pořád proudila žilami a

stále se to zhoršovalo. Ale můj vztek na Aleka převládl nad

zamlženými smysly a reflexy.

S rychlostí, která mě samotnou překvapila, jsem se k němu roz běhla a strhla ho k zemi. Okamžitě jsem změnila podobu a moje malá štíhlá postava získala víc svalové hmoty a síly, než by se

dalo usuzovat z mého zevnějšku. Obkročmo jsem si na Aleka sedla a znehybnila mu nohy i ruce. Jakmile zjistil, že se z mého

sevření nedostane, zpanikařil. Tvrdě jsem ho udeřila do obličeje.

Koordinaci pohybů jsem sice neměla dokonalou, ale to mi neubí ralo na síle. „Kdo to sakra byl? Ten Sol?“ „Nevím!“ Uhodila jsem

ho znovu. „Vážně ne. Nevím,“ blábolil Alec. „Byl to prostě jen chlap… Vyhledal mě a uzavřeli jsme spolu dohodu.“ „Jakou

dohodu? Proč jsi mě k němu přivedl?“ Polkl a zamrkal, jak se mu

oči zalily slzami. „Sex. Chtěl sex. Hodně milenců a pořád. Nezáleželo mu na tom, jestli jsou to muži nebo ženy, hlavně že hezky vypadali. Já se jich nesměl ani dotknout. Jen jsem je

nalákal na drogu, dokud se nechtěli setkat se Solem. A on pak… však víš.“ „Ošukal je a odkopl,“ dokončila jsem vztekle. Pomyslela jsem na Casey a na toho modela v kavárně. Vzpomněla jsem si,

jak mi Alec vnucoval ambrózii, ale pak se mě odmítal dotknout, přes tože chtěl. Byla jsem určena pro Sola. „Takže dneska večer

mi do pití nedal ambró… teda tu drogu. Bylo to něco, aby mě

mohl znásilnit.“ „Já nevím,“ kvílel Alec. „No tak, pusť mě.“ Sevřela jsem ho ještě pevněji a zatřásla jím. Chvilku mi to trvalo, protože

mě prsty moc neposlouchaly. Musela jsem se sna žit, abych se tvářila a mluvila odhodlaně. „Co ti za to dával? Platil ti, nebo co?“

„Ne. On mi jen… dával mi víc dávek. Kolik jsem chtěl, jen abych získával další lidi.“ „A dával jsi to i kapele,“ řekla jsem. „Jo. Byl to jediný způsob… jediný způsob, jak se proslavit. To jsme chtěli všichni. Získat nahrávací smlouvu a být opravdu slavní. Tohle byl jediný způsob.“ „Ne,“ namítla jsem. „Byl to jen nejrychlejší

způsob.“ „Hele, cos Solovi udělala? Co uděláš se mnou?“ „Co s

tebou udělám?“ zakřičela jsem a droga ještě posílila můj vztek. Zatřásla jsem jím tak, až tloukl hlavou o zem. „Měla bych tě taky zabít! Víš, co jsi všem těm lidem provedl? Cos provedl kapele? Doug je teď v nemocnici a můžeš za to ty.“ Vykulil oči. „To jsem nevěděl. Opravdu. Nechtěl jsem mu ublí žit… Jenom… Jenom

jsem mu to nesehnal včas. Nejdřív jsem sem musel dovézt tebe.“ Mluvil o mně a o dalších obětech, jako bychom byli zboží.

Nejradši bych ho vyhodila z okna. To bych dokázala. Lidé jsou opravdu křehká stvoření. Moje kouzlo mi sice nedovolí zachovat

si tuhle nadlidskou sílu celou noc, ale dokážu to aspoň tak dlou

ho, abych způsobila pořádnou škodu. Přestože normálně násilí odsuzuju, musím uznat, že házet lid mi po místnosti přináší větší uspokojení, než jsem předpokláda la. Když tehdy zemřela Dominique, vyhledala jsem zkaženého doktora, který jí udělal

potrat. Změnila jsem podobu z Josephine na hromotluka, který měřil přes dva metry, měl ohromné sva ly a vypadal jako gorila.

Napochodovala jsem do malé příšer né doktorovy ordinace a

nemarnila čas. Popadla jsem ho, jako by nic nevážil, a mrštila

jsem jím proti zdi. Shodil přitom police s kuriozitami a takzvanými lékařskými nástroji. Měla jsem z toho fantastický pocit. Chytila

jsem ho za košili a vlepila mu tvrdou facku. Desetkrát silnější než

teď Alekovi. Doktor zavrávoral a upadl, ale pořád měl v sobě dost života, aby couval jako krab a snažil se odplazit z mého dosahu.

„Kdo jsi?“ řval. „Dneska v noci jsi zabil dívku,“ oznámila jsem mu

a výhrůžně k němu popošla. „Blonďatou tanečnici.“ Vykulil oči. „To

se stává. Řekl jsem jí to. Znala rizika.“ Poklekla jsem k němu,

takže jsme měli oči na stejné úrovni. „Vykuchal jsi ji a vzal sis od

ní peníze. Nestaral ses o to, co se s ní stane.“ „Jestli chceš ty peníze vrátit…“ „Chci vrátit ji. Dokážeš to?“

Jenom na mě zíral a třásl se strachy. Dívala jsem se na něj a vnímala svou moc. Měla jsem schopnost ho zabít. Znovu s ním

hodit proti zdi nebo mu zlámat vaz nebo ho uškrtit. Bylo to pří

šerné a špatné, ale poháněl mě hněv a nedokázala jsem se ovlá dat. Je veliké štěstí, že většina inkubů a sukub má mírnou povahu

a víc se vyžívá v rozkoši než v bolesti. Se schopností vzít na sebe libovolnou podobu bychom mohli pro lidi představovat oprav

dovou hrozbu, kdybychom se pořádně naštvali. Nemohli by se s námi měřit. A tenhle doktor už vůbec ne. Ale jiný nesmrtelný ano.

„Josephine,“ ozval se tehdy za mnou Bastienův hlas. A potom:

„Fleur.“ Když jsem nezareagovala ani neuvolnila svoje sevření, Bastien řekl: „Letho.“ Moje rodné jméno proniklo touhou po krvi, která mi tepala v žilách. „Pusť ho. Nestojí za tvůj čas.“ „A

Dominique nestojí za pomstu?“ vykřikla jsem a nespouště la oči z toho lidského nešťastníka. „Dominique je mrtvá. Její duše už je v jiném světě. Když zabi ješ tohohle muže, nic na tom nezměníš.“

„Budu se cítit líp.“ „Možná,“ připustil Bastien. „Ale ty nejsi oprávněna trestat smrtelníky. Tohle je vyhrazeno jen pro vyšší

moc.“ „Já jsem vyšší moc.“ Inkubus mi něžně položil ruku na

rameno. Trhla jsem sebou. „My máme jinou roli. My smrtelníky nezabíjíme.“ „Basi, oba jsme už někdy zabili.“ „V obraně. Když chráníš vesnici před nájezdem nepřátel, není to totéž jako chladnokrevná vražda. Možná jsi prokletá, ale takhle zlé to s

tebou není.“ Pustila jsem doktora a vztyčila se na kolenou. Doktor

se ani nepohnul. „Měla jsem Dominique ráda,“ zašeptala jsem.

„Já vím. To je ten problém se smrtelníky. Je snadné si je zami lovat a oni tak rychle umírají. Pro nás všechny je nejlepší zachovávat si od nich odstup.“

Doktora už jsem se ani nedotkla, ale taky jsem se nehýbala.

Bastien mě lehce zatahal za paži. „Tak už pojď. Nech ho. Nemáš právo ukončit jeho život.“ Nechala jsem Bastiena, aby mě odvedl. Když jsme opustili ordinaci a ocitli se v potemnělé uličce, změnila jsem se zpátky v Josephine, do podoby, v níž jsem se cítila

mnohem přirozeněji. „Chci odjet z Paříže,“ oznámila jsem bezvýrazně. „Chci ně kam, kde není žádná smrt.“ Jednou rukou

mě objal a já se nechala konejšit jeho těsnou blízkostí. „Takové místo neexistuje, Fleur.“ V Solově domě jsem dál tiskla Aleka k zemi a zase jednou jsem měla dost síly, abych z něj dokázala vymáčknout život, kdybych se tak rozhodla. Ale vzpomněla jsem

si na Bastienova slova a uvě domila si, jak moc lituju, že jsme se posledně znepřátelili. Bez ohledu na naši hádku a na všechna ta

léta byla jeho slova stále pravdivá. Nemám právo se mstít a zabíjet. Je nefér, aby nesmr telný projevil svou převahu nad mnohem slabším smrtelníkem. Nebyla bych pak o nic lepší než

Sol. A když jsem se tak dívala na Aleka pod sebou, došlo mi, jak

je hrozně mladý. Nebyl o moc starší než tenkrát Dominique.

Navíc mě síla stejně s každou vteřinou opouštěla. Výhrůžně jsem

se nad Aleka sklonila. „Vyvypadni,“ zamumlala jsem ochromenými

rty. „Chci, abys vypadl. Ze Seattlu. Už nikdy nekontaktuj Douga

ani nikoho jiné ho z kapely. Jestli zítra večer zjistím, že jsi pořád ještě ve městě…“ Pokoušela jsem se honem vymyslet nějakou

vhodnou výhrůžku. Ale moje mozkové procesy se téměř zastavily.

„Tak se ti to nebu de líbit. Rozumíš?“ Moje blufování zabralo,

vypadal vyděšeně. Slezla jsem z něj a schoulila se na zemi,

protože bych nedokázala stát. Posbíral se ze země, naposled na mě zděšeně pohlédl a vyběhl z místnosti.

Jakmile za sebou zabouchl dveře, ztratila jsem vědomí.

21

Druhý den ráno jsem se probudila s tou nejhorší kocovinou, jakou jsem kdy zažila, a to je už opravdu něco. Vlastně mě vzbudil

chladný vzduch, který sem foukal skrz rozbitá okna a povlával záclonami. V Seattlu jsou zimy mírné, ale přece jen byl listopad. Vykouzlila jsem si na sobě tlustý svetr a všimla si, že ani po

včerejší proměně ze mě nezmizela Solova krev. Uschla a srazila

se do rudých krystalků, které pokrývaly mě i všechno kolem.

Zvedla jsem jeho hedvábnou košili, kterou jsme tam včera večer odhodili, a zjistila, že to s ní jde perfektně otřít. Události z minulé noci jsem měla zamlžené a podrobnosti jsem si moc

nepamatovala. Předpokládala jsem, že za to může ta záhadná tekutina, kterou jsem vypila. Když jsem se rozhlížela po té spoušti, na spoustu věcí jsem se rozpomněla a zbytek jsem si

sesumírovala. Nechtěla jsem se tu zdržovat, a tak jsem vyhrabala mobil a zavolala si taxi. Jak jsem se vracela do Seattlu, po ničem jsem netoužila tolik jako jít domů a spát. Směna v práci mi začíná

až později, dneska otevírá Doug. Počkat. Ne, neotvírá. Doug leží

v posteli v nemoc nici. S povzdechem jsem nasměrovala řidiče ke knihkupectví. Když jsem dorazila do kanceláře, na záznamníku

mě tam če kaly tři vzkazy. Jeden byl od spisovatele, jehož

autogramiáda se u nás chystala na dnešní večer. E. J. Putnam. S jeho letem je prý všechno v pořádku, a měl by tedy dorazit včas. Druhý vzkaz byl od Beth, která volala, že je nemocná. Ježíši! To

už nikdo nemůže zůstat zdravý? Tím pádem nás bylo o dva míň. Poslední vzkaz byl od Warrena. Říkal, že se dnes odpoledne

vrací z Floridy a ve čer se zastaví. Už z principu jsem na něj byla naštvaná. Poslední týden jsem tu musela řešit naprostý chaos, zatímco on si hezky v teplíčku hrál golf. Rozběhla jsem obchod a

šla za kasu. Nedostatek zaměstnanců měl to plus, že mě

udržoval pořád v jednom kole. Neměla jsem čas uvažovat o událostech včerejší noci. Nebo o Dougovi. Nebo o tom, že Seth dneska nepřišel. Nebo o své hádce s Bastienem. „Vy jste Georgina?“ Vzhlédla jsem a zadívala se do obličeje hezké ženy

japonskoamerického původu. Byla trošku buclatější a černé vlasy měla stažené na temeni do culíku. Na jejím úsměvu mi připadalo něco povědomého. „Já jsem Maddie Satoová,“ představila se a napřáhla ke mně ruku. „Dougova sestra.“ Ohromeně jsem jí

potřásla rukou. „Nevěděla jsem, že má Doug sestru.“ Usmála se trochu rozechvěle. „Vlastně jich má hodně. Tak ně jak jsme se rozutíkali po celé zemi. Všichni jsme si šli svou ces tou.“ „Takže

jste přijela… za Dougem?“ Zaváhala jsem, jelikož se mi nechtělo vytahovat tak citlivé téma. Ale z jakého jiného důvodu by tady

byla? Přikývla. „Byla jsem za ním dneska ráno. Vede se mu dobře

a říkal, že vám mám od něj vyřídit pozdravy.“ To byla ta nejlepší zpráva, jakou jsem mohla dostat. „Pro bral se?“ „Ano. Je

nabručený a nevrlý, ale jinak je mu fajn. Říkal mi, že má ve vaší kanceláři nějaké cédéčko, které chce přinést. Požádal mě, jestli bych mu ho tady nemohla vyzvednout.“ „Jistě, pojďte za mnou,“

řekla jsem a vedla ji dozadu. Páni! Dougova sestra. „Jak jste se o Dougovi dozvěděla?“ „Volal mi Seth Mortensen.“ Klopýtla jsem a málem jsem skončila ve výstavce knih se za hradní tematikou.

„Odkud znáte Setha?“ „Píšu pro časopis Womanspeak. Seth měl

pár otázek ohledně feministických organizací. Potřeboval to pro

svou knihu. Doug mu asi před měsícem dal moji mailovou adresu, takže jsme párkrát byli v kontaktu. Když Doug… onemocněl, Seth včera v noci zjistil moje číslo v Salemu a zavolal mi.“ Tak trochu

jsem žárlila, že si s ní Seth dopisuje, aniž bych o tom věděla, ale urychleně jsem ty pocity potlačila. To, co udě lal, bylo velmi

pozorné. A pro Setha typické. Nenápadné účinné a laskavé gesto.

Zavedla jsem Maddii do kanceláře a v zásuvce našla to cédéčko.

„Přijela jste v noci, nebo ráno?“ Zavrtěla hlavou. „Vlastně pro mě zajel Seth.“ „Cože…? Do Salemu? To je tak čtyři hodiny cesty.“

„Já vím. Bylo to od něj moc milé. Nemám auto, a tak pro mě přijel hned, jak mi zavolal. Vyzvedl mě o půlnoci a odvezl mě k

Dougovi.“ Můj Bože! Seth v noci strávil osm hodin za volantem.

Už jsem se nedivila, že tu není. Jistě se šel domů vyspat. Taky to zname nalo, že z nemocnice možná neodešel proto, aby byl ode

mě co nejdál. Udělal to proto, aby pomohl Dougovi. To zjištění mě ohro milo a potěšilo. Ulevilo se mi a byla jsem ráda, že jsem se

zase přesvědčila, jak je Seth slušný a ohleduplný. Maddie mi

nechala svoje číslo a slíbila, že vyřídí Dougovi moje přání brzkého uzdravení. Když odcházela z mojí kanceláře, minula se ve

dveřích s Janice. „Ahoj, Georgino. Dorazila Lorelei Biljanová.“

„Dobře, dobře. Moment,“ zarazila jsem se nad tím. „Myslíš E. J. Putnama.“ „Ne. Určitě je to Lorelei. E. J. je chlap.“ „Já vím,“ řekla jsem. „Ale ta tady má mít autogramiádu až za týden. Putnam už dneska. Volal mi kvůli tomu.“ „Já nevím. Vím jenom, že je tady.“ Zmocnil se mě příšerný pocit. Následovala jsem Janice a po

třásla si rukou s malou robustní ženou středního věku. Lorelei

Biljanovou jsem viděla na fotkách v jejích knihách. V reálu vy

padala úplně stejně, včetně nakrátko střižených hnědých vlasů a typického černého oblečení. „Přes den se tu chci porozhlédnout

po památkách, ale říkala jsem si, že se vám nejdřív ohlásím,“

pověděla mi.

„Aha. Dobře. Výborně.“ Polovičatě jsem se usmívala a snažila se zachovat klid. Ještě chvíli jsme si spolu popovídaly, a jakmile

odešla, rozběh la jsem se do Paigeiny kanceláře a prohledala jí

stůl. Podle jejích záznamů měli mít oba autoři autogramiádu dnes.

Ale do hlavní ho kalendáře pro zaměstnance je zapsala na dva

různé dny. Na našich plakátech v knihkupectví byla také dvě

různá data. Když jsem se ale podívala na reklamy v novinách, byli tam opět oba na psáni na tentýž den. Na našich webových

stránkách byli také oba inzerováni na dnešní večer, což znamenalo, že se tu shromáždí fanoušci jich obou. Proboha. Tohle je jako v nějakém přihlouplém sitcomu. Sešli se nám dva

partneři na taneček. Posadila jsem se za Paigein stůl a promnula

si spánky. Jak se to stalo? Jak to mohla dokonalá a výkonná

Paigie takhle podělat? Odpověď mě napadla okamžitě – protože myslela na jiné věci. Její těhotenství se čím dál víc komplikovalo a

teď už nebyla v práci skoro tři týdny. V takové situaci by nejspíš dělal chyby každý. Bohužel jsem se s nimi ale musela vypořádat

já. Dovnitř nakoukl Andy. „Aha, tady jsi. Bruce říkal, že se mám

zeptat, jestli by mu někdo nemohl pomoct v kavárně. Má málo lidí.

A taky volal Seth. Mám ti vyřídit, že to zítra nestíhá.“ „Volal Seth?“

zeptala jsem se hloupě. Takže nespí. A „to“, co zítra nestíhá, je naše rande. Domluvili jsme se, že zajdeme do hospody, kde má hrát místní kapela keltskou hudbu. A teď to odvolal. Ušlechtilé

důvody, kterými jsem si zdůvodnila, že se mi včera v noci vyhýbal,

už náhle nepůsobily tak altruisticky. „Dob ře. Díky.“ Zírala jsem do prázdna. Můj svět se rozpadal. Nemluvím se dvěma muži, na

kterých mi záleží nejvíc. Šéfuju knihkupectví, kde je příliš málo personálu na to, aby se obchod udržel v chodu. Dnes večer dorazí dva spisovatelé a každý z nich čeká, že bude hlavní hvězdou večera a bude prezentovat své knihy. Na to ne máme prostory. A k tomu všemu jsem se cítila příšerně. Účinky

odeznívající drogy mi způsobily ukrutné bolesti hlavy a navíc jsem byla strašně nevyspalá. Když zabijete boha, pořádně vás to

vyčerpá.

Měla jsem toho tolik na práci, ale energie a vůle se mi nedostá valo. Ani potřebných prostředků. Potřebovala bych zázrak. Bož

ský zásah. Vzhledem k tomu, co jsem zač, se to nezdálo

nemožné, jenže pravděpodobně mi na pomoc nepřijde. Ledaže… Božský zásah? Vytáhla jsem z kabelky sáček s ambrózií. Zírala

jsem na ty po divné krystalky a jejich energie ke mně pulzovala.

Co by se stalo? Díky nim se Noční doznání za neuvěřitelně krátký čas proslavilo. Mohla bych díky nim přežít jeden pekelný den v

práci? Dodají mi energii a nápady, abych se dostala z téhle

šlamastyky? Nebo se změním ve slintající sexy kotě? Už jsem nevěřila, že mi Sol dal v noci tohle. Opravdu to musela být nějaká otupující droga na znásilnění. Ale tohle… tohle by mi mohlo dodat inspiraci, abych všechno vyřešila. Samozřejmě se k těm

krystalkům pojilo nebezpečí závislosti a problém s absťákem. Ale tohle bude poprvé. I smrtelníci zvlá dají několik prvních dávek bez problémů. Navíc Carter říkal, že mně by trvalo mnohem déle, než bych poznala tu odvrácenou stranu. Nejspíš to bude bezpečné, pokud se mi ovšem příliš neza líbí v tom, co se ze mě pak stane. Možná to bylo únavou, ale už jsem neváhala. Moc o tom

neuvažuj, prostě jednej. Objednala jsem si z kavárny bílé

čokoládové moka a zpátky ve své kanceláři jsem do něj nasypala krystalky. „Do dna,“ zamumlala jsem a vypila to. Pak jsem si

položila hlavu na stůl a čekala, až se něco stane. Cokoli. Ale z

mých pocitů stále převládala ospalost. Zívla jsem. Kdy ta věc

začne působit? Jak to vůbec poznám? A co budu pro boha dělat, jestli se i tohle zvrhne v katastrofu? Co když pak bude všechno

ještě horší? Horší už to ale snad ani být nemůže. Dva au toři na autogramiádu na dnešní večer. Klidně může propuknout žárlivost,

o které tuhle žertovala Tammi. Dva je špatné číslo. To povede k rivalitě. Kdyby jich bylo víc, stane se z toho přátelské posezení, a

ne souboj o místo na výsluní. Byla jsem na akcích, kde mluvilo a četlo mnoho autorů. Někdy seděli společně za stolem a na

střídačku zodpovídali dotazy ohledně psaní, inspirace a

publikování. Vyslechnout jejich názory na tyhle věci bylo ohromně zajímavé. Pro fanoušky všech těch autorů to byla jedinečná příležitost a navíc si pak mohli nechat podepsat knihy od všech. Takovéhle akce bývaly významné. Pochopitelně vyžadovaly hod

ně plánování a hodně reklamy, a to se ani nezmiňuju o dostatku zaměstnanců. Po pár minutách jsem se posadila a uvědomila

jsem si, že jsem už delší dobu úplně probraná. Neměla jsem ale

čas přemítat, kdy se to stalo a co to znamená. Měla jsem na práci plno věcí. Mysl mi šlapala na plné obrátky. V okamžiku jsem byla

v prodejně a roz běhla jsem se za Andym. Podala jsem mu seznam zaměstnanců. „Potřebuju, abys zavolal každému, kdo dneska nepracuje a není nemocný. Zjisti, jestli můžou přijít. A

pokud možno zůstat až do večera. Jestli ne, tak aspoň na chvíli. A

pak se taky zeptej všech z ranní směny, jestli nemůžou zůstat až

do zavíračky. Řekni jim, že jim každou hodinu započítám jako

hodinu a půl.“ Andy na mě zíral, jako by mě nikdy předtím neviděl. Ale ne dala jsem mu čas na vyptávání. Vrátila jsem se do své kanceláře, pípla jsem Marii na pager a mezitím zavolala Maddii.

Když zved la telefon, vysvětlila jsem jí, oč bych ji chtěla poprosit. Překvapilo ji to, ale souhlasila. Taky mi slíbila, že za mě vyřídí

jeden telefo nát, do kterého jsem se moc nehrnula. Maria dorazila

v momentě, kdy jsem ukončila telefonát s Mad dií. Pracovala u nás na částečný úvazek a byla tichá a stydlivá. Pokud to šlo,

vyhýbala se práci na pokladně a mnohem raději rovnala knihy v regálech. Taky byla úžasná umělkyně. Podala jsem jí ze skříňky materiál. „Potřebuju, abys udělala plakát na dnešní večer.“ „Na autogramiádu?“ zeptala se. „Totiž na autogramiády?“ Všichni už

se doslechli o tom, že se nám časy překrývají. „Nebude to jenom autogramiáda. Bude to literární lahůdka. Bude to…“ Okamžitě mě napadlo několik možností, které jsem vzápětí zase zavrhla.

„…literární festival v Emerald City.“ Nud né, ale přímočaré. Někdy

je to lepší než rádoby vtipné slogany. „Ano. První ročník. A napiš tam, že tu budou tihle spisovatelé.“ Podala jsem jí seznam, který

už jsem sepsala. „Zmiň se, že budou podepisovat svoje knihy. A

že proběhne losování o ceny.“ Dodala jsem ještě pár dalších nápadů, přicházely mi na jazyk samy. „A že

deset procent z prodeje všech knih darujeme na projekt zvýšení gramotnosti.“ „Páni,“ poznamenala. „Netušila jsem, že se tady

chystá taková událost.“ „Jo,“ souhlasila jsem bryskně. „Já taky ne. Nakresli to, napiš, obšlehni, to je fuk. Prostě to udělej. Potřebuju

to za dvacet minut. A musí to vypadat dobře.“ Zamrkala a

okamžitě se pustila do práce. Zatímco na tom děla la, vyřizovala

jsem telefonáty. Vytisknout reklamy v novinách už se pochopitelné nestíhalo, ale skoro všichni mají webové stránky. Zavolala jsem

do redakcí významných novin a časopisů a taky do menších uměleckých. Taky jsem obvolala sdružení místních spisovatelů a přesvědčila je, aby obeslala mailem své členy. Na konec jsem zavolala do rádií. Tam nebyli moc ochotní vyhovět mi takhle narychlo, ale byla to nejlepší možnost, jak dostat do médií okamžitou upoutávku. Nabídli mi, že se o nás zmíní dýdžejové,

když to nebude klasická reklama. Stálo mě to dost dohadování,

ale skoro se všemi jsme měli stálé smlouvy, které jim zaručovaly platbu, a navíc se dalo těžko odolat tomu charitativnímu aspektu.

No dobře, mně bylo těžké odolat. Slyšela jsem se, jak

přesvědčivě a zkušeně do telefonu mluvím. Maria v jednu chvíli přestala pra covat a sledovala mě jako zhypnotizovaná. Pak potřásla hlavou a vrátila se k výrobě plakátu. Andy přiběhl s opoznámkovaným seznamem zaměstnan ců. Nepřijde tolik zaměstnanců, v kolik jsem doufala, ale aspoň o něco víc nás

bude. A většina těch z ranní směny tu zůstane. Maria dokončila plakát a vypadal opravdu skvěle. Odvezla jsem ho do tiskárny, se kterou spolupracujeme. „Ne,“ oznámila mi vedoucí nezúčastněně

a dupla mojí manic ké aktivitě na brzdu, až to zaskřípělo. „Za

hodinu to nezvládne me. Možná tak za tři.“ „Co za hodinu a půl?“ přemlouvala jsem ji. „Je to kvůli chari tě. Řeším akutní situaci.“ Zamračila se. „Akutní situace ohledně gramotnosti?“ „Gramotnost

je vždycky akutní. Víte, kolik dětí v Puget Sound neumí číst, protože tam chybí školy?“

Naštěstí dělám v tomhle byznysu dlouho, a tak znám všechny

pochmurné statistiky. Než jsem s vedoucí skončila, málem se roz plakala. Slíbila vyřídit mou objednávku za hodinu. Zatímco se

tiskly plakáty, zajela jsem do knihkupectví Foster’s Books. Nebylo

tak velké jako Emerald City, ale mělo stejně dob rou pověst. Technicky vzato to byla naše konkurence. Když jsem vstoupila, vzhlédl ke mě majitel knihkupectví, Garrett Foster. „Hledáte

práci?“ „Mám práci pro vás,“ oznámila jsem mu mile a naklonila

se nad pult. „Potřebuju, abyste pro mě zkontaktoval Abela War

shaw skiho.“ Abel Warshawski byl místní spisovatelsamotář, který psal populární knihy o pacifickém Severozápadě. Dlouhá léta se s Garrettem přátelil, takže své autogramiády pořádal výhradně ve Fosterově knihkupectví. Garrett pozdvihl rozježené obočí. „Abel

chodí jenom sem. To přece víte.“ „Ano, vím. A proto vás taky nežádám o jeho číslo.“ Postěžovala jsem si Garrettovi, jak

polovina zaměstnanců Emerald City odpadla kvůli nemoci. Mluvila jsem o charitě a sta tistikách ohledně gramotnosti. Poukázala

jsem na to, že vlastně nejsme žádná konkurence, neboť tenhle obchod je v Capitol Hill, zatímco náš v Queen Anne. Navíc knižní průmysl je jako jedna velká rodina. Všichni máme stejné cíle. „Můj Bože, ženská,“ zabrblal, když jsem skončila. Během své ho

proslovu jsem se snad ani nenadechla. „Určitě nechcete změnit zaměstnavatele?“ „Chci jenom, aby dnes večer přišel Abel.“

Skousl si ret. „A myslíte, že bychom sem někdy mohli dostat na autogramiádu Mortensena?“ „Hmm.“ Zamyslela jsem se nad tím.

Výměnný obchod jsem měla v krvi. „Přijde na to. Vy tady zavíráte

o pár hodin dřív než my, že ano? Myslíte, že byste nám mohli na dnešní večer propůj čit pár zaměstnanců? Samozřejmě by dostali zaplaceno.“ „Vy teda máte kuráž,“ zamumlal. Zadíval se na mě a pořád přemýšlel, ale já už jsem věděla, že jsem ho získala.

Nemohl odolat. „Dobře, ale jedině, když tady budeme mít

Mortensena v době, kdy mu bude vycházet nová kniha.“

„Dohodnuto.“ Nelíbilo se mi, že bych se měla o Setha dělit, ale spousta spisovatelů mívala akce týkající se nové knihy všude možně po celém Seattlu. Doufala jsem, že Sethovi nebude vadit,

že jsem ho takhle zaprodala. To s ním vyřídím později. Než jsem odešla, koupila jsem si u Fostera výtisky Amerického tajemství a časopisy Womanspeak. Když mi je markoval, na oka mžik

zaváhal. „Heleďte…“ Zadíval se na mě. „Asi jste nečetla tu Mortensenovu povídku…“ Zářivě jsem se na něj usmála. Ta záležitost s mou zhýralou dvojnicí Genevieve už mě dávno netrápila. „Řekněme, že není prvním mužem, kterému jsem posloužila za inspiraci.“ Jako dárek na rozloučenou jsem dala Garrettovi jeden plakát, protože v tiskárně mi jich pár vytiskli na zkoušku, než se pustí do velké objednávky. Nevěřícně se na něj zahleděl. „Vy už jste tam Abela napsala! Dřív, než jste se mnou

vůbec promluvila!“ Nechala jsem ho tam lapat po dechu a vydala

se vyzvednout plakáty. Pak jsem se vrátila do našeho knihkupectví, rozdala pla káty třem zaměstnancům a vyzbrojila jsem je seznamem míst, kam to všechno vyvěsit. Když vyrazili, vrhla jsem se do příprav přímo v knihkupectví, což většinou

obnášelo stěhování nábytku a rozdělování úkolů na dnešní večer. Když minula šestá hodina, opravdu se zdálo, že se stal zázrak. Autogramiády většinou probíhaly nahoře v kavárně. Měla se stát hlavním dějištěm i tentokrát, ale k tomu jsem ještě nechala vy

klidit i zbytek patra. Znamenalo to srazit spoustu regálů k sobě a

na jejich místě rozestavět reproduktory, ale na tom nezáleželo. Většina lidí stejně chtěla slyšet autory, a ne si prohlížet knihy. A že těch lidí bylo! E. J. Putnam a Lorelei Biljanová přilákali fanoušky

scifi a beletrie. To bylo samo o sobě dost návštěvníků, ale moje inzerování jich přitáhlo ještě víc. Bylo tu narváno. Hodil se nám každý centimetr, který jsme získali odtažením nábytku. Nevzpomínala jsem si, že bych někdy viděla v obchodě tolik lidí.

Putnam i Biljanová byli trochu v šoku a nejdřív nespokoje ní, když zjistili, že se ocitli uprostřed Literárního festivalu Emerald City

místo obyčejné autogramiády. Svedla jsem to na nedo rozumění v

komunikaci s jejich agenty a poděkovala jim za po moc při charitativním projektu. Taky jsem jim připomněla, že je to dobrá příležitost představit se i čtenářům, kteří dávají přednost ji ným žánrům, a že to není tak, že by některý z nich byl zastíněn…

nějak moc. Každý z nich přečetl desetiminutovou ukázku ze své knihy a pak čtvrt hodiny zodpovídal dotazy. Oproti obvyklé

autogramiádě to bylo trochu krátké, ale zabralo to a pak byl ještě

čas na panelovou diskusi všech autorů, kde se kromě dvou hlav

ních tahounů objevil i Seth, Maddie a Abel. Během toho probíhalo losování o ceny. Všechno jsem sama moderovala a polovinu té

doby jsem si ani neuvědomovala, co vlastně říkám. „Nemůžu

uvěřit, že jste nechala Setha sekundovat Putnamo vi a Biljanové,“ poznamenal tiše Andy během panelové diskuse. „Je významnější než ti dva dohromady.“ „A taky je dobrák od kosti,“ pošeptala jsem mu. Teď když jsem mohla chvilku vydechnout, nedokázala jsem

od Setha odtrhnout pohled. Připadalo mi, že jsem jeho podivínský úsměv a hnědé oči neviděla celé věky. A tohle tričko Captain and Tenille jsem na něm neviděla ještě nikdy. Nejradši bych se k

němu rozběhla, ale ovládla jsem se. To Maddie ho požádala, aby

se zúčastnil dnešní akce. Byla to jedna z věcí, o které jsem ji dnes ráno poprosila. Když promluvy skončily, řekla jsem

zaměstnancům, aby všech ny věci vrátili zase na místo. Vyklidili jsme kavárnu a pro každé ho autora přichystali stůl na

podepisování. Dokonce i Maddie, kterou nikdo neznal, se dočkala několika zájemců o podpis. Womanspeak měl pověst kultovního časopisu a navíc mi připada lo, že si Maddie během panelové diskuse získala další příznivce. Prošla jsem kolem Setha, když se bavil se svými fanoušky. Naše pohledy se střetly a já se zarazila. Nastal mezi námi moment trapného ticha, který nedokázala

překonat ani moje mánie vyvo laná ambrózií. Měli jsme mezi

sebou příliš mnoho nedořešených záležitostí. „Děkuju,“ řekla jsem prostě. „Děkuju, žes to udělal.“ „No,“ prohlásil po chvíli „vždyť mě znáš. Literární festival v Emerald City jsem si ještě nikdy ujít nenechal. A nemíním s tím začínat ani teď.“

Když nastala zavírací doba, prodejna ještě zdaleka nebyla

prázdná, a tak jsme tam návštěvníky nechali, obzvlášť když dělali pořádně velký kšeft. Zrovna tou dobou se tam objevil Warren.

Stoupl si vedle mě a přehlédl celý ten dav. „Proč jen si připa dám jako rodič, který se právě vrátil domů a zjistil, že jeho puber tální ratolest tam pořádá večírek?“ povzdechl po chvíli. „Paige napsala Biljanovou i Putnama na stejnou dobu. Tohle mi připadalo jako

logické řešení.“ „A kdys to zjistila?“ „Dneska ráno.“ „Dneska ráno,“

zopakoval. „Takže namísto toho, abys třeba vyklidila patro a nechala tu probíhat dvě autogramiády současně, ses rozhodla –

ani ne za den – uspořádat velkolepě zpropagovaný hvězdný večírek, na který přišlo víc lidí, než tenhle obchod do káže

pojmout?“ Zamrkala jsem. Páni. Tohle by opravdu bylo jednodušší

ře šení. „Vlastně je to festival. Ne večírek. A nezapomínej, že je to kvůli charitě.“ Warren sebou škubl. „My to darujeme na charitu?“

„Jenom deset procent,“ ujistila jsem ho. „Ale je tady nějaká dáma

z toho projektu gramotnosti, na kterou to udělalo ohromný dojem. Chce nás zapojit do spolupráce na získávání zdrojů v mnohem

větším měřítku. Ale to nejspíš nebude dřív než příští rok, na jaře pochopitelně. Aby se to nekrylo s dalším Literárním festivalem Emerald City.“ „S dalším?“ „No jistě. Teď už je z toho tradice.“

Celý večer mi všechno vy cházelo a bylo mi skvěle. Byla jsem v takové euforii, že bych prav děpodobně dokázala zorganizovat další ročník festivalu hned na zítřejší ráno. Pak ve mně ale

najednou zatrnulo. „Nemám prů švih?“ Promnul si oči. „Georgino,

ty jsi…“ Zavrtěl hlavou. „Nemám slov. A rozhodně nemáš průšvih.

Na Černý pátek nemáme ob vykle takové kšefty.“ Obdařil mě jedním ze svých hezkých úsmě vů, který mi připomínal naše intimnější doby. „Proč už nejdeš domů? Potřebuješ to. Máš rozšířené zorničky.“

„Ty mě vyhazuješ? A určitě nemám průšvih?“ „Nemáš. Ale slyšel jsem, kolik přesčasů jsi tady strávila, a taky… ostatní věci. Paige

se vrátí do práce příští týden, tak si potom sedneme a

promluvíme si.“ Náhle se nevěřícně zahleděl k pokladnám. „Na naší pokladně pracuje Garrett Foster?“ Neochotně jsem zamířila

domů. Nebylo snadné opustit své dítě. Pořád jsem se cítila sjetá a trochu se mi točila hlava, jako by mi žilami proudil čistý adrenalin. Musela jsem něco dělat. Něco plánovat. Cokoli akčního. Míjelo

mě pár chlápků, a tak jsem se na ně provokativně usmála, až

jeden z nich málem vrazil do od padkového koše. Možná existují i

jiné způsoby, jak být dnes večer aktivní. Zazvonil mi mobil. Aniž bych nad tím přemýšlela, zvedla jsem ho. Byl to Bastien. „Sakra. Zapomněla jsem, že se mám nejdřív podívat, kdo mi volá. Ještě pořád s tebou nemluvím.“ „Nezavěšuj. Musím ti něco říct.“ „Ne, řekla jsem…“ „Fleur, já odjíždím.“ Jeho hlas zněl napjatě a

unaveně. Nemluvil o tom, že by se chystal jen někam na výlet.

Moje euforie trochu povolila. „Odjíž díš ze Seattlu.“ „Ano.“ „Proč?“

„Protože s Danou to nevyjde. Víme to oba.“ Zastavila jsem se

před svým domem, nepřítomně na něj zírala a čekala jsem na

ambrózií vyvolanou inspiraci, která by mě osví tila a pomohla Bastienovi konečně svést Danu. Nic se ale nestalo, a tak jsem udělala to jediné, co jsem mohla. „Hned jsem u tebe.“ Když jsem

dorazila k němu, měl odemčeno, a tak jsem ve šla dál. „Mitch“ stál

v kuchyni, zády otočený ke mně. Opíral se o pracovní desku a

jeho postoj působil velmi poraženecky. Došla jsem k němu, objala

ho kolem pasu a opřela si hlavu o jeho záda. „Omlouvám se,“

zašeptala jsem. „Já taky.“

„Takže jste spolu nic neupekli?“ Málem jsem se rozesmá la vlastnímu dvojsmyslnému vtipu. Bože, ta ambrózie je vážně skvělá. „Ne. Ale už umím dělat vynikající cr?me br?lée.“

Povzdechl si. „Jinak to ale nezabralo. A tys to věděla, viď?“ Otočil

se ke mně a dívali jsme se na sebe. Sklopila jsem zrak. „Jo. Ale nechtěla jsem… Já nevím. Asi jsem doufala. Doufala jsem, že ti to vyjde.“ Chvíli jsme tam stáli mlčky. I když jsem na něj pořád byla naštvaná, nerada jsem ho viděla v takovém stavu. Byl zničený. Poražený. „Fleur, chci se ti omluvit za tu noc…“ „Ne, to nebyla

jenom tvoje…“ „Nejdřív si mě vyslechni,“ naléhal. „Musím ti něco říct. Něco o Sethovi.“ A vtom, jako ostatně pokaždé, když jsem ho navštívila, někdo zazvonil u dveří. Inkubus roztrpčeně mávl rukou.

„Nech to být.“ „Může to být ona.“ „Kašlu na to. Nechci ji vidět.“

Tonul v pesimismu, ale já snědla potravu bohů. Měla jsem dojem,

že dokážu cokoli. Věděla jsem, že dokážu cokoli. Moje se

bejistota a důvtip neměly hranic. Vždyť jsem během několika ho

din vytvořila v Emerald City novou tradici. Tak jistě taky dokážu rozžehnout jiskřičku nové naděje pro Bastiena, pokud budu mít možnost promluvit si s Danou tváří v tvář. „Možná přece jen existuje nějaký způsob, jak na to,“ řekla jsem mu a vydala se ke dveřím. „Jestli chceš, tak se zneviditelni. Chci si s ní promluvit.“

„Jestli je to vůbec ona,“ křikl ještě. Ale byla to ona. „Tabitho.“ Usmála se. „Zdálo se mi, že tě vidím přicházet.“ Oplatila jsem jí

úsměv svým. Okouzlujícím. Už jsem před ní nechtěla působit

plaše a jako idiot. Za normálních okolností bych se tak jakživa nechovala, natož teď, když jsem se ocitla na vrcholu. „Jsem ráda,

že ses zastavila,“ oznámila jsem jí vřele. Pozvala jsem ji dál, jako bych tu bydlela. Ona mě tu ale vídala často, takže jsem si to

mohla dovolit. „Pojď dál, prosím. Můžu ti nabídnout něco k pití?“ Poprvé jsem viděla Danu vykolejenou. Nebyla jsem tou Tabi thou, kterou znala, a nevěděla, jak si s tím poradit. Bastien stál

neviditelný v kuchyni se vzdorovitě založenýma rukama. Mrkla jsem na něj, načež jsem se obrátila zase k Daně. „Mitch teď na chvíli odjel, jestli jsi s ním chtěla mluvit.“ „Ach, to je v pořádku. Asi… tu na něj chvíli počkám.“ Znervózňovalo ji, že jsem se

takhle ujala situace. Oběma jsem nám nalila ledový čaj a usedly jsme ke stolu. Zahájila jsem kon verzaci o dnešku a pověděla jí o úžasné charitativní akci, které jsem se dneska zúčastnila v knihkupectví. Dana se trochu vzpa matovala a vrátila se zase ke svému obvyklému uhlazenému cho vání. Když se její fanatismus ocitl na vedlejší koleji, dokázala vést smysluplnou konverzaci a rozuměly jsme si. Pomyslela jsem si, že je škoda, že svůj intelekt nevyužívá k užitečnějším věcem. Jak jsme probíraly nejrůznější témata, najednou mě napadlo, jak vyřešit celou tu situaci. Přímo

to bilo do očí. Netušila jsem, jestli jsem na to přišla díky ambrózii,

ale teď jsem nechápala, jak jsme všichni mohli být tak slepí. Jak

to, že nikomu nedošlo, v čem je problém? Co jsme to za experty

na svádění? Bastien měl prav du. Dana byla ztracený případ. Pro něj. „Dano,“ přerušila jsem hovor pro Tabithu nanejvýš netypicky.

„Jsem moc ráda, že ses dneska večer zastavila, protože bych tě chtěla o něco požádat.“ Zaskočil jí čaj. „Ano?“ Opřela jsem si lokty

o stůl a bradu si podepřela dlaněmi. Za dívala jsem se jí do očí.

„Tuhle jsi říkala, že se z vašeho vztahu s Billem vytratila romantika a že ti to nechybí. Ale víš co? Já tomu nevěřím.

Myslím, že ti to chybí. Myslím, že po tom prahneš. Ale ne s ním.“ Dana zbledla a vykulila oči. Bastien, který stál poblíž, se zatvá řil podobně. Nestarala jsem se o to. Teď už jsme neměli co ztratit.

„Mám pravdu?“ Naklonila jsem se blíž. „Něco ti chybí, viď? A lžeš, když říkáš, že nevíš, co ti připadá sexy. Víš to. Víš, co tě

rozpaluje, a chceš to. Chceš to přímo zoufale. Chceš to zkusit.“ Přísahám, že v tu chvíli by bylo slyšet špendlík, kdyby dopadl na podlahu. Dana se snažila ovládnout svůj dech. Zírala na mě, jako

by se bála i mrknout, abych nezmizela. „Ano,“ vypravila ze sebe nakonec. „Mělas pravdu v hodně vě cech. Jako třeba v tom, že si nemůžeme vybrat, kdo nás přitahuje. A ano… Myslím, že obě

víme, o čem mluvím, Tabitho.“ Začala se jí vracet její stará sebejistota. „Nejdřív jsem si nebyla jistá. Je těžké se v tobě vyznat. Ale když jsi mi pak řekla, jak je to hrozné mezi tebou a tvým přítelem – jak o něm radši ani nechceš mluvit a že tě ani nepřitahuje –, bylo mi to jasné. A ta tvoje přehlídka spodního prádla, kterou jsi mi naservírovala, mě v tom utvrdila. Byla jsi úžasná. Nemohla jsem na to přestat myslet. Už jsem tě viděla nahou ve vířivce a bylo to utrpení. Chtěla jsem tě vidět nahou

znovu. A jak jsem si pak s tebou začala víc povídat, zjistila jsem,

že jsi k tomu i inteligentní. Jako dnes večer.“ Zhluboka a ro

zechvěle se nadechla, natáhla se a pomalu mě pohladila po ruce.

„Mělas pravdu. Opravdu něco chci. Uvědomuju si, že je to špatné

a nemorální, ale nemůžu si pomoct. Nemůžu si pomoct v tom, koho chci. Nemůžu si pomoct a chci tebe.“ Nebylo divu, že Bastien nebyl schopen u ní zabodovat. Dana chtěla mě. Pravděpodobně už od chvíle, kdy jsem u ní v minia turních plavkách vylezla z bazénu. Dívala jsem se na ni a myslela na všechny ty hrozné věci, které dělá její skupina. Taky jsem po

myslela na to, že Bastiena bude mučit nějaký démon. V určitých případech není zrovna výhrou být nesmrtelný. Teď ho můžu před

tím osudem zachránit a trochu se pomstít VPZRH. Usmála jsem

se na Danu, a jak napětí mezi námi narůstalo, nechala jsem místo sebe mluvit řeč svého těla. Přiznávám, že mě trochu překvapilo,

že si všechna naše předchozí setkání vyložila tak, že po ní jedu,

ale na tom teď nezáleželo. Neviditelný inkubus vyběhl z místnosti někdy v momentě, kdy řekla: „Chtěla jsem tě vidět nahou znovu.“ Teď se vrátil s videokamerou. Viděl, jak vypočítavě mlčím, a tak

na mě začal přístrojem zběsile mávat. Celý zářil.

Teď jsem měla moc všechno změnit. Dosáhnout toho, po čem Bastien tak prahl. Zachránit ho a znemožnit VPZRH. Pokud to ovšem zvládnu. Ambrózie mi dneska dokázala, že moje nejsil nější nadání spočívá v improvizaci a plánování, ve schopnosti řešit několik problémů najednou. To bylo skvělé. Měla jsem ze sebe tak dobrý pocit, jako už dlouho ne. To mě pravděpodobně přivedlo i k tomu, abych odhalila pravdu ohledně Dany. Ale co moje předchozí úvahy o ambrózii? Ve vztahu k sexu? Jsou sou částí mojí osobnosti i moje sexuální dovednosti? Zlepšila je amb rózie taky? Dokážu nějakého muže – nebo ženu – v posteli úplně

oddělat? Když jsem se dívala na Danu a její teď už zjevnou touhu, dostala jsem odpověď. Eroticky jsem se zasmála a

odhrnula si vlasy z obličeje. Dokážu jí obrátit svět vzhůru nohama,

a taky to udělám. Koneckonců jsem týmová hráčka. A hraju za oba týmy. Stiskla jsem jí ruku a naklonila se k ní blíž. „Cítím přesně totéž.“

22

Jakmile jsem dopila vodku s džusem, číšník mi přinesl další.

Skvělý chlap, pomyslela jsem si. Zaslouží si větší dýško. Čtyři dny

po Literárním festivalu v Emerald City jsem sedě la ve Sklepě s Jeromem, Carterem, Hughem, Peterem, Codym a Bastienem. Obvyklá sebranka. Viděla jsem je po dlouhé době. Poslední

dobou jsem toho moc nepodnikala a z bytu vycházela jen do práce. Za tu dobu jsem neviděla ani Setha, ani jsem o něm neslyšela. Nikdo z nás nemluvil. Jen jsme tam seděli v přítmí a

popíjeli. Ostatní hosté chodili kolem a smáli se, ale my jsme byli tichý kout. Napětí mezi námi by se dalo krájet. Nakonec už jsem

to nesnesla a povzdechla jsem si. „Dobře,“ vyhrkla jsem. „Můžete

se přestat přetvařovat. Vím, že jste to video viděli všichni.“ Bylo to jako vypustit vzduch z balónku. Otevřít stavidla a vy pustit

záplavu. Jako první promluvil Hugh. Oči mu zářily obdivem.

„Ježíši Kriste, to byla ta nejlepší věc, jakou jsem kdy viděl.“ „Já to zkoukl asi desetkrát,“ dodal Peter. „A neomrzelo mě to.“ Codyho potěšený pohled mluvil sám za sebe. Naráz jsem vypila půlku sklenice. „Někdy se podívám kolem sebe a nemůžu uvěřit, že

tohle je můj život.“ Bastien by si zasloužil Oscara za kameru, jak zachytil mou ro mantickou eskapádu s Danou. Ani si nevšimla, že

se ve vzduchu jen tak vznáší kamera, protože neviditelný byl

pouze inkubus. Byla ovšem příliš zaneprázdněná jinými věcmi, než aby věnovala pozornost okolí. O to jsem se postarala. Ale přestože jsem měla radost, jakou mám schopnost poskytnout potěšení a bezvýhrad ně upoutat, mému já zotavenému z

ambrózie se nelíbilo, že tyhle moje schopnosti jsou vystaveny na

odiv. Bylo to stejné, jako když mě všichni spojovali se Sethovou

povídkou. Aspoň že nikdo ne věděl, kdo je Tabitha Hunterová.

„Fleur, přísahám, žes dělala věci, o jejichž existenci jsem neměl

ani tušení,“ utahoval si ze mě Bastien. „Buď zticha,“ okřikla jsem

ho a moc dobře jsem věděla, že lže. „Už tak je to dost potupné. Nemůžu uvěřit, žes to během několi ka hodin rozšířil po

internetu.“ Pokrčil rameny. „Je těžké nechat si pro sebe dobré

zprávy.“ Jeromovi se oči leskly potlačovanou spokojeností. „Neber

to jako potupu. Za to, cos udělala, by sis zasloužila vavříny, Georgie. Teď z tebe bude Sukuba roku.“ „Výborně,“ povzdechla jsem. „Za to možná dostanu kupóny, které ještě nepropadly.“

„Žertuj si, jak chceš,“ pokračoval démon, „ale vyvolalas chaos ve

vlivném názorovém spolku. To si jistě zaslouží oslavu.“ Stačilo mi,

že Bastienovi už pravděpodobně nic nehrozí. Prav dou sice bylo,

že se v záři reflektorů neocitl on, ale zajistila jsem, aby se v

oficiální psané zprávě našlo místo i pro Jeroma. Myslím, že věděl,

že jsem Bastienovu pomoc hodně nadsadila, ale nelpěl na technických podrobnostech. Bez ohledu na to, co stálo v papí

rech, ďábelská komunita už ví, že v tom mimořádně populárním videu účinkuje Jeromova sukuba. Pověst mého šéfa sahá ke hvězdám. A co se týče VPZRH…, tím rozhodně zmítal chaos.

Dana re zignovala, hned jak ten skandál pronikl na veřejnost.

Jelikož sku pině najednou chyběl silný vůdce, všichni jen zmateně těkali od jednoho tématu ke druhému, aniž by měli jasný směr. Chudák Bill. Kromě toho, že byl potupen svou záletnou ženou,

musel mi nimalizovat škody a trvat na rodinných hodnotách, aby

si nezni čil svou politickou kariéru. Volby budou příští rok a nikdo neví, jak dopadnou. Ohledně celé té záležitosti jsem měla

smíšené pocity. Samo zřejmě jsem nenáviděla příšerné akce

VPZRH a byla jsem ráda, že celá organizace padla. Ale Daně, přestože měla mnoho chyb, na Tabitě opravdu záleželo. Možná to nebyla láska, ale její emoce byly upřímné. Otevřela se mi a já ji

zesměšnila. Pokud z tohohle bahna někdy vybředne, nejspíš už nikdy nepřijme svoje sexuální zaměření. Pohřbí to v sobě a bude pokračovat v kampani proti homosexuálům. To mě trápilo kvůli ní i

kvůli jejímu politickému životu. „A když Georgina zrovna

nezostuzuje konzervativní mrchy,“ ozval se Hugh, „tak ve volném čase zabíjí bohy. Vážně jsi mu dala na frak? Ty jsi teda třída.“ „A nezapomínej na Literární festival v Emerald City,“ zazubil se rozpustile Cody. „Páni, nemůžu uvěřit, že jsem si to nechal uniknout.“ „Je něco, co neumíš, Georgino?“ divil se Peter.

„Neučila ses za mými zády vařit soufflé, že ne?“ Obrátila jsem oči

v sloup a otočila se k výše postaveným ne smrtelným. Přehnanou chválu kamarádů jsem ignorovala. „Poví te mi konečně celý ten příběh se Solem, nebo kdo to vlastně byl? Brali jste to dost s

klidem, že jsem zabila boha.“ „Většinu podrobností už víš,“ odpověděl mi Carter. „A technicky vzato jsi ho nezabila,“ dodal Jerome. Podivila jsem se. „Ne? Ale… on explodoval. Všude byla krev. Vypadalo to dost osudově.“ „Zničilas jen jeho lidské vtělení,“ objasnil anděl skoro znudě ně. „Tělo, ve kterém chodil po světě smrtelníků. Sol – nebo Soma, jak se mu správně říká – pořád existuje.“ „Soma je jiný název pro ambrózii…,“ začala jsem

pomalu. „Ano,“ souhlasil Carter. „V hinduismu je bůh Soma božským ztělesněním té drogy. Proudí mu v žilách a pak je předávána smrtelníkům.“ Vzpomněla jsem si na jeho krvácející zápěstí a na to, jak se jeho krev srazila do krystalků. „Jeho krev krystalizovala a vytvá řela krystalky ambrózie. To všichni pili.

Tohle jsem pila!“ Otřásla jsem se. „Taky jsi to pila v čisté formě,“

poznamenal Jerome a čekal na mou reakci. „Přímo ze zdroje.“

„Panebože!“ Došlo mi to. „Ten pohár. Myslela jsem, že je to

nějaká uklidňující droga na znásilnění.“ „V určitém ohledu ano,“ pověděl mi Carter něžně. „Jeho krev ve formě krystalků slouží ke zdokonalení osobních vlastností a smrtelníci i nesmrtelní ji

snesou, protože je zředěná. V koncen trované formě je příliš silná. Obluzuje. Přesahuje pouhé posílení dovedností. Vybudí

celý organismus a ty se pak cítíš naprosto skvěle a jsi mimořádně vnímavá k fyzickým dotekům a silným emocím.“ Tak odtud se

vzala moje reakce na Sola a můj vztek na Aleka. Na bývalého bubeníka jsem ovšem byla pořád tak naštvaná, že jsem napůl věřila, že stejně bych zareagovala i bez ambrózie. „To je nechutné,“ zamumlala jsem. „Pít krev. Fuj!“ Cody s Peterem si vyměnili pohledy. Zazubili se. „A o co šlo s tím hrotem šípu?“

dotázal se Hugh. „S tou věcí, kterou ho probodla.“ „Bylo to jmelí. Střeží bránu mezi světy. Skandinávci odedávna tvrdí, že roste na Stromě života – na stromě, který drží svět.“ Zamračila jsem se.

„Takže když jenom přišel o fyzické tělo, neumřel doopravdy.“ „Ten

neumře nikdy,“ poznamenal Carter. „Potrava bohů je tu stále –

nebo přinejmenším její idea. Smrtelníci odjakživa věřili v magický lék, který změní jejich život. Modlili se k němu a budou v tom pokračovat i nadále. Proto je Sol pořád tak mocný, přestože

většina lidí ani neví, kdo to vlastně je. Lidé nemusejí vždycky vědět, co uctívají nebo v co věří, a přesto to má pořád velikou

moc.“ „Ale pokud se znovu objeví, pravděpodobně to bude někde úplně jinde,“ řekl Jerome prakticky. „Kdybych zasáhl já nebo Car

ter, bylo by to otevřené vyhlášení války. Ale od nevinné Georgie působil ten vzkaz ,koukej se odtud pakovat‘ jen jako sebeobra na, takže jsme se nedostali do potíží. Stačilo jen stručné hlášení.“

Ušklíbl se. Nesnášel papírování. Povzdechla jsem si. „Tak tedy dobrá. Mám ještě poslední otáz ku. Proč ten sex? Proč všechny

ty složitosti, aby mu Alec obsta rával oběti?“ „Kdo by nechtěl sex?“ podivil se Hugh. „Traduje se, že je smilník,“ řekl Carter.

„Podle jedné pověsti dokonce unesl ženu nějakého boha, protože

po ní zoufale tou žil. Když je někdo zosobněním euforie a tělesné

dokonalosti, sex k tomu tak nějak patří, řekl bych. Aspoň jsem to

tak slyšel.“ Zamračila jsem se. „A byl tak líný, že si ani oběti neobstarával sám. To je ale parchant.“ „Je to bůh,“ objasnil Carter, jako by už k tomu nebylo co do dávat. Obrátila jsem se k andělovi

a přemýšlela nad tím, co řekl. „Ty jsi dneska hotová studnice moudrosti. Ale to se tady nikdo nepozastavuje nad tím, že tu probíráme a přijímáme hned tři ná boženské systémy najednou? Hinduistický, severský a ten náš. Ten náš systém jsem jen tak mimochodem vždycky považovala za jediný správný.“ Jerome se zatvářil upřímně pobaveně. „Ale prosím tě, vždyť od začátku své sukubí existence jsi měla co do činění s nesmrtel nými z nejrůznějších ,náboženských systémů‘.“ „Jo, já vím…, ale nikdy

mě nenapadlo, jak složitě spolu vy cházejí. Myslela jsem, že fungujeme odděleně – chápeš? Že oni si dělají svoje věci a my

také. A teď to mícháš jako… jako… bychom všichni dělali totéž.“

„Jo,“ přitakal Cody. „Co z toho je pravda?“ Anděl s démonem se

na sebe ušklíbli. „,Co je pravda?‘ ptal se Pilát.“ Carter neodolal, aby nevyrukoval s jedním ze svých citátů. Očima se smál. Znovu

jsem si povzdechla a bylo mi jasné, že ani z jednoho z nich už

lepší odpověď nedostaneme. Jak se náš společný večer chýlil ke konci, Bastien nešťastně oznámil, že bude muset odjet do

Detroitu. Se všemi se rozloučil a já jsem ho šla vyprovodit ven. Stáli jsme před hospodou zabraní do svých myšlenek a kolem

nás chodili po Pioneer Square místní i turisté. Nakonec jsme pro

mluvili oba zároveň. „Fleur…“ „Bastiene…“ „Ne, já první,“ trval na svém. Kývla jsem, aby pokračoval. „To, co jsem udělal v tom

hotelu, nebylo správné. Neměl jsem tě do toho vlákat – hlavně, když jsi mi hned říkala, abych toho ne chal. A to, co jsem pak u tebe řekl Sethovi…, to je neodpustitelné. Jasně, byl jsem dost nacamraný, ale to mě neomlouvá.“

Potřásla jsem hlavou. „Bůh ví, že už jsem taky opilá udělala spoustu hloupostí. Lidi to dělají pořád. Ale nevyčítej si to tolik.

Aspoň ne to, co se stalo mezi námi… Měl jsi pravdu. Nebyla jsem žádná oběť, šla jsem do toho sama. Sama jsem se rozhodla a teď

se s tím musím nějak vypořádat.“ „Na tom nezáleží. Neměla bys

mi odpustit. Ještě ke všemu poté, cos mě zachránila v té záležitosti s Danou. Přišla jsi na to, co jsem já neviděl, protože jsem byl úplně slepý. Ne, rozhodně si nezasloužím odpuštění.“

„Možná. Ale já ti stejně odpouštím.“ Škádlivě jsem do něj str čila.

„A nemůžeš mi v tom zabránit.“ „Jenom blázen by ti stál v cestě,“

prohlásil galantně. „Ale stej ně si myslím, že si to nezasloužím.“

„Basi, už přes tisíc let vidím lidi rodit se a umírat. Sakra, vi děla jsem vznikat a zanikat celé civilizace. Nemám v životě moc věcí, které přetrvávají. To nemá nikdo z nás. A nechci jen tak ode psat jednu ze svých nejlepších stálic.“ Otevřel mi náruč a já si opřela hlavu o jeho hrudník. Byla jsem smutná, že zase odchází. Dlouho jsme tam stáli a objímali se. Nakonec se ode mě odtrhl a zadíval

se na mě. „Čas na zpověď: nevyspal jsem se s tebou z čirého altruismu. V tom jsi měla pravdu. A neudělal jsem to jen proto, že jsem zrov na mohl. Udělal jsem to proto, že jsem tě chtěl. Chtěl

jsem ti být co nejblíž.“ Pohladil mě po tváři a mrkl na mě. „Ty jsi lepší než deset Alessander. Kvůli tobě bych šel klidně i do

Guamu.“ „A co Omaha?“ „Nikdo nestojí za to, abych kvůli němu

šel do Omahy.“ Rozesmála jsem se. „Zmeškáš let.“ „Jo.“ Znovu

mě sevřel v objetí a zaváhal, než promluvil. „Ještě jednu věc bys měla vědět. Den po tom mém opileckém výbuchu za mnou přišel Seth.“ „Co?“ Vzpomínala jsem. Muselo to být v té době, kdy jsem připravovala literární festival. „Proč?“ „Chtěl vědět, co se stalo.

Mezi námi. Všechny podrobnosti.“ „Cos mu řekl?“ „Pravdu.“ Zadívala jsem se do prázdna.

„Ten chlap je do tebe blázen,“ prohlásil Bastien po chvilce ti cha.

„Taková láska… Sakra, i samotné peklo má problém stavět se proti takové lásce. Aspoň myslím. Nevím, jestli může fungovat

vztah mezi sukubou a člověkem, ale jestli ano, pak on je tím je diným, s kým ti to může vyjít.“ Zaváhal. „Myslím… Ne, vím, že jsem trochu žárlil, že má tvou lásku a ty že máš někoho, kdo tě

tolik miluje.“ Obdařil mě hořkosladkým úsměvem. „Každopádně ti přeju hodně štěstí. Kdybys mě potřebovala, stačí dát vědět.“

„Děkuju,“ řekla jsem a ještě jednou ho objala. „Budeme v kon

taktu. Možná jednou zase dostaneme přidělení na stejné místo.“ Jeho rošťácký pohled, který během vážné konverzace zmizel, se

teď znovu objevil. „To bychom způsobili problémů! Svět na nás

ještě není znovu připraven.“ Něžně mě políbil na rty a zmizel. Asi

o minutu později jsem za sebou vycítila Carterovu přítomnost.

„Loučení je sladká bolest.“ „To je,“ souhlasila jsem smutně. „Ale to

je život, ať už smrtelný nebo nesmrtelný.“ „Jak jde chození po

laně se Sethem?“ Otočila jsem se k němu. Na tohle přirovnání už jsem málem zapomněla. „Špatně.“ „Podívala ses dolů?“ „Něco horšího. Spadla jsem. Spadla jsem a tvrdě narazila.“ Anděl mě sledoval pevným pohledem. „Tak to bys měla vy lézt zpátky.“

Hořce jsem se zasmála. „Je to možné?“ „Jistě,“ řekl. „Dokud lano nepraskne, pořád můžeš vylézt zpátky.“ Rozloučila jsem se a

vydala se o pár bloků dál na autobus do Queen Anne. Když jsem

na něj čekala, zamrkala jsem a podívala se pořádně. Po ulici

kráčela Jody. Nemluvila jsem s ní už hrozně dlouho. Po skandálu

s Danou Mitch i Tabitha zmizeli z povrchu zemského. Poodešla jsem ze zastávky a jako Superman zapadla do setmě lého průchodu. Za okamžik už jsem se k ní rozběhla jako Tabitha.

„Jody!“ Zastavila se a otočila. Když mě poznala, vykulila hnědé oči.

„Tabitho,“ vypravila ze sebe nejistě a čekala, až k ní doběhnu.

„Ráda tě vidím.“ „Já tebe taky. Jak se máš?“ „Dobře.“ Stály jsme tam a trapně mlčely. „A jak se máš ty? Myslím po tom všem…“ Tváře jí zrudly. „Nemusíš se tomu tématu vyhýbat. Já se s tím

vyrovnám,“ ujistila jsem ji něžně. „Stalo se. Teď už s tím nikdo nic nenadělá.“ Sklopila zrak. Evidentně ji něco trápilo. „Celou tu dobu jsem ti chtěla něco říct. Nebyla… nebyla jsi to jenom ty.“ Zvedla

hlavu a zatvářila se zahanbeně. „Víš, za mnou taky přišla a dělaly jsme věci… věci, které jsem vlastně ani dělat nechtěla. Ale

nemohla jsem ji odmítnout. Ji ne. Bylo to hrozné období mého života…“ Takže jsem nebyla Daniným prvním kousnutím do zakázané ho ovoce. To, že k tomu Jody přinutila, mě dopálilo mnohem víc než demonstrace, kterými popírala svou vlastní přirozenost. V tu ránu jsem ji přestala litovat. „Dostala, co si zasloužila,“ prohlásila jsem ledovým hlasem. „Možná,“ připustila Jody. Pořád se tvářila rozrušeně. „Pro její rodinu to byla

katastrofa. A nejvíc asi pro Reese. A ještě k tomu VPZRH…, to je další katastrofa.“ „Možná je to tak lepší,“ řekla jsem neutrálním

tónem. Obdařila mě smutným polovičatým úsměvem. „Já vím, žes

naší organizaci nikdy nevěřila, ale má potenciál dělat dobré věci. Teď vlastně akorát jdu na schůzi. Rozhodneme o osudu celé skupiny. Nemyslím, že to rozpustíme…, ale ani nevím, jakým směrem se vydáme. Někteří lidé tam uvažují přesně jako Dana. Nejsou ve většině, ale jsou dost hlasití. Hlasitější než lidé, jako

jsem já.“ Vzpomněla jsem si na naše rozhovory o zahradničení.

„Pořád chceš ty věci, o kterých jsi mi vykládala? Pomáhat těm,

kdo potře bují okamžitou pomoc?“ „Ano. Přála bych si, abych tam dokázala přijít a promluvit. Kdybych si získala pozornost mnoha

lidí, myslím, že bychom opravdu dokázali vykročit jiným směrem. Lepším směrem, který by mohl vyvolat potřebné změny, a nejen cenzuru a nadávky.“ „V tom případě bys měla přesně tohle

udělat.“

„Nemůžu. Nemám dost zkušeností, abych dokázala takhle promlouvat k lidem. Nejsem tak odvážná.“ „Máš v sobě zápal.“

„Jo, ale to nestačí, když ho ze sebe neumím dostat.“ Stěží jsem

se ubránila radostnému úsměvu. „Něco pro tebe mám,“ pověděla jsem jí a zalovila v kabelce. „Na. Vem si to.“ Podala jsem jí

poslední sáček ambrózie. Možná bylo nebez pečné dát to smrtelníkovi, ale jedna dávka jí nijak vážně neublíží a další už

nikdy nedostane. Navíc mi prospělo, že jsem se zbavila pokušení vzít si to sama. „Co je to?“ „To je, ehm, bylinný doplněk stravy. Na

doplnění energie. Znáš to?“ Zamračila se. „Něco jako gingko

nebo pepřovník?“ „Něco takového. Život ti to samozřejmě nezmění, ale mě to vždycky nakopne. Jenom si to zamíchej do

pití a hned to vypij.“ „No, zrovna jsem si chtěla koupit kafe…“ „To

je super. Nemůže ti to ublížit.“ S úsměvem jsem jí stiskla paži.

„Udělej to pro mě a já budu mít pocit, jako že jsem ti dala kouzlo pro štěstí.“ „Dobře. Jasně. Vezmu si to hned, jak si koupím to

kafe.“ Po dívala se na hodinky. „Už musím jít, abych nepřišla

pozdě. Opa t ruj se.“ „Budu. Díky. A hodně štěstí.“ K mému údivu

mě rychle objala a pak zmizela v davu lidí na chodníku. Cestou autobusem domů jsem ze sebe měla tak dob rý pocit, jako už dlouho ne. Tak trochu jsem si chtěla ambrózii schovat na příští

literární festival, ale předpokládala jsem, že to nebudu potřebovat, jestli si dopřeju na přípravu dva dny místo jednoho. Koneckonců menší rezerva nikdy není na škodu.

23

Schůze VPZRH nepřitáhla tolik pozornosti tisku jako ta žhavá lesbická aféra, ale dorazil na ni reportér ze Seattle Times a zúčast nila se i další média. Jody na schůzi přednesla svůj životní projev. Dopodrobna nastínila svou vizi budoucnosti VPZRH, která

zahrnovala to, že skupina upustí od napadání homosexuality. Její plán zahrnoval pomoc potřebným, především mladým matkám a teenagerům uprchlým z domova, jak mi už dřív říkala. Jelikož VPZRH pů sobil v celonárodním měřítku, Jody požadovala, aby výbor nově pomáhal i na místní úrovni a aby posiloval pocit

sounáležitosti v komunitách. Její prezentace byla brilantně promyšlená a in spirující. Schůze skončila radostnými výkřiky a aplausem a také volbou, která z Jody učinila novou vůdkyni celé organizace. Před pokládala jsem, že až ambrózie odezní, Jody se

asi trochu vyděsí, co si to uvázala na krk. V životě ale dělala spoustu tvůrčích věcí, a tak jsem věřila, že si poradí i s tímhle. Navíc jsem měla dojem, že bude šťastnější, když bude mít

nějakou smysluplnou práci, a nebude jen zabíjet čas jako žena v domácnosti. Taky mě napadlo, že ačkoli jsme s Bastienem sehráli

v před stavení s Danou roli pekelných superhvězd, nakonec jsme

vlastně vyšším ďábelským záměrům nijak moc nepomohli. Dana

kolem sebe šířila zlo a netoleranci. To, že na její místo teď

nastoupila Jody, přineslo světu mnoho dobrého. Doufala jsem, že

to Jeromo vi nedojde. V tuto chvíli byl se mnou nadmíru spokojen. Článek o VPZRH byl už několik dní starý, ale já jsem si ho stá le nechávala v práci na stole, protože mi zlepšoval náladu v týd nu, který by jinak byl hodně znepokojivý. Seth se v knihkupectví

vůbec neukázal.

„Vidělas to video na internetu?“ zeptal se mě Doug, když si všiml novin. Nechápavě jsem na něj pohlédla. „Proč bych se měla dívat

na něco takového?“ „Protože je to sexy. O moc přicházíš.“ Sedl si

na kraj stolu a pohrával si s propiskou, obracel ji mezi prsty. Ani jeden z nás nedělal práci, kterou měl. Bylo to jako za starých

časů. „Jak se cítíš?“ zeptala jsem se. „Výborně.“ Věděl, že já vím

o ambrózii, ale netušil, jakou jsem sehrála roli v tom, co se stalo. Věděl jenom to, že Alec odešel. „Kapela teď není nic moc. Ale asi

to tak muselo dopadnout. To, že nemáme bubeníka, nám taky moc nepomáhá.“ „To přece napravíte, ne?“ „Jasně. Je to jenom

nepříjemnost. Musíme začít zase zkou šet…“ Přestal si hrát s propiskou a povzdechl. „Byli jsme už tak blízko, Kincaidová. Ještě kousek, a dokázali bychom to.“ „Pořád ještě můžete. Jen to bude trvat delší dobu. Všechno, co jste dělali, je pořád ve vás.“ „Jo,“ přitakal a tvářil se, že jsem ho přesvědčila. „Navíc jsem pořád

vaše fanynka. To se taky počítá, ne?“ Usmál se na mě. „To si piš.

A taky myslím, že naše řady posílí Maddie. Nějak se jí nechce vypadnout z mého bytu.“ Rozesmála jsem se. „Copak se nemusí vrátit do práce?“ „Womanspeak vychází i v Berkeley. Předtím taky pracovala hodně přes telefon, dojížděla, takže v tom bude pokračovat. Tvrdí, že na mě chce dohlížet.“ „To je milé.“ „Ty

bláho,“ povzdechl Doug a obdařil mě komickým pohle dem. „Já se snažím být rockovou hvězdou a bydlí se mnou moje ségra. To je

teda dílo.“ „Vidím, že tvrdě pracujete jako vždycky,“ ozval se uhlazený hlas. Oba jsme se podívali ke dveřím. „Paige!“ vykřikla jsem ra dostně. Nejradši bych ji objala, ale neměly jsme spolu tak důvěrný vztah.

Naše dlouho nepřítomná vedoucí stála ve dveřích. Vypadala v černých volných kalhotách a růžové mateřské blůze empíro vého střihu skoro stejně jako dřív. Za poslední měsíc se jí břicho ještě zvětšilo. Při tom pohledu se mi svíralo srdce. Už když jsem byla

smrtelnicí, nemohla jsem počít dítě a nemůžu ani teď jako nesmrtelná. Ustavičně mě to trápilo, ale nikdy jsem si nevyléva la žárlivost na druhých. Měla jsem ráda těhotné ženy a mimin ka.

Byla jsem šťastná za Paige, že je zase zpátky a že vypadá tak dobře. Dívala se na nás a na lesklých rtech jí hrál úsměv.

„Georgino, můžeš do Warrenovy kanceláře? Chceme s tebou mluvit. Bude to jen chvilka.“ „Jistě,“ řekla jsem a vstala. Doug si

tiše pobrukoval ústřední melodii z filmu Čelisti. Paige, Warren a já jsme usedli ve Warrenově kanceláři za za vřenými dveřmi.

Nemyslela jsem, že mám průšvih, ale když jsem tam s nimi takhle seděla, trochu jsem se začala bát. Hlavně proto, že na mě oba koukali s očekáváním. „Takže,“ začala Paige, „prošli jsme si

všechny účty z období, kdy jsme tu nebyli. Taky jsme mluvili s

některými lidmi.“ Schvál ně se odmlčela. „Mělas tady plno práce.“ Usmála jsem se a uvolnila. „Tady je pořád plno práce. Kdy bych

stála o klid, šla bych pracovat k Fosterovi.“ Warren se zasmál.

„Slyšel jsem, že ti nabídl práci.“ „Jo, ale nebojte. Nikam odtud nepůjdu.“ „To je dobře,“ řekla Paige škrobeně. „Jak jsem tak vyrozuměla, máme tady nějakou novou každoroční akci, kterou musíš naplá novat. Lorelei Biljanová mi poslala mail a chce, abychom ji na příští ročník Literárních slavností Emerald City

zase pozvali.“ „Festival,“ opravila jsem ji. „Je to festival.“ „To je jedno. Jde o to, žes dokázala pozoruhodnou věc…, i když trochu netradiční. Zorganizovalas to úžasně rychle a pro dej nám

ohromně stoupl.“ Potřásla hlavou. „To byl nadlidský vý kon.“ Trhla jsem sebou při tom označení. „Bylo to potřeba.“ „A tys to zvládla. Stejně jako spoustu dalších důležitých věcí tady. Věcí, které na

nás udělaly velký dojem.“

„Hele,“ řekla jsem a najednou mi bylo nepříjemné, jak se na mě

oba dívají. „Nemyslete si, že to byl normální den. Byla to výjimka. Takovéhle výkony nepodávám pořád. Měla jsem prostě jenom

dobrý den a to je všechno.“ „Měla jsi spoustu dobrých dnů, Georgino,“ ozval se Warren. „Celé týdny ses tady musela obejít bez spousty zaměstnanců. Chodila jsi sem, když jsi měla mít volno. Udržovalas to tady v chodu, když to nikdo jiný nezvládal.

Řešila jsi krizi za krizí – a to nemluvím jen o tom festivalu. Mluvím

i o situaci s Dougem.“ Narovnala jsem se. „Co s ním uděláte? Že

ho nevyhodíte? Pro tože on za to tak úplně nemohl… Myslím, že

by se měly brát v úvahu polehčující okolnosti. Teď už je na tom

líp. Je to ten nej lepší zaměstnanec, jakého jste kdy měli.“ „Už jsem s ním mluvila,“ oznámila Paige klidně. „Prozatím zůstane,

ale pochopil, že je tak trochu ve zkušební lhůtě.“ Zaplavila mě

úleva. „Dobře. To je vážně dobře.“ „To jsem ráda, že si to myslíš, protože na něj teď budeš do hlížet.“ „Coco?“ Tok mých myšlenek

se náhle přerušil a já se dívala z jednoho na druhého a čekala, co bude následovat. „Moje těhotenství je komplikovanější, než jsem čekala. Dítě je v pořádku a vypadá to, že budu rodit normálně, ale musím se vyhýbat rizikovým faktorům. Jedním z nich je bohužel práce.“ Vykulila jsem oči. Paige mě tady zaměstnala. Nemůže

odejít. „Co to říkáš?“ „Říkám, že už tu nemůžu dál pracovat.“

„Ale… až se dítě narodí, tak se vrátíš, viď?“ „Nevím, ale nechci, aby obchod stagnoval, než to vyřeším. Odcházím a oba chceme, abys moje místo zaujala ty.“ „Jako vedoucí,“ dodal Warren, jako

by mi to nebylo dokonale jasné. „Já… nevím, co říct.“

„Samozřejmě ti zvýšíme plat,“ řekla Paige. „A najdeme ně koho

na tvou starou pozici. Převezmeš všechny moje povin nosti.“ Přikývla jsem. Její povinnosti jsem dobře znala, vždyť jsem je posledních pár týdnů vykonávala. Zahrnovaly víc papírování než práce s lidmi, ale Paige pracovala často i v prodejně. Mezilid ské kontakty k té práci patřily taky, i když trochu jiným způso bem. Nebudu mít nikoho na stejné pozici ani nad sebou, kromě

Warrena. Nejspíš to ovlivní moje vztahy s ostatními zaměstnanci,

hlavně moje pošťuchování s Dougem. Už si s nimi asi nebudu tolik vyrážet po pracovní době. K téhle funkci se váže spousta

komplikací a potíží. Na druhou stranu ale budu mít mnohem větší volnost a pra vomoci. Veškeré naše autogramiády a propagační akce plánovala Paige, podobně jako já ten festival. Bavilo mě to a

teď to budu moct dělat celou dobu. Můžu zkoušet nové věci. To

mě lákalo – hodně mě to lákalo. A lákalo mě i to, jaká to bude výzva. Bude to něco nového a úplně jiného. Žila jsem už celá staletí a znala jsem nebezpečí jednotvárného životního stylu. Měla jsem dost zkuše ností i vzdělání, abych se mohla téhle

prestižní práce ujmout – a už jsem něco podobného v minulosti udělala. Tentokrát jsem si vybrala míň náročný post – jsem teď připravená opustit ho a po stoupit výš? Už jsem se rozhodla, ale když jsem viděla, jak je moje mlčení znervózňuje, nemohla jsem odolat menšímu poškádlení. „Dosta nu svou vlastní kancelář?“ Unisono přikývli a jistě si mysleli, že jsem tak dlouho váhala kvůli tomuhle. „Aha. Dobře. Dohodnuto.“ Večer jsem šla domů plná nadšení ze své nové práce. Paige mi bude chybět, ale čím víc

jsem o tom uvažovala, tím větší radost jsem měla z toho, že budu vedoucí prodejny. To se jistě hodilo oslavit, a tak jsem zavolala Hughovi a vampýrům a vyrazili jsme do města. Dobře jsem se s

nimi bavila, ale musela jsem si přiznat, že bych to mnohem radši oslavila s někým jiným. Popíjeli jsme dlouho do noci, a tak jsem

se druhý den ráno vzbudila pozdě. Probudila mě Aubrey, která se

mi natáhla přes krk v pozici, která může připadat pohodlná jenom kočce. Trochu mě dusila. Podívala jsem se na hodiny a zjistila, že

je poledne. Ležela jsem tam v hřejivých přikrývkách a uvažovala,

co budu dělat. Obchod byl dneska zavřený. Bylo Díkůvzdání.

Zazvonil mi telefon. Překulila jsem se a sebrala ho, při čemž jsem

se jen tak tak vyhnula tomu, aby mi Aubrey nezasekla dráp ky do tepny na krku. Zírala jsem na Sethovo jméno na displeji, jako by

mělo magic ké schopnosti. Zhluboka jsem se nadechla a telefon

zvedla. „Všechno nejlepší k narozeninám,“ řekla jsem a snažila

se, aby to znělo radostně, a ne zkoprněle. Nastala pauza a pak

se ozval tichý překvapený smích. Nevě děla jsem, co čekat, když jsme teď spolu po tom dramatu z minu lého týdne poprvé obnovili kontakt, ale jeho smích mi připadal jako dobré znamení. Tedy

pokud to nebyl hořký smích, při kterém by mi srdce vykrvácelo na podlahu a já bych prosila za odpuštění. „Díky,“ řekl a trochu

zvážněl. „Ale, ehm, nevěřím ti.“ „Co mi nevěříš?“ „Že mi k narozeninám přeješ všechno nejlepší.“ „Vždyť jsem ti to popřála.“ Nastala dlouhá odmlka. S každou uplynulou vteřinou vzrůs tala

moje úzkost. „Kdybys mi přála všechno nejlepší, přišla bys na moji oslavu.“ „Na tvoji oslavu?“ zopakovala jsem bezvýrazně.

„Jasně. Pamatuješ? Andrea tě pozvala.“ Pamatovala jsem se. Tenhle týden jsem o tom přemýšlela každý den. „Myslela jsem,

že to pozvání už neplatí.“ Zaváhala jsem a srd ce mi ztěžklo.

„Myslela jsem, že mě tam nechceš.“ „Vidíš, a chci. Tak si pospěš. Máš zpoždění.“ Zavěsili jsme a já zůstala sedět v posteli. Seth mi konečně za volal. A chce mě vidět. Hned. Co se bude dít? Co

bych měla dělat? Podívala jsem se na Aubrey a povzdechla jsem

si. „Asi jsem si měla nechat tu poslední dávku ambrózie, co?“

24

Seth mi vynadal, že jdu pozdě, ale jelikož měli Mortensenovi pět dcer, všechno u nich stejně probíhalo se zpožděním. A tak mému pozdnímu příchodu nevěnoval pozornost nikdo kromě Setha. A v

tom chaosu, který tam panoval, si nikdo ani nevšiml, že spolu

moc nemluvíme. Holčičky toho namluvily víc než dost za nás za všechny a mě jejich přítomnost uklidňovala. Jako vždy se mě nemohly nabažit, věšely se na mě a tahaly mě za rukávy, aby si zajistily, že budu věnovat pozornost pouze jim. Všechno jsem si to užívala, ale měla jsem z toho takový hořkosladký pocit. Byla jsem přesvědčená, že jsme se Sethem na pokraji rozchodu, a tak jsem

si říkala, že tohle je nejspíš naposled, kdy můžu pobýt s jeho

úžasnou rodinou. Andrea uvařila něco mezi narozeninovým jídlem

a tradičním pokrmem ke dni Díkůvzdání. Terry se Sethem jí pomáhali, ale já se stejně divila, jak to při těch dětech mohli zvládnout. Zmínila jsem se o tom Andree. „Když je z tebe rodič, zvykneš si, že musíš zvládat několik věcí najednou,“ odpověděla

mi. „Až budeš mít děti, pochopíš, o čem mluvím.“ Zdvořile jsem se

na ni usmála, ale neobtěžovala jsem se vy světlovat, že já děti

nikdy mít nebudu. „A navíc,“ prohlásil Terry s úsměvem, „jsme se doslechli, že i ty sama jsi něco jako ženská verze Supermana.

Seth nám pově děl o nějaké šílené akci, kterou jsi uspořádala v knihkupectví.“ „Strejda Seth říkal, že to bylo super,“ dodala

Brandy. „Byl to festival,“ upřesnila jsem a překvapeně pohlédla na

Setha. Vůbec jsem se v jeho citech vůči mně nevyznala. Pozval mě sem a předtím na mě zjevně pěl chválu. Ani trochu to neodpovídalo tomu, co jsem čekala po incidentu s Bastienem a

po Sethově prvotní ohromené reakci. Po večeři Seth rozbalil

dárky. Většinou to byly knihy a další kousky do sbírky jeho

potrhlých triček. „Kde je dárek od tebe?“ vyptávala se mě Kendall.

„Nechala jsem ho doma.“ Potom jsme si všichni povídali a moje obavy narůstaly. Uva žovala jsem, kam tenhle večer povede.

Když večírek konečně skončil, Seth se mě zeptal, jestli si s ním nechci někam vyjít. Zhluboka jsem se nadechla. Teď, nebo nikdy.

„Pojďme ke mně.“ Jakmile jsme došli do mého bytu, usadili jsme

se na pohov ku a nechali mezi sebou bezpečnou vzdálenost.

Povídali jsme si o všem kromě našeho vztahu. Já jsem mu řekla o svém povýšení a on mi poblahopřál. On mi zase pověděl o zajímavých postře zích svých fanoušků, které si vyslechl na autogramiádě. Když to takhle pokračovalo skoro půl hodiny, už

jsem to nevydržela. „Sethe, co se děje?“ chtěla jsem vědět. „Mezi námi dvěma.“ Zabořil se do opěradla. „Říkal jsem si, kdy se k

tomu dostane me. Už se tomu asi nemůžeme vyhýbat, co?“

„Nemůžeme. Je to důležité. Tohle není jako dohadovat se o tom, kam půjdeme na večeři… Tohle se týká podstatných věcí. Naší budoucnosti. Vždyť víš… Víš, co jsem udělala.“ „Vím.“ Chvíli zíral

na strop a potom upřel své jantarově hnědé oči na mě. V ten

okamžik jsem částečně pochopila, proč se člově ku pořád zdá, že Seth kouká někam jinam. Když se zadíval přímo na vás, měl jeho pohled tvrdost a sílu. Přímo elektrizoval. „Copak ti nesmím

odpustit?“ „Hmm… ne. Já vlastně nevím.“ Tahle debata mi

připomínala můj předchozí rozhovor s Bas tienem. Ten mi řekl totéž a já se po důkladném uvážení rozhodla, že nemá cenu se

na něj zlobit. Je tak snadné odpustit někomu, koho milujete?

„Nebudu ti lhát, Thetis. Bolelo to. Pořád to bolí. Ale v určitém ohledu… je to vlastně jen krůček od toho, co děláš obvykle.“

„Velký krok.“ Rozesmál se. „Na čí jsi straně? Pokoušíš se mě poštvat proti sobě?“ „Jenom se pokouším o to, abys hájil sám sebe.“ „O to máš obavy pořád. Ale neboj. Já nejsem hadr na po

dlahu.“ „Tak jsem to nemyslela. Já jen… nevím. Nejsem moc dobrá v milostných vztazích.“ „To vím. Já taky ne. V těch

předchozích jsem udělal spoustu hloupostí. Asi si zasloužím, aby

mi to karmické zákony vrátily. To samozřejmě neznamená, že

chci, aby to takhle chodilo dál, ale jedna chyba… Jednu chybu ti dokážu odpustit. Sám nemám v bu dování vztahů valnou praxi,

ale ty na tom musíš být ještě hůř po tolika… kolika vlastně?…

letech povrchních, ehm, aférek.“ „Hodně letech,“ odpověděla jsem neurčitě. Z nějakého důvo du jsem nechtěla Sethovi prozrazovat

svůj věk. Došlo mu to a smutně přimhouřil oči. „A tohle je další věc – snad ještě horší než tamta první. Už to děláš zase.“ „Co dělám?“ „Neříkáš mi všechno. Neříkáš mi dost o sobě. Jako by

ses mi bála ukázat, kdo jsi. Ale jak jsem řekl, o tom je láska.

Člověk se druhému svěřuje. Chci tě poznat. Chci o tobě vědět všechno. Ně kdy mi připadá, že ačkoli tě šíleně miluju…, pořád tě vlastně vů bec neznám.“ „V tomhle taky nejsem moc dobrá,“ řekla jsem tiše. Seth mě sevřel v drtivém objetí. V tom pohybu byla divokost a posedlost, při které mi vřela krev v žilách. „Jsi pro mě

celý svět, Georgino, ale nemůžu v tom pokračovat…, pokud k

sobě nebu deme upřímní.“ Jeho tón byl něžný a milující, ale mezi

řádky jsem vyčetla va rování. Svůj příděl selhání už jsem si vybrala. Příště už milost nedostanu. To mě trochu děsilo, ale

zároveň jsem na něj byla hrdá. Uvědo mila jsem si, že i já se toho

o něm musím ještě mnoho dozvědět. Měl právo klást si podmínky. Nebyl žádný hadr na podlahu. Li tovala jsem svých pochybení a

byla jsem ráda, že mi protentokrát odpustil. A nechtěla jsem, aby

se mnou promarnil život, jestli ne budu schopná chovat se k němu správně.

Můj mladý francouzský milenec Etienne se z toho tehdy ne vzpamatoval. Po letech jsem se dozvěděla, že zrušil svoje zasnou bení a zůstal svobodný. Vrhl se do malování a získal i pár obdi

vovatelů. V soukromých evropských sbírkách stále visí několik mých portrétů – jakožto blonďaté Josephine. Etienne na mě

nedokázal zapomenout a to mu zkazilo život. Zoufale jsem chtěla, aby mi to se Sethem vyšlo. Chtěla jsem, aby chom byli spolu a

byli šťastní tak dlouho, jak to jenom půjde. Ale kdyby to nešlo, nechtěla jsem, aby kvůli mně promarnil život jako ten mladý malíř.

„Miluju tě,“ zamumlala jsem Sethovi do ramene. Ohromilo mě, že

ze mě ta slova vyklouzla. A taky mi došlo, že je myslím naprosto vážně. Zhluboka se nadechl a objal mě ještě pevněji. Cítila jsem

z něj lásku, i když nahlas nic neřekl. „Vím určitě, že si tě nezasloužím.“ „Ale moje Thetis, ty si zasloužíš spoustu věcí. A upřímně…“ Nadzvedl se a zadíval se na mě. „I když to bolí…,

jsem rád, žes využila té šance s Bastienem.“ Zamračila jsem se.

„Šance být s tvojí kopií?“ „To zrovna ne. Pořád mi to připadá

hrozně zvláštní. Myslel jsem šance mít sex a užívat si ho. Kdykoli pomyslím na to, co dě láš běžně…“ Na okamžik zavřel oči. „Mám před očima, že tě zas a znova znásilňují. A nesnáším to. Je mi z

toho zle. Jsem rád, žes byla s někým, na kom ti záleží…, i když jsem to nebyl já. Zaslou žíš si jednou pro změnu dobrý sex.“ „To

ty taky,“ řekla jsem ohromená Sethovou neutuchající neso

beckostí. „Víš…, kdyby sis někdy chtěl někoho najít a mít sex jen

tak pro zábavu…, tak můžeš. Víš, jenom na ukojení fyzických po třeb. Nevadilo by mi to.“ Nebo jsem si to aspoň myslela. Vybavila jsem si bodnutí žárlivosti kvůli jeho korespondování s Maddií.

Vážně se na mě zahleděl. „Nemívám sex proto, abych ukojil fyzickou potřebu. Ne, pokud si můžu pomoct. Sex nemusí ne zbytně být součástí lásky, ale je jejím vyjádřením. Člověk by ho měl mít s někým, na kom mu záleží.“ Jeho odpověď mě

nepřekvapila. Vlastně mi najednou něco při pomněla. „Hele, něco pro tebe mám.“ Přestože to teď mezi námi nebylo bůhvíjaké,

vybrala jsem dva cet nejlepších fotek z focení s Bastienem a

tenhle týden jsem si je nechala u Hugha vytisknout. Až doteď

jsem nevěděla, jestli je vůbec Sethovi dám. Měla jsem je v ložnici, převázané růžovou stuhou. „Dárek k narozeninám.“ Podala jsem

mu fotky. „Počkej,“ řekl. Otevřel tašku, ve které nosil svůj notebook. Zalovil v ní a podal mi několik listů papíru. Já mu

podala fotky. Mlčky jsme tam seděli a každý si prohlížel to svoje.

Asi půl vteřiny jsem si myslela, že mi přece jen dává přečíst svůj rukopis. Ale po několika řádcích jsem si uvědomila, že je to

určeno mně. Byl to popis, který mi slíbil už před delší dobou. Detailní popis všech věcí, které by se mnou chtěl dělat. Začetla jsem se do toho a ztratila pojem o okolním světě. To, co napsal, bylo nádherné. Něco z toho znělo jako poezie. Nád herně

zpracovaná óda na mou krásu a tělo a osobnost, až se mi z toho svíralo srdce. Jiné části byly nestydatě jednoznačné. Žhavé a erotické. Ve srovnání s tím působila výtahová epizoda O’Neilla a Genevieve jako hodina v mateřské škole. Cítila jsem, jak se mi při čtení hrne krev do tváří. Když jsem dočetla, bez dechu jsem na

něj pohlédla. Taky se na mě díval, protože prohlédnout si fotky

mu nezabralo tolik času jako mně čtení. „Všechno beru zpátky,“

řekl mi a zvedl jednu fotku. Seděla jsem na ní nahá bokem na židli. Nohy jsem měla líně přehozené přes sebe a byl mi vidět růžový lak na nehtech na nohou. Na klíně jsem měla Sethovu knihu. „Sex možná přece jenom je nedílnou součástí lásky.“

Sklopila jsem oči. „Jo. Ale jen možná.“ Chvilku jsme tam jen tak seděli, načež jsme oba vyprskli smíchy. Promnul si oči. „Thetis,“ prohlásil znaveně. „Co se sebou provedeme?“ „Nevím. Ty fotky to ještě zhoršily?“ „Ne. Jsou nádherné. Děkuju. Je to dobrý způsob,

jak tě můžu mít…, i když ne doopravdy.“ Pomalu se mi v hlavě začal rodit nápad. Na fotky se stačí dívat. Dívání je bezpečné. A není nutné dívat se jen na dvourozměrný obrázek. „Možná…

možná bys mohl mít něco doopravdy.“ Tázavě na mě pohlédl a já

rychle dodala: „Bez dotýkání. Pojď.“ „To zní nebezpečně,“

prohlásil, když jsem ho vedla do ložnice. Do místnosti pronikalo měkké světlo ze zapadajícího slunce. Ukázala jsem na židli v

rohu. „Sedni si tam.“ Já jsem se vydala do opačného rohu a doufala, že je vzdálenost mezi námi dostatečná. „Co to… Aha.“

Zmlkl a polkl. „Aha.“ Zvolna jsem si přejela rukama po bocích a po ňadrech. Pomalu jsem si rozepnula horní knoflík blůzy. Pak jsem

se stejně pečlivě přesunula k dalšímu knoflíku. A k dalšímu.

Potom jsem si roz pustila vlasy a nechala je dopadnout

rozcuchané na ramena. Umění striptýzu spočívá v sebevědomí. A nejspíš taky ve správném tempu. Musela jsem si přiznat, že takovouhle show před Sethem, kterého miluju, vstupuju na neznámou půdu. Byla jsem nervózní, ale nedávala jsem to na

sobě znát. Byla jsem na scéně a pohybovala se smyslně a sebevědomě. Chvílemi jsem se dívala na svoje ruce, jindy jsem s ním navázala oční kontakt. Tohle byla součást mého dárku pro

něj. Moje tělo se mu zjevně líbilo, i když mě zprvu sledoval

strnule, s vykulenýma očima a pečlivě kontrolovaným výrazem. Blůza nakonec dopadla na zem, následovaná sukní. Nohy jsem měla holé, ale cestou do ložnice jsem si schválně vykouzlila

punčochy. Zůstala jsem jen v nich a v tmavočerveném saténovém prádle. Pomalu a plynule jsem tančila a pohrávala si přitom s ra mínky a okraji prádla. Pak přišly na řadu punčochy. Jednu po

druhé jsem si je sro lovala delikátním pohybem, při kterém jsem hladila sama sebe. Moc oblečení na mně nezbylo. Prsty jsem si přejížděla po lesklém saténu na podprsence a na kalhotkách. Nakonec jsem si sundala i ty a zůstala před ním úplně nahá, jak

mě pánbůh stvořil. Mezi nohama jsem pociťovala žár. Vzrušilo mě

to stejně jako jeho. Chvilku jsem tam stála, jako bych si vychutnávala aplaus od publika, a pak jsem vykročila na druhou stranu pokoje. „Ne,“ zarazil mě ochraptěle. Zaryl nehty do

opěradla židle. „Radši se nepřibližuj.“

Zastavila jsem se a tiše se zasmála. „Nepřipadáš mi jako ten typ,

co by se na mě vrhl.“ „No… se vším se musí někdy začít.“ „Takže

se ti to líbilo?“ „Moc.“ Vpíjel se do mě pohledem, hladovým a roztouženým. „To bylo to nejlepší, co jsem kdy viděl.“ To mě

potěšilo. Napjala jsem svaly, založila si ruce za hlavou a protáhla

se. Pak jsem pomalu vydechla a paže spustila. Přejela jsem si rukama po ňadrech a po stehnech v bezstarostném gestu, které jsem si ani pořádně neuvědomovala. Přesto jsem si všimla, jak

Seth strnul a plameny v jeho očích vzplály novou silou. Pomalu se

mi po tváři rozlil nebezpečný úsměv. „Co?“ podivil se. „Myslím, že představení ještě neskončilo.“ Sedla jsem si na postel, nadzvedla

se a opřela o polštáře, takže na mě měl dobrý výhled a já mohla sledovat jeho reakce. Dotkla jsem se svých ňader a pohladila je.

Ale nebylo to stejné pohlazení jako při smyslném svlékání. Tohle

bylo jiné. Naléhavější. Chci tě vidět, když tě zachvátí orgasmus, napsal mi Seth do svého dopisu. Chci vidět, jak se celá třeseš s pootevřenými rty a užíváš si rozkoše. Jen svojí, nikoho jiného. Jenom ty, naprosto odevzdaná extázi. Hladila jsem si ňadra,

svírala je v rukou a vnímala jejich heb kost a pevný tvar. Prsty

jsem si pomalu obkružovala bradavky. Přejela jsem po nich palci

a vnímala jejich citlivost. Když už jsem měla bradavky tvrdé a celá ňadra mě bolela, nechala jsem ruce sklouznout níž po plochém

břiše a dávala jsem si na čas, než jsem se dostala ke stehnům. Roztáhla jsem nohy a mezi ně si přitiskla dva prsty. Dráždila jsem

se, a aniž bych si to uvědomovala, sténa la jsem u toho. To, že se

na mě Seth dívá, mě vzrušovalo víc, než jsem čekala. Byla jsem celá vlhká a rozbolavělá. Dál a dál jsem si prsty přejížděla po tom

rozžhaveném natek lém místě a moje touha vzrůstala. Prohnula jsem se a z hrdla mi unikly tiché vzdechy. Jediné, na co jsem dokázala v tu chvíli my slet, bylo to, že Seth mě pozoruje. Když

jsem tohle dělala pro něj, v mnoha ohledech mi to připadalo přirozenější než opravdový sex s Bastienem proměněným v

Setha. Tohle bylo to nejintimněj ší, k čemu mezi námi mohlo dojít. Nebyla to přesně ta upřímná komunikace, o které jsme neustále mluvili, ale nakonec jsem se mu přece jen svým způsobem

otevřela. Bez zábran jsem se mu odhalila. Čekala jsem, že se ve mně každou chvíli probudí sukubí po třeba doplnit si energii, ale nestalo se. Buď zafungovala ta vzdále nost mezi námi, anebo to,

že jsem si to dělala sama. Nakonec jsme přece jen našli skulinu. Zatímco jsem si dál klouzala prsty mezi nohama a čím dál víc se přibližovala k vrcholu, použila jsem i druhou ruku a dvěma prsty vklouzla dovnitř. Zasténala jsem a rozevřela stehna ještě víc,

takže měl Seth lepší výhled. Oběma rukama jsem pohybovala

čím dál rychleji a tvrději a ta nádherná rozkoš stále narůstala, až

už jsem cítila, že víc nesnesu. Jako bych se měla roztříštit na kousky. A vtom se to stalo. Celým tělem mi projely jiskry a záblesky, v každé částečce své ho těla jsem pociťovala život.

Znovu jsem hlasitě vykřikla a celá jsem se třásla, jak moje svaly zachvacovaly křeče. To, co začalo jako nevinná show, se změnilo

v mnohem víc. Když jsem to dě lala pro Setha – se Sethem –,

jako by se v mém nitru probudilo něco, co dosud spalo. Přestala jsem se ovládat, moje vlastní tělo mě přemohlo. Když jsem se konečně zklidnila, ležela jsem naznak na po krývkách, mělce

oddechovala a vzpamatovávala se. Byla jsem zpocená od hlavy k patě. A spolu s tou tělesnou reakcí se dosta vila i psychická, skoro

až spirituální. Jako by ve mně ten proži tek vznítil plamen. Takový, který neuhasne po orgasmu. Takový, který kdysi dávno už málem vychladl, ale teď zase plane plnou silou. Po chvilce jsem uslyšela,

že se Seth zvedl. Opatrně se přesunul ke mně a usedl na kraj

postele. Dívali jsme se jeden na druhého a ani jeden z nás nepromluvil. Naše oči mluvily za nás. Natáhl ruku, jako by mě

chtěl pohladit po tváři, ale rychle ji zase odtáhl. „Bojím se tě dotknout,“ zašeptal. „Jo. Bylo by… Bylo by lepší, kdyby ses ještě chvíli držel ode mě dál. Pro případ, že by se to probudilo.“

„Beru zpět, co jsem řekl o tom striptýzu. Tohle byla ta nejlepší

věc, jakou jsem kdy viděl.“ Usmál se na mě. „Ne, ty jsi to nejlepší,

co jsem kdy viděl. Všechno na tobě.“ Taky jsem se usmála. „Snad jsme přišli na způsob, jak to může fungovat.“ „Možná pro tebe. Ale

já se teď cítím trochu… ehm, nepříjem ně. Ale jsem rád, že sis aspoň ty ulevila.“ Najednou jsem se plná energie posadila. „A proč nemůžeš taky?“ Úsměv ho opustil. „Cože? Myslíš v

koupelně?“ „Ne. Tady.“ „Děláš si legraci.“ „Ne.“ Rozpustile jsem se

na něj usmála. „Bylo by to fér. Něco za něco. Já jsem to pro tebe udělala a teď je řada na tobě.“ „Já… ne. Ne. Nemůžu to udělat.“

„Samozřejmě, že můžeš. Nic na tom není.“ „Jo, ale…“ „Žádné ale.

To tys tady nejvíc mluvil o otevřenosti a sdílení.“ „To ale není totéž.“ „To teda je.“ Překulila jsem se do výbojné polohy a probodla ho pohledem. „Jak si myslíš, že jsem to dokázala?

Myslela jsem na tebe. Představovala jsem si, že jsi nade mnou a

já ti podléhám. Otevírala jsem se ti. Nechala jsem tě, abys mě

viděl celou. Chtěla jsem ti patřit všude. Nic si nenechat pro sebe.

A teď chci totéž.“ Naklonila jsem se k němu blíž a začala z něj

tahat tričko. „Chci vidět, jak se uděláš. Chci vidět, jak podlehneš

té touze. Chci vidět tvůj obličej, až se budeš dotýkat sám sebe a myslet přitom na mě.“ „A to říkají, že jsem mistr slova.“ Na chvilku zavřel oči. „Ne můžu uvěřit, že na mě máš takový účinek.“

Přetáhla jsem mu tričko přes hlavu. „Čekám.“ Seth se na mě zadíval, načež si opatrně a váhavě začal svlékat kalhoty. Hodil je

na podlahu a přesunul se ke svým rozkošným flanelovým boxerkám. Zarazil se, jak byl nervózní, ale pak si je rychlým

pohybem sundal. S obdivem jsem si ho prohlížela. Bylo to poprvé, kdy jsem ho viděla nahého. Jak můj zrak spočinul mezi jeho

nohama, měla jsem co dělat, abych zachovala vážný výraz. Bastien se mu při své proměně nevyrovnal. „To bude tvrdé,“ poznamenal. „Mně se to zdá tvrdé už teď.“ „Přestaň si dělat

legraci.“ „Promiň. Jenom se uvolni, to je nejdůležitější.“ Odsedla jsem si od něj, aby mezi námi radši zase vznikl odstup. „Přestaň

se kontrolovat. Poddej se tomu, co cítíš.“ Přikývl a zhluboka se nadechl. „Díky, trenére. Můžeš si leh nout na bok? Jo, takhle. A

teď si dej ruku… ano, přesně tam. Dokonalé.“ Potřásl hlavou a tvářil se zoufale i dychtivě, bylo to až komické. Pomalu sklouzl

rukou dolů. „Potřebuju mít na tebe dobrý výhled, abych to zvládl. Takže na sebe se radši koukat ne budu. Kdybych věnoval příliš pozornosti tomu, co dělám, zarazi la by mě ta absurdnost.“ „Tak dobře,“ souhlasila jsem a udělala si pohodlí. „V tom případě se

nedívej dolů.“